Kūsbergs Pauls

Lietus lāses

Pauls Kūsbergs

Lietus lāses

Andreass Jallaks nespētu precizi pateikt, cik ilgi viņš bija nogulējis. Trīs, četras vai piecas dienas. Varbūt pat visu nedēju. Viņš dienas netika skaitījis, tā vien likās — laika ritums apstājies. Kaut gan līdz šim viņu uzlūkoja par rosīgu cilvēku, kurš nebija radis velti nosist laiku un stiept dienu garumā. Andreass zināja — vēl nāksies gulēt ilgi, vismaz mēnesi vai pat vairāk; viņš atcerējās autobāzes galvenā inženiera kādreiz teikto: šim esot bijis jāgti|avo četri mēneši. Cik ilgi viņam, Andreasam, bus jāaizvada gultā — šajā gūstā, par to viņš galvu nelauzīja. Ieslīdzis pilnīgā apātijā, viņš ārstus neizprašņāja un māsas netincināja. Problēmas, kas vēl pirms dažām dienām nedeva miera, atkāpušās blāvā tālē, it kā viņam gar tāin nebūtu nekādas daļas. Pat dēls bija piemirsies. Un, kad domas uz mirkli pievērsās vai nu dēlam, vai kaut kam citam, tās bija tik kūtras, itin kā būtu tikai kaut kadas blakuslietas. Ieslīdzis bezgallielā vienaldzībā. Vai cilvēks patiesi tik cieši pieķēries sev, ka, uzbrūkot lielākai likstai, viņš visu pārējo piemirst? Andreass Ja 1 laks taču par sevi i nedomāja nervozēt, paša liktenis viņam pārāk nerūpēja. Andreasam radās aizdomas, vai tik viņa apātiju neizraisa injekcijas, bez kurām nepaiet ne diena, un tabletes, kuras tika izbarotas riekšavām. Viņu nemitīgi dursta — gan rītos, gan vakaros, acīmredzot tādēļ, lai neatkārtotos sāpju lēkmes un sirds krūtīs nesažņaugtos kā kvēlošās knaiblēs un parak neuzmāktos rūpju domas. Injicē, dod tabletes, lai nepiezagtos bailes — nāves nojausma. Mājās viņu bija sagrābušas tādas izbailes, ka vēl šobrīd grūti tās aizmirst. Nāves baismas nācās pieredzēt arī agrāk — kara gados un pēc kara, taču tas bija pavisam kas cits nekā patlaban. Tur, kaujaslaukā, bailēm piemita tāds kā ledains saltums, baiļošanās no tā, vai tik neķers ložbera kārta vai minu šķembas, un tādās reizēs viņa acis lūkoja saskatīt zemes virsma kādu iedobi, padziļinājumu vai šāviņa bedri, kas sniegtu kaut niecīgāko patvērumu. Uzbrukumā viņš cēlās kājās līdz ar citiem un baiļu izjūtas atkāpās kaut kur apziņas dzīlēs, to vietā stājās satraukums, niknums, pat azarts, spīts un naids. Ja tika ievainots, nenieka nesatrūkās. Gluži otrādi — tai mirklī iešāvās prātā: cik labi, ka esmu vēl dzīvs! Kaut gan pēcāk kļuva skaidrs — viņš būtu varējis noasiņot, jo mīnas šķemba bija saplosījusi ciskas artēriju. Dzīvību viņam izglāba pazema, strupa auguma valbacis — rotas sanitārs, vārdā Ābrams Blūmenfelds, kuru saukāja par skārdakārli, jo viņa tēvam Pelgulinnas rajonā bija piederējusi skārdnieku darbnīca, kurā strādāja viens vienīgs zellis — jaunākais dēls Ābrams. Sākumā viri šim aiz muguras šķendējās, sak, kālab par rotas sanitāru nozīmēts ebrejs, bet jau pirmajās kaujās kļuva skaidrs, ka viņiem vienkārši laimējies. Izrādījās, ka turpat vai visdrošsirdīgākais vīrs visā rotā ir sanitārs — ne reizi viņu nenācās meklēt kaut kur mazāk bīstamā aizsegā pa gabalu no kaujas vietas; kā par brīnumu, šis valbacis feldšeris aizvien atradās tieši tur, kur viņa palīdzība visvairāk nepieciešama. Ābrams, pārgriezis asinīm piesūkušās vatētās bikses, uzlika žņaugu Andreasa augšstilba artērijai, no kuras aumaļām šļācās asinis. Lauka lazaretē Ābrama pārsaitējums izpelnījās uzslavu, viņa uzliktais žņaugs izglaba Andrea-sani dzīvību. Bet Ābramam pašam neveicas — Kurzemē četras dienas pirms kara beigām viņu sakropļoja — nejaušs, idiotisks šāviņš trāpīja stigu mežā, pa kuru viņš devās uz sanitāro rotu pēc pretutu pulvera. Runājot par karā pieredzēto, Andrcass allaž pieminēja arī Ābramu Blūmenfeldu, stāstīja par viņa bezgalīgo vīrišķību un pašuzupurēšanos. Ka ari Ābramam nebija svešas bailes, to viņš pats reiz atklāja Andrcasam, taču aizvien spēja tās pārvarēt un paveica krietni vairāk, nekā rotas sanitāra pienākumos paredzēts. Iedzīt bailes lodes visnejēdzīgāk bija tīkojušas Andrcasam pēc kara, otrajā miera gadā, kad kādunakt pirmsausmas stundā nostinkšēja logu rūtis un lodes kapāja sienu. Par laimi, pirms pāris dienam veco, čīkstošo koka gultu viņš bija aizvilcis prom no krāsns — siltumā sust viņam netikās. Sienu, pie kuras gulta bija stāvējusi līdz tam, izraibināja ložu cirstās pēdas. Acīmredzot bandīti bija uzoduši, pie kuras sienas pagasta partorgs mēdz gulēt. Toreiz bailes gluži kā ar roku bija aizžņaugušas rīkli un sastindzinājušas ķermeni. Pēcāk Andreass neatminējās, kā bija nokratījis stingumu, jo tad, kad iebrucēji sāka lauzt va|ā durvis, viņš jau bija nometies uz grīdas un atbalstīja automāta laidi pret plecu. Viņš izšāva īsu kārtu durvju roktura augstumā. Vienam bija trāpīts — uz trepītēm un šaurās takas, kas gar kartupeju lauku veda uz mežu, varēja samanīt asiņu traipus, tatad ievainotais pats uz savām kājām aizticis līdz krūrnainei. Spriežot pēc pēdām, viņu nav bijis daudz — tikai divi zelli. Un tie paši, kā redzams, nav bijuši rīkļurāvēji ar vislielāko pieredzi, tie, kuri skolojušies policijas bataljonu soda operācijās un gadu ilgajā praksē lauku aktīvistu medībās. Pieredzējuši «mežakaķi» nesteigtos pa kaklu pa galvu ar šauteņu laidēm sākt dragāt durvis, viņi būtu šāvuši arī pa otru logu un noskaidrojuši, kas noticis ar viņu upuri. Iespējams, ka šie arī nebija īstie bandīti, — pēc kara pa ciemiem šur tur mētājās ieroči. Arī viņš, Andreass, kādās pamestās lauku mājās uz stajļaugšas bija uzgājis patšautcni ar disku un pilnu ķiveri ar patronām. Iespējams arī, ka vecie vilki sūtījuši tīros iesācējus pavingrināt roku, iemantot rūdījumu, bet jo vairāk tādēļ, lai piesaistītu sev ciešāk tos virējus, kuri aiz tīrās muļķības iemukuši mežā, un, tā rīkodamies, jau dīglī iznīdētu jebkuru domu par atgriešanos mājās. Nav gluži neiespējami, ka ar viņu satīkojuši noslēgt rēķinus greizsirdīgie ciema puiši, jaunie brunču mednieki, kuriem vēl slapjš aiz ausīm, — pasta kantora Edai pielūdzēju netrūka. Reiz, kad, gaismiņai svīstot, Andreass steidzās gar pastu tieši pāri ganīklai uz mājām, viņam aizmugurē atskanēja draudi. Tas, ka viņš tiek uzlūkots par Edas mīlnieku, izvilināja Andreasam smaidu, — viņš taču atgriezās no izpildkomitejas priekšsēdētaja, ar kuru cauru nakti bija spriedis par kolhoziem. Lai nu šāvēji bija kādi būdami, briesmas tonakt no tiesas draudēja, — uz dažiem mirkjiem viņu pilnīgi bija paralizējušas pretīgas bailes.

Pašreizējās baiļu izjūtas bija pavisam savādākas — pašos sirds dziļumos ielavījušās; tās nesažņaudza rīkli, nesarāva muskuļus krampjos un tomēr saimniekoja visā viņa ķermenī. Bailes uzvirda no iekšienes — no sirds, kuru kāds kaistošām plaukstām ik pa brīdim samiedza un atkal palaida vaļā. Bailes pildīja visu viņa būtni, reizēm mazliet atkāpdamās, lai tūdaļ uzvilnītu no jauna — krūtīs dedzināja itin kā ar nokaitētām kalēja knaiblēm. Tās bija nāves bailes — bailes no nāves, kuras viņš lūkoja gan pārvarēt, bet kuras nespēja atvairīt, kaut ari sāpes starp ribām brīžiem kādu nieku pierima, nedaudz atkāpās, tomēr tās joprojām turpat tuvumā uzglūnēja.

Tā ir injekciju un tablešu iedarbība, nodomāja An-dreass Ja 1 laks. Arī sāpju lēkmju mazināšanos viņš piedēvēja zāļu ietekmei, tāpat kā savu apātiju. Jo, tikko bija nokļuvis slimnīcā, viņam tūdaļ sāka šļircināt zāles, arī ātrās palīdzības dakteris kaut ko iebakstīja rokas delmā. Par visu vari viņam lika rīt tabletes un dzert mikstūras, bāza mutē skābekļa balona šļūteni. Tieši spieda ar varu, jo pirmajās dienās Andrcass, šķiet, bija zaudējis gribas spēku, viņš darīja tikai to, ko lika darīt, viņa apziņa bija itin kā izslēgta. Lielākoties viņš gulēja. Izbailes jau labu laiku bija pagaisušas, uztraukums ari piemirsies, viņš ieslīga pilnīgā vienaldzībā. Lāgiem zuda laika un telpas izjūta — viņš domās kavējas kaut kur tālu prom no slimnīcas. Tādi brīži, kad Andrcass jutās pilnīgi vai gandrīz normāli, iestājas visai reti, un šādos atelpas mirkļos iešāvās prātā narkomāni, marihuānas vai LSD lietotāji, kuri, iespējams, izmanto kaut ko līdzīgu šādai prombūtnes izjūtai, ar kuru viņš šeit, slimnīcā, bija sācis aprast. Injekcijas un tabletes aiznesa viņu gluži citā pasaulē, izgaisināja sāpes, radīja vienaldzību, aizgainīja rūpes. Nav tiesa, kā mēdz apgalvot, ka narkotiskās vielas sagādājot svētlaimi un labsajūtu, — viņa injekcijām un pilulām tik tīkamu seku nav. Domās pārcilājis narkotisko vielu problēmu, viņš atcerējās kādu strīdu reiz seminārā, kur bija saniknojis visai ievērojamu lektoru ar savu iebildi par to, ka skaliem vārdiem mēdz runāt par narkomānijas izplatību Rietumos, bet daļēji vai pilnīgi klusējam par alkoholismu. Sī vārdu pārmaiņa drīz vien būtu piemirsušies, ja vien izcilais lektors, turklāt pilsētas komitejas sekretāra klātbūtnē nesāktu apšaubīt viņa — Andrcasa politisko briedumu un piemērotību pārrunām kuplākā klausītāju pulkā. Toreiz viņš bija saskaities ne pa jokam un apveltījis lektoru ar pāris spēcīgākiem vārdiem. Par laimi, viņš atminējās dažus piemērotus teņina citātus — tikai ar klasiķu izteicieniem iespējams šādus pārmodrus biedrus atvēsināt.

Pirmoreiz dūrienus krūtīs Andrcass Jallaks sajuta, braucot autobusa, un nosprieda, ka vainojama kratīšanās uz grambainā ceļa. Līdz pēdējai iespējai pārblīvētajā autobusā viņam bija jābalstās ar roku pret loga sānapmaii, jo citādi viņš tiktu iestumts klēpī kādai večiņai ar sārtu, žirgtu seju, kura ar tikko nopirkto žurnālu «Igaunijas daba» vējoja sev svaigu gaisu. Negaidīta sāpju lēkme pārmetās no krūtīm uz kreiso roku, kura balstījās pret sienu, tāpēc arī viņam šķita, ka roka samežģījusies, jo autobuss īsi pirms tam izdarīja pamatīgu klupienu, uzgrūzdams braucējus citu citam, — priekšējam ritenim acīmredzot nācās pārvarēt kārtējo iedobuli ceļa segumā.

Gaiss autobusā smags. Saule karsēja no ārpuses, motors dvesa benzīna izgarojuma kodīgo dvaku.

— Atveriet taču beidzot logu, — no priekšējiem sēdekļiem atskanēja izmisusi sievietes balss.

Logi cik vien iespējams visi bija atvērti abās pusēs, bet caurvēja nemanīja. Un, ja arī tāds bija, gaiss nekļuva ne svaigāks, ne vēsāks.

Tievs trīspadsmit četrpadsmit gadus vecs puisis vairākkārt uzmina viņam uz kajas un, pat kaklam piesarkstot, ikreiz atvainojās. Uz šo maiksti Andrcass nespēja dusmoties — viņu, nelaimīgo, nemitīgi spieda pret sēdek|a rokturi un pacelim bija piegrūsts kāda braucēja fibras čemodāns asiem metāla stūriem.

Iekāpjot Andreasam bija laimējies apsēsties, bet kā lai nocietina sirdi un blenž laukā pa logu, ja noguruma un gaisa trūkuma pārmākto sieviešu grūtsirdīgie skatieni tā vien mērķēja šurp. Kaut gan autobusā kājās stāvošās sievietes kur tas laiks ka vairs neraida pārmetošus skatienus vīriešiem, kas ieņēmuši sēdvietas — viņas jau pieradušas, ka tām nepiedāvā apsēsties, — Andreass tomēr piecēlās un piešķīra savu vietu kādai saulaini noskaņotai brangulei jau gados, kuru mocīja aizdusa un pārkarsušais gaiss.

Domās viņš nosunīja autobusu parka vadibu, kas tā saucamo ekonomisko rādītāju dēļ autobusos pieļauj tādu pārblivētību un nelaiž maršruta papildmašīnas. Šķendējās arī pats uz sevi, ka vispār devies ceļā, jo Margitai nekā tieši solījis nebija, un pārlika, vai neizbeigt attiecības ar viņu pavisam.

Kāds garš, jauns un plecīgs vīrietis, kurš gluži tāpat kā Andreass balstīja roku pret loga šķērsi, ietiepīgi lasīja laikrakstu vācu valodā, kuru, divkārt salocītu, turēja brīvajā rokā. Pie durvīm, cieši kopā saspiedušās, visu laiku ķiķināja trīs meitenes. Viss brauciena laikā notikušais bija cieši iegūlies atmiņā, it kā tas būtu bijis kāds īpaši nozīmīgs notikums.

Mašīnai straujāk bremzējot, kajas stāvētāji visi kā viens sazvārojās. Andreasam šķita, ka nokļuvis milzīgā sviesta ķērnē, kuru kāds griež paravieniem vien.

Karstums lika visiem neganti svīst.

Cilvēku sejās parādījās ciešanas. Droši vien arī viņa skatiens pauda, ka upurjēra lomā viņš nokļuvis gaužām nepelnīti.

Tikai dūšīgā brangule smaidīja vienā gabalā, kaut gan viņa kampa gaisu gluži kā sausumā nokļuvusi zivs.

Andreass ne reizi vien atminējās šo braucienu autobusā, un aizvien no jauna acu priekšā nostājās toreizējās ainas: dzīvespriecīgais un miesās pilnīgais sievišķis, smejošās meitenes, gara jaunekļa cītīgā lasīšana, šmaugā zēna piesarkušais kakls, ciešanu pilnās līdzbraucēju sejas. Tas bija dīvaini — pārējos viņš neko īpaši nepētīja, jo nodevas savām pārdomām. Viņš bija nemierā ar sevi — ar to, ka tikko beidzās pārrunas vasaras nometnē. Neko darīt — laika bija maz, nometnes vadītājs nemitīgi atgadinajn, ka jābeidz. Sarunas ieilga, jautājumu bija daudz, viņš jutās apmierināts, ka spēja izraisīt jauniešu interesi. Viņš bija ieminējies arī par savu jaunību, par karu, kas lika daudziem viņa vienaudžiem — vidusskolu beidzējiem pārvilkt svītru nodomiem par turpmākajām mācībām un tvert rokā nevis grāmatu, bet šauteni. Viņš pieminēja pirmās kaujas, cīnītāju varonību, arī Ābrams Blūmenfelds netika piemirsts, stāstīja par to, kas nodarbināja jauniešu prātus kara laikā, par to, kur smēlās spēkus pārvarēt grūtības, kādi bija viņa vecuma kara biedru ideāli. Jau bija nolēmis pielikt punktu pārrunām, kad izdzirda kādu jautājumu: «Vai sociālismu bijāt iecerējuši tieši tādu, kāds mums ir pašlaik?» Jautātāja — sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecā jaunieša balss un visa būtne izstaroja tādu skaidrību, tīri bērnišķīgu godprātību, ka viņam vajadzēja atsaukties ar tādu pašu vaļsirdību.

Savās ilggadējās lektora gaitās viņš bija mācījies izprast, ka klausītāji uztver teikto atkarā no tā, vai lektors izpelnījies viņu uzticību vai ne. Lektors var runāt diez cik gudri, tam tomēr nav nekādas nozīmes, ja rodas iemesls šaubīties par viņa vaļsirdību, ja lektoru uzlūko par cilvēku, kurš izsaka nevis savu izpratni par problēmām, bet gan to, ko citi izdomājuši, jautājums viņu bija satraucis, bija grnti tūdaļ uziet vistiešāko atbildi. Viņš būtu varējis runāt vispārējam frāzēm — vai mazums pats tā rīkojies, lai apietu sarežģītākus jautājumus? Bet šoreiz vaicātājs bija jaunietis, kurš viņam uzticējas, un ar nenoteiktam atbildēm viņš izlīdzēties nevarēja. No viņa gaidīja atbildi: ja vai ne. Izvairīties no šīs krasās nostādnes viņš nedrīkstēja. Turklāt šis puisis pagariem, viļņainiem matiem, tērpies teksaskrekla, lūkojās viņam cieši acis. Jauniešiem ir pietiekami vērīgs skatiens — viņi intuitīvi nojauš, ar ko ir darīšana. Arī pārējie klausītāji saasināja uzmanību, tas pārāk bieži negadās, ka auditorija tik saliedēti un saspringti gaida atbildi. Aizvien viņš bija centies saistīt visu klausītāju uzmanību — ja visi striķi trūka, viņam bija pie rokas laba tiesa patiesu notikumu no dzīves, taču reti izdevās sasniegt tādu koncentrēšanos, ar kādu nupat vēlējās uzklausīt viņa atbildi. Bez tam viņam atvēlētais laiks sen beidzies, nometnes vadītājs nepacietīgi norādīja uz savu rokas pulksteni. Un Atidreass runāja — teica, ka viņa jaunības dienu sapnis par sociālismu bija tikai labu, skaidru, nesavtīgu, darbīgu un gudru cilvēku pasaule, bet, ka arī sociālismā varēs sastapt alkatību un zagšanu, egoistus un slaistus, neliešus un karjeristus, to viņš sava pārdesmit gadus veca karavīra prata nebija varējis iedomāties. Tajā bridi nometnes vadītāja pacietībai pienāca gals — izmantodams mirkli, kad iestājās klusums, viņš sāka veicīgi pateikties lektoram. Ilgi skanēja aplausi, taču Andreass izjuta, ka pārrunas īstais nobeigums tas nebija. Butu vajadzējis vēl kaut to pasacīt, ka visiem un jo īpaši viņiem, jauniešiem, jāpieliek daudz pūļu, lai sociālisma pasauli vērstu par patiesi labu, skaidru, nesavtīgu, darbīgu un gudru cilvēku pasauli. Un beidzot — viņam šķita, it kā no tiešās atbildes viņš tomēr izvairījies.

Domās kavēdamies tikko notikušajā pārrunā, kas nedeva mieru, Andreass sajuta pār muguru noripojam sviedru lāsītes. Tieši tobrīd, kad viņš domās sevi nobāra, sirds krūtīs no jauna sažņaudzās un pēkšņi aptrūka elpas, laikam arī seja nobālēja, jo žirgta bran-gule, vērīgi ieskatījusies viņam sejā, negaidīti piedāvāja savu vietu.

Bet turpat jau arī viss pierima.

Vai tāpēc tagad šis brauciens un viss, kas tobrīd šaudījās pa galvu, atkal un atkal uzpeldēja atmiņā, ka pirmais trieciens ķēra tieši tur, autobusā? Tikai viņš vēl nenoprata, ka tā ir lēkme, nepadomāja, kāpēc pēkšņi radusies tik nelāga pašsajūta un sāpes krūtīs. Ka var iestāties asinsvadu spazma — tas viņam pat prātā neiešāvās. Nekad agrāk sirds nebija uz-devusi. Gadijās reizēm negantas galvassāpes, taču tās sākās savādāk, pavisam savādāk.

Tiesa gan, mazliēt vairāk nekā pirms divdesmit gadiem viņš reiz sajuta sirdi krūtīs spēcīgi dauzāmies. Tas bija tad, kad, atsteidzies mājās, atrada tēvu guļam asins paltī krāsns ķieģeļu un podiņu krāvumu vidū. Iz-dzirdis šāvienu, Andreass tūdaļ iedomāja visļaunāko, bet, skrienot uz savu namiņu, viņš bija cerējis, ka maldās, ka tēvs varbūt nemaz nav mājās, kaut gan zinaja: tēvs bija solījies jau no agra rīta sākt mūrniekdarbus, citādi līdz vakaram siltumu 111ajā neredzēt. Tomēr šis drūmais pārdzīvojums un tā radītie krampji, sirds sāpīgā sažņaugšanās nebija ierindojama sirds slimībās.

Viņš atcerējās arī Margitu un to, kas notika, apciemojot viņu, taču brauciens autobusā un pārruna vasaras nometnē aizvien no jauna guva virsroku. Iespējams, ka injekcijas un nomierinošās tabletes darīja savu — viņš k|uva miegains, smadzeņu darbības normālā norise izjaukta, domas rosījās uz savu roku, neklausīja vairs gribasspēks, kas parasti piešķīra domam noteiktu ievirzi.

Arī pie Atargitas Andreass sajuta krūtīs dūrienus. Pēc peldes jūrā, sauļojoties. Viņi bija aizpeldējuši tālu, gandrīz līdz līča vidum. Visu laiku plecu pie pleca Margita viegli slīdēja uz priekšu, skaidri redzams, ka mācījusies peldēt treneru vadībā. Andreass tāpat uzlūkoja sevi par krietnu peldētāju kraulā; mācoties komercskolā, viņš bija šajā ziņā guvis panākumus, vingrošanas skolotājs ieteica sākt cītīgi trenēties, taču Andrcasu saistīja kaut kas cits. Durstīgās sajūtas sirdī tur, jūrā, bažas neizraisīja — skrējējiem tas atgadās bieži; viņš gan peldējis, nevis skrējis, bet peldēšana no skriešanas daudz neko neatšķiras. Margitai par sāpēm nesacīja ne vārda — negribējās, ka viņa to redz tādu savārgušu. A\argita bija apmēram gadus divpadsmit jaunāka nekā viņš. Naktī mājās, kad krūtis pamatīgi durstīja dedzinoša sāpe un kad tā iemetās arī kreisajā rokā, plecā un kaklā, viņu sagrāba baismas un galvā pazibēja doma: kas notiktu, ja sirds spazmas butu uznākušas līča vidū? Apcerot šādu negadījumu, bailes šķita atkāpjamies, jo galu gala — viņam taču laimējies. Ūdenī būtu bijis vel ļaunāk, desmit reižu ļaunāk.

Andreasam palaimējās arī ar ātrās palīdzības ārstu. Vispirms — kad apziņu vēl aptumšoja sāpes — gados jaunā ārste viņu kaitināja. Viņam iešāvās prātā, ka tikko no augstskolas sola nākušas meitenes gan nedrīkstētu norīkot darbā ātrajā palīdzībā. Uz ārstes jautājumiem viņš bija atbildējis gandrīz neslēptā niknumā. Daktere, rūpīgi izklausījusi sirdi, pabāza viņam zem mēles mazu tableti, izdarīja injekciju, tad žigli kaut kur piezvanīja, lai izsauktu kādu tur speciālu brigādi, un uzturējās viņa tuvumā tik ilgi, iekams ieradās cita ārste un medmāsa. Nule konstatēto diagnozi — mi-okarda infarktu — atzina par pareizu arī šī daktere, sieviete pusmūžā. Viņam tas tika pasacīts tikai slimnīcā. Mājās par infarktu neviens vēl neieminējās — vienīgi sacīja, ka nepieciešama steidzīga hospitalizācija, intensīva ārstēšana, kas mājas apstākļos nav iespējama, un ka laiku nav ko velti tērēt, un viņš bija mierā ar visu, ko viņam ieteica darīt. Sāpes un izbailes bija vērtušas viņu paklausīgu kā bērnu. Andreasam neļāva ne soli spert, viņu novietoja uz nestuvēm un nogādāja pa kāpnēm lejā, tās bija šauras, stāvas, kā jau parasts koka namos; palīgā pieaicinātais šoferis apveltīja kāpnes stipriem izteicieniem, Andreass viņa vārdus saklausīja it kā caur vatētu starpsienu. Otrā ārste bija viņam vēlreiz kaut ko injicējusi, tāpēc sāpes bija mazinājušās. Slimnīcā lēkmes pieņēmās spēkā, arī gaisa sāka trūkt, un baiļu izjūta auga augumā. Sāpes sāka mazināties tikai pēc sešām Stundām.

Nākamo dienu slimnīcā viņš aizvadīja jau pilnīgi nomierinājies un atcerējās pat, cik jaunajai ātrās palīdzības dakterītei glītas kājas, — acis automātiski tās bija ieslēgušas atmiņā. Kā redzams, cilvēka smadzenes neatpaliek no elektronu skaitļojamās mašīnas — arī tā visu reģistrē, fiksē un saber savos apcirkņos. Bet tūda| arī pagaisa kā dakterītes kājas, tā atziņa par cilvēka atmiņu kā kibernētisku ietaisi un neko vairak.

Andreasu sāka barot sanitāre Ella. Nostiprināja pie gultas malām emaljētu skārda paliktni viņam virs krūtīm un lika strēbt no savādas, līdz šim vēl neredzētas kanniņas ar snīpi kaut kādu dzērienu vai viru. Pirmaja ēdienreizē viņš bija gribējis paslieties sēdus, bet sanitāre to nepieļāva.

— Guli vien mierīgi un neboli acis tālab, ka uzrunāju tevi ar tu, slims vīrietis ir tikpat kā bērns, un bērniem saka tu, — sanitāre, viņu ēdinādama, čaloja. — Tu esi vieninieks; ja tev būtu sieva, tad viņa sēdētu te manā vieta un dzirdinātu tevi ar šito trauku. Pirmajās dienās sievas aizvien mēdz ierasties, pat tās, kuras parasti ecējas ar vīriem kā suns ar kaķi. Infarkts pataisa rāmas pat visķildīgākās. Jau viņpus durvīm es tām piekodinu, ka-slimnieku nedrīkst uztraukt, jo, kad slimais uztraucas, viņam rīkle ar joni aizsmok, seja paliek zila, un diez vai daudz ko tad līdz pat šprices un skābeklis. Tāpat izdresēju arī vīrus, lai šie izturas prātīgi un savus ķīviņus uz kādu laiciņu atliek. Pēcāk, kad spēks atdabūts, laika diezgan savējai klupt krāgā.

Ella, miesās pilnīga sešdesmitgadīga sieviete, vēlās pa palātu gluži kā bumba. Izrādījās, ka viņa ir tā pati žirgtā braucēja, kurai autobusā Andreass atbrīvoja vietu, kur sēdēt.

Palātā bija tikai divas gultas; otra bija tukša.

«Mirējiem paredzēta istaba,» iešāvās prātā. Sis atklājums nepavisam nesatrauca Andreasu. Viņš tikai konstatēja.

— Nedomā tik, ka šī telpa mirējiem paredzēta, — sanitāre it kā nolasīja viņa domas. — Tādas īpašas

palātas mums nav. Pie mums mirst visās palātās. Vai arī izdzīvo — kā nu kuram lemts. Sī te, ja gribi zināt, ir tieši tāda palāta, kur atdabū dzīvību. Tā nav tik liela kā pārējās, šeit viss pa rokai, kas sirdsslimniekain nepieciešams, un ārsti šo neizlaiž no acīm. Pēc nedējas vai divām tevi pārvedīs citur, ilgāk te turēt nevar, jāatbrīvo vieta jaunatvestajiem. Brīnums gan, ka otra gulta jau otro dienu stāv tukša. Augsts gaisa spiediens — laikam tāpēc.

Andreass Jallaks norija pāris malku bez kādas ēstgribas.

— Ja neēdīsi, tev sāks durt vēnā glikozi, un tas nu vairs nav lāgā. Tāpēc šķūrē iekšā, kaut negribēdams, tomēr streb.

Un Andreass strēba.

— Es jau autobusā nomanīju, ka tev sirds nav kārtībā — seja momentā nobālēja, un es nodomāju, āre, šim virām streiko sirds. Tev vajadzēja palikt sēžam, un man bija tevi jābrīdina, tad varbūt nekas jauns nenotiktu. Vecmodīgs tu man esi, re kā — piedāvā vecākām sievietēm vietu, klusībā biju gan dikti pateicīga. Nevaru ciest ne karstu, nedz smacīgu gaisu, mājās man caurām dienām un naktīm logs pavērts. Nekāds labais nav arī mans pumpis, bet dzīvot var. Pārāk uztraukties par sirdskaitēm nav brīv, tad ilgi jāgaida uz atvesejošanos.

2

— Vectētiņ, kas tas ir?

— Skābekļa galons.

— Kas tas ir — balons?

— Trauks. Metāla trauks. Liela čuguna pudele bez kakla. Un šajā balonā vai čuguna pudelē atrodas skābeklis.

— Skābeklis? Kas tas ir?

— Gāze. Gaiss. Labs gaiss.

— Vai tad šeit ir slikts gaiss?

— Nav vis. Bet es esmu slims, un man jāelpo vistīrākais gaiss. Vairāk reižu dienā. Lai atgūtu veselību.

Vectēvs gulēja pussēdu zem segas. Pagalvis ar kaut kādas dīvainas ietaises palīdzību bija pacelts augstāk, — jau iepriekšējā apmeklējuma reizē vectēvs bija skaidrojis mazdēlam, kāpēc tā vajag: lai būtu vieglāk elpot un sirdij ērtāk pukstēt. Vectēvs bija uzrotījis sava krekla piedurknes, arī mājās viņš tā mēdza darīt. Vectēvam bija spēcīgas, muskuļainas rokas, vectēvs bija ļoti stiprs, stiprāks nekā tētis. Mazdēls nespēja aizmirst, ka vectēvs reiz sadeva tētim — itin kā tas būtu nevis pieaudzis cilvēks, bet tikai zēns. Tētis tomēr bija garāks nekā vectētiņš. Mazdēls bija nejauši noskatījies, kā vectēvs sapurināja tēti. Zēns bija uzrāpies pagalma kļavā un gribēja pasaukt tēti, lai pienāk pie loga un paskatās, cik augstu viņš uzkāpis. Viņš taču nav nekāds grāmatu tārps, bet ir tikpat drosmīgs un veikls kā pārējie zēni! Un tad zēns pamanīja, ka vecaistēvs bija ieķēries tētim krūtīs un purināja to kā pelavmaisu. Kas pelavmaiss īsti ir — to mazdēls neizprata, šo vārdu viņš bija izlasījis vecajos stāstos. To, ko mazdēls, kļavā uzkāpis, ieraudzīja, viņš nestāstīja ne tētim, nedz vectēvam. Arī mātei un vecmāmiņai ne. Tas bija viņa noslēpums, kas tiks paņemts lidzi kapā. Sis teiciens tāpat bija aizgūts no izlasītajām grāmatām. Sākumā viņš briesmīgi nobijās — tā nobijās, ka, ticis zemē no koka, nejaudāja pakustināt ne kāju, ne roku. Viņš ilgi bija redzējuma varā. Zēns vairījās uzturēties māju tuvumā, nevēlējās sastapt ne vectēvu, nedz tēti. Vecmāmuļa pati pirmā pamanīja, ka mazdēlam kaut kas kaiš, un ņēmās to gari un plaši iztaujāt, taču mazdēls klusēja un beidzot noteica, ka viņam sāp galva, laikam esot migrēna. Par galvassāpēm un migrēnu viņš bija dzirdējis no vecmāmiņas — viņa bieži sūkstījās par migrēnas lēkmēm, un tādās reizēs prātīgāk bija turēties no viņas pa gabalu. Agrāk mazdēls vēl nekad nebija melojis. Krietnu laika sprīdi viņš izjuta bailes no vectēva, bet, tā kā tētis, pārradies mājās, allaž ieslēdzās savā istabā, toties vectēvs, kurš parasti noņēmās pa dārzu, garāžu vai pagrabu, šad tad aizvizināja mazdēlu līdz jūrmalai, zēns pieķērās viņam no jauna.

— Paklau, vecotēv, vai tu zināji, ka saslimsi?

Tūdaļ iejaucās vecmāmiņa:

— Neviens to nezina. Slimība nenāk brēkdama.

— Vectēvs zināja.

Vectētiņš un vecmāmiņa izbrīnījušies saskatījās.

— Zināja, zināja, — apliecināja mazdēls — piecus sešus gadus vecais puiškāns.

— Kālab tu tā domā?

Vecmāmiņas balsī bija uzradies pārmetums.

— Zināja, — mazdēls stūrgalvīgi pastāvēja uz savu. — Viņš pārveda mūsu mājās tieši tādu pašu balonu.

Vecmāmiņa atviegloti iesmējās.

— Nūjā — pārveda, — zēns aizvainojies atcirta, jo nosprieda, ka vecmāmiņa smej par viņa vārdiem.

— Protams, ka pārvedu, — vectēvs piekrita. — Tas nepieciešams metināšanai, arī tur vajadzīgs labs gaiss. Mūsu garāžā patiešām ir tāds pats balons, Kuldaram taisnība.

— Kas ir metināšana?

— Tā ir mctģlu savienošana, sakausēšana kopā. Kad izveseļošos un pārnākšu mājās, tad arī tu to redzēsi: sāksim metināt pa abiem.

— Vectētiņ, atgriezies drīzāk.

— Līdzko atgūšu veselību, tūdaļ pārnākšu mājās.

Nevienu lieku dienu šeit nepalikšu.

— Bet ja neatgūsi?

Arī šoreiz vecmāmuļai šķita, ka jāiejaucas katrā ziņā:

— Tā jautāt neklājas, Kuldar! Vectētiņš noteikti izveseļosies.

— Bet mājās tu teici, ka diez vai viņš spēs vairs darbus gāzt.

Vecmāmiņa pietvīka.

— Ai, Kuldar, nu tu sarunāji niekus! Tu kaut ko jauc. Nevajag fantazēt, mīļo zēn. Kad vectētiņš saslima, jau tad es teicu: viņš izveseļosies. Mūsu Sibīrijas lāci neviena kaite nepieveiks, — vai es tev tā neteicu, Kuldar?

— Sacīji gan.

— Redzi nu. Neņem, dārgais, bērna vārdus par pilnu. Kuldars ir liels fantazētājs. Turklāt nelabojams karstgalvis. Visu, ko no pieaugušajiem dzird un grāmata > izlasa, visu sajauc... Lasīt izmācījies jau sen — triju gadu vecumā. Viņa tēvs, tas ir, mūsu dēls, sāk i no ceturtā lasīt, bet šis sāka tekoši burtot gadu ātrāk. Tagad jau urbjas cauri ««Loominga» bibliotēkas» izdevumiem, kas nepavisam nav viegla lasāmviela. Reizēm pat man grūti aptvert, par ko tur raksta, bet mazais neatliks malā nevienu burtnīcu, iekams nav no pirmās līdz pēdējai lappusei izpētījis.

Beidzamie vārdi bija domāti svešām ausīm — pārējiem slimniekiem un viņu apmeklētājiem.

— Vai patiesi no triju gadu vecuma? — brīnījās lauku sieviņa krietni pāri sešdesmitiem, bet gludu sejas ādu, acīmredzot blakus gultā gulošā slimnieka — kalsna večuka ar grumbām izvagotu seju — dzīvesbiedre, kura bija atnesusi līdzi no mājām ciemakukuli: žāvētu šķiņķi, žāvētus brekšus, vārītas olas, sviestu un sieru. — Mūsu Illimārs nepazīst nevienu burtu, kaut gan galvas tiesu garāks par jūsējo, lllimārs ir manas meitas visjaunākais dēls, viņai aug četri bērni — viena meita un trīs dēli. Jūsu mazdēliņš, kundzīt, tāds pabāls no vaiga. Viņam derētu vairāk paskraidīt pa pagalmu un mazāk noņemties ar lasīšanu.

— Neviens neliek Kuldaram sēdēt istabā un lasīt grāmatas, — pasmaidīja vecmāmiņa, kuru mazliet mulsināja krunkainā večuka tik rosmīgās un gluži kā zēnam ziņkārīgās acis. — Viņš rīkojas tā, kā pats vēlas. Mūsu Kuldars kārs uz grāmatām, un garīgi agri attīstītiem bērniem tas ir pavisam dabisks process. Raut no rokām ārā vai slēpt no viņa grāmatas netaisos — mums mājās tās ir visās istabās. Un nav arī vērts. Pat pagalmā viņš: izlavās ar grāmatu azotē, nu gluži kā profesors.

Vecmāmuļa, apskāvusi mazdēlu, piekļāva to sev un, lūpas urskulī savilkusi, mīļi noteica:

— Ak tu manu mazo profesoriņ!

Atbrīvojusi zēnu, viņa pievērsās vīra kaimiņam.

— Saulē viņš neiedeg, viņam tāpat kā man — āda aizvien balta. Varu sauļoties, cik tīk, iedeguma brū-numa kā nav, tā nav.

Viņai patiesi bija gaiša, labi kopta sejas āda, — to varēja manīt ikviens, kas tik vēlējās. Arī vecmāmuļas gods tai lāgā nepiederējās — pārāk jauna, vairāk par četrdesmit gadiem viņai nevarētu dot, kaut gan, ņemot vērā Kuldara gadus, viņai vajadzētu būt labu tiesu vecākai. Tikai mazliet, pavisam nedaudz pieņēmusies apaļumā; pavisam glīta sieviete, kura nepiemirst parūpēties par savu matu sakārtojumu, manikīru, tērpu. Skaidri noprotams — gaumes viņai netrūka, jo vieglā vasaras kostīma un blūzes krāsu toņi labi saderēja, arī kurpes bija pieskaņotas. Augums taisns, gaita — vingra, gluži kā gados jaunai sievietei. Taču šobrīd Eduardam Te-nupertam sievas izturēšanās nepatika. Kāpēc viss jā-i/.klāsta, tā jātēlo un jālielās! «Jau triju gadu vecumā tekoši burto.» Kā nu ne — burtoja gan, Frīda nepārspīlē, bet tāpēc tas nav jāizpļāpā visai pasaulei. Dižoties pavisam nepazīstamu cilvēku priekšā, kuri pēc dažām nedējām bus jau piemirsti. Bet, notvēris sevi pie šādām domām, Eduards Tenuperts tūdaļ arī noprata, ka ne jau šī dižošanās ar dēlu un dēladēlu viņu satrauc. Frīda aizvien mēdza lepoties ar dēlu un tagad ari ar mazdēlu — līdz šim viņš to bija uztvēris bez pārmērīga satraukuma. Šoreiz viņu sāpīgi aizskāra Kuldara vārdi par to, ka viņš vairs nebūs diez kāds darba darītājs. Vai Frīda patiesi tā varēja pasacīt? Turklāt, mazdēlam dzirdot? Laikam viņa vairs nespēj sevi apvaldīt.Tik viegli vis sieva nemēdz zaudēt pašsavaldīšanos, pat ja sirds kāpj pa muti laukā. Un jo īpaši tad, ja citi klāt. Arī Kuldara klātienē ne, zēnu viņa sarga kā negudra. Cilvēka dvēsele taču ir tik daudzslāņaina. Vai šie vārdi neatsedza kādu jaunu slāni, ko līdz šim bija tikai nojautis, vairāk gan baiļojies ieraudzīt nekā nojautis, jo vēlējās redzēt Frīdā cēlsirdīgu plašas dvēseles cilvēku?

— Jā, gadās ļaudis ar tādu bālāku ādu arī, — piekāpās slimā kaimiņa gludvaidze sieva un pievērsās savam vīram, kurš sirga ar smagu locītavu iekaisumu.

— Vai klavieres jūsu mazdēls māk spēlēt? — klusu apvaicājās večuks ar grumbaino seju un jauneklīgi ziņkārajām acīm.

«Zobojas,» nodomāja Eduards Tenuperts, kas neturēja labu prātu uz večuku.

— Ai nē, — Frīda Tenuperta pameta ar roku. — Mūzika viņu nesaista, un neko tādu mēs neliekam viņam darīt, kas neizraisa viņa interesi. Pietiek, ja noņemas ar grāmatām. Vai jūsu llliinārs spēlē klavieres?

— Nē, lllimārain jāgana aitas, jāķer brekši.

«Zobojas,» Eduards Tenuperts atkal nosprieda.

Kuldars, pamanījis uz večuka naktsskapīša jaunāko

«Pikcra» numuru, pieklājīgi pavaicāja, vai drīkst tajā ieskatīties, — Frīda nepiekusdama mācīja mazdēlam būt pieklājīgam, jo arī sevi uzskatīja par labi audzinātu cilvēku, un tas bija tiesa, tālab viņa vēlējās, lai arī Kuldars apgūtu izglītota cilvēka manieres, — un aplūkoja karikatūras.

Tenupcrtu pāris turpināja sarunu. Vairāk gan runāja Frīda, slimnieks lielākoties klausījās vai arī domāja savas domas.

— Bija ieradušies akas urbēji, — Frīda pavēstīja. — Apsolīja, ka izdarīs visu, kā nakas. Izrādās — veci paziņas. Tu tur Sibīrijā esot izturējies, kā vīram klājas, garais teicās — esot tev pateicību parādā. Protams, piedāvāju viņiem arī kafiju. No konjaka viņi atteicas, pašiem līdzi pudele dienvidu dzēriena, dzēra to. Pēc viņu domām, ūdens būs rokā pēc divdesmit pieciem līdz trīsdesmit metriem.

Eduards Tenuperts bija pārliecināts, ka Frīda konjaku šiem vīriem nav pat piedāvājusi, jo bija aplam sīksta, kaut gan skopoties nebija nekādas vajadzības. Ubalehts noteikti turēs vārdu. Ubalehts jau pēc dabas ir goda vīrs un, ko sola, to izpilda. Magadanā blatņiki būtu viņu nožmieguši, bet Tenuperts un citi ņēma viņu savā aizsardzībā, un blatņiki turējās pa gabalu. Kaut skaitā nedaudzi — viņu vīri degunu nenokāra un par savu ādu baidīties arī netaisījās, tāpēc barakā pēc pamatīgas nakts izkaušanās viņus lika mierā. Tā bija tīrā laime, ka viņš sastapa Ubalchtu. Un viņš sievai sacija:

— Lai urbj kaut vai piecdesmit metrus, ka tikai nokļūtu līdz tīram ūdenim. Un tā būtu pietiekami. Centrālā apkure un pirts rīšus rij ūdeni.

— Es arī tā domāju. Lcmbits palūgs, lai laboratorijā izdara ūdens analīzi.

Eduards Tenupcrts palaida Frīdas vārdus gar ausīm.

— Vai caurules atvestas? Torups solīja tās sagādāt. Es runāju par tām caurulēm, pa kurām ūdens tiks ievadīts mājā.

To sacīdams, Eduards Tenupcrts negaidot atklāja, ka īstenībā viņam gluži vienalga: ir vai nav caurules atvestas; vai urbums uztrāpa kārtīgai ūdens dzīslai, vai arī nāksies rakt aku ar dzelzsbetona apļiem. Vasarnīcas projekta autors bija viens no mūsdienu labākajiem arhitektiem — jaunais Sihts, kurš katrā konkursā guva pa godalgai un ar haltūrām neaizrāvās; tikai paklausot sava tēva neatlaidīgajam lūgumam — Tenupcrts ar veco Silītu kopā izcieta sodu — viņš bija ar mieru; viņa mītne, kuras vissīkāko detaļu viņš bija rūpīgi apsvēris, vispiemērotākos un mūsdienīgākos materiālus sarūpējis, prasmīgākos un lietpratīgākos vecos meistarus atvilinājis, — tagad pašam šķita kā svešs nams. Vai tas bija viņa slimības, šā nejēdzīgā infarkta dēļ, kuru nespēja novērst, kaut arī viņu ārstēja pats slavenais Girgensons? Sirds sāka uzdot piecdesmito gadu beigās, drīz pēc pārnākšanas mājās. Kad Girgensons ieteica izoperēt mandeles, kļuva mazliet labāk, un viņš sāka jau piemirst savas kādreizējās durstīgās sāpes krūtīs, ta.-l pēkšņi viņu ķēra kā zibens spēriens un viņš vairs it kā nesajuta neko. Vismaz krūtīs nedzēla un nespieda. Tikai trūka gaisa un reiba galva. Frīda ataicināja Girgensonu, izsauca arī poliklīnikas ārstu — Girgensons zilo lapu izrakstīt nevarēja — un abi kā viena mutē apliecināja: infarkts. Vispirms ārsts no poliklīnikas un pēc tam Girgensons. Vai viņš vairs necerēja izveseļoties, ka vasarnīca, tas ir, laicīga manta, viņam jau kļuvusi tik vienaldzīga? Tāpat kā šejienes ārsti, an

Girgensons nešaubās, ka viņš izveseļosies, — vai varbūt Frīdai sacīts kaut kas cits? Ausīs no jauna ieskanējās Kuldara teiktie vārdi: «Diez vai spēs vairs darbus gāzt?»

— Atveda. Cinkotas caurules. Par akas urbšanu un ij.'eni tu nebēdā. Caurules, pumpis, tvertne, izlietnes, duša — viss ir atvests. Līdzko noliktavā saņems elektriskos vadus, būs arī mums sava šķetere. Torups, tavs vecais draugs, solīja parūpēties, lai viss būtu gods godam.

Frīda Tcnuperta tik tikko nepateica, ka ne jau tikai tavā, bet arī manā labā, taču laikus pievaldīja mēli. Slimība padarījusi Eduardu mazliet dīvainu, viņš pārvērties ne pa jokam — uztraucas par tīriem niekiem. Jau gadu pirms infarkta lēkmes viņš kļuva nervozāks. Viņa, Frīda, bija baiļojusies, ka vīram gadījušās neveiksmes darbā. Tenupertain taču uzticēja visatbildīgākās kravas — viņš rūpējās par automašīnu un preci, itin kā tās būtu viņa paša. Pēc atgriešanās no Sibīrijas Eduards labi saprata jokus, bet tagad viens divi iedegas dusmās — akurāt kā jaunībā. Tāpēc arī Frīda atturējās un nepateica dažus aušīgus vārdus, kaut gan gluži h!ēņu runa tā vis nebūtu bijusi: Torups blenž uz viņu, Frīdu, zibošām acīm, lai gan ir gadus desmit jaunāks un pašam mājās divi bērni — gatavie puņķutapas no puikām, kā viņš žēlojās. Pievaldīja mēli un tikai piebilda:

— Ja Ubalehts ar savu palīgu turēs vārdu, tad, tev pārnākot, viss mūsu mājās būs kārtībā. Reizēm laiks turas jauks arī septembra beigās un oktobra sākumā,— šogad sinoptiķi sola siltu un sausu rudeni, tā ka tu pieredzēsi vēl patīkamu vasaras nogali.

Slimniekam nekas nebūtu pretī, ja sieva postos aiziešanai. Viņš jau gribēja to pateikt tieši, bet atturējās.

Nervus vajag savaldīt, nevis tiem ļaut va|u. Ja nervi uz-los — viss pagalam. Vai griba k|uvusi tik vāja, ka viņš vairs nespēj sevi noturēt grožos? Eduards Tcnu-perts cilvēkā par visu vairāk vērtēja viņa gribasspēku. Sevi viņš uzlūkoja par Imanuela Kanta piekritēju. Ta pamatīgāk Kanta filozofijā viņš nebija iedziļinājies, kaut gan, mācoties ģimnāzijā, Kēnigsbcrgas prātnieka galveno darbu «Kritik der reinen Vcrnunft»[1] bija lūkojis izlasīt vācu valodā. Viņš piedēvēja Kantam viedokli, kuru pats vērtēja visaugstāk un pēc kura vecuma dienās centās dzīvot. Par cilvēka domas virsotni viņš uzlūkoja praktisku kritisko saprātu, par visaugstāko ētisko normu — lai vai kas, par katru cenu veikt savu pienākumu, par cilvēka darbības pamatu — gribasspēku. Viņš bija cieši pārliecināts, ka visās likstās spējis pastāvēt tikai sava gribasspēka dēj. Arī fiziskā spēka netrūka — pretēji dižajam filozofam, kurš jaunībā bijis nīkulīgs un vājiem nerviem. Taču beidzamajā laikā viņš tik tikko nepadevās liktenim, — gribasspēks, šis dzīvās radības enerģijas avots, jo dienas jo vairāk pamet viņu. Eduards Tenuperts saīdzis vērās griestos.

Mazdēls skriešus pa gultstarpām devās pie viņa:

— Vecotēv, kas tas ir ekvili... ekvilibristika? Ekvi-libristika. Vai es pateicu pareizi?

Sarežģītais vārds tika izrunāts skaidri, gandrīz bez stomīšanās, un tas liecināja, ka Kuldara lasītmāka patiesi ir nevainojama. Ar savām lielajām, zilajām bērna acīm viņš tiecās sastapt vectēva skatienu.

— Pareizi, — atbildēja vecaistēvs, piespiezdams sevi paraudzīties mazdēlam acīs, — Ekvilibristika — tā ir prasme saglabāt līdzsvaru. Nē, precīzāk būtu sacīt līdzsvara māksla. Balansētāji uz virves ir ekvilibrīsti. Līdzsvara mākslinieki.

— Vai tu, vecotēv, māki staigāt pa virvi?

Vecmāmiņa aprāja zēnu:

— Vectēvs ir slims, tagad nav brīv viņu tik daudz izprašņāt.

— Nemāku vis, •— Eduards Tenuperts atzinās. Vēršanās mazdēlam acīs prasīja spēku piepūli. Viņš nopūtās un piebilda:

— Bet derēja gan iemācīties.

— Es iemācīšos, — Kuldars paziņoja. — Arvo neprot, un Hando arī neprot, bet es pratīšu.

Un, pamanījis uz palodzes kādu brošūru, puisēns pieskrēja pie loga.

— Nu patiešām īsts gudrinieks, — nobrīnījās lauciniece, kas pirmīt bija nopēlusi Kuldara bālo sejas krāsu. — Ekbilibristika, skat, cik grūtu vārdu māk saburtot.

— Ekvilibristika, — Frīda laboja teikto. — Kuldars izrunāja pareizi.

Tenuperts pamanīja sievas balsī it kā ļaunu prieku, it kā gandarījumu: lauciniece bija saņēmusi atmaksu savu pirmītējo vārdu dēj par Kuldara bālo seju un pastaigām pagalmā. Negaidītā Frīdas sīkumainība satrauca viņu tāpat kā pārlieka lepošanās ar dēladēlu.

—• Nu, protams, ka ekbi libristika, — piekrita lauku sieVa.

Tenuperts juta — ja Frīda vēlreiz izlabos sacīto, viņš pateiks kaut ko nelāgu.

Frīda pasmaidīja un klusēja.

— Leinbita disertācijas tēma apstiprināta, — viņa paziņoja. — Aizstāvēt vajadzēs, zināms, Tartu. Tallinā trūkst doktoru šajā specialitātē.

«Atkal jau plātās,» Eduards Tenuperts konstatēja. Šodien viņu kaitināja viss, ko Frīda sacīja, visa viņas izturēšanās.

— Vai aizstāvēšanas laiks zināms?

To slimais vaicāja gluži automātiski, jo interese par dēla disertāciju bija atslābusi. Agrāk viņš taču aizvien aizrautīgi bija sekojis dēla pūliņiem, pavasarī pat uzsākuši dedzīgi strīdēties, aizvirzoties pavisam sānis no disertācijas tēmas, viņš vainoja dēlu karjerismā, dēls viņam pārmeta dzīvošanu it kā aizsietām acīm — kā jau cilvēkam, kuram vēstures gaita izsitusi pamatu zem kājām. Domu apmaiņa beigusies bēdīgi: zaudējis pašsavaldīšanos, viņš ar dūrēm meties dēlam virsū; nebūtu pamanījis izbailēs ieplestās mazdēla acis — zēns bija uzrāpies turpat līdzās kokā — Eduards droši vien būtu dēlu iekaustījis līdz nesamaņai. Par laimi, Lembits turēja mēli aiz zobiem un arī Kuldars par to cieta klusu. Tikai labu laiku baidījās no vectēva, un daudz pū|u bija jāpieliek, lai mazdēls izturētos pret viņu tāpat ka agrāk.

— Laikam pēc pusotra gada. Precīzi nav zināms. Vēl laika diezgan.

Atbildot Frīda zagšus palūkojās pulkstenī. Viņai bija prāvs, moderns četrstūra zelta pulkstenis, — savām vajadzībām Frīda naudu nemēdza žēlot. Lāgiem Eduardam Tenupertam uzmācās aizdomas — vai tikai sievai nav mijākie. Par viņu pašu jaunāki vīrieši, kuriem netīk strādāt un kuri par iespēju krietni uztaisīt dūšu un laipni piedāvātu rubļu dēļ ir ar mieru likties gultā blakus kaut velna vecaimātei.

— Tev, kā redzu, jāstcidzas, nedrīkstu tevi ilgāk aizkavēt, — ieteicās slimnieks, neslēpdams apnikumu un zobgalību. — Paldies tev, ka esi laupījusi sev tik dārgo laiku un atnākusi mani apraudzīt. Tagad veselība man jūtami uzlabojusies un pietiek, ja reizi nedē]ā apciemo. Kuldars var palikt mājās.

Frīda Tenuperta noprata, ka vīrs ir saīdzis un nemierā ar viņu, taču nesaprata — kādēļ. Dakteris Gir-gensons bija brīdinājis, ka sirds slimības, īpaši infarkts, iedarbojas uz slimnieku psihi, bet Frīdai likās — tā ir tikai tāda ārstu pārgudra runāšana. Viņa domāja, ka savu vīru pazīst caur un cauri, taču tagadējais Eduards izturējās neparasti dīvaini.

— Kuldars tik gaužām kāroja nākt līdzi, gaidīja vienā gaidīšanā, kad man beidzot būs iespējams tevi apciemot, — taisnojās Frīda, pētoši uzlūkodama slimo dzīvesbiedru, kurš joprojām vērās griestos. — Jau vakar sāka lūgties, lai tikai neeju viena, lai noteikti ņemu viņu arī. Viņš tev stipri pieķēries. To vien tik runā — vecaistēvs un vecaistēvs. Kad vecaistēvs izveseļosies un kad pārnāks mājās — citas runas no viņa nedzird.

Aizvien vēl griestos vērdamies, slimnieks dzedri noteica:

— Šodien bija, pietiek. Slimnīcā bērniem nav ko meklēt. Un sūti viņu biežāk laukā pagalmā.

— Kuldar, nāc sniedz vectēvam roku, — Frīda piecēlās.

Pēc balss Eduards Tenuperts atskārta, ka sieva apvainojusies.

— Vai mēs jau ejam? — zēns vaicāja.

— Jā, mans mazais. Vectēvam vajadzīgs miers. Nāc

nu. lasīt vari arī mājās.

Kuldars paklausīgi tuvojās vectēvam un sniedza viņam roku.

— Uzredzēšanos, vecotēv. Es viemēr nākšu vecmammai līdzi. Un arī mammai un tētim. Veseļojies drīzāk.

Slimnieks sajuta, kā mazdēls pūlas, cik jaudas, jo sparīgāk paspiest viņa roku.

— Esi klausīgs bērns tētim, māmiņai un vecmāmiņai, — lūkodamies sāņus, sacīja Eduards Tenuperts.

Ja tā turpināsies, domāja Frīda, tad drīz vien nebūs ie pējams ar vīru kopā dzīvot. Aizvaino viņu svešu laužu klātbūtnē, grib, lai viņa un Kuldars ātrāk aizietu, neliekas zinis par mazdēlu, kurš līdz šim viņam bija itin viss.

— Vectētiņ, kāpēc tu neskaties uz mani?

— Vectēvs ir slims, — Frīda lūkoja izkļūt no neērtās situācijas.

— Roku sniedzot, jāskatās acīs, — Kuldars, cieši pārliecināts par savas prasības taisnīgumu, teica. — Pats tā mācīji.

— Kuldaram taisnība, — vectēvs piekrita un lūkojās mazdēlam acīs. — Nu tad dzīvojiet veseli.

— Uz redzēšanos.

Mazdēls jau bija aizskrējis līdz durvīm.

— Nenoraksti mani pirms laika, — Eduards Te-nuperts sacīja sievai, kad viņa pieliekusies noskūpstīja viņa pieri. Šāda rīcība bija kļuvusi Frīdai slimnīcā par rituālu. Pirmajā nedēļā dienām un naktīm viņa dežurēja pie vīra gultas, baroja viņu gluži kā zīdaini ar karotīti un spirdzināja ar sulām, ko pati no sava dārza ķiršiem bija izspiedusi. Vēlāk, kad vīram jau atļāva sēdēt un patstāvīgi ēst, slimnīcā Frīda ieradās ik pārdienas; ienākot un aizejot aizvien vīru noskūpstīja uz pieres. Tagad sākusi nākt katru trešo dienu, apciemojumi gan kļuvuši retāki, toties ierastais skūpsts joprojām tika piešķirts neiztrūkstoši. Frīdai šķita, ka ta izturas īsta dāma, un tāda viņa vēlējusies būt, jau sākot no skolas sola. Un pēkšņi Eduards Tenuperts apjauta, ka Frīdas īsto dabu vispār grūti izprast. Vai las, ka viņa to bija gaidījusi visus šos divpadsmit gadus, bija aizmiglojis viņa skatienu un viņam tikai tagad atvērās acis? «Diez vai spēs vairs darbus gāzt» — vai tikai tā, kura sacīja šcs vārdus, nav īstā Frīda? Vai varbūt viņš pats, savas slimības nogurdināts, bezdarbīgās gulēšanas dēļ sarūgtināts, kārtojot muļķīgus re ķinus pašam ar sevi, galīgi sajucis un ar visu pasauli naidā nonācis, nodara netaisnību savai sievai? Vai tad sieviete, kura spēj domāt tikai par sevi, būtu viņu gaidījusi divpadsmit gadus?

Tcnuperts sajuta, kā sievas lūpas notrīsēja, pieskaroties viņa pierei, taču ārēji Frīda savaldījās apbrīnojami labi. Tikai nočukstēja:

— Tu esi netaisns, — atslēja augumu, pat uzsmaidīja vīram un savā ierastajā līganajā gaitā aizsojoja. Ja. lai gan viņa sievai jau četrdesmit seši gadi, tās gaita bija viegla, un augums, kaut arī mazliet apaļīgāks kļuvis, korsetē iespīlēts, izskatījās ne pārāk sakuplojis; ar sacirtotiem matiem un kosmētikas palīdzību, ar augstpapēžu kurpēm kājās, kas labi saderēja ar viņa-* iznesīgo stāju, viņa šķita pat par desmit gadiem jau-naka.

Durvīs Frīda nepiemirsa atskatīties un uzsmaidīt kā vīram, tā pārējiem slimniekiem un viņu viesiem Frīda jutās droša savā lomā un nodemonstrēja, ka īsta sabiedrības dāma nav sīkumaina. Kuldars māja vectēvam ar roku un uzsauca:

— Es nākšu atkal!

— Gudrs zēns, — ieteicās apaļvaidze večiņa, kura cītīgi pierunāja vīru kaut ko ieēst.

— Nudien gudrinieks, — piekrita večuks ar krunkaino seju un spriganajām acīm, kurš patlaban vīkstīja vaigos biezpiena sieriņu. — Kaut tikai palaimētos, sievu apņemot.

— Tu tikai ar savām blēņu runām. — vecā viņu

aprāja.

Eduards Tenuperts notvīka. Šķita, ka vecais ne-jaudnieks iedzēla tieši viņam. Taču sakoda zobus, lai necirstu pretī. Šoreiz gribasspēks uzvarēja.

3

Andreass Jallaks pamanīja savus apmeklētājus tikai tad, kad tie bija nostājušies pie viņa gultas. Iespējams, ka viņš brīžiem iesnaudās, jo aizvien vēl lielāko tiesu dienas nogulēja vai aizvadīja miglainā pussnaudā — ne īsti miegā, ne nomodā. Acīmredzot viņam tāpat kā pirmāk deva nomierinošas zāles vai arī šoks — pēc ārstu sarunām viņš noprata, ka atradies šoka stāvoklī — bija viņu tik nejēdzīgi satricinājis, ka joprojām nespēja atžilbt. Jallaks neprašņāja, ko viņam injicēja vai deva iekšā, — viņš bija gluži rāms slimnieks. Pēc sanitāres Ellas domām, pat pārāk rāms. Ārsti jāiztaujā, no ārstiem jādabū skaidra atbilde par visu, nav taču ne sliktu, nedz nolaidīgu ārstu, tikai darbu viņiem pāri galvai un šis tas reizēm gluži vienkārši piemirstas, lai gan neviens mediķis, tajā skaitā arī sanitārs, nekad neko nedrīkst piemirst. No ārsta, kurš tāds pats cilvēks vien ir kā viņa slimnieks, nederētu prasīt vairāk nekā no sevis paša. Tagad, kad medicīniskā palīdzība tiek sniegta par brīvu, dažs labs skraida no viena daktera pie otra ar pavisam niecīgām vainām, klīnikas un slimnīcas pārslogotas, lai gan ārstu un slimnīcu krietni vairāk nekā agrāk. Viņa, Ella, visu mūžu bijusi slimnieku kopēja, četrdesmit gadu klīnikās un slimnīcās nostrādājusi, viņa to labi zina. Medmāsas arī ar darbiem pārslogotas, nemaz nerunājot par sanitāriem, kuriem mazas algas, un tālab čaklāki darba darītāji netīko par šo nieka atlīdzību nākt uz slimnīcu rauties pušu. Turklāt štatā nav paredzēts vairāk sanitāru un galvenais ārsts šķendējas uz veselības aizsardzības instancēm un citām iestādēm, kas apstiprina štatus, un lauza galvu, kā apiet štatu sarakstus. Ja ncizlīdzētu atsaucīgākie slimnieki un viņu tuvinieki, tad diez kā spētu tikt galā. «Tīrais posts, ja visi būtu tādi vientujie slimnieki kā tu,» Ella mēdza teikt Andreasam. Bet tūdaļ steidza viņu mierināt, sak, ne jau pārmetumam teikts, tikai katrs pieaudzis vīrietis vientuļnieks pelna nosodījumu. Ja vienai sievai dzīvi salaidis grīstē, jāprec nākamā, jo ģimene ir tautas un cilvēces pamats, vien-a'ga, kāda vara valda. Kad ģimene jūk laukā un vīrieši nn sievietes dzīvo vieni, — tas noved līdz sabrukumam tautu gluži kā puve koku, un kādā jaukā dienā vētra to notriec pie zemes un vai nu sašķeļ satrupējušo stumbru uz pusēm, vai izrauj laukā no zemes ar visām nevarīgajām saknēm, un tauta beidz pastāvēt. Viņai, Ellai, neesot paveicies — vīrs piecdesmit otrajā gada to pametis ar trim bērniem, pats viņš izvirzījies par liela veikala vadītāju, sācis dzert un pīties ar pārdēvējām. Tomēr savu kādreizējo iziešanu pie vīra viņai nav ko nožēlot — izaudzinājusi dēlus un meitu, dēliem jau pašiem ģimenes, un arī meitai ar savu izredzēto iesniegums nodots. Bērniem viņa nav ļāvusi brīvi slaistīties apkārt — no mazām dienām skolas brīvlaikā likusi pie darba: gan par izsūtāmo, gan dārzniecībā par izpalīgu, gan sūtīja strādāt veikalos — aizvietot atvaļinājumā aizgājušās pārdevējas. Vidusskolu pabeidza visi, vecākais dēls strādā un mācās tālāk, tā sakot, neklātienē. Pēc gada beigs politehnisko institūtu, viņam jau tagad piedāvā jaunā cehā vadītāja vietu, bet dēls nesteidzas ar piekrišanu, viņš saka — vispirms jādabū rokā diploms. Tā sanitāre bija stāstījusi Andre-asam par sevi.

Sākumā Andreass nepamanīja otro apmeklētāju; ari pirmo viņš saskatīja pavisam neparasti — it kā pa atsevišķiem gabaliem, pa daļām. Vispirms roku — slaidiem, vingriem pirkstiem.

To, ka tā ir Margitas roka, viņš apjauta tūdaļ, pirms vēl skatiens paguva aizsniegt tās seju. Margitai bija slaidi, lokani, gluži kā ar elektrību uzlādēti pirksti, uz rādītāja uzmaukts senlaicīgs gredzens ar rubīnu, — U> viņš atcerējās labi. Andreass zināja — arī otrajā roka bija gredzens; tā viņas vajiba, ka pati bija atzinusies «Jo vecāka kļūstu, jo vairāk kāroju gredzenu,» Margita mēdza mēļot. To dzirdot, Andreasam radās šaubas, vai šī sieviete tikai netēlo naivuli. Arī bez šā mirgu ļojošā dārgakmens nieciņa Andreass pazitu Margitas rokas — tās pavisam nesen, pirms dienām des mit, tosvētdien pirms infarkta, jo liegi bija aizklājušas viņam acis, kad viņi atradās gultā. «Neskaties,» Margita bija čukstējusi un piespiedusi viņa galvu savam plecam. Margita bija teikusi, ka ar tādām rokām k.i viņai varētu kļūt par pianisti vai vijolnieci, taču neparko neesot spējusi nosēdēt pie klavierēm vai čīgāt vijoli, viņu aizrāvusi tehnika, sports un puiši.

Margitas slaidie pirksti turēja ugunssārtas neļķes piekļautas pie krūtīm, — krūtis bija nakamā ķerincņ. dala, ko Andreasa samiegojušās acis pamanīja. Paceļot skatienu augstāk — līdz sievietes pleciem un kak lain, Andreass beidzot ieraudzīja Margitu visā augumā.

Kaut acis redzēja Margitu, viņas ierašanās šķita ne iespējama, un Andreasam radās nojauta, ka īsteni!);: pie viņa gultas stāv nevis sieviete ar miesu un asinīm bet gan iedomu tēls un ka tās ir atmiņas — tāpat kā ainas par kādreizējo svētdienas braucienu autobusā vai pārrunām jauniešu vasaras nometnē. Pamazām viņš tomēr saprata, ka Margita patiesi ir šeit. Sī apziņa satrauca. Tas nebija prieka sārtums, kas ielija sejā, — viņš jutās neveikli, ka sieviete redz viņu tik nevarīgu guļam slimības gultā, kur viņš pats saviem spēkiem pat sēdus nedrīkst paslieties. Tūdaļ radās arī neizpratne: kādēļ viņa vispār bija nākusi uz šejieni? Iespējams, ka tieši tas viņu satrauca visvairāk. Tikko vakar vakarā, kad Ella viņu ēdināja, viņš prātoja, nez vai AAargita par viņu tāpat rūpētos, taču līdz atbildei neaizdomājas. Margita tiecās pēc tuvības ar viņu, tas tiesa. Bet kas viņš galu galā viņai īsti bija? Margita bija skaidri pateikusi, ka trešo reizi viņa vairs neprecēsies, pat ar viņu, Andreasu, ne, kaut arī viņš spēj sievieti darīt laimīgu, kas jebkuram vīrietim nepavisam nav pa spēkam. Likās, Margita viņam pieķērusies, tomēr gulēt ar kādu vīrieti vēl nenozīmē, ka spēs viņu arī aprūpēt. Tik ciniskas vērpās Andreasa domas, kad Ella to dzirdīja ar snīpaino tējkanniņu. Bet nu līdzās viņa gultai bija nostājusies šī pati Margita — ar miesu un asinīm.

— Labdien, — Margita sniedza savu labo roku. — Tu izskaties daudz labāk, nekā biju domājusi.

— Tu esi varens spēkavīrs, — Andreasa ausis uztvēra arī vārdus, ko sacīja kāds vīrietis. Pagriezis galvu, viņš no jauna izbrīnījās — otrā pusē gultai bija nostājies Tāvets Tomsons, paziņa kopš bērnu dienām. Un pēkšņi prātā iešāvās — vai Margita un Tāvets pazīst viens otru?

— ...tāds grābigns tevi ķēris, un tomēr sejaskrāsa bez kādas vainas, — Tāvets pabeidza savu sakāmo.

Andreass pēc kārtas paspieda tam sniegtās rokas.

— Vai ienācāt reizē? — viņš jautāja. — Atvainojiet, biju iesnaudies. Gulšņāju caurām dienām.

Tāvcts atbildēja vispirms:

— Reizē gan, tikai diemžēl kopā gan ne.

— Atļaujiet jūs iepazīstināt, — Andreass atžirga. Sarosījās, lai uzslietos sēdus, taču, atcerējies aizliegumus un brīdinājumus, atslīga spilvenos.

— Margita, iepazīsties ar manu bērnības draugu...— pabeigt viņam neizdevās, jo A\argita žigli ierunājās:

— Esmu Margita Vorckanda, — un sniedza vīrietim viņpus gultas savu roku.

— Tāvets Tomsons, — Tāvets paklanījās.

Andreass noprata, kāpēc Margita pasteidzās. Viņa

vēlējās atvieglot šo procedūru — acīmredzot baiļojās, ka Andreass nesamulst vai nepasaka kaut ko lieku.

— Priecājos ar jums iepazīties, — Tāvets Tomsons piebilda. — Esmu jūs redzējis sanāksmēs, bet nebūtu varējis iedomāties, ka mans senais draugs būs tas, kurš mūs iepazīstinās.

— Arī es priecājos iepazīties ar cilvēku, kuru beidzamajā laikā tik daudzkārt piemin, — Margita atteica.

Abu izturēšanās ne visai patika slimajam. Viņš dzēlīgi sacīja:

— Jūs tātad arī bez manas palīdzības jau esat labi

paziņas.

— Galmā cits citu pazīst samērā labi, — Tāvets pasteidzās reaģēt.

Margita pauda neizpratni.

— Mans bērnības draugs mēdz būt asprātīgs, — Andreass ironiski noteica.

— Piedod, Andreas, — Tāvets pavīpsnāja. — Pieņemamāk jau būtu sacīt: aktīvā cits citu pazīst...

Tagad bija kārta Margitas gaišajiem smiekliem.

— Šķiet, esmu jums parādā nelielu paskaidrojumu,— Tāvets Tomsons tādā pašā humora noskaņā turpināja. — Man jāatzīstas, biedre Vorckanda, ka mans hobijs ir vadības problēmas, Atss, tas ir, mūsu kopējais paziņa Andrcass, to var apliecināt. Esmu izpētījis vadīšanas metodiku no pašiem vissenākajiem — antīkās pasaules laikiem. Sākumā tāpat — sava prieka pēc, vēlāk šis vairāku gadu darbs izvērtās par disertāciju... Ja nozīmētajās pozīcijās esošās personas ilgāku laiku ieņem savu darba posteni, tad rodas labvēlīgi apstākļi ne visai labai mentalitātei. Padotie dajēji neapzināti sāk apjaust, ka ne tikai spējas specialitātē nosaka viņu karjeru, bet ka bezgala būtiska ir arī oficiālā līdera izturēšanās pret viņiem. Te tad ari dzimst pieglaimošanās, liekulība, glaudīšana pa spalvai, intrigas, klačas un tā tālāk. Visas šīs parādības sakuploja firstu, emīru, šahu un ķeizaru svītās. Diemžēl šādu likstu rudimentāras paliekas reizēm sastopamas ari mūsu darba vietās un iestādēs.

Margita Vorckanda ar interesi uzklausīja ministra vietnieka Tāveta Tomsona vārdus.

Slimnieks turpretī klusībā nodomāja, ka Tāvets joprojām sev uzticīgs — cenšas pārsteigt jaunu paziņu tūdaj pirmajā brīdī.

— Man Ille pateica, ka tevi aizveduši uz slimnīcu, uz brītiņu izrāvos un atbraucu. Atminos, ka tu nekad neesi sūdzējies par sirdi, — sarunas pavedienu neizlaizdams no rokām, Tāvets Tomsons pievērsa uzmanību slimniekam. — Cik zinu, tevi mocījušas galvassāpes, nevis sirds. Mans pumpis gan reizēm sametas, vielu-maiņa lāgiem neturas normas robežās, turpretī tavu veselību aizvien esmu apskaudis.

— Pat pēc smadzeņu satricinājuma? — Andreass centās piemēroties sarunu biedra jautrajam noskaņojumam.

— Oh, oh, oh! — Tāvets Tomsons gardi iesmējās, bet tūdaj arī kļuva nopietns.

— Smadzeņu satricinājums? — Margita Vorekanda neizpratnē pārjautāja.

— Pēc Tāveta domām, es jau sen būtu bijis pilsētas komitejas sekretārs vai strādātu Centrālajā Komitejā, ja manas smadzenes netiktu sagumzītas autoavārijā, — slimnieks joprojām mēļoja. — Biedrs Tomsons, starp citu, no tiesas tur mani aizdomās par nepietiekamu realitātes izjūtu.

— Es priecājos, ka infarkts nenieka nav kaitējis tavam paradumam dzīt jokus, — nesatricināmā mierā

atvairījās Tāvets Tomsons.

— Paldies jums, ka atnācāt, — slimnieks, kļuvis nopietns, ieteicās.

— Pametīšu jūs uz brīdi vienus, — Margita, pārvarējusi sākotnējo samulsumu, kļuva rosīga. — Lūkošu sadabūt kādu trauku, kur ielikt ziedus.

— Atļaujiet to man... — Tāvets Tomsons piesolījās palīdzēt.

— Ziedi lai paliek sieviešu ziņā, — Margita viņu atvairīja un žigliem soļiem izsteidzās laukā.

— 111c par tevi dikti norūpējusies, — Tāvets sacīja, kad Margita bija izgājusi no palātas. — Mierināju viņu, skaidrodams, ka mūsdienās infarktu jau prot ārstēt. Mūsu ministram tas bijis piecas reizes, bet viņš i nedomā atkāpties. Godavārds — piecas reizes: trīs mikroinfarkti un divi īsti pamatīgi triecieni. Pēdējais gadījās pirms trim gadiem, visa ministrija dzīvoja jauna saimnieka gaidās, taču viņš vēl sēž, kā sēdējis, tronī.

— Kā IĪlei klājas? — Andreass jautāja, šoreiz ne tuvu tikai pieklājības pēc.

— Par meitu nebēdā. Darbā žigla, kā lidot lido, un precīza kā vecās skolas rūdīta kancelejas žurka. Perfekti zina krievu valodu, un tas viņas vērtību mūsu vecā acīs krietni vien cēla. Es apbrīnoju viņas angļu valodas prasmi — brīvi tulko informāciju no angļu valodas, tikai viens otrs tehnisks termins sagādā grūtības. Reizēm esmu viņu pakonsultējis. Tu droši vien atceries, ka no svešvalodām angļu valodu zinu vislabāk. Ar darbu IĪle tiek galā sekmīgi. Un uz manu palīdzību un atbalstu viņa vienmēr var pajauties. To es viņai skaidri un gaiši esmu pateicis. Diemžēl 1 Īle atsitusies tevī — aizvien pati ar visu grib tikt galā.

— Tu viņu... ncprotcžē pārāk daudz. Samaitāsi.

Andrcass to pasacīja gaužām nopietni.

— Paklau, Ats, vecais draugs, tādi jaunieši kā tava meita pelna atbalstu. Es to nedaru tevis dēj, kaut gan, kā man šķiet, arī tas nebūtu nekāds brīnums... Esi bez rūpēm, vecais, šeit nav runa par onkuļu būšanām. Es uzskatu, ka mans pienākums atbalstīt jauniešus, kuri ar pilnu atdevi veic savus pienākumus un necenšas pa vieglo tikt cauri. Un tava meita ir tieši šāds cilvēkbērns.

Andreass uzklausīja Tāvetu, visai pretrunīgu jūtu pārņemts. No vienas puses, viņš likās apmierināts, ka par meitu runā tikai labu, bet, no otras puses, ne jau vienmēr tas, ko saka Tāvets, uzlūkojams par tīru zeltu — var jau būt, ka slimajam grib tikai smērēt medu uz lūpām. Tāvets prot apieties ar visiem, ikvienam uzies vispiemērotāko toni. No pirmā acu uzmetiena Tāvets šķiet joviāls un spontāns cilvēks, bet īstenībā viņš rūpīgi apsver ik vārdu. Pat savas kustības un stāju uzmana. Sejas muskuļi Tāvetam aizvien saspringti, un, kaut lūpu kaktiņi tiektin tiecas nosvērties uz leju, viņš uzmana, lai tas tomēr nenotiktu. Sanāksmēs, prezidijā ministra vietnieks Tāvets Tomsons vienmēr sēž kā olekti norijis — galva mazliet atgāzta, — it kā ar tādiem sīkumiem pasvītrojot savu enerģiju un izdarību, un tāds — enerģisks, izdarīgs viņš arī bija. Viņa āriene visādā ziņā uzlūkojama par impozantu — augums garāks par vidējo, pats plecīgs, sejas vaibsti stingri. Runāja, ka fiziskās noturības labad esot sācis rītos skriet, ziemā nodevās slēpošanai, vasarā spēlēja tenisu. Ieradies Tallinā, šķīrās no sievas un apņēma jaunu, no kuras patlaban arī bija paguvis tikt vajā; abas sievas bija krietni jaunākas par viņu. Bērnu viņam nebija.

Ienāca Margita ar māla vāzi, salikusi tajā neļķes, novietoja uz naktsskapīša.

Tāvets, piebīdījis krēslu Margitai, apsēdās it ērti uz Andrcasa gultas malas.

— Ka nepiemirstu pasacīt, — Margita Ieteicās. —- Si-riinits no pilsētas komitejas sūta tev sveicienus. Viņš tevi ļoti ciena.

— Paldies, — slimnieks noteica.

— Sirimitu laikam pārcels pie Kureso, — Tomsņns piezīmēja.

Tāvets Tomsons vienmēr bija labi Informēts. Par kadru izvirzīšanu, pārvietošanu un pārkārtošanu, kā parasti, viņš uzzināja ātrāk nekā citi. Tāveta paziņu loks bija plašs, viņš ciemojās pie daudziem un pats labprāt uzņēma viesus. Uz bridža vakariem reizēm ataicināja ari Andreasu, beidzamajā laikā gan visai reti.

Līdz karam viņi abi dzīvoja vienā rajonā — viens Mazajā Juhkcntāla ielā, otrs Lielajā Juhkentāla ielā. Tolaik Juhkentāla rajona zēni turējās kopā. Andreass it labi atcerējās Tāveta māti — ņipru, tieviņu maza auguma veļas mazgātāju, kura plēsās ar darbiem caurām dienām un naktīm, lai tikai dēls varētu skoloties. Tāvets mācījās nevis pilsētas skolā, bet gan Vestholma privāt-ģimnāzijā, un daudzi brīnījās, kur gan Šī veļas mazgātāja dēla skološanai ņem naudu. Tāveta tēvs bija sen miris, daži runāja, ka, būdams pilnā, nosalis, citi teica, Pasatski parkā klaidoņi šo nodūruši. Tāvetam bija gaiša galva, viņš mācījās labi, un viņa dabiskās dotības rast kopīgu valodu ar visiem palīdzēja noturēties arī šajā naudīga ļaužu bērnu skolā, katrā ziņā sevi atstumt mala nepieļāva un pašapziņu nezaudēja. Tolaik sprieda, ka Tāveis ir attapīgs puisis, kurš raugās tālu nākotnē. Pabeidzis ģimnāziju, Tāvets iestājās augstskolā un labu laiku bija nozudis no Andreasa redzesloka. Vēlāk no-: saidrojās, ka viņš nebija dienējis Sarkanajā Armijā, .'iri vācu karaspēkā ne. Pēckara gados viņi tikās reti, tad Tāvets bija darbojies Valgā, Tervā, Merjamā. No turienes viņš tika pārcelts uz Tallinu. Pirms vairākiem gadiem, kad Andreass to nejauši bija sastapis Terva, Tāvets bija viņam teicis:

— Tā tava laime, ka vari dzīvot galvaspilsētā. Tev rav ne jausmas, kas ir province. Ja tikai retumis nonāk mazpilsētā, var likties, ka tur ir patīkami, klusi un mierīgi. Tas tiesa — klusuma un miera netrūkst, tāpat ir zaļumi, svaigs gaiss, putnu dziesmas, bet, tiklīdz mazliet ilgāks laiks jāaizvada šādā nostūrī, kļūst skaidrs, ko nozīmē nomaļš kakts. Pirmkārt — tu sāc pelēt ari pats. Otrkārt — visi tevi pazīst, nav iespējams paspert ne soli, lai citi tevi nenovērotu, tevi neaprunātu. Aizej, piemēram, uz veikalu — visas večas glūn uz tevi. Nopērc zivju kotletes, tūdaļ sāks melst — re, cik šis irūcīgiēd, taupa, nez vai gaunerējas tāpēc, ka grib pirkt mašīnu, vai arī uztur mīļāko. Ja lūgsi nosvērt kaut ko labāku vai paņemsi pudeli konjaka, izcelsies citas runas, «ak, tad nu gan ir dzīvīte, plātās un ballējas, nez kur tā lielā nauda viņam nāk.

Tāvets karsti vēlējās dzīvot Tallinā, un pirms gadiem desmit viņš uz turieni arī tika pārcelts. Viņu uzlūkoja par spējīgu cilvēku, viņā saskatīja nākamo ministru.

Tāvcts no jauna cildināja Sirimitu.

— Viņam ir pamatīgs un plašs vēriens. Manuprāt, viņš ir tipisks mūsdienu partijas darbinieks — ar labu speciālo izglītību, viņš taču ir inženieris ķīmiķis, ar plašu skatienu un interešu skalu. Starp citu, viņš bieži sastopams simfoniskās mūzikas koncertos. Un principiāls. Nevajag piemirst, ka Laurimē aiziešana pensijā arī ir viņa nopelns. Jā, ar cilvēkiem viņš prot apieties.

— Sirimits patiešām mēdz būt lietišķs, — Margita piekrita.

Pēc kāda brīža Tāvets jau piecēlās.

— Diemžēl man jāatvadās. Ieskriešu ministrijā un tad ar steigu uz lidostu. Parīt izskatīs mūsu iebildumus. Vecais gribēja, lai braucu es, uz sevi viņš nepaļaujas. Grūti būs, bet tomēr ceru, ka vismaz septiņdesmit piecu procentu apjomā mūsu intereses pratīšu aizstāvēt. Ja Grigorijs Mihailovičs nebūs aizbraucis, tad, iespējams, no mūsu priekšlikumiem netiks izsvītrots neviens.

Andreass zināja, ka Tāvets nedižojas velti — viņš prata kārtot lietas centrā. Pirms Tāveta stāšanās amatā attiecības ar Vissavienības ministriju bija diezgan atturīgas. Ar saviem braucieniem viņš panāca labvēlīgāka klimata iestāšanos.

— Tātad aizvien vēl turpināt politiku, ko sauc par uzvalka piešūšanu pogai?

Andreass nespēja atturēties — viņam bija tas jāpasaka.

— Jau cara laikā Igaunija bija industriālā ziņā viena no visattīstītākajām Krievzemes guberņām, un, pēc manām domām, arī tagad un turpmāk tai jābūt rūpnieciski augsti attīstītai savienotai republikai, — gatavodamies doties prom, Tāvets smaidot piebilda.

— Cara laikā arī izglītības ziņā Igaunija turējās priekšpulkā, bet, lai tagad noturētos šādā kultūras līmenī — tur mums šā tā pietrūkst, — Andreass atteica.

Tāvets Tomsons iesmējās.

— Tu esi nelabojams!

— Paldies, ka atnāci, — Andreass sacīja.

Tiklīdz Tāvets bija aizgājis un durvis aizvērušās, Margita pieliecās un noskūpstīja slimnieku, nepievērsdama ne mazāko uzmanību viņa kaimiņam. Acīmredzot viņa bija nopratusi, kas šis jūrnieks ar uztūkušo seju nesaprot igauņu valodu un nekādā ziņā ar viņas aprindu Jaudīm netiekas.

— Piedod, bet agrāk tevi noskūpstīt neuzdrīkstējos. Ko lai dara — esmu# vientuļa sieviete, un tālab man jāsargā sava reputācija, — Margita centās jokot.

Andreass jutās neveikli.

Kopš brīža, kad viņu pazīšanās ievirzījās intīmā plāksnē, Andreass ne reizi vien bija juties neveikli Margitas tuvumā. Viņam nepatika noslēpumainība. No Ran-nakilas atgriežoties, viņš bija nolēmis neturpināt tik negaidīti par intīmu kjuvušo pazīšanos. Ar Margitu Vorekandu viņš iepazinās jau tad, kad viņa strādāja Tautas saimniecības padomē. Viņi bija iedalīti vienā brigādē, kuru norīkoja pārbaudīt šūšanas fabrikas «Avangards> darbu — tur labu laiku neveicās ar plāna izpildi. Sis pats Kureso, kuru Andreass tikko pieminēja un kurš tolaik strādāja pilsētas izpildkomitejā, bija raksturojis Margitu kā spējīgu, augsti kvalificētu speciālisti — tekstilinženieri un jauno komunisti, kuras partijas stāžs gan nav visai ilgs, taču principialitāte katrā ziņā pelna atzinību. Tie nebija tukši vārdi — biedre Vorekanda bija'lietpratīga un sparīga inženiere, kura ar saviem jautājumiem un apgalvojumiem iedzina rūpnīcas direktoru strupceļā un spēja apgāzt arī galvenā inženiera argumentus. Pēc tam sakarā ar darba uzdevumiem Andreass bija ticies ar Vorekandu vairākkārt — gan strādājot rajona komitejā, gan arī vēlāk, kad tika pārcelts uz pilsētas komiteju. Tajās reizēs, kad sāpes galvā viņam atkal lika atstāt ierindu un mainīt darba vietu, Margita uz laiku pazuda no redzesloka. Abu pazīšanās bija samērā pavirša lidz šā gada pavasarim. I īdz šim Andreass bija uzlūkojis Margitu tikai par bezgala enerģisku darbinieci, kaujiniecisku sievieti, varen pedantisku, kura pa ieņemamo amatu kāpnēm nemitīgi dodas aizvien augstāk, turklāt talkā nāca arī pašas godkāre. Vorckanda bija apveltīta labām administratores dotībām, tomēr viņai trūka kādas visai būtiskas cilvēciskas iezīmes — sievišķīga dvēseles siltuma, spējas radīt mājīgumu, jo tāda tipa sievietēm mājas dzīvei neatliek laika. Viņu dvēsele alkst nevis pēc ģimenes siltuma, bet gan spēka un varas. Padzirdējis, ka biedres Vorekandas laulības dzīve izjukusi, Andreass domās vainoja viņas godkāri darba lietās.

Šopavasar Margita, ieilgušam propagandistu semināram beidzoties, kurā arī Andreass pēc ilgāka pārtraukuma bija atkal piedalījies, negaidīti uzaicināja viņu pie sevis — uz tasi kafijas. Viņa bija žēlojusies, ka pēc tik pamatīgām sanāksmēm un apspriedēm nespējot iemigt, un Andreass pieklājības pēc arī piekritis. Sarunās aizritēja pāris stundu. Kaut Margita cienāja viņu ari ar konjaku, viņš iztukšoja tikai vienu mēriņu. Tovakar nekas sevišķs neatgadījās, bet no šīs reizes viņa šad tad mēdza piezvanīt pa telefonu. Uzaicināja pie Jāņu vakara ugunskura. Ar Margitas gluži jauno moskviču viņi devās ce]ā uz Igaunijas ziemeļu piekrasti, kur Rannakilā, netālu no Valklas, Margita bija iegādājusies vecu, no baļķiem celtu zvejniekmāju un to glīti iekārtojusi. Jādomā, ka šeit savu izdomu licis lietā arī kāds arhitekts interjerists — par to liecināja pēc priežu sveķiem sinaržo-jošais un pēc senlaiku parauga ar krusteniskām kājām darinātais galds, tādi paši soli un soliņi, varens kārniņš ar dzelzī kaltām restēm un krāsns kruķi, kā ari guļvietas, kas drīzāk atgādināja nāras nekā gultas un divānus. Zvejniekciema nomalē pie Jāņuguns ļaudis grieza danci, arī Andreass un Margita dejoja, pēcāk mājās iededza kamīnā uguni. Tā kā abi bija iebaudi juši alu un vēl pa spēcīgākai lāsītei, par braukšanu uz pilsētu nevarēja būt ne runas. Margita uzklāja viņam guļvietu kamīna istabā un vēlāk pati atgūlās līdzās. Sākumā gan viņa bija devusies pie miera blakus istabā. Andreass jau laidās miegā, kad pēkšņi samanīja sev blakām sievieti. Margita skūpstīja viņu. Sākumā Andreass iztrūcinājās, bet tad virsroku ņēma citas izjūtas, un viņš sievieti apskāva.

Pēc Jāņiem Andreass vairs i nedomāja piedēvēt Margitai dzimumvēsumu. Viņš uzzināja, ka viņa bijusi precējusies divas reizes un ka pirmais vīrs gājis boja lidmašīnas katastrofā. No otrā vira pati aizgājusi.

— Mans otrais dzīves biedrs bija labs un gudrs cilvēks, lielisks cilvēks, ar viņu varētu ērti un patīkami nodzīvot visu mūžu, bet gultā... mums nesaderēja, — Margita ar mulsinošu atklātību apliecināja. — Es ari mūžu būtu nodzīvojusi pārliecībā, ka mīlestība ir naivi romantiska dvēseļu saskaņa, pienākums, kas sievietei nesniedz itin neko, ja vien nebūtu bijis mana pirmā vīra, kurš darīja mani laimīgu.

Klausoties Margitas vārdos, Andreasam jau toreiz uzmācās šaubas, vai tikai viņa netēlo naivuli, — dažkārt sievietēm piemit jāda indeve.

Cik tieši gadu Margitai, to Andreass nezināja un arī nemēģināja izdibināt. Varbūt trīsdesmit pieci, varbūt daži gadi mazāk vai vairāk, par sievieti šajā mūža posmā grūti pasacīt kaut ko precīzāk. Pavisam jauniņa — kam vēl tālu līdz trīsdcsmitiem — vīna Šķita tad, kad sēdēja. Ovāla, mazliet austrumnieciska sejiņa, aizvien rūpīgi ieveidoti mati, slaids kakls, pašauri mei-lenīgi pleci un augstas krūtis. Bet, kad viņa piecēlās un kļuva redzami raženie gurni un pilnmiesīgā pēcpuse, ilūzija pagaisa un tūdaļ bija noprotams, ka viņai pat vairāk nekā trīsdesmit pieci īpaši tajās reizēs, kad dienas darbi sievieti bija nogurdinājuši. Viņas pelēko acu skatiens lāgiem varēja kļūt neganti ass, un viņas sievišķīgajā augumā slēpās īsti vīrišķiga enerģija. Savus tiešos uzdevumus — Margitu nodarbināja jaunās tehnikas ieviešanas problēmas — viņa veica ar lielu mērķtiecību.

Ja Margita pati toreiz viņam netuvotos, nekas nebūtu noticis. Interesi par sievietēm Andreasam bija mazinājusi paša neveiksmīgā laulība, turklāt Margitas vīrišķīgā iedaba to nepavisam nevilināja. Turpretī gultā viņa nekautrējās, nebaidījās šķēršļu un lika arī viņam, Andreasam, aizkvēlolies. Tikai gana piesātināta Margita vērtās īsti sievišķīga un — kā viņam šķita — tēloja naivuli.

— Atvadoties par veselību tu itin nemaz nesūdzējies? — Margita taujāja.

— Tad man nekas nekaitēja, — Andrcass apliecināja. Kāpēc gan pieminēt paasos dūrienus, ko sajuta, nākot arā no ūdens?

— Sāku jau vainot sevi, — Margita atzinās.

Andreass netika gudrs, vai viņa joko vai atkal izliekas panaiva. Tā kā viņš nebilda ne vārda, viņa apvaicājās:

— Bet vai tagad tu jūties labāk?

— Jādomā, ka man klājas tieši tā, kā infarkta slimniekam piederas. Pirmajā nedēļā nedomāju ne par ko. Galvā mudžēja atsevišķas nesakarīgas ainas gluži kā apnicīgas mušas. Bet vispār — nekas, bija labi. Ļaunākais ir tas, ka esmu sācis pārāk daudz domāt un tieši par sevi. Jo vairāk domāju, jo skumjāks topu. Ko sava mūžā esmu paguvis paveikt? Gaužām maz, apbēdinoši maz. Bet kādi tik plāni nedzima manā galvā, kad demobilizējos no armijasl Vairāk gaišuma pasaulē, vairāk labu un laimīgu ļaužu! Jā, tieši ar tik cēlsirdīgiem nodomiem pārnācu no kara. Es jutos laimīgs, kad mani aizkomandēja gandrīz vai uz pašu pekles kaktu. Pasaulei jāgūst jauni vaibsti, un es uzlūkoju sevi par vienu no tiem, kas to pārveidos.

— Vai manu dieniņ, bet viss jau arī ir kļuvis citāds.

Margita it kā centās viņu mierināt.

— Jā gan. Sociālistiskās ražošanas attiecības patiesi aizstājušas kapitālistiskās, rūpniecības produkcija pieaugusi divdesmit piecas reizes, sāk parādīties sociālistiskās lauksaimniecības spēks, izglītība pieejama ikvienam un tā tālāk. Dārgā Margita, to visu es zinu, savās lektora gaitās esmu par to runājis desmitiem un simtiem reižu. Jā, notikušas milzu pārvērtības..*

Andreass aprāva savu domu pavedienu. Pamanījis, ka Margitu viņa vārdi pārāk nesaista, dedzība noplaka. Viņš nepabeidza savu sakāmo. Ja domu risinātu līdz galam, teikums skanētu tā: «Jā, notikušas milzu pārvērtības, bet cik liels te mans veikums?» Viņš būtu gribējis sacīt, ka tās tomēr nav vērtušas pasauli pietiekami gaišu, aizvien vēl daudz tādu, kuri kā aklie mīņājas uz vietas, neredz tālāk par savu degungalu, un tādu, kuri lieliski iemanījušies sociālisma labumus izmantot savās intoresēs, bet ir pilnīgi nejūtīgi attiecībā pret vispārējām — sabiedrības problēmām un daudz ko citu. Taču klusēja, paturēja pie sevis.

— Es nesaprotu, dārgais, — vai tevi kaut kas nomoka? — Margita ieteicās.

Ja Andreass Jallaks (o, kas mita viņa domās, ietērptu vārdos, tad Margita dzirdētu šādu atbildi: «Jā, nomoka. Neesmu mierā pats ar sevi. Vispirmām kārtām pats ar sevi.» Bet viņai nenācās to uzklausīt. Viņa izdzirda pavisam ko citu:

— Jaukas neļķes.

Viņš novirzīja sarunu uz citu tēmu.

— Atmet visas šis pesimistiskās domas — tās tev rodas aiz slimības un gujavošanas. Tu esi vairāk paveicis nekā daudzi citi, tev nav ko sev pārmest. Vai tev šķiet, ka šādi skumju uzplūdu brīži man sveši? Reizēm, dārgais, der pakoriģēt savu priekšstatu par dzīvi, iekams sāk vainot citus vai pats sevi.

— Jaukas neļķes, — slimnieks atkārtoja.

— Viens trūkums, manuprāt, tev tomēr piemīt, — Margita glāsaini iesmējās. — Tu itin nemaz nerūpējies par sevi, un te arī ceļas visas nelaimes. Pat tava slimība un pesimisms. Kad iznāksi no slimnīcas, tev jāpārkārto sava dzīve. Vispirmām kārtām vajag pasaudzēt sevi. Ir reizes, kad prātīgāk iet apkārtceļu nekā doties tiešā uzbrukumā. Un vēl — tev jāsarūpē jauns dzīvoklis. Istaba ar krāsns apkuri tev neder — spēki vēl labu laiku būs jāpietaupa.

— Galvenais — tad nevajadzēs vairs stiept augšā briketes, — Andreass zobojās.

— Tev ir pilnīgas tiesības dabūt jaunu dzīvokli, — Atargita turpināja, neļaudama sevi izsist no sliedēm.

Andreass sapīka. Tā tik vēl trūka — Margita sāks viņu žēlot. Turklāt viņš necieta vārdus «ir tiesības dabūt». Komunistiem ir tikai vienas tiesības — tiesības dot, tiesības strādāt, sasprindzinot visus spēkus.

— Dārgā Margita, — Andreass nenocietās, — nekad man dzirdot un vēl mazāk attiecībā uz mani nelieto vārdus «ir tiesības dabūt». Kaut vai tik ilgi, kamēr nedrīkstu uztraukties. Mūsu maziskuma, ierobežotības, niecīguma sākums meklējams tieši vārdos «man ir tiesības dabūt». Vispirms viens otrs sīkums, tad aizvien vairāk un vairāk un galu galā...

Arī šoreiz slimnieks pārtrauca savu sakāmo pusvārdā.

4

Jā, Tāvets Tomsons mēdza dēvēt viņu par ideālistu, lielākoties gan ķircinot, bet vai ik jokā neslēpjas graudiņš patiesības? Pirmajā reizē Tāvets gluži nopietni piešķīra viņam ideālista titulu. Tas notika pirms gadiem desmit.

Protams, Tāvets toreiz ar savu izaicinošo rīcību bija sasniedzis piemērotu noskaņu. Vispirms viņš nopaļāja sudraba degvīna biķerīšus — lietot tādus esot iznireļu un veco krievu tirgoņu paražu pānnantojums, ļaudis ar labu gaumi dzerot tikai no caurspīdīgām glāzītēm. Viņš, Andreass, nesāka klāstīt, ka šos biķerīšus ar visu paplāti viņš saņēmis kā balvu par uzvaru autobāzes darbinieku krosa skrējienā. Kad uz starta nostājās arī kadru daļas vadītājs un partijas biroja sekretārs, daudzi bija iepletuši acis, — parasti šie vīri bija izlīdzējušies tikai ar vadošu norādījumu došanu. Vēl vairak šoferus pārsteidza tas, ka šis Jallaks arī uzvarēja. To visu Andreass noklusēja, — lai jau Tāvets domā par viņa gaumi un ideāliem, kas vien tīk. Viņš tikai piebilda, ka citu dzeramtrauku nemeklēs. Lai Tāvets dzer no tiem pašiem vai lok no pudeles, kā vēlas. Taču tas, ka Tāvets apsēdās uz galda malas, Andreasu saniknoja ne pa jokam. Tāvets, kurš, uztrausies uz galda degvīna pude|u un uzkožamo vidū, sēdēja kā tronī, viņam šķita īsts pašapzinīga burša iemiesojums. Tā-vets nedomāja mainīt pozu, bet, pastūmis šķīvjus un kārbas ar si|ķēm, desu un ķilavām nostāk, lai atbrīvotos plašāks laukums viņa sēžamvietai, augstprātīgi šūpoja kājas. Viņa izaicinošā rīcība beidzot saniknoja Andreasu pilnīgi. Vienā grābienā viņš notā va Tāvetu no galda un sakliedza, lai pazūd kokos. Kad Andreass saskaitās, viņa valodā iespraucās vārdi, kādi bija krājumā kādreizējiem Juhkentāla rajona zēniem. Ja ar Tāvetu kopā nebūtu ieradies arī Jāks, tad viņš Tāvetam uz karstām pēdām, pat pudeles vaļā neattaisījis, būtu parādījis durvis. Bez tam Andreass, pirmkārt, reti izjuta kāri pēc degvīna. Blakusdzīvok|a kaimiņš, rezerves robežsargu kapteinis, pēc izcelsmes rjazaņietis, labsirdīgs un omulīgs cilvēks, aizvien, kad iebaudīja stiprāku malku, mēdza paaicināt Andreasu pie sevis. Pa lielākajai daļai viņš atteicās, aizbildinādamies ar neatliekamu darbu, piemēram, steidzīgi rakstāmu atskaiti vai priekšnieka runai sagatavojamo materiālu vākšanu, un šādu svarīgu uzdevumu nozīmi Aleksandrs Vasiļjevičs saprata it labi. Arī viņam esot nācies savam tiešajam priekšniekam — gudram un sirsnīgam pulkvedim sacerēt runas, tātad skaidrs — zina, ko tas nozīmē. Un, otrkārt, tolaik ik brīvāks brītiņš Andreasam bija uzskaitē: vienlaikus vajadzēja pabeigt kursa darbu un gatavoties gada atskaites un pārvēlēšanu sapulcei. Tieši šis pēdējais pienākums patērēja ne mazumu laika. Ne jau tāpēc, ka tain jāziedo pārmērīgi daudz darba. Nē, lektora gaitās uzkrājusies pietiekama pieredze: ja vajadzētu, viņš bez kādas iepriekšējas sagatavošanās varētu stāties klausītāju priekšā. Runāt pēc teksta, ar ko parasti nodrošināja lektorus, viņš neprata. Pa ris reižu gan bija mēģinājis, taču tfjda| arī atmetis šo nodomu, jo saprata, ka tādējādi zūd kontakts ar auditoriju. Vairāk laika gada pārskata atskaites sagatavošanai bija jāvelta tāpēc, ka bija sakrājušies jautājumi, kurus nevarēja apiet, par kuriem bija jārunā ar ļaudīm, bet kuri pašam vēl šķita ne visai skaidri. Viņi vēlējās izprast to, kas divdesmitajā kongresā tika runāts par Staļinu. Tas viņam tika jautāts, gan sarunājoties zem četrām acīm, gan autovadītāju sapulcēs. Viņš bija atbildējis ar propagandistu seminārā dzirdētajiem vārdiem un tūdaļ arī atskārtis, ka klausītāji gaida sīkākus paskaidrojumus. Un to viņš gatavojās sniegt tieši šajā gadā pārskata runā, bet noprata, ka uzņēmies pienākumu, kas viņam nav pa spēkam. Pret Staļinu vērstā kritika Andrcasu ietekmēja ļoti spēcīgi. Viņš skaidri atcerējās savas toreizējās mokpilnās izjūtas un desmitiem jautājumu, uz kuriem neprata rast atbildi. Staļina runas kara gados bija atstājušas uz viņu neizsakāmi spēcīgu iespaidu, un pēc viņa izpratnes — Staļins patiesi iemiesoja partijas gribu un gudrību. Tāpēc tagad grūti nācās atteikties no saviem līdzšinējiem priekšstatiem. Turklāt viņš nejutās bez vainas dažā labā nodarījumā un domāja, ka viņa paaudzes komunistiem — partijā viņš bija iestājies pirms Veļikije Luku kaujām četrdesmit otrā gada rudenī Igauņu korpusā — jādara viss, kas no viņiem atkarīgs, lai labotu pagātnes kļūdas. Arī tovakar viņš bija lauzījis galvu par šīm problēmām, tikko no jauna izlasījis «Vēstuli kongresam» un citus Ļeņina darbus, kas parādījās vispirms «Komunistā» un vēlāk arī atsevišķās igauņu valodā izdotajās brošūrās. Un tieši tad arī ieradās abi bērnības draugi, jau pamatīgā skurbulī, ar pudeli grādīgā dzēriena Jāka krūšukabatā. Andreass bija mājās viens. Naima ar bērniem pa vasaru izbraukusi uz laukiem pie mātes.

Jā, viņš Tāvetu vienā grābienā norāva no galda un pasūtīja, lai zūd kokos, taču Tāvels prom negāja un prata draugu nomierināt.

Tas viss notika pēc tam, kad Tā vēta dzīves takas bija viņu atvedušas no provinces atpakaļ uz republikas galvaspilsētu — piecdesmit sestajā vai piecdesmit septītajā gadā. Tāvets bija atvedis līdzi ciemos Jāku Notmā. Arī Jāks bija no Juhkentāla rajona, viņi visi trīs bija vienaudži, Tāvets kādu gadu vecāks nekā Andreass un Jāks. Viņi pakavējās atmiņās par bērnību un nedaudz saskumdinājās, nonāca līdz bēdīgam secinājumam, ka karš Juhkentāla apkaimes puišu bariņam iecirtis pamatīgu robu. Cits kritis frontē, cits gājis bojā koncentrācijas nometnēs, citu šķērsvēji aizpūtuši pāri jūru jūrām. Viņi pieminēja arī Etsu Tenupertu, pirmām kārtām jau Jāks. Andreass tāpat nebija viņu aizmirsis, gluži otrādi — atcerējās pārāk labi, tikai ne ar labu prātu. Arī šoreiz Andreass nespēja citādi — tūdaļ aizsvilās: Etss viņam vairs neeksistē, vienalga, pārnāks kārtējā atbrīvošanas reizē no Sibīrijas vai ari sapūs kādā no svina raktuvēm. Jāks iebilda, sacīdams, ka tik cietsirdīgi nedrīkst lemt, un, kaut arī Etss nav nekāds eņģelis, viņš nekārojot viņa bojāeju. Tāvets bija apgalvojis, ka par raksturu un gribasspēku Etss pelna cieņu, tikai diemžēl nav pratis pareizi novērtēt situāciju un nu tiek pērts ar paša grieztām rīkstēm. Andreass atcirta, ka kādreizējai zēnu gadu draudzībai nav nozīmes — cilvēks, kurš pārgājis ienaidnieka nometnē, jāuzlūko par ienaidnieku. Andreass to norībi-nāja tādā tonī, ka Tāvets atzina par labāku novirzīt sarunu citās sliedēs. Itin kā viņi vēl būtu desmitgadīgi puišeli, kad Andrcasa vārdam bija svars. Jallaku Atsa drošsirdība, straujā daba un spēcīgās dūres bija izvirzījušas viņu par zēnu barvedi, ar kuru pat Tenupertu

Etss, tāds pats drosmīgs, straujš un spēcīgs zellis, rēķinājās.

Skaidrā prātā diez vai Jāks būtu pārkāpis Andreasa nama slieksni, — viņi vairījās viens no otra Karinas dēļ. Karinas dēļ viņi bija sagājuši naidā, un viņas dēļ, šķiet, Jāks vēl aizvien uzskatīja sevi par vainīgu. No šiem puišiem Jākam bija vismaigākā dvēsele, turklāt viņš bija līdz bezgalībai godīgs. Pēc Andreasa domām, Jāks tagad velti vaino sevi — viņš taču nav vainīgs, ja Kārina izvēlējās tieši viņu. Kad tūliņ pēc kara An-dreass atgriezās Tallinā un uzzināja, ka Kārina nav turējusi solījumu un viņu gaidījusi, tad gan viņš vainoja Jāku. Greizsirdības apmāts, viņš uzlūkoja Jāku par pēdējo bezgodi, kurš, ņemot vērā, ka ir karš un tas aizvedis Andreasu tūkstošiem kilometru tālu, atvilinājis viņam Kārinu. To, ka meitene bijusi pārliecināta — viņš kritis pie Veļikije Lūkiem, viņš ne dzirdēt negribēja. Toreiz Andrcass bija cieši nodomājis, ka neviens cits — tikai Eduards un Jāks varēja izlaist tādas valodas, un tā viņš arī tieši pateica Jākam acīs un sāka ienīst viņu. Andreass nicināja arī Eduardu, bet tas tolaik nebija pie rokas un nekāda izrunāšanās kā vīriem klājas nesanāca. Toties Jāks saņēma divtik. Dusmu uzplūdā Andreass uzklupa savam bērnības draugam un to pamatīgi piekāva. Juhkentāla zēnu paradumi šajā reizē lauztin lauzās uz āru. Jāks nesita pretī, tikai atvairīja Andreasa dūres un mēģināja aizsargāt savu seju, — to visu Andreass saprata vēlāk. Bet tobrīd cīņas karstumā viņam šķita, ka Jāks ir zaķapastala, kurš grib pēc iespējas vairāk pasargāt savu ādu. Andreass tiecās iesist Jākam pēc iespējas stiprāk, — alkas pēc atmaksas padarīja to mežonīgu. Spēcīgāks par Jāku viņš gan nebija, toties — jau zēna gados — daudz izveicīgāks un prasmīgāks gan. Kaut ari skolas vecumā Jāks bija miesās prāvāks, Andreasam ne reizi vien nācās viņu aizstāvēt no citu uzbrukumiem. Jāks it kā negribēja savas dūres likt lietā, bet bēgt arī nebēga, tikai mēģināja atvairīt tos, kas viņam uzklupa, tāpēc drīz vien deguns puikam bija asiņains un pie acīm zilumi.

Vēlāk Andreass bija aizrāvies ar vieglatlētiku, futbolu, basketbolu, trenējās arī boksā un iemācījās dūres triecienā ielikt visa sava ķermeņa svaru un spēku — viņam piemita, kā bokseri saka, ass sitiens. Siļķu ielas gruvešu vidū, tur, kur patlaban atrodas centrālais tirgus, Andreass Jaku pa divi lāgi notrieca no kājām, un, kad otrajā reizē Jāks krizdams zaudēja samaņu, tikai tad Andreass sevi apvaldīja. Viņš Jaku tur neatstāja, — tāpat kā tad, kad izsauca Jaku laukā un vientuļākā nostūrī ļāva dūrēm vaļu, arī šoreiz izpaudās kādreizējie pilsētas nomales puišu paradumi. Palīdzējis Jākam atgūt samaņu, Andreass to aizvadīja līdz mājām. Pēc nedējas, kad Jāks ieradās, lai līgtu mieru, Andreass pasūtīja kādreizējo draugu pie velna. Arī Kārina atnāca pie viņa un skaidroja: Jāks neesot vainojams, un, ja nepieciešams kāds vainīgais, tad drīzāk tā ir viņa pati. Kārina turklāt bija apgalvojusi, ka joprojām mīl viņu, Andrcasu, pat vēl vairāk nekā senāk, tomēr no Jāka aiziet nevar — drīz nāks pasaulē viņu bērniņš. Un, pavērusi mēteli, Kārina bija lūgusi Andre-asu pārliecināties, kāds kļuvis viņas augums. Kārinas pazemība viņam derdzās. Noprasīja tikai, kad īsti viņa ar Jāku apprecējusies. Kārina atbildēja, ka četrdesmit ceturtajā gadā. «Tu būtu varējusi vēl mazliet pagaidīt, kad kara beigas — tepat vai pie durvīm.» — «Es domāju, ka esi miris, Andreas, un kara beigas neko nemainīs.» — «Ja es tev kaut ko nozīmētu, tu gaidītu. Daudzas gaidīja, arī tās, kas bija padzirdušas par savu vīru vai iecerēto nāvi.» Tad Kārina sāka gauži raudāt un Andreass to rupjiem vārdiem aizdzina. Pēc toreizējās Jaka un Karinas izturēšanās viņam šķita, ka viņi abi, tiklab Jaks, kā Karina, jūtas vainīgi.

Kas bijis, izbijis, bet Andreass jutās cieši pārliecināts — skaidrā prātā Jaks pie viņa ciemos nebūtu nācis. Pat Tāvets nespētu atvilināt Jaku skaidra prātā šurpu.

Tolaik Tāvets vēl neieņēma tagadējo stāvokli, arī draugu tad nebija tik daudz. Jādomā, ka Tāvets tad uzlūkoja viņu, Andreasu, par perspektīvu darbinieku. Ja ņemtu vērā Tāvcta izteikumus, Andrcasam būtu jā-ieņem, mazākais, rajona komitejas sekretāra postenis.

Par sekretāru Andreass JaIlaks nekļuva. Un te liela vaina nevienai citai kā paša sievai. Kā vēlāk noskaidrojas, Naima rakstījusi par viņu sūdzības kā Tallinā, tā uz Maskavu. Ja viņa personisko lietu izskatītu birojā, viņš varētu sniegt paskaidrojumus. Pēc sāņlēciena Ruikverē Andreass ne reizi nebija Naimu pievīlis, bet tam, kas noticis pirms desmit gadiem, nedrīkstētu piešķirt izšķīrēju nozīmi. Taču uz biroju viņu neizsauca, arī pārmest neko nepārmeta, bet aizsūtīja darbā uz autobāzi — lai pastiprinātu turienes vadošos kadrus. Tiesa — autobāzes vadībai papildspēki krietni vien noderēja, jo darba atmosfēru noteica nevis priekšnieks un galvenais inženieris, bet gan dispečeru un apgādnieku kompānija, kas priekšniecībai izveicīgi laida miglu acīs. Andreasa misija «nostiprināt kadrus» izrādījās tikai iegansts, bez kudas nozīmes. Ar laiku viņš pamazam sāko to saprast.

Toreiz, pirms desmit gadiem, Tāvets bija izturējies bravūrīgi, bet Jāks sākumā juties pagalam neomulīgi. Tikai pēc tam, kad Andreass bija Jakam apgalvojis, ka ļaunu prātu uz viņu vairs netur un patlaban uz notikušo raugās itin mierigi, un ka Karina un Jaks nav nekādi vaininieki viņa priekšā, Jaks atplauka. Kad dzeramie izbeidzās, viņš pārnesa no dežūraptiekas spirtu. Piebilda, ka viņam ir receptes, turklāt paziņas provizoru vidū, tāpēc varot jebkurā laikā sadabūt grādīgā dzēriena papilddevu. Šoreiz viņš rīkojās gluži tādiem paņēmieniem kā Tāvets. Parasti Jāks šajā ziņā izturējās atturīgi un, pēc Andreasa domām, neizmantoja nekad aplinkus ccjus, tāpēc jutās pārsteigts, ka Jāks sareibis var pastrādāt arī muļķības.

Sākumā viņi trijatā krustu šķērsu pārrunāja Šo un to, atcerējās juhkentāliešu zēnu nedarbus, bruģakmeņu karus ar puikām no citām ielām, to, kā mukuši projām no kārtībniekiem, un vēlāk kautiņus ar svešiem puišiem, kuri uzdrīkstējās pavadīt uz mājām viņu rajona meitenes, futbola spēles Pasatski parkā un iekļūšanu stadionā uz sacīkstēm ar «dēļu sētas biļetēm». Atcerējās skolas gadus, Vērcna ielas pamatskolu, kur Jāks un Andrcass bija mācījušies. Ar nožēlu pieminēja, ka skola kara laikā nodegusi, un pastrīdējās par bombardēšanas nepieciešamību. Andrcass uzzināja no Jāka tik pārsteidzošu ziņu, kāda tam agrāk ne prātā neienāca. Tas gan neattiecās uz bombardēšanu tieši kā kara akciju, runa galvenokārt bija par Kārinu. Pēc bombardēšanas viņa jutusies bezgala vientuļa, jo zaudējusi tēvu un pajumti — tēvs nepaguvis izkļūt no degošā nama —, arī par brāli maz ko zinājusi: viņš it kā aizbēdzis uz Somiju.

«Ja Kārina toreiz nebūtu bijusi tik vientuļa, viņa pie manis nenāktu, bet gaidītu tevi, Andreas, atgriežamies no kara, lai gan bija saņemta vēsts par tavu nāvi. Tēva un pajumtes zaudējums izsita viņu no līdzsvara, bet es to izpratu tikai vēlāk. Četrdesmit ceturtā gada pavasarī biju pārliecināts, ka esmu uzgājis taku uz viņas sirdi... Tomēr neesmu varējis sniegt Karinai pat mazumiņu no tā, ko gribēju.»

Sie vārdi aizkustināja Andreasu, viņš zināja, ka Jāks ir cilvēks ar tik plašu un kristāltīru dvēseli, kādu reti gadās sastapt, bet sevi Andreass nolamāja par stulbu un ķildīgu juhkentāliešu Otello. Arī Tāvets pacildināja Jāka dvēseles cēlumu.

Viņu sarunās noskaidrojās, ka Tāvets iestājies partijā. Andreass sparīgi paspieda Tāvetam roku, piebilzdams, ka šīs ziņa viņu patiesi iepriecina. Tovakar Tāvets izstāstīja, kā pēc peldes Pihajerves ūdeņos viņš saslimis ar angīnu, un, kad vācieši ieņēmuši Otepē, viņš gulējis karsonī ar trīsdesmit deviņi komats astoņi grādi augstu temperatūru. Toreiz Otepē viņš ciemojies pie kāda sava domu biedra, pareizāk, studiju biedra, un šo brašo puisi fašisti vēlāk nošāvuši. Kas attiecas uz mobilizāciju okupantu armijā, tad viņš, Tāvets, pats par sevi saprotams, no tās izvairījies. Andrcasam tūda{ iešāvās prātā, ka bērnībā Tāvets, juhkentāliešiem plūcoties, tāpat prata atiet malā. Jāks lāva sevi iekaustīt, bet Tāvets, lidzko ķīviņš vērtās bīstamāks, mēdza nozust, taču šādas zēnības gadu iezīmes vispārināt neklājas. No viņiem tikai Etss nešaubīdamies lika lietā savas dūres. Andreass un Etss pa abiem spēja aizbaidīt pat slaveno Viru vārtu apkaimes Šiku no Mardi ielas. Pretinieki sadūrās tieši pie toreizējā publiskā nama. Šikam bija līdzi vēl kāds zeņķis, taču kauju viņi nepieņēma. It kā uzminējis Andrcasā pamodušās šaubas, Tāvets bija paskaidrojis, ka tagad citi laiki un arī viņš pats vairs nav tāds kā senāk. Cik labi, ka Andreass spēj izprast attīstības likumsakarības un nav tāds kā dažs labs dogmatiķis, kurš neapjēdz saskatīt laika un cilvēka pārvērtībās marksistisko dialektiku. Kas gan tas par dialektiķi, kurš neatzīst pretmetu cīņu un attīstību, pretspēku cīņa un attīstība noris ne tikai starp cilvēkiem, bet arī pašā cilvēkā, viņa dvēselē. \'cmaz jau nerunājot par visu pārējo, iestāšanās partijā, ajrašanās partijas biedru rindās, vienkārši iederas mūsdienu dzīvesveidā, ikviens, kurš izjūt mūsu laikmeta garu, to izprot un stājas partijā. Tāvets bija vērtējis savu nostāju kā pašu par sevi saprotamu, un tas ietekmēja Andreasu. Starp citu, viņš lāgiem pat apskauda Fāveta attapību. Reiz viņam pastāstīja, kā Tāvets, darbodamies rajona komitejā, ar savu veiklo mēli bija piestāstījis pilnu galvu par balstaugiem kādam augstākam Tallinas amatvīram. Kad tas, pa automašīnas logu pamanījis nezālēm aizaugušus laukus un uzbrēcis Tāvetani, savam pavadonim, sak, kur tad bijušas rajona saimnieku acis, Tāvets, ne drusku nesamulsdams, ar skubu sācis skaidrot, ka te aug nevis lauku sinepes, bet baltās sinepes, ko šejienieši iemanījušies likt lietā kā balstaugu, lai labība nesakristu veldrē. Šāda atbilde apmierinājusi priekšnieku no Tallinas, un pēcāk viņš paslavējis rajona darbiniekus par lietpratīgu rīcību.

Tonakt Tāvets Tomsons arī Jakam bija Ieteicis stāties partijā, jo viņš taču esot caur un cauri mūsdienu, tns ir, divdesmitā gadsimta otrās puses cilvēks, un divdesmitā gadsimta cilvēkam — jo vairāk tāpēc, ka viņš dzīvo Padomju Savienībā, — jābūt komunistam. Jāks, pa pusei jokojot, pa pusei nopietni bija atbildējis, ka, pēc viņa domām, cilvēkam vispirmām kārtām labi jāpadara savs darbs un, ja divdesmitā gadsimta padomju cilvēks pamatīgi zina savu darbalauku un uzcītīgi tajā strādā, tad līdz ar to viņš ņem dalību arī politikā. Viņa — Jāka Notmā zināšanas pagaidām vēl visai trūcīgas — jau sešus gadus pētot savu zinātnisko problēmu, bet joprojām mīņājas uz vietas kā

vista pakulās. Tātad papriekš jāparāda savas darba spējas un tikai tad, ja kaut kas sasniegts, cilvēkam ir morālas tiesības darboties arī politikā.

Kamēr Jāks bija aizgājis pēc spirta, Tāvcts paguva izstāstīt, ka Jāks kjuvis par medicīnas zinātņu kandidātu un meklē jaunus cejus asinsvadu un sirds slimību ārstniecībā, bet, tieši kādas, to viņš neprata tuvāk paskaidrot. Jākam — īpaši jauno mediķu vidū — visai krietna autoritāte, un viņš varētu taisīt labu karjeru, bet viņam nepavisam tā nerūp. Savā ziņā Jāks patiesi esot vecmodīgs. «Viņš atsities savā tēvā,» Tāvets bija piebildis un Andreass tam piekritis. Jākam nudien piemita daža laba viņa tēva — pamatskolas igauņu valodas un vēstures skolotāja rakstura iezīme. Tāvcts un Andreass labu brīdi pārcilāja atmiņas par Jākn tēvu — Mihkelu Normani, kurš uzvārdu igauniskoša-nas laikā kļuva par Notmā. Abi nosprieda, ka skolotājs Normanis-Notmā bija īsts vecā kaluma vīrs. Viņam nepatika ne iznireļi, nedz Petsa valdība, viņš bija autoritāras valsts varas pārliecināts pretinieks un viņiem, zēniem, acīm kaismīgi liesmojot, klāstījis, cik nepiccie sams patiess gara cildenums, ko daudzi diemžēl neizprot. Normanis-Notmā nicināja naudu un tādu domāšanas veidu, kuru pārmācis tchnicisms, — šo jēdzienu Andreass pirmo reizi dzirdēja no Jāka tēva mutes. Sis vēstures skolotājs žēlojās zēniem, ka peļņaskāre, dzīšanās pēc naudas un ienākumiem, kā arī pēc ērtas bagātnieku dzīves aizstājušas patiesu interesi pēc gara vērtībām, aizvien retāk un retāk sastopama vēlēšanās izprast un uztvert cilvēka eksistences dziļāku iekšēju nozīmi, tās jēgu. «Patlaban mēs pārdzīvojam brīvības krīzi, kad valsts rūpējas nevis par svabadas personības vispusīgu attīstību, bet gan par masu cilvēka dresūru,» — tā savā laikā Jāka tēvs bija skaidrojis zēniem.

Beiguši sarunas par Jaku un viņa tēvu, kurš drīz pēc kara bija miris ar urēmiju, Tāvcts gribēja šai tēmai pielikt punktu, piebilzdams, ka, ja par savu turpmākās gaitas virzienu Jaks izraudzījies zinātni, tad atliek tikai novēlēt labu ceja vēju. Galu galā — vai nav vienalga, kādu nozari katrs sev izvēlas, galvenais, lai tajā sasniegtu kalngalus. Kaut kādai dižākai iecerei cilvēkā jābūt, citādi viņam trūks dzīves mērķa un viņš neatšķirsies no skudras, bet rosīšanās skudras līmenī neapmierina nevienu domājošu būtni. — Un tu pats tēmē uz ministra vai... premjerministra posteni? — Andreass bija mēļojis pa zēnības gadu parašai. — Vismaz uz ministra krēslu gan, — Tāvets bramanīgi atteicis, bet Andreass tūdaļ zobgalīgi piebildis, vai tik viņš neesot karjeras dēj iestājies partijā. Tāvets paraustījis plecus: — Tava tēva uzbūvētajām krāsnīm bija laba velkme, tās lieliski sildīja, tātad savā nozarē viņš sasniedza kalngalu. Es... — Andreass pārtrauca Tāvetu pusvārdā, viņam šķita, ka saklausa Tāveta vārdos neīstus toņus, nīgrumu. — Mans tēvs, pēc tavas izpratnes, nepacēlās augstāk par skudras līmeni, — viņš jau skarbāk atcirta, — darbs manam tēvam bija viss dzīves saturs, te arī viņa plašums un viņa ierobežotība. Bet tavs mērķis, cik noprotu, galvcnām kārtām ir tikai izvirzīšanās, lai pa amatu kāpnēm tiktu pašā augšienē. — Es darbu padaru, cik vien labi protu, un šajā ziņā neatšķiros no jebkura meistara citā nozarē. Manā darba laukā tam, kas paveic uzdoto, uztic aizvien sarežģītākus pienākumus, pakāpeniski izvirzot augstākos posteņos, — un to visu tu dēvē par karjerismu. Starp citu, cildenais propagandist, vai kara gados, kad tu, būdams kornsorgs, apgaismoji savus kaujas biedrus, vai tad tu nerunāji arī par to, ka ik karotājam jātic, ka savā mugursomā tas nēsā līdzi maršala zizli.

Jaks bija atgriezies ar spirta pudeli azotē un krietnu malku no tās iebaudījis. Viņi līdz rīta gaismai ņēmās debatēt par karjerismu, konformismu un cilvēka misiju pasaulē. Pastarpām Tāvets arī bija atcirtis;

— Tu, Andreas, esi ideālists.

Tā laikam bija atmaksa par «karjeristu». Acīmredzot Tāvetam pirmītēja zobgalība bija ķērusies pie sirds; arī viņš, Andreass, tāpat justos apvainots, ja kāds liktu noprast, — vai tik viņš nav kļuvis partijas biedrs karjeras dēļ.

— Andreasam «ideālists» šķiet lamu vārds, bet es turpretī tāda, ja gribat, sapņotāja priekšā noņemu cepuri, — Jāks iesmējās. — Dzīvodami bez ideāla, mēs pārvērtīsimies par sava vēdera vergiem, dzīsimies pēc lepnības, šķiedīsim savas mūža dienas un dika uzdzīve taps par mūsu augstāko pašmērķi. Atvainojiet mani, jus — jaunās sabiedrības balsti, bet, ja tas būtu manos spēkos, es uz karstām pēdām likvidētu lozungu par Amerikas panākšanu. Tur ražošanas kultūra un darba ražīgums, tas tiesa, sasniedzis augstu pakāpi, toties viss cits nav ne graša vērts. Dzīves kritērijus jenkiji pašos pamatos izvirzījuši aplamus, arī cilvēkus vērtē citādi. Sīs zemes rosīgākie prāti jau atzinuši, ka viņu sabiedrību var raksturot kā patērētāju, kur cilvēki kļuvuši lietu vergi, un viņu garīgās intereses un morālās vērtības sāk izvirst. Lozungs «Panākt Ameriku» aizmiglo mūsu acis — mēs vairs nesaredzam šo procesu. Kas attiecas uz Andreasu, tad viņš ir nevis ideālists, bet cilvēks ar ideāliem. Mans vecais būtu sacījis: idejisks cilvēks.

Tāvets bija palicis joprojām sev uzticīgs:

— Es redzu pasauli tādu, kāda tā ir, nevis tādu, kādu to gribētu redzēt. Mūsu Atss, kā jau fanātiķis, skata visu ačgārni. Tāpēc viņš uzlūkojams par ideālistu, un es ncjaunotos, ja mani izdaudzinātu par reālistu.

Tā patlaban, elpojot pa cauruli skābekli, Andreasam atausa atmiņā kādreizējie strīdi un viņš domāja, ka, iespējams, arī Margita, tāpat kā Tāvets, uzlūko to par ideālistu. Un piedevām — par neveiksminieku. Nu kas galu galā es esmu, — Andreass pats sev vaicāja. Sev par šausmām bija spiests atzīt, ka nespēj raksturot sevi citādi kā Tāvets. No jauna uzvilnīja pārdomas, ka viņš nav spējis paveikt gandrīz neko, lai pasauli vērstu gaišāku. Pat savus tuviniekus nav varējis ietekmēt. Un šādi secinājumi pašsajūtu neuzlabo. Iepriecināja tikai apziņa, ka nupat, nupat tiks pārvarēta līdzšinējā vienaldzība, kurā slimība to bija iesvēlusi.

Todien viņš vairs nciegrima, kā parasti, blāvajā dūmakā starp nomoda un miega stundām, bet noprasīja medmāsai, ko viņam injicē un ar kādām tabletēm baro.

5

Sakumpušais večuks ar krunkaino seju un ziņkārīgajām acīm, kurš slimoja ar smagu locītavu iekaisumu, pamanīja, kā viņa istabas kaimiņš, bārdainis ar spīvo iedabu, pēkšņi ar rokām ieķērās sev krūtīs un aizgūtnēm sāka tvert gaisu. Arī seja viņam nobālēja un uz pieres sarasoja vizošas sviedru lāsītes. Večukam tas likās aizdomīgi, un viņš ieprasījās:

— Kas jums notika?

Eduards Tenuperts klusēja.

Večuks, kaut arī jau septiņus gadu desmitus pasaulē nodzīvojis un redzējis dažādus vīrus visvisādos apstākļos un kaut arī viņam aizvien paveicās iepazīties ar cilvēkiem, šoreiz tomēr nekādi nespēja uziet ar savu kaimiņu kopīgu sarunas pavedienu. Gan bija sācis valodas par šo un par to, gan par slimībām, gan par iedzeršanu, paslavējis viņa brašo mazdēlu, tad, padzirdējis par kaimiņa nodarbošanos, sācis runas par šoferiem, motoriem un asīm, taču atbildi saņēma labi ja pāris vārdos. Mazrunīgs šis šoferis bija arī pret ārstiem un medmāsām, vienīgi tiekoties ar sievu un dēlu, viņš kļuva mazliet valodīgāks. Runātnīgāks vērtās tikai tad, kad viņu apciemoja mazdēls Kuldars — šis neti cami apķērīgais puišelis. Viņa kaimiņš, kura uzvārds itin labi turējās atmiņā — Tenuperts — bija vai nu vispār neglābjams klusētājs, vai arī konfliktā ar visu pasauli, tajā skaitā ar saviem tuviniekiem. Var jau būt, ka sava daļa vainas te sirdskaitei, dievs vien zina

Tenuperts smagi elpoja, piere kā nosēta sviedru pērlītēm, — vajadzētu pasaukt medmāsu. Kāpēc viņš nezvana?

— Vai ataicināt māsiņu?

Bārdainis ar labo roku pamāja, lai neaicina.

Večuka tēvu — caram uzticīgo pagastveci — viņ saulē aizraidīja sirdstrieka. Kaut arī tas bija noticis drīz pēc pirmā pasaules kara, tēva nāve no atmiņas nebija pagaisusi. Tēvs toreiz ar rokām bija ieķēries sev krūtīs un gluži kā zivs uz sauszemes aizgūtnēm tvēris gaisu — tāpat kā tagad tepat viņam līdzās šis skarbais šoferis ar kuplo bārdu. Interesanti — cik viņam gadu? Piecdesmit? Kas gan par to, ka bārda gandrīz sirma, seja tomēr itin gluda, arī rokām āda vēl nav atkarena un acis — tikpat kā vīrietim jaunos gados. Bet arī viņa tēvs nebija bijis nekāds sirmgal vis — tikko pāri piecdesmitiem. Un tik un tā — viens divi izlaida garu, ne vārda nepaguva pasacīt, tikai noslīdēja no pazemā soliņa uz sāna zemē; tēvs bija

nosēdies plīts priekšā uz kājsoliņa, lai pie pavarda aizdegtu pīpi. Un, pirms viņi abi ar māti attapa, kas noticis, tēva dvēsele jau bija aizlidinājusies uz debestēva ganāmpulku. Pagastvecākā un baznīcas pērmindera dvēsele katrā ziņā aizlaidās uz paradīzi, bet dēliem dzīvi nelaiķis bija pārvērtis ellē, jo par testamentu netika domājis nemaz. Kaut tēva mirstīgās atliekas jau paguvušas sastingt, tomēr vajadzēja izsaukt ciema ārstu, un tas noprasīja piecsimt mārku, — ja viņam nenāktos braukšus braukt pie nelaiķa, pietiktu ar divsimt markām. Vecākais brālis Pēteris nosaucis šos — mājiniekus — par jukušiem; kāpēc vispār ārstu vajadzējis aicināt, — viņš būtu nokārtojis visu turpat ciematā. Ārsts toreiz konstatēja, ka tēvs miris ar sirdstrieku, un tā arī ierakstīja miršanas apliecībā. Tagadīt šo vainu sauc par infarktu, — bet nu jau daudz ko sauc citādi.

Nikolajs Kurvitss, kurš sevi dēvēja par «kolhoznieku ar cara vārdu», bija apņēmīgs vīrs, — redzēdams, ka bārdainim klājas aizvien jaunāk, viņš i nedomāja mierīgi stāvēt malā.

— Ar jums vairs nav lāgā, — viņš sacīja. — Tas nav nekāds joks!

Tcnupcrts, zobus sakodis, izdvesa:

— Paša kaite — paša raize.

Ja šis ar neganto locītavu kaiti sasirgušais večuks būtu no piekāpīgo mīkstčaulu cilts, viņš pagrieztos uz otriem sāniem, uzstutētu brilles uz deguna un sāktu lasīt laikrakstu: ja kāds grib rīkoties kā muļķa prātā, lai jau notiek! Bet Nikolajs Kurvitss bija cita kaluma vīrs, tālab viņš mierīgi noteica:

— Skaidrs, ka paša raize, bet slimnīcas raize arīdzan. Ja cilvēks atnācis vai atvests uz slimnīcu, tad paša gribēšana vairs nav galvenais. Vispārīgi tagad ir tā, ka tik vien paša ziņā kā pati sagulēšana; dzimšana un miršana — tā jau ir valstiska padarīšana, un te noteikšana kolektīvam.

Pēdējos vārdus viņš piebilda joka pēc — ja šoferis vēl kaut cik pie apziņas, tam vajadzētu reaģēt.

Nikolajs Kurvitss nospieda signālzvana pogu.

Neatsaucās ne sanitāre, ne medmāsa. Ella ncdežu-rēja, un jaunākie lika sevi pagaidīt. Jaunie vispār visu uztver vienkāršāk — tāpat arī viņu kolhozā. Pie tam sanitāru un medmāsu algas ir aplam mazas. Liellopu, cūku un jaunlopu kopēju atalgojums krietni vien pieaudzis, arī tiem, kas rūpējas par cilvēkiem, derētu prāvāka atlīdzība. Nūjā, govs dod pienu, cūka — bekonu, lopiņi, kā mēdz sacīt, dod produkciju, tie ir, tā sakot, ražošanas vienība, bet cilvēks — vai arī tas nav mazdrusciņ kaut kas tamlīdzīgs? Ja jau ražošana pats galvenais, tad nedrīkstētu piemirst arī to, ka piens neslauksies un cūkas pašas neizaudzēs sevi par bekoniem bez cilvēka līdzdalības, bez cilvēka darba pat neviens nieka šņukurainis netaps par visparastāko speķ-cuku: tikai mežacūkas aug dieva ziņā un pārtiek no dabas žēlastības, bet mājcūkām vajag cilvēka roku. Augstā cieņā ir remontatslēdznieki. Zināms, veiksmīga traktorista algu viņi neizpelna-un ar automašīnām viņus neprēmē, tomēr tik niecīgu algu kā Ellai viņiem g3n nemaksā. Pielīdzināsim ārstus, medmāsas, sanitārus remontniekiem. Ārsts būtu itin kā inženieris vai galvenais zootehniķis, citi — kā elektriķi, atslēdznieki, metinātāji un pārējie lidzīgie amatnieki. Nikolajs Kurvitss gaidīdams nodevās pārdomām, tad no jauna nospieda zvana pogu un nolēma: ja arī tagad neviens nenāks, viņš aizklumburos pats meklēt dakteri. Ja līdz tualetei kājas var turēt, gan aiznesīs arī tālāk. Nedrīkst lāču pieļaut, ka tepat līdzās izlaiž garu cilvēks, kaut arī diez cik bezcerīgs un nesabiedrisks tas liktos. Kas notiktu, ja mēs nerūpētos cits par citu, tad jau cilvēks taptu ļaunāks par mcžazvēru, un tā tas diemžēl šad

tad arī atgadās.

Kad ieradās medmāsa, bārdainim acis vēl bija vajā, taču uz medmāsas sacīto nereaģēja. Ārsts, sen pensijas vecumu sasniedzis sausnējs vīrs krietni gados, teciņiem bija steidzies šurpu; Kurvitss nopriecājās, ka šodien dežurēja tieši Rentselis. Kaut ārsts skriešus atskrēja, Tenuperts atradās jau pusnemaņā. Arēji dakteris joprojām saglabāja mieru, tomēr daudz pieredzējušais kolhoznieks ar cara vārdu tūdaļ noprata — ārsts zina; stāvoklis ir nopietns. «Kālab es uzreiz nepadevu ziņu,» večuks sevi nosunīja. Ārsts, pamērījis bārdaiņa pulsu, pats injicēja slimniekam zāles, un pēc brīža Tenuperts atvēra acis. Rentselis bārdainim lika elpot skābekli un gandrīz ar varu piespieda viņam pie mutes caurules uzgali, jo slimnieks nespēja apjēgt, ko no viņa grib. Tad izmērīja asinsspiedienu. Drīz atnesa savādu ierīci uz tādas pašas kājas kā Jaungada eglītei, no ierīces nokarājās paresna stikla caurule, un no tās uz asinsvadu slimā kaimiņa rokā sāka tecēt kaut kāds šķidrums, laikam jau spēcinošas zāles, jo vai citādi vecais Rentselis pats durtu adatu vēnā un sekotu, lai viss notiek, kā pienākas.

— Nekas īpašs nav atgadījies, — dakteris it kā pie sevis ierunājās, bet gan jau viņa vārdi bija vairāk domāti ietiepīgā slimnieka ausīm, — tas tik pierāda, ka veselība atgriežas. Pēc trim četrām nedēļām reizēm mēdz uznākt tāds prettrieciens, bet jauna lēkme ta nekādā ziņā nav. Slimība negrib atkāpties, bet veselība par varītēm brūk virsū.

Vecais dakteris runāja itin kā ar bērnu.

Kad viņa pieliecās vājiniekam tuvāk, Kurvitsa acu augstumā parēgojās viņas raženā pēcpuse un večukam iešāvās prātā, ka sievišķis tomēr ir un ir radījums ar īpašu iedarbības spēku. Ar interesi pavērojis, kā kaimiņam dvēsele atgriezās miesās, Nikolajs Kurvitss sāka domāt arī par to, vai viņa tēvam varētu saglabāt dzīvību, ja pie rokas būtu bijuši ārsti, injekcijas, aparāti un baloni. Diez vai, — jo nāve toreiz iestājās acumirklī, tēvs nogāzās zemē itin kā pārzāģēts koks.

Vakarpusē viņu palātā nemitīgi iegriezās ārsti un medmāsas. Tenupcrtam izdarīja elektrokardiogrammu. Ieradās vēl kāds cits ārsts — dāma ar glītu apaļīgu sēžamvietu; tā laikam Rentseļa priekšniece, jo viņš tai tā kā atskaitījās par visu. Arī šī smukā, kuplā dak- 1 terīte, kura pēc katra vārda savilka lūpas jaukā ur-skulī, salūkoja bārdaiņa pulsu un izklausīja viņa sirdi.

Kurvitss vērpa tālāk savu domu pavedienu: savāds tēvainis šis noslēgtais šoferis, kāpēc viņš nezvanīja un neizsauca māsiņu un negribēja arī, ka to dara kaimiņš? Vai cerēja, ka lēkme pāries, vai arī sirds apvidū uznāca tādas sāpes, ka pavisam zuda sajēga? Varbūt vīrs bija atmetis jebkādu cerību atlabt? Tā vecie ļaudis, kurus slimība gadiem piekalusi gultai un pakļāvusi citu kopšanai un gādībai, reizēm lūdz dievu vai velnu, kā nu kurais, lai kaulainā tos pievāc, taču bārdainis ir vīrs pašos spēka gados, labi ja sanāk piecdesmit, kaut arī bārdā šur tur iemeties sirmums, cits jau mēdz ātri nosirmot, citam, kā, piemēram, viņam pašam, vēl septiņdesmitajā mati melni kā kraukļa spārns, lai gan seja vienās krunkās un kājas kā nodzītam kleperim. Cik var ‘•priest no dzirdētā un viņa sievas vārdiem, šoferis dzīvo itin pārticīgi, ceļ vasarnīcu, pašam mašīna garāžā, dēls nav noklīdis no ceļa, — kāpēc tad šim jāatmet visam ar roku? «Paša kaite — paša raize» — spēcīgi

pasacīts, bet kaut kam jābūt grīstē sagājušam, ja tādi vārdi nāk pār lūpām. Vai patiesi bārdainis bija ar mieru aiziet no šīs pasaules?

Viņš, Nikolajs Kurvitss, kolhoznieks ar cara vārdu, nepavisam vēl negribētu pārvākties uz paradīzi, kaut arī tur augot palmas un ausis augām dienām tīksminot eņģeju saldsērā spēlēšana uz kannelēm. Negribētu, neparko negribētu, lai gan gadu nodzīvots krietni vairāk un kājas nekad vairs nespēs noturēt viņa augumu, kā nākas. Kas kājām īsti kait, to arī ārsti, cik noprotams, īsti nezina. Domāja, ka reimatisms, lika izraut visas <aburbušo zobu saknes, — bet labuma nekāda. Ārsti slimnīcā tik galvu vien nogroza, kad ieminas par reimatismu; vecais Rentsclis runā par divām kaitēm — locītavu iekaisumu, kam ar reimatismu nav nekā kopēja, un nervu iekaisumu, kura perēklis atrodoties mugurkaulā un kuru tautā sauc par išiasu jeb, kā ārsti saka, sēžas nerva bojājumu. Viņš esot sevi tiklab apsaldējis, kā arī pārpūlējis. Sājā ziņā Rentsclis saka to pašu, ko viņu bijušais partorgs laukos, kuru cieini-nieki sauca nevis par Andreasu Jallaku, tātad vārdā un uzvārdā, bet gan par Dzelžaino Andreasu, jo gados jaunais partorgs ne par sprīža tiesu neatkāpās no sacītā. Partorgs ar tik stingru roku viņiem nebija bijis ne pirms, ne pēc viņa. Pašreizējais kolhoza partorgs ir saprātīgs lāga vīrs, tikai varen piekāpīgs un tālai) atrodas zem priekšsēdētāja ķetnas, un tas nepavisam vairs nav lāgā. Ja cilvēks sāk just, ka viņš par visiem gudrāks, ka viņam aizvien taisnība un ka vara viņa rokās, un tālab var dabūt cauri savu gribu, ja nejūt pār sevi kādu augstākstāvošu kontrolspēku, un domā, ka likumi nav rakstīti viņam, tad viss var ņemt nelabu galu. īpaši ja atrodas pielīdēji, kas ņemas šo cildināt un šim slavas dziesmas dziedāt. Viņu priekšsēdētājs patlaban ir vīrā — drīzumā piekārs zelta zvaigzni pie krūtīm, papīri jau esot ceļā uz Maskavu, tad izvēlēs augstās padomēs — un tad tik laikam dabūs velnu redzēt! Gatavās briesmas, kad vara sakāpj galvā. Varaskāre ir negantāka par degvīnu — dzēruma murgus līdz rītam var izgulēt no galvas, bet varas mānija aug augumā gluži kā sniega pika, no kalna vējoties. Dzel-žanais būtu īstais vīrs, kurš viņu, tas ir, priekšsēdētāju, noturētu grožos. Dzelžainais ieklausījās prātīgāku vīru padomos, bet priekšsēdētājs jo dienas jo vairāk domā, ka tieši viņa paurī ir sabāztas visas zemkopju gudrības.

Delžainais visādā ziņā iederējās partorga amatā. «Meža vilkači» tam bailes neaizdeva, kaut gan iepriekšējais partorgs savā mājā tika dzīvs sadedzināts un paša Dzelžainā tēvu kādurīt nošāva, kad tas bija ieradies dēlam samūrēt jaunu krāsni. Partorgs pats nebijis mājās, — saulei lecot, viņš aizsteidzies uz zirgu nomāšanas punktu. Izdzirdis šāvienus, viņš žigli devās atpakaj, bet tēvs jau gulēja asiņu paltī krāsns podiņu un ķieģeļu vidū bez dzīvības. Cilvēks ar vājākiem nerviem un mazāk pārliecināts par savu taisnību uz karstām pēdām pamestu Ruikveri, taču Dzelžainais nepadevās. Aizvedis tēva mirstīgās atliekas uz Tallinu un apbedījis to, viņš atgriezās un, turot pa tvērienam pielādētu šauteni, pabeidza mūrēt pusgatavo plīti. Turpmāk uz savu roku sāka tvarstīt razbainiekus, kamēr šie, krūmu pelēči, atkal medīja viņu. Gan lūkoja viņu pārsteigt miegā, gan uzglūnēja mežmalā pie lielceļa, gan izmēģināja laimi pie pasta kantora un pie kooperatīva. Reiz apkūlībās šo pūlējās piedzirdīt tā, lai pēcāk klusītēm novāktu. Bet vīrs panesa neticami daudz. Muižas Sass un vēl pāris «mežakaķu» bija ielavījušies talcinieku barā, un tie, kas viņus pazina, nolēma, ka prātīgāk turēt mēli aiz zobiem. No Muižas Saša jaudis baidījās — šis varēja mājas paspārnē ielaist uguni, varēja nesaukts atnākt naktsvidū ciemos. Muižas Sass pats apskurba tik neganti, ka pēcāk, kad šie visi trīs pie mācītājmājas zem pīlādžiem uzklupa partorgam, tas vispirms it veicīgi nogāza gar zemi Sašu, tad iespēra ar kāju tik pamatīgi pa cirkšņiem latvietim, kurš taisījās durt ar nazi, ka tas sarāvās čokurā. Trešais zellis devis kājām ziņu, arī latvietis tenterējis nopakaj, jo duncis jau atradies partorgam rokā. Un viņam pieticis spēka un gribas tik ilgi saturēt Muižas Sašu, kamēr gadījās nākt garām mācītājam, kurš bijis pie Sepo Madli dvēseles aizlūguma labad. Dzelžainais uzsaucis dieva kalpam, lai padod savu bikšu siksnu. Teodors, slavenā Svētā gara baznīcas Talmeistera vārdabrālis, neganti pārbijies, atšļupstējis, ka šim siksnas nav — esot tikai bikšturi. «Tad dod šurp bikšturus!» partorgs bargā balsī noteicis. Ar tiem — nevis pirksta platumā kā tagadējie, bet pamatīgi platajiem bikšturiem — tika sasietas Muižas Sasam rokas, un, lai gan pa to starpu atžilbušais sešarpus pēdu garais lamzaks spārdījies pretī, partorgs to nokautējis — dūre viņam smaga un visi boksera paņēmieni zināmi. Tā Muižas Sass, uz kura sirdsapziņas bija iepriekšējā partorga nāve, nonāca milicijas rokās. Aiz sāpēm salikušais latvietis gan bija draudējis ar asinsatriebību, tomēr nolēmis, ka prātīgāk turēties no Dzelžainā pa gabalu; pēc dažiem mēnešiem notverts arī viņš, kad bija devies aptīrīt Vcskiveres veikalu. «Mcžakaķiem» neizdevās pieveikt Dzelžaino; bet mēlneši un par Ugunsgrēku Sašu sauktais Muižas Saša līdzšinējais drauģelis tomēr izurkņāja viņu laukā no amata. Slepenas melu vēstules tika piesūtītas arī partorga sievai — ta jaudis pēcāk runaja. Viņš, Nikolajs Kurvitss, kolhoznieks ar cara vārdu, labi sapratās ar Dzelžaino. «Kajas tu esi sabeidzis, cīkstoties ar purvu,> — tā bija apgalvojis šis sīkstais un ar smago dūri apveltītais partorgs. Kas attiecas uz izaukstēšanos, tad laikam Rentseļa un Dzelžainā domas itin kā saskan, un iespējams, ka viņiem taisnība, sasaldēšanos arī viņš pats uzskata par galveno vainu, tikai vai nu viņa kājas akurāt purvs sabeidzis, to tagad pagrūti noskaidrot. Tiesa, purva ūdeņos viņa kājas mirkušas bez gala, jo ko gan citu viņš varēja iesākt, kad vecākais brālis Pēteris — tēvs saviem dēliem bija piešķīris caru vārdus Pēteris, Aleksandrs, Nikolajs —, kad vecākais brālis Pēteris iztiesāja mājas sev, bet viņam, Nikolajam, un otrajam brālim iemērīja zemes gabalu purva malā. Aleksandrs atteicās no zemes un pieprasīja savu dalu naudā, Pēteris arī atlīdzināja pa daļām — sākumā markās, tad centos, bet visu naudu pilsētā dzīvojošais brālis tā kā tā nesaņēma, jo Pēterim bija sīkstuļa dvēsele. Viņš. Nikolajs, samierinājās ar purva malu un cereja dabūtajiem deviņiem hektāriem atkarot no purva vēl līdzās otrus deviņus, jā, plāni bija vilinoši. Bet, lai tie paši pirmie deviņi hektāri dotu kaut cik ražas, vispirms vajadzēja izrakt līdz upei turpat pusverstes garu grāvi un ik gadus to no jauna iztīrīt, tā ka strādāt nācās smagi. Būtu bijusi viņa vecā ērcīgāks un gražīgāks sievišķis, viņš dabūtu galu šajā dubļu muklienā, bet sieva viņu ne par muļķi saukāja, nedz nabadzību pārmeta, tikai, lāpstu satvērusi, arī pati rāpās grāvī, kad draudēja ūdensplūdi; un šī pati labā un uzticīgā dvēsele gatavoja viņa kājām gan skudru vannas, gan visādas sautējošas kompreses. Paldies dievam, ka Ma-rieta savas kājas nav sabeigusi. Tās viņai aizvien vēl glītas, patievas, un, lai gan miesās viņa neko daudz neatpaliek no galvenās ārstes, kas ir ražena auguma, solis viņai patiesi slaids un vingrs — itin kā danču kārai jaunavai. Nu, protams, sava tiesa vainas purva rāvai, bet vai upes ūdeņos viņš kājas tika mazāk mērcējis? Asari, raudas, lini un brekši tak nedeva un nedeva mieru. Viņš bija uzticējies gumijas ūdenszābakiem, bet gumija nepasargā no aukstuma, rauj stulmus kaut līdz cirkšņiem augšā. Viņš bija cerējis uz kājautiem un vilnas zeķēm, diemžēl izrādījās, ka, ilgstoši pa ūdeni bradājot, nelīdz arī tie. Kolhoza laikā viņš lika purvam mieru, tad bija tikai upe un zivis. Tās viņš nespēja un nedrīkstēja pamest — kādai vietiņai taču vajadzēja būt, kur atvieglot sirdi. Paštecinātais vien nelīdzēja. Visgrūtākajos gados Marieta purva salā sāka tecināt kandžu un paslepus to pārdeva; tas viņus tik tikko neizšķīra, jo Marieta apliecināja, ka viņa tā — bez kapeikas kabatā — neprot dzīvot; arī govs tolaik bija nobeigusies. Bet viņš, kolhoznieks ar cara vārdu, savukārt necieta, ka A\arieta bija sākusi piekopt ritcņkrodzinieces amatu. Galu galā paštecinātais sāka tā šķebināt, ka ne mutē ņemt, un diez vai valsts šņabis ietu labāk pie dūšas, jo dzert viņš iedzēra aiz dusmām. Bet vai tad ar dusmām kaut ko iespējams pārveidot vai uzlabot? Ja nu Dzelžainais būtu bijis viņu priekšsēdētājs, kas zina — varbūt viena otra muļķība izpaliktu, tikai nez vai toreiz arī viņš te daudz ko līdzētu. Palīdzēja jaunie vēji, kas sāka pūst piecdesmito gadu vidū, īpaši tad, kad pēcgalā traktorus nodeva kolhoziem. Tātad purvs un upe izsūkuši laukā no viņa kauliem smadzenes, un kad Andreass — Andreass esot laikam polu kņazu vārds —, un kad Dzelžainais Andreass apgalvoja, ka vainojams purvs, kālab viņam vajadzētu turēties pretī un uzplīties, ka visādā ziņā purvam jāpieskaita arī upe. Ja viņa kāju lietā tiktu uzrakstīta rezolūcija, tad patiesības labad, protams, būtu vajadzējis uzstāt, lai purva rāvai pieskaitītu ari upes ūdeni. Rezolūcijai nepieciešama precizitāte — valdē reizēm viena vārda dēļ ecējas līdz pusnaktij —, tomēr partorga teiktais nav gluži tas pats, kas rezolūcija, kaut arī partorgs būtu Dzelžainais vai kāds cits — mutīgāks vīrs. Bez tam purvmalas iemītniekam purva rāva piederas labāk, tā bija, tā sakot, viņa šķiras stāvokļa pamats un aizmugure. Tieši šajos purva ūdeņos slēpās viņa stiprās šķiriskās saknes, ne velti Dzelžainais bija nodomājis viņu iesaistīt partijā. Partijnieks no viņa neiznāca, partorgu pašu aizsauca uz Tallinu, bet ciema padomes priekšsēdētājs izsludināja viņu, kolhoznieku ar cara vārdu, par apšaubāmu elementu un pelēkā barona brāli; ciema padomes priekšsēdētājs jdu četrdesmit devītajā bija gribējis aizšķūrēt viņu uz Sibīriju, tikai Dzelžainais tam pretojās. Un tad šo ņēma un apsūdzēja par Nikolaja Kurvitsa un vēl dažu citu 'saimnieku aizstāvēšanu, par labvēlīgu izturēšanos pret kulakiem un to rokaspuišiem piecdesmitajā gadā — dīvaini atgadījumi nāk priekšā visur. Gan viņš izdzīvotu arī Sibīrijā. Arc, Pēteris pārnāca no turienes — kakls šim tikpat sārts kā senāk, un tagad strādā kolhozā par biškopi un dzīvo kā jau daždien kungs. Vesels kā rutks, vīriešu vajadzībās māk pielabināties sie-viešiem, kaut gadus četrus par viņu, Nikolaju, vecāks. Nūjā, kas attiecas uz sieviešiem, arī viņš laikam no brāļa neatpaliktu ne par matu, tikai kājas vairs neklausa, lai varētu salūkot tādas vientuļas un skumju māktas sirdis. Jo kura tad pati sāktu meklēt ceļu pie viņa, turklāt Marieta to pagalam neciestu — precētām sievām jau ar saprašanu, kā ir, tā ir.

Bet šis autovadītājs, kas te, republikas galvaspilsētas slimnīcā, gudru dakteru uzraudzībā guļ tepat līdzās, vēl gados pajauns vīrietis, tomēr bija ar mieru atdot

dievam dvēseli vai nu no laba prāta, vai varbūt prāta aptumsumā, bet viņam, kaulu sāpēs salīkušajam vecūk-snim, tādas domas pat prātā nenāk, ka būtu jāteic dzīvei ardievas. Viņš vēl grib dzīvot, vai kā grib dzīvot. Gan aizsteberēs arī līdz upmalai — tik daudz no dakteriem labuma vajadzētu iemantot — rīta agrumā pie upes ir tik jauki. Spininga svaidītājs no viņa gan vairs nesanāks, pēdējā laikā viņam arī bija pielipusi spiningošanas kaite — soļo tik gar upmalu, bet tagad, ar tik kokainiem kātiem, šāda fizkultūra jāatmet. Laivā gan var pasēdēt un izmest makšķeri vai arī no krastmalas lēnītiņām tārpiņus pamērcēt. Bet, ja kājas pat lidz upei nespēs viņu aizgādāt, ja kājas pavisam atteiksies klausīt, tad vecā, kā bija solījusies, pagādās krēslu uz riteņiem — kolhozniekam ar cara vārdu neklājas atpalikt no kaut kāda barona vai fona. Muižā kleinkāju kungus vadāja apkārt tādos ratclos. Bet Ruikverē vrņš būtu pirmais kolhoznieks, kam tāds braucamais. Kaut divričos vai ķerrā — ka tik var pabraukt. Marieta iemācījusies no viņa kulstīt mēli, klausies tik un brīnies, ko tāds sievišķis nesarunā. Uz vecuma galu sakusi varen lasīt, no grāmatām, lai, savu tiesu gudrības smēlusies, — grāmatas, tā sakot, esot tautas akadēmija. Vecā viņu nepametīs nelaimē. Marietai sirds kā eņģelim. Pirmos pārdesmit gadus gan turēja viņu aizdomās, vai tik brekšu vietā pats neuzķeras uz Krogus Elvīras makšķeres, — nelīdzēja ne līdacēni, ne līņi, ko pārnesa; arī tagad vēl — laikam aiz ieraduma — ņemas izklaušināt. Nu nē, lai arī viņš, kolhoznieks ar cara vārdu, pavisam bez kājām paliktu, pat tad nesāktu perināt nāves domas. Bet ej nu sazinil Tā spriedelēja Nikolajs Kurvitss, klusībā vērodams ārstu un medmāsu rosīšanos. Slimnieku pie samaņas viņi šoreiz atdabūja, māsiņa ik pēc brītiņa skrēja bārdaini apraudzīt. Drīz viņš iemiga —sāpes nogurdina tāpat kā smags darbs, un arī tad nāca viņu aplūkot. Pats Rentselis iegriezās, paraudzīja pulsu, paklausījās slimnieka elpošanā un likās apmierināts. Ārsti nepavisam neizturas pavirši, kā dažs mēdz šķendēties, bet, kā jau katrā profesijā, ir gan rūpīgi, gan nevērīgāki Jaudis.

Daudz savā mūžā Kurvitss bija pieredzējis un uzzinājis, tikai to vien ne, ka vīrietis labākajos gados — piecdesmit taču ir paši labākie — sadomājis atvadīties no dzīves. Neko tamlīdzīgu viņš vēl nebija piedzīvojis. Jauni zēni reizēm bāzuši galvu cilpā skuķu dēj, trīsdesmit otrajā gadā kāds linu tirgotājs bankrotējis un tālab ielaidis sev lodi pierē, bet piecdesmit gadu vecs nobriedis vīrietis mīlestības būšanās tik lēti vis jēgu nezaudēs, un parādu dēļ tagad cilvēki netrieks lodi pierē. Pie viņiem reiz virsmežzinis, prātīgs sešdesmit gadu vecs vīrs, padarīja sev galu — viņam 1)ija māgas vēzis. Dūšīgais sārtvaidzis pusgada laikā sadila tā, ka kauli un āda vien palika pāri, un sāpes laupīja tam saprašanu. Bet šoferim gāja jau uz labo pusi. Viņam atvēlēja pat sēdēt. Nākamnedēļ būtu jāradina nostāties uz kājām, un nu — «paša kaite — paša raizc».

Sirds slimības ir saistītas ar nerviem — to saka visi. Dakteri un citi Jaudis. Arī avīzes raksta. Šoferis tāpat domā, ka nervi ar viņu izspēlējuši šo joku. Strādāt par šoferi tagad — tīrā elle, tā viņš sacīja. Ja gribi kaut ko nopelnīt — caurām diennaktīm jāsēž pie stūres un jāzīlē, ka tik kāds pienapuika, kas sadomājis tēlot bezbailīgo, neuztriecas virsū vai arī pietempies traktorists uz šosejas nepagriež šķērsām priekšā savu braucamo. Kā milicija, tā sabiedriskie ceļu inspektori savairojušies kā sēnes pēc lietus, viņi uzmana tevi, un tev jāuzmana viņi. Tā viendien šis vārdos paskopais vīrs bija sodījies. Tas tiesa — darbs var sabeigt ner* vus, var novest līdz triekai. Bet ko tad, ja cilvēks pats neparko negrib aicināt ārstu palīga? Tātad viņš ir padevies. Slimībai un nerviem. Vai kādai slepenai bēdai, dvēseles mokām. Sieva viņam gatavā spindzelc — pati jau vecāmāte, bet cirto matus, kraso lūpas, lako nagus un smērē zilumu uz plakstiem, ej nu sazini — varbūt ņem vēl kādu sev klātgulēt. Tālab, zināms, var piedzīvot bēdu dienas. Pavisam nelāgi, ja visa pasaule cilvēkam tā apnikusi, ka neiepriecina vairs ne darbs, ne sievieši, ne grādīgi dzērieni un pats sev šķiet pretīgs. Tā Muižas Sass, pārnācis no Sibīrijas, iešāva sev rīklē ar medību bisi; runāja, ka naktīs šo mokot trīs četrus gadus vecie bērniņi, kuri palikuši viņa aizdedzinātajās mājās un tur sirdi plosošās balstiņās saukuši pēc mātes. Citi zināja teikt, ka Sass izbijies no Pleskavas tiesas procesa, ej nu sazini.

Nikolajs Kurvitss ar pūlēm paslējās gultā sēdus, uzmanīgi nostājās uz kājām un palēnām izčāpoja laukā no palātas. Sākumā viņam piedāvāja «pīli», Ella bija uzstājusi, gandrīz vai izrājusi viņu, kāpēc viņš, vecs un gandrīz bez kājām palicis vīrs, tā klīrējas. Lai nepiemirstot, ka sievietes aizvien aprūpē vīriešus. Kad puikiņš ierodas pasaulē, tās ir sievietes rokas, kas glīti apmazgā viņa sārto dibengalu, un, ja vīrietis atkal top nevarīgs kā bērns, atkal viņu sakopj sievietes rokas. «Es vēl esmu tajos gados,» viņš, kolhoznieks ar cara vārdu, bija iebildis, «ka sieviešu rokas var mani ne pa jokam uzlādēt.» Ella atteikusi, ka ar sieviešu rokām gan tā varot atgadīties, tikai medicīnas darbiniece nav uzlūkojama par sieviešu kārtas pārstāvi — tā, vispār ņemot, ir bezdzimuma būtne. Konkrēti viņa, Ella, jau sasniegusi večiņas gadus, bet divdesmit, trīsdesmit vai četrdesmit gadu vecu meitiešu rokas, zināms».

varot pat večiem likt iezviegties pa ērzeļu modei, kaut gan viņa tam lāgā negribot ticēt, bet, ja biedrs Kur* vitss atraida «pīli», lai tad pamoka vien sevi. Un Nikolajs mocījās arī, pat pudeli ņēma talkā, tikai naktis un paslepen. Par laimi, līdz atejai, ko tagad dēvē ari par vīriešu istabu, tualetes telpu vai sanitārmezglu, nebija tālu jāiet — liks sameties, pamazām aizklundu-rēja līdz turienei, atpūtās, aizsmēķēja un tikai tad ķērās pie neatliekamu vajadzību kārtošanas.

Šoreiz viņš nesteidzās atgriezties palātā, bet stebe-rēja pa koridoru tālāk — uz turieni, kur, pēc viņa ieskatiem, atradās ārstu istaba. Ja dežūrētu jaunais briļļainais dakteris vai raženā jaunā daktere, kura, pateikusi sakāmo, aizvien savilka lūpas, viņš nebūtu gājis. Ar Rentseli ir savādāk, tas kā nekā padzīvojis cilvēks un vīrietis turklāt, ar viņu vērts parunāt. Tenterēdams pa koridoru, viņš ar prieku secināja, ka tagad kājas klausa labāk, kreisā pēda, ko nepavisam nevarēja pakustināt, bija kaut cik atdzīvojusies un vairs nevajadzēja ar mokām vilkšus vilkt kāju ar gurna palīdzību pa zemi kā līdz šim.

Ārstu viņš nesastapa.

Kurvitss apsēdās uz balti krāsotā sola un nolēma gaidīt. Steigties nekur nevajadzēja. Un miegs tik un ta nenāca. No miega zālēm viņš baidījās. Ja to vietā piedāvātu krietnu malciņu šņabja — parasti tas uzdzen jauku snaudienu, — viņš ņemtu pretī abām rokām, bet slimnīcas maisījums, kas nejauki oda pēc kaķu čurām, viņam derdzās. Miegazāles viņš arī tad neņemtu ne mutē, pat ja tās smaržotu kā palieņu pļavas pavasaros, tāpēc ka, pirmām kārtām, viņš sargājās no visādām pilulām un pilieniem, nemaz nerunājot par iešļircinājumiem, un, otrām kārtām, kas jo īpaši svarīgi, viņš baiļojās zaudēt atmiņu, kā ari palikt pavisam nejaudās vīriešu spējās.

Rentselis ieradās pēc pusstundas. Ārsts smagi elpoja, un viņam zem acīm bija satūkums.

— Nu kas tev, kolhozniek ar cara vārdu, uz sirds? — ārsts apsēzdamies apvaicājās.

Kurvitsam šķita, ka dakteris ir tikpat vecs un pārpūlējies kā viņš pats, un tas palīdzēja uzsākt sarunu. Kurvitss bez kādiem aplinkiem tūdaļ pavēstīja:

— Šoferis Tenuperts, mans istabas kaimiņš, kuru jūs atdabūjāt pie samaņas, negribēja, ka es zvanu. Viņš, redzams, no brīva prāta gribēja pievienoties tā kunga ganāmpulkam.

Rentselis sākumā neteica ne vārda, itin kā pārdomāja, tad nomurmināja:

— Ak tad tā gan.

Nikolajs piecēlās un sāka doties atpakaļ. Nekā vairāk viņam uz sirds nebija.

— Labi, ka pasacīji, — dakteris it kā pateicās viņam.

Pie savas palātas durvīm vecais Kurvitss mazliet paklupa un saļima uz ceļgaliem, tad, atspiedies pret durvīm, slējās augšā, jau sperot pirmo soli, sajuta, ka kreisā pēda atkal kļuvusi nekustīga.

«Cik nejēdzīgi,» vecais vīrs, ierausies gultā, nodomāja.

Bārdainis rāmi gulēja.

«Miega zālēm tomēr liels spēks,» Nikolajs Kurvitss klusībā pārlika. Viņš jutās apmierināts, ka bija devies pie ārsta un visu tam pateicis. Nedrīkst taču pieļaut, lai cilvēks nomirst. Arī tad ne, ja viņam pašam tas sagribējies. Tad nepavisam ne. Jo tas, kurš tīko šķirties no dzīves, pats neapjēdz, ko viņš dara.

Aiz loga čabināja lietus.

Andreass izslēdza mazo radiouztvērēju, kas atradās pa tvērienam uz naktsskapīša, lai ieklausītos lietus lāsēs. Tranzistoru bija atgādājis šurp Tāvets — laika kavēklim un izklaidēšanās labad, lai slimnieks pāragri nesāktu lauzīt galvu par pasaules problēmām. Kaut gan Tāvets to pasacīja ar zobgalīgu smaidu, slimnieks jutās saviļņots. Tikās, Tāvets kļuvis atkal tuvs, tikpat kā savs puika toreiz bērnībā. Un Juhkentālcs zēns galu galā viņš arī bija.

Andreasa garastāvoklis uzlabojās jo dienas jo vairāk.

Radioaparāts patiešām līdzēja īsināt laiku, taču pasaules problēmas šī spēlējošā klabata nespēja aizbaidīt. Andreasam tā šķita laba zīme, ka vienaldzības aizsprosts vairs nestājās domām ceļā. Injekcijas un table-lites viņš saņēma tāpat kā iepriekš, tikai tagad tas vairs ncslēja mūra sienu starp viņu un pārējo pasauli.

Lāses blīvi brāzās pret stiklu, laikam laukā vējš, rāmā laikā tā nešalktu logā. Andreass pūlējās atminēties, kad pēdējo reizi bija klausījies lietus šalkšanā, taču nevarēja atcerēties. Līdz šim, nudien, dzīvojis kā bez apdoma — vienā steigā un trauksmē, turpmāk vajadzēs vairāk pasaudzēt sevi. Vajadzēs gan, citādi... Reiz jau atmeta ar roku ārstu padomiem, no jauna kāpa runātāju tribīnē, atkal lāva uzkraut sev plecos pamatīgu nastu, un kas no tā tika... Andreasam sanāca dusmas uz sevi, viņam šķita, ka kļuvis īsts gau-dulis. Pagaidām patiešām derētu sevi uzmanīt un ierobežot. Kad beigsies ārstēšanās kurss, kad viņš būs atlabis... Domu gājiens pārtrūka, tāpēc ka krāpt sevi Andreass nevēlējās. Pilnīgi vesels tā kā tā viņš vairs nekļūs, to vajadzēja nojaust jau pirms pāris gadiem.

Nav vērts sevi mānīt, nedz pārlieku žēloties. Bezjēdzīgi daudz nodoties pārdomām par sevi arī nekur neder. Nudien — laikam būs jāpāriet sludinātājos, vai.

Bet lietus aiz loga rūtīm šalca un šalca.

Kad Andreass pirms trim gadiem bija spiests pārtraukt savu ierasto ikdienas rosīšanos, viņš nezināja, ko iesākt ar brīvo laiku. Ne par kādu cenu nevēlējās atzit sevi par slimu, kaut arī nemitīgās galvassāpes padarīja bezspēcīgu un līdzsvara traucējumi uzdzina bailes. Sākumā Andreass nodomāja, ka ir vienkārši pārstrādājies. Sava idiotiskā pamatīguma dēļ viņš iejūdzās darbā kā zirgs — arī vakara stundās. Viņš nespēja atteikt, ja tika aicināts uzstāties kādā iestādē, skolā vai pionieru nometnē. Galvassāpes nerimās pat atvaļinājuma laikā, un no dažādām tabletēm labuma jo dienas, jo mazāk. Beidzot tomēr bija spiests griezties pie ārsta. Viņu pētīja terapeiti, neiropatologi un ķirurgi, viņu sūtīja pie zobu, acu un ausu ārstiem. Visi neziņa paraustīja plecus, analīzes un izpētes pierādīja tikai, ka pacientam ir veselas asinis, gremošanas aparāts kārtībā, zobi veseli, psihiskā refleksija normāla, redzes un dzirdes traucējumu nav, — tātad vajadzētu justies brīnum labi. Vienīgi arteriālais asinsspiediens paaugstināts, bet ne tādā mērā, lai izraisītu ilgstošas galvassāpes. Pēc tam kad Adreasu nosūtīja pie psihiatra, viņš noprata, ka par viņa kaiti radušās šaubas un viņu sāk uzlūkot par simulantu vai arī par tādu, kurš mēdz piedomāt sev visādas vainas. Psihiatrs, ar aknu slimnieka dzelteno seju un itin kā alkoholiķim drebošām rokām, skaidri redzams, bija gudrs ārsts, jo atklāja viņa moku cēloni. Psihiatrs interesējās par slimnieka dzīves gājumu, paradumiem, apvaicājās, ar ko miruši viņa vecāki un vai viņi lietojuši alkoholu, vai pats slimnieks mēdz iedzert un kāpēc viņš šķīries no sievas, un

vai viņa seksuālā aktivitāte pēdējā laikā nav mazinājusies. Izdzirdis, ka Andreass bijis frontē, psihiatrs taujāja, vai nav gūti ievainojumi un satricinājumi. Andreass pateica, ka ievainots ticis divas reizes — pirmoreiz ķērusi minas šķemba, otro reizi — divas lodes, bet kontūzijas nav bijušas. Pirms gadiem desmit gan gadījies smadzeņu satricinājums. Ziemā uz slidenas šosejas garāmbraucošā smagā mašīna bija uzbraukusi, tas ir, nevis uzbraukusi, bet ar kravas kastes malu trāpījusi viņam pa galvu un iegāzusi sniega kupenā ccjmalas grāvī. Nu psihiatrs ar īstu krimināl-izmeklētāja cītību sāka izvaicāt sīkāk par šo nelaimes gadījumu, tikai Andreass neko daudz nezināja piebilst. Ieilgušās pārrunas Oruveres tautas namā viņš atcerējās labāk nekā notikumu uz šosejas. Tā kā sanāksme ritēja nevis paredzētās pusotras, bet gan trīs stundas, viņš bija nokavējis autobusu un nolēmis sešus kilometrus līdz dzelzceļa stacijai aiziet kājām. Debates ievilkās garumā daudzo jautājumu dēj, un pašās beigās viņš pagalam iekaisa, polemizējot ar kādu apmēram sava gadagājuma strīdoni, kuru, kā vēlāk nāca gaismā, nepazina ne tautas nama vadītājs, nedz Oruveres sovhoza ļaudis, laikam šis mutes bajārs bijis no celtniekiem — Oruverē toreiz sāka būvēt aparātu rūpnīcas cehu. Vīrs kaisa slēptās dusmās un niknumā, sākumā viņš lūkoja atspēkot tikai lektora teikto, pēcāk jau mēģināja pašu padarīt smieklīgu. Tālab Andreass arī aizsvilās, dedzīgas sadursmes viņam pat patika; kad runāja no katedras un īsti iekarsa, viņa apgalvojumi kļuva trāpīgāki un vardi, atjautīgāki. Tā arī toreiz klausītāji nostājās viņa pusē un balamutis tika iedzīts strupceļā. To gan Andreass atminējās jo skaidri — par novēlošanos uz autobusu viņš nepavisam nenoskuma un ceļā devās itin labā garastāvoklī. Viņš bija soļojis pa šosejas kreiso pusi, kā satiksmes noteikumos paredzēts, un tomēr viņu aizķēra no aizmugures garām braucoš 1 automašīna, pēc ekspertu domām, pašizgāzējs. Tuvojošos motora rūkoņu viņš bija sadzirdējis, taču pašu mašīnu nebija redzējis ne pirms, nedz pēc tam, kad viņu piemeklēja nelaime. Kā apgalvoja eksperti, sitienu Andreass saņēmis ar kravas kastes stūri, — viņu izglāba ausaine ar nolaistajām malām un instinktīvais lēciens sānis pēdējā mirklī. Savu lēcienu viņš pats neatcerējās — par to runāja miliči, kuri bija ieradušies, lai noskaidrotu nelaimes gadījumu. Psihiatram Andreass nebilda ne vārda par to, ka milicijas darbinieki un izmeklētāji bija pārliecināti — viņu tīšām gribējuši sabraukt; astoņpadsmit grādu salā apsnigusī šoseja nemēdz būt tik slidena, lai pietiekami platā ce|a posma labajā pusē braucošā mašīna zaudētu vadāmību un tai būtu jāpārsviežas uz kreiso ceļa malu. Tas iespējams atkusnī vai atkalā, bet nevis tādā aukstumā. Pašizkrāvēja piederību neizdevās noskaidrot, kaut ari milicija netaupīja pūļu. Andreass pats netika gudrs — kāds viņu gribējis nobeigt vai ne. Psihiatrs bija painteresējies arī par to, vai viņam toreiz zudusi samaņa, un, ja zudusi, tad uz cik ilgu laiku. Andreass bija atteicis, ka ģībonī laikam aizvadījis minūtes piecpadsmit vai divdesmit. «Jūsu galva un manas rokas,» psihiatrs, norādīdams uz savām drebošajām rokām, bija sacījis, «ir mūsdienu civilizācijas upuri.» Izrādījās, ka dakterim tās sākušas trīsēt pēc autoavārijas — ievainoti kaut kādi nervu pinumi vai saknes, labi, ka vispār rokas var pakustināt. Par mūsdienu civilizāciju viņš runāja visai nievājoši, teikdams, ka benzīna motors un ūdens klozets ir cilvēces visnegantākais posts, ne mazāk bīstams kā atoma kodola saskaldīšana un sintētisko insekticīdu, piemēram, DDT izgudrošana un lietošana.

Holeru un mēri ūdcnsklozcts palīdzējis iegrožot, taču uzgrūdis cilvēcei jaunu nelaimi kaklā — ar ķimikālijām piegānītās samazgas tiek ievadītas upēs, ezeros un jūrās. Psihiatrs sparigi ņēmās apgalvot, ka zinātnes un tehnikas sasniegumu apmātais cilvēks, vicinot progresa karogu, esot palaidis svabadus tik jaudīgus spēkus, ka nespēj tos vairs ne kontrolēt, nedz pakļaut sev. Un vissmagāk sekas būšot jācieš cilvēkam pašam, kura jūtu dzīve jau tā ir kļuvusi juceklīga, nervi saspriegti līdz pēdējai iespējai, tālab jo dienas jo mazāk cilvēks spējot pretoties civilizācijas spiedienam — neirastēniķu, psihopātu un visāda paveida garīgi slimo skaita pieauguma dinamika iedvešot šausmas. Vispār — esot pienācis laiks izbeigt slavas himnu skandēšanu visuvarenajam prātam, jo prāts — tas ir cilvēka ienaidnieks numur viens. «Vai cilvēks kļuvis laimīgāks, tāpēc ka spēj nolaisties okeāna dzelmē vai aizlidot uz A\ē-nesi? Vai viņš kļuvis laimīgāks, tāpēc ka spēj ar kodolieroču palīdzību uzreiz iznīcināt simttūkstoš citu cilvēku? Nē, zobena, šķēpa un rungas laikmetā viņš jutās nesalīdzināmi laimīgāks.» Tad psihiatrs pievērsās esamības problēmai un aizrautīgi klāstīja, ka dzīves, lietu un parādību dziļākai izpratnei nepietiekot ar prātu un zinātni vien. Zinātne iedarbīga tikai tur, kur iespējams mērīt, svērt, salīdzināt, sistematizēt, kvalificēt, radīt matemātisku modeli. Nedzīvajā pasaulē tā esot visspēcīga. Attiecībā uz dzīvajām būtnēm zinātne visai vārga, un pavisam bezspēcīga tā esot iepretī domājošai matērijai. Ģenētika tikai pēc tūkstoš gadiem, ne ātrāk, sasniegšot tādu līmeni, kas atbilstu mūsdienu organiskās ķīmijas sasniegumiem. «Lai izprastu esamības būtību — ja vien tā vispār ir apjēdzama —, ar matemātiku, mūsdienu zinātnes alfu un omegu, vien ir par maz. Dziļāka esamības izpratne ir nesalīdzināmi augstāka par saprātu kā ikdienišķā, tā zinātniskā nozīmē, — tā ir pilnīgi jauna kvalitāte, kaut kas līdzīgs instinktīvai izjūtai, ko nav iespējams izskaidrot ar parasto loģiku.» Apmēram tā bija sacījis psihiatrs, un Andreass, to visu klusēdams uzklausījis, beidzot iebildis, ka mūsdienās, kad ražošana specializācijas un kooperācijas rezultātā izvērtusies tik bezgala daudzveidīga un komplicēta un pašreizējās sarežģītās sociālās, administratīvās un valstiskās sistēmas guvušas tik neparasti plašus mērogus, ka tagad pasauli var glābt vienīgi saprāts, uz zinātni dibināts saprāts, un nekas cits. Uz instinktiem, dziņām un zemapziņu paļauties nedrīkst. Dakteris bija pārliecināts, ka ar cilvēka eksistences problēmām nodarbojas nepiedodami maz, — risināt tās bija kļuvis par mācīto filozofu un jaunās paaudzes mākslinieku — inteliģentu vaļasprieku. Cilvēka iedabai tik būtisko neremdināmo slāpi aptvert patiesību par dzīves jēgu un esamību viscītīgāk prot izmantot dieva kalpi — kristīgā ticība un citas reliģijas. Vai psihiatrs ir dievticīgs? Par šiem jautājumiem abiem izraisījās disputs. Izejot no ārsta kabineta, Andrcasam iešāvās prātā, vai tikai dakteris neuzsāka šis dīvainās runas tāpēc, lai pārbaudītu viņa prāta spējas. Vai varbūt šim dvēseļu dziedniekam, mītot jukušo vidū, pašam prāts ir samežģījies? Lai nu kā, bet galvassāpju cēloni psihiatrs atklāja. Arī neiroķirurgs piekrita, ka galvassāpes un līdzsvara traucējumi, iespējams, cēlušies no kādreizējā smadzeņu satricinājuma. Bet kaut cik iedarbīgas zāles viņa kaitei nevarēja ieteikt. Viņa galvu un smadzenes izpētīja ar daždažādiem aparātiem, arī rentgena uzņēmumus izdarīja — tika minēts pat audzējs un smadzeņu operācija, tomēr tā nenotika. Andreass no tiesas bija zaudējis darba spējas, bet viņš to nevēlējās atzīt.

Trīs mēnešus viņš nedarīja neko, pat grāmatu ne

rokā nepaņēma — lasot sāpes pastiprinājās. Pirmo mēnesi aizvadīja sanatorijā, kur jutās gluži kā arestants un tāpēc skaitīja dienas, kas atlikušās līdz ceļazīmes termiņa beigām. Tad četras nedēļas viņu vēl caurlūkoja slimnīcā un pēc tam aizsūtīja mājās — ambulatoriskai ārstēšanai. Kad bija aizritējis trešais mēnesis, viņam piešķīra invaliditātes pensiju. Šādu pavērsienu Andreass uzlūkoja par brēcošu netaisnību. Viņš jutās lieks, nevienam nevajadzīgs un saprata, ka ilgāk nīkt bez darba nedrīkst — depresijas lēkmē var vēl velns zina ko pastrādāt. Un, tā kā ārsti cieši bija nobrīdinājuši atturēties no garīgā darba, viņš nolēma izmēģināt roku tēva amatā. Bērnībā vasaras brīvdienās taču bija palīdzējis tēvam darbā, sākumā tēva saridātos krāsns podiņus iekšpusē savienoja ar skavām un aizptldīja ar ķieģeļiem, vēlāk arī pats mācējis salāgot podiņus pa vietām un ievingrinājās tos malās noslīpēt, līdz beidzot uzmeistarojis divas plītis un prāvu krāsni, kas apsildīja trīs istabas. Arī ar tēva aizsāktās viņa mūža pēdējās krāsns mūrēšanu bija tomēr ticis galā. Toreiz Andreass juta — nevis kādam citam, bet tieši viņam jāpabeidz pavards, kas tēvam maksāja dzīvību. Celtniecības un remonta kantorī viņu saņēma atplestām rokām, turklāt priekšnieks, gados pajauns izdarīgs inženieris, viņu nosauca par igauņu Nikolaju Ostrovski, kurš nepadodas liktenim. Spēkodamies ar savām galvassāpēm, līdzsvara traucējumiem un neprasmi, viņš pie šīs vienkāršās sarkano ķieģeļu krāsns patērēja trīs reizes vairāk laika, nekā normās paredzēts. Protams, tā bija vieglprātība uzlūkot sevi jau par podniekmeistaru. Darba iemaņas lielākoties bija piemirstas, un mūrnieka mākslu galu galā viņš taču nebija pilnā mērā apguvis, tikai šad tad, palīdzot tēvam, mazliet pavingrinājis aci un roku. Bet kaut kas bija jādara, un citā profesijā viņš būtu vēl lielāks nepraša. Tikai mašīnu vadīt viņš vēl prata, jo, autobāzē strādādams, bija iemantojis otrās klases šofera tiesības,— cilvēks, kuram nepārtraukti jālieto pretsāpju līdzekļi, nepavisam nedrīkst ņemt rokā stūri. Ja pirmā krāsns, ko viņš sameistaroja, slikti vilktu vai vāji sildītu, viņš ķertos pie lāpstas vai kļūtu par transportstrādnieku. Iedegdams pavardā uguni, Andreass no tiesas nervozēja, viņam šķita, ka no tā, kāda būs vilkme, atkarīga visa viņa turpmākā dzīve. No tēva bija dzirdējis, ka ļauna, tikko pabeigta krāsns mēdz dūmot, ka aizkurt to savā ziņā ir liela māka un ka tikai pēc nedējas var spriest, kā mūrējums padevies. Andreass gatavojās sa-gaidit visļaunāko, bet miklais mālainais milzonis nedomāja gražoties. Andreass priecājās gluži kā bērns — krāsns vilka un sāka silt; nevērojot asās galvassāpes, tovakar viņš jutās laimīgs. Nākamā krāsns sākumā dūmoja un tik ātri neiesila. Trešajai vilkme tā ari neuzlabojās. Turpmākos darbus — divas plītis ar siltuma mūrīti, laimējās paveikt labāk; toties trešā iespītējās, kaut arī to bija mūrējis īpaši rūpīgi un meklējis padomu pat rokasgrāmatā. Viņš noārdīja krietnu daļu padarītā un mūrēja no jauna, — arī tas nelīdzēja. Dzīvokļa saimnieks —• kapitālais remonts tika izdarīts pirms pirmā pasaules kara celtam prāvam koka būcenim — jutās apmierināts, bet pats meistars ne. Viņš aizvien skaidrāk sāka noprast, ka ietiekties visos krāšņu mūrnieka noslēpumos nemaz nav viegli un ka sasniegt sava tēva māku viņš nemūžam nespēs. Slīpējot podiņus un tos saliekot pa vietām, viņam krietni daudz nācās domāt par sava tēva amata prasmi, viņa attieksmi pret darbu un dzīvi vispār. Un viņš jautāja sev — vai savas mūža dienas pratīs nodzīvot saturīgāk vai arī nevērtīgāk par tēvu —, bet atbilde neradās. Viņš uzska-lija, ka ir sabiedrības pārveidotājs. Bet vai tas atbilda īstenībai? Tagad gan var uzcelt krāsni normas laikā, iespējams, ka, apguvis iemaņas, turpmāk viņš strādās vel ātrāk, — viss it kā būtu kārtībā un tomēr ne. Krāsnis un plītis viņš uzmūrēt var, taču par šīs nozares speciālistu sevi uzlūkot nedrīkst, to nē. Tēvs gan drīkstēja. Atbilstoši darba sadales principam sabiedrībā tēvs darīja tieši to, ko viņš prata labāk nekā citi tās locek|i. Tēvs atradas savā īstajā vietā. Apstākļos, kad labu meistaru trūkst, sabiedrībai noder arī viņa — An-dreasa veikums, taču to, ko dara viņš, paveiktu katrs otrais cilvēks; vēl vairāk — viņš dara to, ko patiesībā neprot, strādā nevis savā vienīgi pareizajā, bet gan gadījuma darbalaukā. Taču vai senāk, pirms sasirga ar galvassāpēm, viņš strādāja savā īstenajā darbalaukā? Arī uz šo jautājumu Andreass Jallaks nerada atbildi. Bet vienu viņš tagad zināja pavisam skaidri: savā mūžā par darbu un strādāšanu viņš bija runājis bez gala, tomēr dziļāk fiziskā darba būtību nav izpratis. Viņš bija runājis par darbu kā goda, slavas un varonības lietu, taču laikam nedrīkstēja to darīt. Tāpēc ka par to, ko visā pilnībā neesi iepazinis, nav tiesību klāstīt citiem. Viņš raudzīja sevi mierināt ar to, ka bija runājis par darbu, izejot no politekonomijas un filozofijas aspektiem, tas ir, no aspektiem, kurus, pēc paša domām, likās izprotam, bet sevi nomierināt tomēr nespēja.

Lai gan ar savu krāšņu meistara prasmi Andreass ne tuvu nebija mierā, kādu citu amatu viņš meklēt nedomāja. Ar niknp stūrgalvību turpināja iesākto. Sadūšojās un stājās pat pie podiņu krāsns mūrēšanas. Kad vajadzēja krāsainos, glazētos podiņus izraudzīties toņos saskanīgus un pielāgot un pieslīpēt tos, kā arī saderīgi izvietot, viņš beidzot saprata, cik bezgala maz

bb vēl zina par šo savu ikdienā veicamo darbu. Jaunajam amatam viņš neatmeta ar roku pat tad, kad kantora vadība, skaidri redzams, gribēja tikt no viņa vajā. No jau tāpēc, ka viņa samūrētās vai izremontētās plītis un krāsnis nekur nederētu, bet gan tāpēc, ka viņš, ka izrādījās, bija k|uvis par traucēkli.

Melns kaķis pārskrēja pār ceju starp viņu un kantora vadibu pēc talkām. Pēc remontstrādnieku brigadiera priekšlikuma kantora vadītāja vasarnīcas būvei tika noorganizēta talka. Uz dienas beigām Andreasain kļuva skaidrs, ka lielākā tiesa celtniecības darbu te paveikta bez maksas. Nākamajā brīvdienā Andreasa ietekme vairāki atteicās piedalīties šādās talkās. Brigadieris drīz vien izdibināja, kurš bija šo iespītnieku barvedis. Viņš nosauca Jallaku — aizmuguriski, protams, — par bezatbildīgu rīdītāju, kurš sēj naidu viņu nelielajā draudzīgajā kolektīvā. Andreass devās pie vadītāja un paziņoja, ka, ja viņš nesauks brigadieri pie kārtības un turpinās pa vecam celt savu vasarnīcu, viņam nāksies atbildēt prokuratūrā. Pirmkārt, par to, ka izmantojis savu amata stāvokli personiskajās interesēs, un, otrkārt, par valsts naudas izšķiešanu, precīzāk — valsts naudas izlaupīšanu, jo talkas dalībniekiem apsolīja kompensāciju — pierakstījumus viņu ikdienas darba. Kantora priekšnieks, tas pats pajaunais inženieris, kurš Andreasu dēvēja par Nikolaju Ostrovski, no viņa skarbajiem vārdiem satrūcies, steidzās apgalvot, ka par pierakstījumiem viņam nav ne mazākās jausmas. Brigadieris vainīgs, lišķi un pielīdēji apveduši viņu, inženieri, ap stūri, turpmāk viņš stingrāk sekos savu padoto darbam, un, pats par sevi saprotams, šādas talkas nepavisam nav vietā. Viņš jutās pateicīgs biedram Jal-lakam, kurš atvēris viņam acis, no visas sirds pateicīgs. Andreasain no tās reizes iedalīja aizvien nelāgākus mazapmaksātus darbus, ari tādus, kam nebija nekā kopīga ar viņa specialitāti. Uz viņa vaicājumu atbildēja, ka darbu pie krāsnīm vienkārši nav pietiekami daudz un krāšņu meistaru vidū viņam vismazākais darba stāžs un viszemākā kategorija. Ja ir vēlēšanās, varot pārkvalificēties, piemēram, par centrālapkures uzstādītāju, jošis darbalauks paplašinās ar katru dienu, bet krāšņu mūrniekam drīzumā nebūs ko darīt, — jo kur gan vairs ceļ mājas ar krāsns apkuri. Tas bija reizē izsmiekls un atmaksa.

Nekāda lielā gudrība nebija vajadzīga, lai noprastu, ka no viņa gribēja tikt vajā. Pirmajā jūtu uzplūdā Andreass gandrīz arī būtu iesniedzis atlūgumu, taču pārdomāja. Klusībā nolēma tā: ja vēlas būt tikpat labs partijas darbinieks — Andreass sirds dziļumos joprojām sevi uzlūkoja par partijas darbinieku — tāpat kā viņa tēvs bija sava amata meistars, tad nedrīkst apvainoties, pacelt cepuri un aiziet. Viņa aiziešana strādniekiem liktos apliecinājums tam, ka sakāmvārds «neej ar stipru lauzties, nedz ar bagātu tiesā» aizvien vēl spēkā. I n rosīgajam kantora priekšniekam un viņa izveicīgajiem palīgiem vairosies drosme, un viņi turpinās darboties ar pilnu sparu. Daudziem par izbrīnu, viņš prom negāja, kaut arī tika trenkāts no objekta uz objektu un atalgojums samazinājās uz pusi. Rudenī, nevērojot priekšnieka slēpto pretdarbību, Jallaku ievēlēja partijas birojā. Kantora vadītājs, kurš viņu atkal glaimīgi dēvēja par igauņu Nikolaju Ostrovski, tagad sāka pielabināties, palīgdnrbos vairs nesūtīja, atalgojums aizvien pieauga. Kad Andreass painteresējās, uz kāda pamata viņš tagad saņem lielāku algu, un iedziļinājās darba norīkojumu un normu jautājumos, viņš atklāja algu sarakstos tādu ļaužu uzvārdus, kurus neviens no strādniekiem nepazina. Pēc viņa priekšlikuma kantora vadītāju ataicināja uz par-(ijas biroju sniegt paskaidrojumus. Tur nāca gaismā, ka fiktīvie vārdi algu sarakstā un pierakstījumi ir tikai daļa no remontu ceha vadītāja un brigadiera kombinācijām, uz ko kantora priekšnieks raudzījās caur pirkstiem, •— gan jau viņam arī tur kaut kas atlēca. Partijas biroja locekļi vienbalsīgi nolēma griezties pie direktīviem orgāniem ar priekšlikumu vispusīgi revidēt celtniecības un remontu kantora darbu. Pēc četriem mēnešiem tā vadītāju atbrīvoja no ieņemamā amata, bet brigadieris nolēma aiziet pēc paša vēlēšanās.

Kaut arī krāšņu meistara pienākumi prasīja ne mazumu pūļu, nerunājot nemaz par to enerģijas daudzumu, kas bija jātērē, cīkstoties ar kantora priekšnieku, kā par brīnumu veselība sāka uzlaboties. Pēc gada galvassāpes pamazām sāka pierimt. Pilnīgi tās neizzuda, tomēr lasīt jau varēja. Andreass nespēja noticēt, ka izdziedējies, un gaidīja uznākam jaunu sāpju lēkmi, bet, par laimi, tās nebija. Psihiatrs deva padomu Andreasam pateikties vienalga kam — debesīm, liktenim vai dabai, ka viņam nav smadzeņu vēzis, jo tad sāpes nebūtu rimušas. Kas Andreasam galvā pēc satricinājuma bija noticis, to medicīna nespēja precīzi noteikt, domāt varēja gan šā, gan tā, tikai — kāda nozīme aptuveniem pieņēmumiem. Viņa kaite bez visa cita apliecinot vēl divas lietas. Pirmkārt, to, ka par cilvēka nervu sistēmu un īpaši par to, ko sauc par psihi, zināms velnišķīgi inaz, kaut arī jau pagājušajā gadsimtā izstrādāja teoriju par beznosacījuma un nosacījuma refleksiem un katru gadu saraksta desmitiem un simtiem biezu sējumu par neiroloģiju un psihiatriju, un, otrkārt, — jāšaubās, vai cilvēka saprāts vispār reiz aptvers būtības mistēriju. Šoreiz psihiatra vārdi Andreasam šķita pavisam dīvaini, jo kāds gan sakars viņa galvassāpēm ar būtības mistēriju. Dakterim seja bija vēl vairāk nodzeltējusi un rokas drebēja stiprāk nekā iepriekš. Padzirdējis, ka Andreass nupat kā veselu gadu mūrējis krāsnis, strādājis ar māliem, psihiatrs it kā atplauka un piebilda, ka podniekripas pielietojums un māla trauku apdedzināšana ceplī, tāpat kā podniecība plašākā nozīmē, ir viens no senākajiem cilvēka nodarbošanās veidiem un šoreiz, jādomā, tam bijusi sava loma arī atveseļošanās procesā. Kad Andreass iebilda, ka podu, tas ir, māla trauku apdedzināšana un plīts mūrēšana no krāsns podiņiem nav gluži viens un tas pats, bet, ja tos nosacīti arī uzlūkotu par vienotu darbu, tad, raugoties no civilizācijas attīstības viedokļa, pavarda radīšanai ir tāda pati vai varbūt pat lielāka nozīme nekā atomreaktora uzcelšanai, psihiatrs izmisīgi sāka vēcināt ar rokām un ņēmās iebilst, ka starp podu apdedzināšanu un atomreaktoru ir milzīga atšķirība: pirmais nepiesārņo, bet otrais piesārņo vidi. Tikām, kamēr divkājainā būtne ierobežojās ar dabiskajiem materiāliem, viss bija kārtībā, nelaime sākās tad, kad cilvēks iemanījās saskaldīt dabiskās vielas un sintezēt jaunas — nesairstošas vielas un tādējādi izjaukt dabas saprātīgo līdzsvaru. Psihiatrs Andreasam šķita īsts savādnieks, taču viņa ieteikumu turpināt fizisku darbu tas labprāt uzklausīja. Turklāt viņš laiku pa laikam atkal nolasīja pa kādai lekcijai un drīz apņēmās vadīt celtniecības un remontkantora politpulciņa nodarbības. Pēc divu gadu pārtraukuma stājoties klausītāju priekšā, viņš izjuta tādu pašu satraukumu kā pašā pirmaja reizē. Lekcija norisa gluži ciešami. Oratora māksla taču ir un ir mazliet vienkāršāka par krāšņu meistara prasmi, un piemirsts arī nekas nebija. Nūjā, pirmajā gadījumā taču prakse bija samērā lielāka un pārtraukums darbā turklāt mazāks. Bet krāsns podiņus no jauna nācās mūrēt tikai pēc pārdesmit gadu starplaika un šo māku viņš nekad nebija apguvis līdz pamatiem.

Tagad, klausoties lietus lāšu muzicēšanā, Andreass Jallaks vērpa tālāk savu domu pavedienu, sak, varbūt viņš rīkojies nepareizi, no jauna uzņemoties propagandista pienākumus. Vai drīzāk nevajadzēja samierināties ar šo cilvēces mūžseno amatu? Bet viņš, lūk, uzkrāva sev pārmērīgu slodzi. Kas viņam lika pa vakariem sēsties pie grāmatām un urbties cauri žurnāla «Вопросы философии» jaunākajiem numuriem? Tikai pats — neviens cits. Un ko viņš ar savām lekcijām un pamācībām cerēja sasniegt? Bet kas būtu dzīve bez šādas saspringtas slodzes? Pasaule nekļūtu ne par mata tiesu labāka, ja arī viņš sev sarūpētu gruntsgabalu dārzam, sāktu rosīties ar vasarnīcas celšanu un ogulāju stādīšanu, rakņātos pa dobēm, audzētu puķes. Vai tāpat gulšņātu uz dīvāna un meditētu par dzīves jēgu. Bet vai ar saviem pūliņiem viņš līdzējis vērst pasauli labāku? Visi viņa prātojumi mēdza beigties ar vienu un to pašu jautājumu.

Negaidot Andreasa Jallaka domu gaitā radās pēkšņs lēciens.

Droši vien tāpēc jau ģimenes dzīve izputēja, ka viņam nekad nebija laika. Nē, drīzāk otrādi, — jo vairāk Naima atsvešinājās, jo cītīgāk viņš sameklēja sev daždažādus pienākumus. Tieši tā — sameklēja. Lai mājās atgrieztos tad, kad bērni jau gulēja. Lai viņi nedzirdētu Naimas apsūdzības, kas izvērtās par neapturamu vārdu straumi.

Bet kāpēc šobrīd, kad bija šķīries no sievas un galvassāpes vairs nemocīja, aizvien vēl vakaros iejūdzās papilddarbā? No kā viņam bija jābēg tagad?

Pašam no sevis. Lai nesāktu tiesāt pats sevi. Tiesāt sevi par izirušo ģimeni un dēlu. Jā, it īpaši par dēlu.

Labā tīkamā oma noplaka, to nomainīja sapīkums.

Joprojām lija lietus.

Arī šoreiz neizdevās pabūt vienatnē — aci pret aci ar sevi. Atvērās palātas durvis, un ļaudis baltos virsvalkos tūdaļ sadrūzmējās ap viņa gultu.

Sev par izbrīnu, \*ņš pārējo vidū pamanīja arī Jaku.

Vai Jaks strādā šeit, slimnīcā?

— Labdien, Ats.

Jāks, nostājies turpat līdzās, sniedza viņam roku.

— Labdien, Jāk, — slimnieks, kā paradis, spēcīgi to paspieda.

Tāds rokasspiediens iepriecināja Jāku. Viņš bija sagaidījis, ka būs Jaunāk. Aiz ieraduma viņš pārbaudīja arī pulsu.

— Mēs laikam iztraucējām tevi, — Jāks ierunājās, — tu, šķiet, biji iegrimis domās.

— O, kā redzu, sastapušies labi paziņas, — sacīja miesās pakuplā nodaļas vadītāja un tūdaļ savilka lūpas urskulī.

— Mēs esam bērnības draugi, — doktors Notmā piezīmēja, uzmanīgi vērdamies slimniekā.

— Paklausījos, kā līņā lietus, — Andreass paskaidroja.

— .rists suņa laiks, — pārējo noskaņai centās pielāgoties nodaļas vadītāja, nepiemirsdama atkal savilkt lūpas.

— Paklau, viedais dakter, — vai tu reizēm atlicini laiku, lai ieklausītos lietus lāsēs? — slimnieks ievaicājās.

— Laika nudien pamaz, aizvien nevaļa, — medicīnas doktors Jāks Notmā atzinās.

— Tam jāatrod laiks, iekams nav par vēlu, — Andreass cieši noteica ar iekšēju satraukumu, kas Jākam

nepalika nepamanīts. — Tālab visas mūsu bēdas ari ceļas, ka nepagūstam ieklausīties lietus lāsēs.

No nodaļas vadītājas rožu pumpura līdzīgajām lūpām atskanēja:

— Pašreizējais dzīves temps gaužām atbaidošs. Kurš mūsu dienās vēl jaudā domāt par sevi!

— Tātad, cik pēc taviem vārdiem varu secināt, par savas kaites cēloni tu uzskati pārstrādāšanos? — Jāks jautāja.

— Tik tieši tev mani vārdi nav jāsaprot, —- slimnieks atteica.

— Kā tu jūties patlaban?

— Sūdīgi, — nepievērsdams ne mazāko uzmanību pārējiem, Andreass atbildēja.

Nodajas vadītāja pasmējās, likdama nojaust, ka viņa šādus vecu draugu jociņus it labi saprot. Garā kalsnā vecākā māsa klusībā nosprieda, ka mūsdienu vīrieši izturas kā rupji lauķi.

— Tā uzlūkojama par normālu pašsajūtu, ja cilvēks lidz šim bija pieradis nemitīgi rosīties, — sacīja doktors Notmā, kuram nodajas vadītāja jau šķita apnicīga. ?el, ka vecais Rentselis tobrīd neatradās slimnīcā. Ārstu istabā Notmā bija iepazinies ar Andreasa slimības vēsturi un nu sāka uzmanīgi izklausīt viņa sirdi.

Izdarot ierastās kustības, Jāks atguva pašpaļāvību. Kad piezvanīja no Veselības aizsardzības ministrijas un lūdza sniegt konsultāciju par infarkta slimnieku, kādu Andreasu Jallaku, Jāks nepavisam nejutās sajūsmināts. Aizvien vēl viņš nespēja atbrīvoties no vainas apziņas. Kaut gan saprata, ka tas ir pat smieklīgi, jo viss, kas noticis, ir jau divdesmit gadu tāla pagātne un Andreass vairs pat nedomā viņu vainot, tomēr, sastopot bērnības draugu, Jakam ikreiz sākumā bija mazliet neērti. Ne jau kādreizējā kautiņa pēc — te viņš Andreasu labi saprata. Bez tam Andreass palaikam bijis nesavaldīgāks nekā viņš, Jāks, jau skolas gados dusmu uzplūdā nespēja sevi iegrožot un pašsavaldīšanos jo īpaši zaudēja tad, kad aizskāra viņa taisnības izjūtu. Vai bija izdevies Andreasu pārliecināt: Kārina viņu pievilt nav gribējusi, nav dotā vārda lauzēja, jo noticējusi tam, kas viņai tika pasacīts? Vai varbūt šis cēlsirdīgais cilvēks gluži vienkārši viņiem piedeva. Tie bija viņš, Jaks, un Eduards, kuri izturējās nelietīgi, nevis Atss. Vai Etss kļūdījās vai arī tīšām sameloja, to Jāks nezina vēl šobaltdien un reizēm pieņēma vienu, reizēm otru varbūtību. Ar Etsa vārdiem viss arī sākās. Viņa — Jaka vaina ir tā, ka viņš uzplijās Kārinai. Nebūtu to darījis, viņa gaidītu. Ja viņam, Jākam, nebūtu draudējusi aizsūtīšana uz Vāciju vai mobilizācija, viņš atvēlētu Kārinai vairāk laika pārdomām, tomēr — kas zina, vai ari tad būtu rīkojies ar apdomu. Viņš bija iemīlējies Karinā līdz ausīm. Viņa apraudāja Andreasu vairākus mēnešus, arī viņu, Jāku, ziņa par drauga nāvi apbēdināja, tomēr vissvarīgākais toreiz likās tas, ka Karinu vairs nesaista dotais solījums. Un tomēr viņš nedrīkstēja izmantot bez pajumtes palikušās vientuļās meitenes nelaimi, vajadzēja Jaut paiet ilgākam laikam, lai Kārina varētu no visiem triecieniem atgūties, — tagad, pēc daudziem gadiem, Jāks to saprata jo skaidri. Un tas bija pats nozīmīgākais iemesls, kāpēc Jāku aizvien vēl pārmāca vainas apziņa, sastopot Andreasu. No šīs vainas apziņas viņš droši vien pamazām atsvabinātos, jo laiks dara savu, ja vien reizēm nerastos nojauta — varbūt Kārina nav laimīga ar viņu. Jākam šķita — Kārina joprojām nespēj sev piedot, ka nav gaidījusi Andreasu pārnākam.

Doktors Jāks Notmā uzlūkoja Andreasu par visai godprātīgu un piedevām arī pārāk impulsīvu cilvēku.

Ar gadiem, protams, Andreass iemanījies sevi saturēt grožos, to liek darīt arī viņa darbs, — iespējams, ka tas ari ir viens no slimības iemesliem. Cilvēkam nepieciešams izlādēties, un, ja tāds pēc dabas straujš, ar spēcīgu taisnības izjūtu apveltīts indivīds spiests sevi nemitīgi iegrožot, nemitīgi piebremzēt, lai neļautu vaļu mēlei, par rokām i nerunājot, tad var rasties priekšnosacījums sirdsdarbības traucējumiem. No slimības vēstures redzams, ka agrāk šādas lēkmes viņam nav uzklupušas.

— Vai iepriekš tu nekad neesi sajutis sāpīgus dūrienus sirds apvidū? Un elpas trūkumu? — Jāks drošības labad vēlreiz vaicāja to, kas paredzēts viņa profesijas un konsultanta pienākumos.

— Nē, nekad.

Nodaļas vadītāja atkal uzgāja īsto brīdi pasacīt asprātību. Sis Jallaks vai Pedaks viņai šķita simpātisks. Un viņa teica:

— Tātad — itin kā zibens no skaidrām debesīm.

Andreass piekrita:

— Kā zibens no skaidrām debesīm.

— A\iegs tev labs?

— Šeit — jā. Laikam zāles palīdz. Mājās, mokoties ar galvassāpēm, tik labi negulēju. Savā laikā man bija

ciešs miegs.

— Atceros, kādreiz tu sacīji, ka pat frontē, šāviņiem un sprādzieniem dārdot, varēji gulēt kā nosists.

— Laikam esmu jau nolietojies.

— Sevi norakstīt jums vēl par agru, — nodaļas vadītāja iejaucās sarunā un savilka lūpas urskulī.

Jāks lieku reizi nožēloja, ka trūkst Rentscļa. Andrea-sam viņš jautāja:

— Bez kara gadu dizentērijas ar citām kaitēm neesi slimojis?

— Tikai ar gripu vai ar to, ko ļaudis sauc par gripu.

— Pastāsti sīkāk par savām galvassāpēm.

Andrcass izstāstīja. Arī Jākam viņš nebilda ne vārda

par to, ka, pēc milicijas domām, viņu toreiz gribējuši

sabraukt.

Jaks, draugu uzmanīgi uzklausījis, noprasīja:

— Vai tagad galvassāpes pilnīgi izzudušas?

— Nē. Pilnīgi izzudušas nav. Salīdzinājumā ar agrāko sāpes kjuvušas ciešamākas, reizēm paiet vairākas nedējas pavisam bez sāpēm.

— Vai galvassāpju laikā sirds nesāk gurt?

Slimnieks noraidoši pakratīja galvu.

Vecākā medmāsa nodomāja, ka doktors Notmā sava paziņas dēj izšķiež pārāk daudz laika. Ar Jallaku viss ir skaidrs — klasisks infarkts, atveseļošanās gaita normāla, komplikācijas nav paredzamas.

Jāks Notmā klusībā nolēma, ka ar Andreasa slimības vēsturi jāiepazīstina kāds psihoneiroloģijas slimnīcā.

— Un kā ar darbu?

— Nelāgi. Labs meistars no manis nekad nesanāks. Starp citu, tu laikam nezini — komitejā es vairs nebradāju.

— Tāvcts stāstīja — no invaliditātes pensijas tu esot atsacījies un sācis strādāt par krāšņu meistaru.

— Man nebija citas izvēles.

— Tu uzstādi sev pārāk stingras prasības.

— Stingras prasības? Nē, Jāk, es tikai negribēju sevi pilnīgi izsvītrot no dzīves.

— Tu tagad dzīvo viens?

— Viens gan.

Doktors Jāks Notmā saprata — Andreass nesāks klāstīt viņam par savu personisko dzīvi un izjukušo laulību. Andreass nemēdza citiem sūdzēties par savām raizēm. Jau labu laiku viņš zināja, ka Andreass šķīries no sievas. Pēc Tāveta vārdiem, tas esot ilgus gadus dzīvojis ar sievu kā suns ar kaķi. Jau no sākta gala neesot lāgā saskanējis — sieva esot dikti greizsirdīga, par vīru rakstījusi sūdzības — gan savu vārdu parakstīdama, gan bez paraksta. Komunists Andreass Ja Maks esot morāli pagrimis, nepildot savus pienākumus pret ģimeni un tā tālāk. Ja var ticēt Tāveta vārdiem — sievietes patiešām lenkušas Andreasu, taču laulības dzīves sākumā viņš esot bijis līdz idiotismam uzticīgs ģimenes cilvēks. Tikai strādājot pagastā par partorgu, gan sapinies kādas vietējās pavedējas tīklos, bet, tiklīdz atdarījušās acis, ķepurojies laukā. Vēlāk, kad ģimenes dzīve bijusi galīgi grīstē, viņš atļāvies sev dažus sāņlēcienus. Andreasa sieva esot aprobežots, sīkumains radījums, turklāt gatavā Ksantipe. Kad Andreass uzzinājis par sievas denunciācijām, viņš tūdaļ gribējis sūtīt to pie visiem velniem, taču bērnu dēļ turpinājis kopdzīvi. Meita beigusi vidusskolu ar piecniekiem un četriniekiem, Andreass par viņu bezgala sajūsmināts. Dēls gan neesot beidzis vidusskolu — no pēdējās klases izslēgts par dzeršanu un huligānismu, un Andreass ne uz skolu, ne prokuratūru aizlikt labu vārdu par dēlu neesot gājis, — ideālists caur un cauri. I'ādi cilvēki kā viņš varot gan piedalīties revolūcijā, šādos laikmeta griežos tie esot īstā vietā, jo tā ir viņu stihija — viņos mītot gandrīz bērnišķīgi naiva aizrautība, pašuzupurēšanās un dvēseles skaidrība reizē ar fatālu nelokāmību, līdz stūrgalvībai saspringtu drosmi, sīkstumu, izturību, trauksmainību — viss, kas tik nepieciešams, lai, pārņemot varu, sagrautu veco un sāktu celt jaunu dzīvi. Viņi neatsakās, bet aizvien gatavi doties tur, kurp viņus sūta, par savu personisko labklā-j'bu un interesēm nedomājot. Bet tad laiks aizsteidzas viņiem garām, un, joprojām būdami nelokāmi «jā» vai «nē» principam, viņiem ne vienmēr pa spēkam apgūt sarežģīto mākslu iemantot laužu uzticību. Pa lielāka -lai dajai tādiem kā Andreass trūkst elastīguma, prasmes manevrēt, plašu zināšanu, izglītības — tieši visa tā, kas tik nepieciešams nākamajā — sabiedrības stabilas attīstības periodā. Tāpēc arī Andreass neesot kļuvis ne par rajona, nedz pilsētas komitejas sekretāru. Tā par Andreasu bija stāstījis Tāvets Tomsons, pirms pāris mēnešiem ciemojoties pie Jāka. Karina iedegās dusmās un aprāja Tāvetu — viņas klātbūtnē vispār ļauna vārda par Andreasu nedrīkstēja sacīt. Bet viņi visi jutās izbrīnījušies par to, ka viņš atteicies no invaliditātes pensijas un sācis strādāt fizisku darbu. Tāvets lieku reizi apliecināja, ka Andreass nu reiz ir cilvēks, kuru paša karjera neinteresē.

Aizbildinādamies, ka vēlas ar draugu mazliet parunāt, Jāks nodaļas vadītājai lūdza viņu atvainot un negaidīt. Viņa piekrita, piebilzdama, ka to pilnīgi saprot un lai doktors Notmā neraizējas un velti nesteidzas, — gan viņi vēlāk pagūs pārrunāt nepieciešamo.

Kad doktora Notmā pavadoņi bija aizgājuši, Andreass bez aplinkiem noprasīja:

— Kā tu te nokļuvi?

— Mūs izsauc uz slimnīcām sniegt konsultācijas, — medicīnas doktors Jāks Notmā mierīgi paskaidroja.

— Vai tevi aicināja mūsu slimnīca? Galvenais ārsts?

— Nūjā, — Jāks atteica. Bet nepateica, ka galvenajam ārstam to ieteica darīt Veselības aizsardzības ministrijā.

— Tu mānies, Jāk, — Andreass pavīpsnāja. — Tu neproti melot. Pēc pāris gadiem tev būs pilni piecdesmit, bet melot vēl neesi iemācījies. Es meloju labāk nekā tu.

Sie vārdi nepārprotami apliecināja — Andreass zobojās par Jāku.

— Nekāds Fēliks Krulls es, protams, neesmu, — Jaks smaidot atzinās. — Miglu acīs tev nedomāju pūst — man patiešām zvanīja no slimnīcas. Veselības aizsardzības ministrijā interesējas par tevi. Kādu apsvērumu dēļ — to es nezinu. Nepavaicāju. Tas ir viss.

Arī Andreass zobgalīgi pasmaidīja:

— Labi. Lai nu kā — tu tomēr esi atnācis. Priecājos tevi redzēt. Paklau, man jau izgājis no prāta, cik ķecerus Torkvemada dzīvus sadedzināja. Vai desmit tūkstošus divsimt divdesmit vai vienpadsmit tūkstošus divsimt divdesmit.

Un aizgūtnēm ņēmās skali smiet.

— Dzīvus desmit tūkstošus divsimt divdesmit, bet seši tūkstoši astoņi simti četrdesmit attēlus, citus sodus viņa laikā piesprieda deviņdesmit septiņiem tūkstošiem trīs simti septiņdesmit vienam cilvēkam. Neko neesmu piemirsis.

Jaks iesmējās.

Kādreiz, mācoties ģimnāzijā, viņš bija stāstījis An-dreasam par inkvizīcijas attieksmi pret ķeceriem. Sis atcirtis pretī, ka viņa glupjās paralēles ir spekulatīvas — nevienu vēstures faktu vai parādību nevar skaidrot ārpus attiecīga laikmeta. Kā aizvien, viņu strīda objekts bija cilvēks.

— Tu līdz pat šim brīdim neesi iestājies partijā, — Andreass negaidīti pavērsa sarunu citā gultnē. — Nevaru mierīgi atstiept kājas, iekams nebūsi to izdarījis. Ak tu dieviņ, — vai es un Tāvets maz tikām tevi audzinājuši, bet visi mūsu vārdi krituši neauglīgā zemē.

— Ja esi nodomājis atstiept kājas atkarībā no manas partijas piederības, tad pirms tavas simtās dzimšanas dienas i nedomāju to darīt, — Jaks atjokoja.

Andreass uztvēra drauga vārdos kaut ko tādu, kas viņu aizkustināja.

— Tu esi nelabojams, — viņš noteica. — Kā tavējiem klijas?

—• Labi. Visumā labi. Tev sveiciens arī no Karinas, kaut gan viņai nav ne jausmas, ka es šodien sastapšu tevi. Bet, ja viņa būtu zinājusi, noteikti sūtītu labdienas. Tā kā... saņem Karinas sveicienus arī.

— No manis tāpat pasveicini viņu, Jāk.

— Noteikti pasveicināšu. Un, kad izveseļosies, atnāc pie mums ciemos. Katrā ziņā atnāc. Karina neizsakāmi priecāsies, tevi redzot.

— Paldies par uzaicinājumu. Kas zina — varbūt aiziešu arī. Un kā klājas... taviem pēctečiem?

— Meita mācās Tartu. Vecākais dēls stāsies Pedagoģiskajā — fizkultūras nodaļā. Viņam nekas cits nestāv prātā kā vien basketbols. Pašlaik nervozē, kā izies abi-tūrijas eksāmenos, līdz šim no klases uz klasi turējies uz trijniekiem, tagad cer, ka basketbols paglābs ari eksāmenos. Jaunākais vēl tikai septītajā, audzē garus matus, uzplijas, lai pērkot šim elektrisko ģitāru. Ja ne, draudēja uzšķērst kādu telefona automātu, un lieta būšot darīta. Pirmajās klasītēs mācījās uz piecniekiem, tagad valodās nes mājās divniekus. Karina zēna dēļ pameta darbu, teicās — pašas dēls esot tai svarīgāks nekā gluži sveši pensionāri. Starp citu, pensionāru īpatsvars bibliotēku lasītāju vidū pieaug no gada gadā.

Andreass nespēja nociesties un pateica:

— Mans Andress nepabeidza vidusskolu. Mana vaina. Domāju, paņems armijā, varbūt tur iztaisīs par cilvēku, bet nekā — neņēma, jo iepriekš sodīts. Sapinies ar tādiem zeņķiem, kurus notvēra uzlaužam kioskus, piesprieda divus gadus nosacīti.

Viņš bija gribējis to pastāstīt pašā sākumā, bet pēdējā’mirklī pārlika. Tagad bēdas pašas izlauzās uz āru. Bet par pretīgo atgadījumu ar dēlu nedēju pirms saslimšanas viņš tomēr nejaudāja pateikt. Negaidot pārnācis mājās dienas vidu, viņš bija sastapis dēlu savā istabā. Tas dzīvoja pie mātes, un sava mitckja atslēgu tēvs viņam nebija devis. «Ko tu te dari?» viņš puisim noprasījis. Satrūcies un apjucis tas neko prātīgu nepratās atbildēt. Tas, ka skapja^ durvis bija pusviru, liecināja, ka dēls interesējies par viņa mantām. Sastapis tēva skatienu, puisis likās zaudēja visu savu parasto izaicinošo pašpārliecinātību, un tēvam, skatoties uz sa\ru Andresu, gandrīz sametās puiša žēl. Dēls bija ievaicājies, vai mājās nav kaut kas no ēdamā, un Andreass salika galdā pudeli piena, maizi, sviestu, desu. Abi sākuši ēst un sarunāties, puisis sūdzējies, ka viņu neaizraujot neviens darbs, kaut arī izmēģinājis roku vairākkārt. Pirms dēls devās prom, Andreasu ķēra smags trieciens. Uz jautājumu, kā puisis ticis iekšā viņa dzīvoklī — ārdurvis taču aizslēgtas —, viņš saņēmis atbildi: dēls parādījis veselu patentatslēgu saišķi. Tajā mirklī dēls viņam šķitis kā sīks garnadzis, kurš apzog dzīvokjus. Atslēgu saišķi viņš bija atņēmis, un dēls, pēkšņi iespītējies, paņirgājās, sak, atmet, vecais, par atslēgām kaut piecnieku, bet, ja jau gribi skopujot, lai tad arī paliek par dzimšanas dienas dāvanu. Pirms nedēļas Andreasam aizritējusi četrdesmit sestā dzimšanas diena — dēls viņu nebija atcerējies, bet meita atnesusi ziedus. Andreass labprāt par to visu būtu pastāstījis Jakam, kas viņam patlaban šķita tik tuvs, itin kā savs cilvēks, ar kuru var atklāti runāt par savām bēdām, par dēlu, un tomēr viņš šo vēlmi apslāpēja. Ar savām nelaimēm jātiek galā pašam.

— Tu saki: tava vaina, bet tomēr grūti noteikt, vai tik tā ir, — Jaks atbildēja. — Vienā ziņā gan kā tev, tā man un visai mūsu paaudzei jāuzņemas vaina. Mēs neesam spējuši jaunajiem iedvest pārliecību, ka viņi paši ir atbildīgi par to, kādi kļūs. Ar runām par to, ka visi ceļi vaļā, esam iemidzinājuši jauniešu gribasspēku — pirmā nopietnākā neveiksme izsit viņus no sliedēm. Turklāt visu arī cenšamies izlemt mēs, bet šāda aizgādniecība viņiem nav vajadzīga.

Andreass nesteidzās piekrist, arī pretī nestrīdējās. Pēkšņi viņš sajuta, ka ir bezgala noguris. Pirmītējais možums pagaisa. Jāks pamanīja slimniekā pārmaiņas un piecēlās.

— Par tavu kaiti esmu ar šejienes ārstiem vienisprātis, — viņš sacīja. — Negribu tevi mierināt — tavi sirds muskuļi pamatīgi cietuši. Taču patlaban medicīna jau spējīga sirdij šo to palīdzēt. Arī tava atveseļošanās norit normāli. Lielākās bēdas nu ir garām. Galu galā tev nu reiz jāsāk sevi pasaudzēt. Darbā, sanāksmēs, lekcijās — visur jāietur mērs. Smēķēšanu atmet, mazākais gadu padzīvo kā mūks, no degvīna tevi nebrīdināšu, jo zinu — stipro dzērienu cienītājs tu neesi. Atzīšos tev, draugs, ka mani gan sāk pievilkt pudele vairāk nekā senāk. Nākšu atkal tevi apraudzīt. Ne jau kā ārsts, bet tāpat vien. Ja tev nav iebildumu, ņemšu līdzi Kārinu.

— Labprāt redzētu viņu. Vēl tikai vienu jautājumu: vai manām galvassāpēm ir kaut kas kopējs ar infarktu?

— Godīgi sakot — skaidru atbildi es nespēju sniegt. Tieša saistījuma galvassāpēm ar infarktu nevajadzētu būt. Sirds un asinsvadu slimību izcelšanās mehānisms ir visai sarežģīts. Par nodzīvotajiem mūža gadiem mēs, cilvēki, aizmaksājam ar savu veselību. Tu sevi neesi saudzējis, un nu ieskanējies brīdinājuma zvans.

— Brīdinājuma zvans?

— Jā gan. Uzlūko savu slimību par trauksmes signālu.

— Vai tas nozīmē, ka esmu dzīvojis nepareizi?

— Tu j au agrāk par mani esi uzgājis savas kaites visīstenāko pamatu — jādzīvo tā, lai atlicinātu laiku ieklausīties arī lietus lāšu šalkoņā.

Slimnieks pasmaidīja:

— Tava profesija, kā redzams, visos laikos raida pasaulē pa vulgārajam materiālistam... Paldies, ka atnāci un apsolīji atnākt vēlreiz. Kopā ar Karinu.

Viņš pastiepa Jākam roku.

— Uz redzēšanos, Ats, — dakteris atvadījās. — Nav ne mazāko šaubu — tu tiksi uz pekām. Starp citu, tepat blakuspalātā guļ tavs sensenais pretinieks. Etss Tenu-perts. Arī viņam ir infarkts.

7

— Tu tātad sāksi maizi ar muti pelnīt.

Tas nav ne jautājums, nedz konstatējums — tā ir ņirgāšanās. Vairāk nekā izsmiekla pilnie vārdi Andre-asu aizskāra niknums, kas bija iezadzies Etsa balsī. Viņš uzskatīja Etsu par savu draugu, savu biedru; lai arī viņi patrina viens gar otru zobus, tas notika tikai ķircināšanās pēc, nevis aiz naida un apvainojuma. Un Andreass pēkšņi vairs nezināja, ko sacīt.

— Mutesbajārs!

Etss cenšas viņu aizvainot cik iespējams sāpīgāk. Etss zina: mutesbajārs — šo vārdu mēdza sacīt arī Andreass, tāpat kā viņa tēvs, kurš tā saukāja visus tos, kas, paši ne pirksta nepakustinādami, dzīvoja cepuri kuldami.

— Kāpēc tu tā? — Kārina metās viņu aizstāvēt.

— To biedrs Jallaks (oho, ak biedrs Ja 1 laks!) pats labāk zina, — Etss turpināja. — Pielīdējs tāds.

Tagad Andreass vairs nešaubās — Etsam nav palikusi viņa uzstāšanās radiofonā. Saņēmis uzaicinājumu, Andreass bija piekritis un apņēmies runāt. Jauniešu vārdā vai arī — jauniešu uzdevumā. Komjauniešu vārdā un uzdevumā. Visu nakti bija nocīnījies, sacerēdams tekstu septiņu minūšu ilgai runai. Pulkstenis rādīja trešo nakts stundu, kad tēvs apvaicājās, kāpēc neejot gulēt, bet Andreass bija atrunājies, pieminēdams kontroldarbu, kuram pamatīgi jāsagatavojas. Jānis Bargais bija ņēmis uz grauda tieši komjauniešus, un viņam, Andreasain, jāprot labi atbildēt. Jānis Bargais, vēstures skolotājs, kurš kādreiz bija brīvprātīgi devies karot baltigauņu pusē, tipisks kontrrevolucionārs, tagad esot mēģinājis saaģitēt, lai daži puiši brauc uz Somiju karot, — diemžēl drošu ziņu par to nav. Par savu uzstāšanos radiofonā Andreass kautrējās stāstīt, kaut gan tēvs, protams, neiebilstu. Nekāds jaunās iekārtas pretinieks viņš nebija. Tēvs ir vecs arodorganizācijas biedrs, aizvien bijis viens no krāšņu meistaru streiku kustības vadītājiem un patlaban arī darbojas «Krāsns podiņu» rūpnīcas komitejā. Nebūtu tēvs tā sadraudzējies ar pudeli, viņš tiktu iecelts par «visas podniecības komisāru», — mēdza sacīt viņa amatabrāļi. Tēvs pats ņēmās skaidrot, ka šajā reizē sīvais esot it labi noderējis — komisārējot tik un tā zeme sāktu svilt zem kājām, jo komandēt un pavēlēt viņam netīk, vēl mazāk — pamācīt vai audzināt, jo šim neesot ne nieka no vagara, nedz skolmeistara ķēriena, bet katrā priekšniekā jāiemīt pa druskai gan vagara, gan skolmeistara gara. īstenībā tēvs vairs nedzer, — par iemetēju to vairs uzskata tikai aiz veca ieraduma. Senāk gan ik sestdienu, svētdienu iedzēra, bet pirmdienās bija jālāpa paģiras. Rīta cēlienā iemūrēja pa ķieģelim, bet ar pusdienlaiku visādā ziņā bija jāsāk stiprināties. Pirmdienās no viņa lāga strādnieks nesanāca — vai nu miesa par slābu cilāt krāsns podiņus, vai dvēsele brēca pēc spirdzinājuma. Pa īstam darbs varēja sākties tikai otrdienās, reizēm pat trešdienās, tikai pirmdienās vien ne. Pārējās ncdē|as dienās, sevi nežēlojot, viņš rāvās melnās miesās — sešos no rīta jau ieradās būvē un strādāja, kamēr vien bija gaišs, kaut vai līdz deviņiem desmitiem vakarā. Kad sāka krēslot agrāk, viņš ņēmās apdarināt podiņu malas un mūrēt krāsnis elektrības vai karbīda lampas apgaismojumā. Tikai krāsns podiņus gan salūkoja pa dienu, jo krēslā acis var pievilt. Vienā ncdējā prāvai glazētu podiņu krāsnij bija jābūt gatavai, tāds meistariem bija nerakstīts likums, kuru tēva sirdsapziņa nejāva pārkāpt. Varēja pa reizei nepildīt kroņa likumus — tos taču izdomājuši un dzīvē īstenojuši varasvīri, bet pašu darbā pastāvošo kārtību un paradumus vajadzēja turēt godā. Tēvam sen būtu izsniegta vilka pase, ja līdz sestdienām tomēr nepagūtu uzmeistarot savas krāsnis, kuras vilka nevainojami un patērēja maz kurināmā. Andreasam derdzās dienas, kad tēvs dzēra. Tad tas dižojās un plātījās, lāgiem vai pusi algas nodzēra, iereibis mēdza uzcienāt gluži svešus cilvēkus, kuri viņu palielīja, — priekšpilsētas dzertuvēs to zināja it labi. Pirmajā atturības sestdienā dēts tikai paklusām vēroja tēvu, nākamajā algas reizē vairs nebija varējis noslēpt izbrīnu un trešajā nedēļā tieši noprasījis: kas īsti ir noticis. Tēvs atjokojis, ka nu vairs neklājas žūpot — Domkalnā tagad pie varas pašu ļaudis un mājās apzinīgs komjaunietis. Andreass nenoticēja, baidījās, vai tik viņam nav uzkritusi kāda kaite,— tā līdz pat šim brīdim nav ticis īsti skaidrībā. Vecais ēda to pašu, ko agrāk, par vēdersāpēm nesūdzējās, an

plaušām no jauna nekas nelāgs nebija piemeties, — ar smēķētājiem piemītošo kāsu Andreass jau saradis no pašas mazotnes. Kaut tēvs pēdējā laikā kļuvis pavisam citāds un dēlu par uzstāšanos radiofonā nevilktu vis uz zoba, Andreass kautrējās gatavot savu sakāmo viņa klātbūtnē. Tēvam pašreizējie runas vīri nebija pa prātam tāpēc, ka tie parasti visu nolasīja no papīra, bet šādas iepriekš uzrakstītas runas viņš neatzina. Bez gatava teksta Andreass neuzdrīkstējās nostāties pie mikrofona, turklāt teksts viņam tika pieprasīts. Tāpēc viņš neteica tēvam taisnību, tāpēc arī bija samelsis niekus par kontroldarbu un par to, ka Jānis Bargais sienas klāt.

Tātad viņa runa nedod Etsam mieru. Arī skolā viņu paķircināja — gan tikai aplinkiem, paslepu. Dažs labs, kurš tīkoja patrīt gar viņu zobus, gudroja, ka prātīgāk tomēr runāt izgudrēm, jo nevienam nebija noslēpums, kāds spēks iemita viņa dūrēs. Abiturienti, protams, vairs nemēdza mesties dūru cīņā, un tomēr divi lamzaki no paralēlklases viņam uzbruka nokalnē pie Ka-zaņas baznīcas. Jau nākot ārā no skolas, šie zeļ|i gānīdamies un draudēdami viņam bija sekojuši. Raulam, pazīstama rūpniecības darbinieka dēlam, skolā bija rūdīta kaušļa slava. Pērnvasar šis piedalījies pamatīgā kautiņā ar vācu karakuģu matrožiem, un tas Raula slavu tikai vairoja. Andreass nedomāja nogaidīt, kad šie sāks dot rokām vaļu, un, tikko Rauls no mugurpuses satvēra viņu aiz pleca — «Stāt, mums šis tas iānoskaidro!», vai kaut ko tamlīdzīgu norūkdams, Andreass zibeņātri apcirtās atpakaļ un zvēla. Trāpīts pa ādamābolu, pretinieks nogāzās, atsizdams galvu pret baznīcas iežoga kaļķakmens mūri un zaudēja samaņu. Otrs, nomales kurpnieka dēls, tūdaļ deva kājām ziņu. Andreasam pašam nācās Raulu atžilbināt un aizvadīt lidz tramvaja pieturai Tartu lielcejā. Vēlāk viņi ne reizi vien izstrīdējās zem četrām acīm, un abiem uzradās pat tāda kā savstarpēja cieņa. Ar kungu kārtas atvasi var saprasties aizvien labāk, bet Etss, nomales zēns, sācis uz viņu bozties. Ko tas nozīmē? Vai tad viņi viens otru nav aizstāvējuši pret svešu zēnu uzbrukumiem? Tiesa — arī savā starpā pamērojušies spēkiem, īpaši pamatskolas gados cik reižu viens otram iedunkājuši zilu aci, jo abi, stūrgalvji būdami, i nedomā atkāpties vai piekāpties. Paši viņi ecējās, bet pret svešajiem gāja kopā plecu pie pleca.

Ja vecajam Tenupertam piederētu māja, tad varētu saprast Etsu, jo pēc nekustamās mantas nacionalizācijas dažs labs no priekšpilsētas namīpašniekiem vīstīja dūri kabatā, bet Etsa tēvs savu nekustamo īpašumu zaudēja jau lielās krīzes laikā. Varbūt Tenuperti sapņoja par jaunu īpašumu un tālab krāja centu pie centa.

— Darbs ir darbs, vienalga, vai to dara ar rokām, skaitāmiem kauliņiem vai spalvu, — Andreass sacīja.

— Ar muti — tā tu gribēji teikt.

— Kaut vai ar muti, ja tev šis vārds iepaticies.

žēl, ka tas viss jādzird Karinai.

— Rimsties taču beidzot, — viņa pamāca brāli.

— Nūjā, pašlaik vissvarīgākais ir darbs, ko ar muti var padarit. Mutesbajāri tagad pirmajā vietā. Viņu rokās spēks un vara.

Andreass jūt, kā asinis sakāpj galvā.

— Tā tas bijis līdz šim, — viņš uzsver. — Nu viss būs citādi: tieši tagad vara ir visīstenāko darba vīru rokās.

Karina nāk palīgā. Viņa grib nomierināt brāli, bet iespējams, ka reizē arī viņu. Karina zina — abi ir tik neprātīgi, ka no reiz teiktā neatkāpsies.

— Nedomā, ka skolotājam vai aktierim klājas viegli, — viņa saka, drošības labad paspiežot Andreasa elkoni, lai kaut šo padarītu prātīgāku.

Etss ņirdz:

— Skolotājs nav vienkāršs tukšblauris. Viņam nepieciešamas zināšanas. Aktieris bez talanta nav nekas. Biedram Jallakam (atkal Etss saka: biedrs Jallaks; līdz šim viņš Etsam bija Atss vai Andreass, bet nu biedrs Jallaks!) nav vajadzīgas ne zināšanas, nedz talanta. Galvenais, lai žokļus labi veikli varētu virināt ciet un vaļā. Atsam (ak šoreiz tomēr Atss!) mēle nemetas. Runā kā no grāmatas.

Andreass nespēj noturēties neatbildējis, kaut gan Karina ik pa brīdim paspiež viņa elkoni.

— Mīļais Ets (viņš vis nesaka: Eduard; viņi taču ir savi puikas, viņiem jāpaliek draugiem, noteikti jāpaliek!), kuru no mums īsti gribēja izskolot par mācītāju? Tevi vai mani? Un vai melnsvārcis nepārtiek no mēles kulstīšanas?

Bet Etss ņirdz vēl izaicinošāk.

— Oliol Ak viņš tātad gribot kļūt par šolaiku mācītāju. Nu nē, balamute! No tevis ne lāgā ķesteris nesanāk — ja jau vēlies tamlīdzīgus salīdzinājumus. Vienīgi varbūt zvaniķis. Un tas pats tikai jauniešu vidē. Mācītāji — tie ir jūsu sekretāri, vai kā viņus tur mēdz saukt. Par sekretāru tu, karjerist, netapsi nemūžam. Savas tautas liktenis tev nerūp itin nemaz.

Etss apskaities ne pa jokam. Etsā niknums kūsāt kūsā — kas galu galā ar viņu noticis? Tikko vasarā viņš vēl bija smējies* par tiem, kurus vēstures rats iedzina panikā.

— Ejam projām, — Kārina aicina Andreasu un brālim uzsauc:

— Tu ālējies gluži kā pustraks runguvaronis.

Etss māsai uzbrēc:

Tātad svētais Andreass tevi sagatavo komjaunatnei?

Cik ilgi cilvēks var izturēt? Galvā sāk dūkt. Nenāk un nenāk prātā īstie vārdi. Karina spiežas klāt kā negudra. Demonstratīvi, skaidrs, ka demonstratīvi.

— Tev taisnība, dārgo brālīt. Tieši par iestāšanos komjaunatnē mēs abi spriedām.

Karina vairs nespēj saglabāt mieru. Viņa mēģina atvirzīt Andreasu prom no brāļa.

— Viņš ir muļķis, — Karina saka par brāli. — Viņi visi zaudējuši prātu. — To, kas ir šie «viņi», Karina nepaskaidro — arī meiteni pārņēmis satraukums.

— Atstāj, māsiņ, mūs divatā, — Etss caur zobiem nošņāc. — Mums šis tas jānoskaidro.

— Abi jūs esat traki, — Kārina nelaiž vajā Andreasa roku. Viņa velk puisi sev līdzi. Un viņš ļaujas. Ne jau Etsa dēļ un arī ne tā dēļ, kas varētu notikt. Viņš labprātāk mestos virsū Etsam — sirds vilktin velk pamēroties ar dūrēm, bet Karina tomēr pievelk spēcīgāk. Nevar taču pieļaut, lai viņa notur puisi par traku. Viņš dara to, ko vēlas Kārina. Kārinai lielāks spēks nekā Etsa izdarībām. Un viņi dodas prom, Kārina viņam piekļāvusies cieši jo cieši. Tā viņa nekad nav izturējusies. Viņā uzbango kaut kas līdzīgs skurbumam.

Etss skrien nopakaļ, saķer viņu aiz rokas un draudoši sakliedz:

— Liec mierā manu māsul

Andreass izraujas.

Laikam sejā viņš pēkšņi tā pārvēršas, ka meitene ar visu ķermeņa svaru uzgulst viņa rokai. Meitenes skatiens, augums — viss, viss uzstāj un lūdz, lūdz un uzstāj vienlaikus: savaldies. Brālim Kārina salti pasakai

— Bet es negribu, ka Andreass liek man mieru.

Etss asinīm pieplūdušām acīm glūn uz savu māsu un Atsu.

Pagalmā saradušies arī citi Jaudis. Pamanām to reizē ar Etsu un mazliet tā kā pierimstam. Vai arī piespiežam sevi pierimt. Varbūt Etss nospriedis, ka jau pārāk aizrāvies. Viņš stipri pieķēries māsai un aizvien darījis tā, kā viņa vēlējusies. Varbūt Kārinas vārdi beidzot spēja viņu nomierināt? Arī tas ir zināms, ka Etss necieš ziņkārīgos, kuri sarodas, lai novērotu tračus. Etsa ideāls — stipras gribas cilvēks, kas valda pār sevi jebkuros apstākļos; varbūt tāpēc, ka pats sevi apvaldīt viņš ne visai bieži jaudāja. Kārina nolemj iet prom un raušus rauj Andreasu līdzi. Etss brīdi tiem seko, bet drīz vien nogriežas kādā šķērsielā. Lepnums liedz ilgāk slāt abiem nopakaļ.

Kārina joprojām tur satvertu Andreasa roku un iet, aizvien vēl piekļāvusies viņam. Par pretimnācējiem viņa neliekas zinis vai arī pavisam piemirsusi apkārtni. Viņam nav ne jausmas, uz kurieni viņi dodas, un arī negrib zināt, — viņš iet, kurp vēlas Kārina.

To, kur atrodas, viņi pamana tikai Kadriorgā. Ir jau pamatīga krēsla.

Pēkšņi Kārina apstājas, pagriežas pret Andreasu un, uzlikusi rokas viņam uz pleciem, aizver acis. Viņš skūpsta meiteni. Un viņa skūpsta Andreasu, līdz pašai sāk kvēlot lūpas.

Ilgi viņi klaiņo pa parku. Un skūpstās. Andreass izturas kā negudrs. Viņš vairs neko citu nevēlas — tikai turēt savās rokās Kārinu un skūpstīt to. Arī Kārina gluži kā apmāta. Piesardzība viņai nerūp vairs itin nemaz. Arī agrāk viņi bija pārmijuši skūpstus, taču ne tā kā patlaban. Kārina aizvien bija kautrējusies. Sākumā vienmēr pagrieza galvu sānis. Pirmoreiz viņš meiteni noskūpstīja gandrīz ar varu, un no apskāviena izsprukusī Karina iepļaukāja viņu. Iesita, bet prom neskrēja. Bet, kad viņš atkal sadūšojās uzaicināt Karinu, lai nāk līdzi uz kino, viņa bija ar mieru. Vairākas nedēļas Andrcass sargājās pat nejauši pieskarties meitenei. Un, kad beidzot tomēr saņēma drošu prātu un atkal apskāva, viņa galvu pavērsa prom, taču rokas... ar rokām apķērās puisim ap kaklu. Tā viņi bija nostāvējuši labu bridi — Karina apskāvusi Andreasa galvu, viņš lūpām piekļāvies viņas vēsajam vaigam. Un tad šis vaigs kļuva aizvien siltāks, līdz viņa pagrieza šurp arī seju. Taču vēlreiz noskūpstīt meiteni viņš neuzdrīkstējās. Baiļojās — varbūt Kārina saskaišas un nenāks viņam līdzi ne uz kino, nedz sarīkojumu. Pagāja vēl labs laiks, iekams Andreass sadūšojās par jaunu apskaut Karinu. Un atkal viņa grieza galvu sānis, tikai pēc vairākkārtējiem mēģinājumiem meitene itin kā padevās un |āva sevi skūpstīt. Bet tagad viņa pati sniedz pretī savas lūpas, tāpēc puisis arī izturas kā negudrs, kā pilnīgi negudrs.

Viņi sāk soļot uz mājām. Vienā mājā viņi nedzīvo. Kārina mīt vairākstāvu stūra celtnē, kura izskatījās manāmi lepnāka nekā viņu gandrīz vai zemē iegrimusī koka ēka.

Andreass nepavada meiteni līdz mājām. Apstājies viņš atver sava pagalma vārtus un gandrīz vilkšus velk Karinu sev līdzi. Pretī viņa neturas. Viņa dzīvoklis ir otrajā stāvā, vecās koka trepes čīkst, Kārina tā kā iztrūkstas, bet neapstājas. Koridorā deg nespodra elektriskā spuldze. Viņš atslēdz durvis un Jauj iet Kārinai pirmajai. Šeit viņa nav bijusi ilgi, ilgi. Pamatskolā mācoties gan nākusi šurp, bet vidusskolas gados vairs ne. Pie viņiem Kārina bija sākusi iegriezties pēc tam, kad Andreasa tēvs Tcnuperticm mūrēja jaunu krāsni. Vecais Tenuperts, pedantisks pasta ierēdnis, sagribējis sev labu krāsni un vairākus mēnešus plijies virsū meistaram Jallakam, pa abiem izdzēruši pat pudeli «prezidenta», kurš uzlabots ar dažādām īpašām garšzālēm, un, kā smējās tēvs, pēc tam viņš savas pāris nedējas savārgujojis. Andreasa tēvs, kaut meta greizus skatienus uz veco Tenupertu, uzlūkoja caurkritušo namīpašnieku par badīgu pedantu, par skopuli, tomēr galu galā piekrita. Arī Andreass devās pie Tenupertiem, lai noraudzītos krāsns tapšanas gaitā — viņam patika vērot, kā tēvs izraugās glazētos podiņus un kā tos apslīpē, kā saliek pa vietām, kā savieno ar metāla skavām un kā šos novietotos krāsns podiņus ar viegliem, stūros nošķeltiem ķieģeļiem aizpilda iekšpusē un tad visu krāsns iekšieni pielīdzina ar māliem. Un, vērojot tēva darbu, Andreass mēdza veidot no zilganās, ar smiltīm vēl nesajauktās glūdas suņus, kaķus, cilvēku galvas, bērneļus, dažādas dīvainas figūriņas, kuras pat nosaukt neprata. Arī pie Tenupertiem viņš ņēmās rotāsities ar glūdu. Nākamajā dienā viņu sameklēja Karina, parādīja kādu ērmotu figūriņu un vaicāja, kas tas tāds.

— Nekas, — viņš bija atteicis, sapīcis par savu aizmāršību — parasti, ejot prom no tēva darba vietas, viņš savus veidojumus samīcīja atkal vienā pikā.

— Es domāju, ka tas ir gailis ar ragiem. Eduards sacīja, ka tie esot nieki, laikam nieki un nekas nozīmē vienu un to pašu. Pamāci, kā tādus niekus izgatavo.

Un viņi sāka darināt māla figūriņas. Vispirms Tenupertu mājās, kur ar katru dienu augstāka un augstāka pacēlās prāvā brūnu glazētu podiņu krāsns, kam divas istabas reizē jāapsilda, bet vēlāk pie Jallakiem, jo Tenupertu papum lāga nepatika, ka meita kavē laiku ar niekiem. Andreass iemācīja Kārinai no melna papīra izgriezt siluetus un iezīmēja viņas piemiņas albumā rožu pušķi. Karina apgalvoja, ka nevienai no viņas klases meitenēm albumā nav tik glīts zīmējums. Pēc tam arī Karinas draudzeņu albumos viņam bija jāuzzīmē puķes, turklāt bija jāraugās, lai tās būtu skaistas, bet ne pārākas par Kārinas rozēm. Rozes vispār nedrīkstēja citām zīmēt. Karina ikreiz pateica iepriekš, kādi ziedi katrai no meitenēm jāzīmē — narcises, neļķes, asteres, ceriņi, saulpurenes. Viņa brīnījās, kā viņš prata visus ziedus tāpat pēc atmiņas atainot, bet saul-pureņu dēļ viņa pat sabozās — tās padevās tikpat skaistas vai pat vēl labākas nekā viņai zīmētās rozes. Katrā ziņā lenta šķita košāka un zīdaināka nekā viņai — tā Kārina žēlojās. Un viņam vajadzēja rozes Kārinas albumā apvīt ar jaunu — platāku zīdmīkstu saiti; tas prasīja lielas pūles un pat īsti labi neizdevās. Turpat gadu Kārina apciemoja Jallakus diendienā, un Etsam tas nepavisam nepatika. Etss pie viņiem nenāca. Etss vispār bija lepns zēns, kurš noraudzījās uz pārējiem itin kā no augšienes.

— Abi jūs kārojat spēlēt pirmo vijoli, tāpēc arī nesaderat, — Kārina bija sacījusi pirms gadiem pieciem -.ošiem, reizēm viņa izrunājās gluži kā pieaudzis cilvēks.

Tas, ka pēc ilgāka laika Kārina atkal ienākusi Jallaku. istabā, vieš satraukumu abos jauniešos.

Andreass grib iedegt gaismu, bet Kārina nočukst:

— Nevajag.

Viņa Jauj, lai puisis noģērbj viņas mēteli, un pati apsēžas uz dīvāna.

Andreass sēstas meitenei blakus. Pēkšņi viņu pārņem nedrošība — gribas apskaut Kārinu, bet kaut kas no tā attur. Parkā viņš jutās drošāks nekā savās mājās. Arī Kārina vairs netuvina viņam savas lūpas kā tikko Kadriorga parkā. Viņa ir satraukta un baiļojas.

— Kur tavs tēvs?

— Klogā. Viņš tagad strādā tur, mājās ierodas tikai pa svētdienām.

— Es iešu prom, — Karina izdveš.

— Lūdzu, paliec, — puisis klusu bilst.

— Un tomēr es iešu, — meitene vēlreiz nočukst.

— Es tevi nelaidīšu, — viņš saka un piebilst:

— Dārgā.

— Vai patiesi esmu tev dārga? — meitene žigli pārvaicā.

— Visdārgākā, — viņš nešaubīdamies apliecina.

— Tu man esi... viss.

Kārina ielūkojas puisim acīs, un viņš to iekļauj savās rokās. Skūpsti. Un tūdaļ jau Kārina spēji novēršas.

— Etss ir sajucis prātā, — viņa tūlīt ierunājas.

— Jā, viņš patiešām pārvērties.

— Jūs noteikti sakautos, ja es tevi neaizvestu prom,— Kārina saka.

— Gan viņam tas pāries, — Andreass nospriež. Viņš saka to, uz ko pats cer, lai gan nojauš, ka te slēpjas kaut kas nopietnāks. — Mēs taču esam kopā auguši.

— Es arī ceru to pašu, — Kārina apliecina, — bet baidos, vai tikai pāries. Tiešām nezinu, ko darīt.

— Tu baidies no viņa?

— Nē, es viņu mīlu. Brālis viņš ir labs. Viņš saudzē mani.

— Arī es tevi mīlu, Kārin.

Tā — nu tas ir pasacīts.

Viņš taču Kārinu ataicinājis šurp, lai pateiktu Šos vārdus. Tagad viņš ^ri pats to ir sapratis.

Un Kārina sakļauj savas rokas viņam ap kaklu. Viņš satver meiteni savās rokās. Viņi sēž vaigu pie vaiga — cieši piespiedušies viens otram.

Kāpēc Kārina klusē?

— I u esi labs, — viņa beidzot saka. — Gribas ticēt, ka tu būsi prātīgāks nekā mans brālis.

— Darīšu tā, kā tu vēlies.

Kārina piekļaujas vēl klātāk. Cauri kleitiņai viņš sajūt meitenes silto augumu.

— Ne no viena mums nav jābaidās, — Andreass atsāk. Viņam šķiet — Kārina ir pārbijusies un viņa jāiedrošina. — Ne no Etsa, nedz kāda cita. Gan jau viņš nāks pie prāta. Tagad tāds laiks, ka cilvēkiem jākjūst labākiem.

— Dažs labs kļuvis pat Jaunāks.

— Tie, kas ar nagiem un zobiem turas pie vecā. Tikai tie, kuri birdina asaras žēlās pēc līdzšinējās iekārtas, vairs nav lēmēji. Agrāk vai vēlāk — bet acis atvērsies visiem. Ja sociālisms nepadarītu cilvēkus labākus, tad sociālisms nebūtu vajadzīgs. Kas liek cilvēkiem zagt? Nabadzība. Kas liek cilvēkiem k|ūt par krāpniekiem? Nauda. Kas rada skaudību? Nabadzība un nauda. Kas rada uzpūtību un lepnību? Naudas vara. Visa kapitālistiskā iekārta ir kā zaņķis, kurā verd pati nejaucība. Sociālisms vajadzīgs tieši tāpēc, lai cilvēks no tā visa attīrītos, atbrīvotos un kļūtu patiesi dižens.

Andreass runā kā no grāmatas, taču runā no sirds, aizrautīgi, sajūsminājies pats no saviem vārdiem.

— Cilvēki ir nejauki, tādi sociālismam neder, — Kā rina saka. — Tādu kā tu ir maz. Cilvēki kāro tikai ņemt un ņemt — arī no sociālisma.

— Ļaudis tiecas pēc tā, kas gadsimtiem viņiem pietrūcis, bet ir bijusi privileģēto šķiru priekšrocība. Tas ir likumsakarīgi. Pārveidojot sabiedrisko iekārtu, strādājot kolektīvu darbu, viņi pārvērtīsies arī paši. Pat tad, ja paši to nevēlēsies.

— Es gribētu, lai tavi vārdi piepildītos, — piebilst Kārina, un tas iedvesmo viņu vēl vairāk.

— Piepildīsies, Kārin. A\es beidzam skolu brīnumjaukā laikā. Nekas mūs nekavē kļūt, par ko vien vēlamies. Mēs iemantosim spārnus, dārgā, un lidosim, kurp tik gribēsim. Un lidosim abi kopā. Vai gribi lidot zilajās tālēs kopā ar mani? Vienmēr, visu mūžu?

— Ai Andres, tu mani bildini?

— K|ūsti mana sieva, — tāda ir viga atbilde.

— Tev vēl jāpabeidz vidusskola.

— Pavasari beigšu.

— Un sāksi ar muti maizi pelnīt.

Viņš satrūkstas, Karinas vārdi viņu ķer gluži ka pātagas sitiens.

— Tu taču neko neproH, tev nav nekādas specialitātes, — Karina lūko mīkstināt teikto.

— Darbu es dabūšu, darba pie mums vairs netrūks. Un arī mācīšos. Var jau but, ka tikai mācīšos. Tas nekavēs mūs apprecēties — es saņemšu stipendiju.

— Bet ja... radīsies bērni?

Vai Karina runā nopietni vai piezobo viņu?

— Bērni būs, ja mēs mīlam viens otru. Es tevi mīlu, Kārin.

— Neviens man vēl to nav sacījis, — Kārina atzīstas.

— Tu esi pirmā un arī pēdējā, kurai es to saku.

Kārina noskūpsta viņu un reizē atslīgst uz dīvāna.

Viņš sajūt sev cieši piekļautas meitenes krūtis, vidukli, gurnus un skūpsta Karinu vēl un vēl. Viņu piestrāvo glāsains reibums. Kārina neatstumj viņu, Kārina pati glaužas klāt. Abi zaudējuši jebkādu savaldību. Liekas, viņš sagādāja viņai pat sāpes — pret savu gribu, jo šobrīd it īpaši vēlējās izturēties pavisam liegi, bet tomēr sāpes nodarīja. Un tūdaļ puisis sajūt — Kārina vieglītēm ar auguma kustībām virza viņu, un viņā uzbango vesels maiguma vilnis, viņš jūtas pateicīgs Karinai. Līksmais skurbums piešalc visu ķermeni un, šķiet, iegremdēs sevī pilnīgi.

Abi kļuvuši gluži neprātīgi — vēl un vēlreiz tiecas pēc jaunas tuvības. Abi ir jauni un nevaldāmi. Arī Karina atzinusies, ka mīl viņu, Andreasu, un itin nemaz nebaidās par to, kas būs pēc tam.

Istabā ielaužas maija meneša primsausmas krēsla, un tā atšķir vienu no otra.

Kanna iečukst Andreasam ausī:

— Ko iesāksim, ja mums būs bērns! — Un liegs sārtums salīst viņai vaigos.

— Tagad tev jānāk pie manis par sievu, — atskan atbildes čuksts.

— Tu esi pusotra gada par mani vecāks, bet es esmu gudrāka par tevi, — Kārina iesmiedamās pastumj puisi sānis. — Ko lai saku mājās — cauru nakti taču biju prom?

— Saki, ka biji ciemos pie manis un ka mēs precamies.

— Papus mani nositīs.

— Tu paliec šeit, bet es iešu pie viņa un pasacīšu par mūsu nodomu.

— Un ko sacīs tavs tēvs?

— Manējais piekritīs. Par to es nešaubos. Mans vecais ir uz goda. Nedzer arī vairs.

— Tavam tēvam ir slimas aknas. Viņam bieži uzmācas nelabums.

Andreass satrūkstas. Ko Kārina īsti saka?

— Viņš esot pats žēlojies, manam papum kāds to pastāstījis.

— Vai tik tu neesi kaut ko sajaukusi?

— Nē, tas ir tiesa. Bet nu gan man jāiet.

Un Kārina dodas prom. Viņš meiteni neaiztur. Ziņa par tēvu viņu smagi satriekusi.

Kaut Andrcass cauru nakti nebija aizvēris ne acu, miegs tomēr nenāca. Karina pieder viņam, viņi viens otru mīl, un tāpēc viņus gaida kopējs dzīves cejš. Viņš, Andrcass, pabeigs ģimnāziju un sāks strādāt — darba tagad pietiks visiem. Līdzās darbam turpinās mācības augstskolā vai lietišķās mākslas nozarē. Viņš spēs reizē strādāt un mācīties, arī tēvam palīdzēt, ja viņam patiesi būs uzbrukusi slimība. Nav jau vecie laiki. Iespējams, Kārina maldās — tēvs reizēm mēdz šo to vairāk pie-melst, ej nu sazini, ko viņš Tenupertam īsti sastāstījis. Etss viņu, Andreasu, necieš — tas ir skaidrs. Arī vecais Tenuperts par tādu znotu nebūs sevišķi sajūsmināts, kā redzams, viņiem vairāk pa prātam vecā iekārta. Lai jau — galvenais, Kārina viņu mīl un nāks pie viņa.

No pārdomām iztraucēja klauvējieni pie durvīm. Tās nav noslēgtas, un viņš, kā paradis, uzsauc: — Lūdzu, ienāciet! — pie tam pūlas uzminēt, kas varētu būt šis agrīnais ciemiņš. Prātā iešaujas Kārinas vārdi par Ievu — varbūt atnesta telegramma, ka noticis kaut kas Jauns. Satraukuma pārņemts, viņš žigli pielec kājās.

Istabā iebrāžas Etss. Viņš pamana bezmiegā apsarkušās drauga acis un uzbudinājumā drebošus ceļgalus.

— Tu es cūka, — atnācējs iemet viņam sejā.

— Es mīlu tavu māsu, — Andrcass pat nedomā neko slēpt.

— Kārina ir vējaslota, bet tu — cūka.

— Runāsim nopietni, Ets. Kārina — tas man ir viss.

Un tieši tajā mirklī viņam pie acīm nozib dūre, par

veļu no tās izvairīties vai pasist sānis Etsa roku. An-dreasam nav ne mazākās vēlēšanās uzsākt kautiņu, viņš grib Etsam ieskaidrot, ka Kārinai ir tiesības izvēlēties, Ko pati grib, un ka Etss izturas kā mežonis vai arī...

Viņš saņem nākamo spēcīgo triecienu pa muti un at-.^trcipuļo atpakaļ. Un tūdaļ seko vēl viens sitiens.

Andreass grib aizsargāt sevi, pretī sist pat nedomā, jo pret Karinas brāli neizjūt nekādu naidu; šķiet, sanācis viens vienīgs nejēdzīgs pārpratums, uzvirmo veco laiku aizspriedumi. Viņš saķer niknuma pārņemtā pretinieka rokas, un ar prieku nākas konstatēt, cik labi noder boksa sekcijā apgūtais klinēa paņēmiens — tagad viņi stāv ar sejām viens pret otru — abi vienlīdz plecīgi un spēcīgi viena garuma puiši. Etsa vaigus klāj sarkani plankumi, acis pieplūdušas asinīm, lūpas sakniebtas.

— Saproti taču — es mīlu Karinu.

Andreass pasaka to neliekuļotā sirsnībā — Etsam vajadzētu saprast.

Etss pūlas atsvabināt savu roku, — Andreass visiem spēkiem to cenšas saturēt — viņš saprot, ka citādi rīkoties nevar.

— Nedomā, ka tu esi Kārinai pirmais... — draugs pēkšņi pavēsta. — Viņa mēdz tā parotaļāties ar puišiem.

Andreass atgrūž Etsu.

— Atkārto, — viņš aizsmakušā balsī saka, un, šķiet, arī viņa acis pieplūst asinīm. Viņš bija gatavs tūdaļ laist darbā dūres. — Tu melo! Melo tāpēc, lai es pamestu Karinu.

— Idiots! — Etss nospļaujas.

Andreass atcērt:

— Kaut es būtu vai desmitais — es mīlu Karinu!

Viņš metas pie Etsa, satver viņu pie krūtīm aiz

svārku apmalēm. Etss tagad varētu viņam iesist, bet Karinas brālis to nedara. Satvēris drauga rokas, tikai mēģina atbrīvoties no viņa ciešā tvēriena. Un izdveš:

— Patiešām idiots.

Beidzot Andreass palaiž Etsu vajā.

— Ej, — viņš saka. — Ej prom.

Un Etss iet. Bet pie durvim vēl pasaka:

— Karinu tu nemūžam nedabūsi.

Andreass neatbild. Taču skaidri, pavisam skaidri noprot, ka no šī brīža Etss kļuvis par viņa ienaidnieku.

Eduarda vārdi tomēr piepildījās, — tā šobrīd bija jāatzīst Andreasam Jallakam. Un viņu sagrāba gaužas skumjas, kaut gan kopš tām pirmskara dienam pagājis tik ilgs laiks un izaugusi vesela jauna paaudze.

Kāds gan Etss kļuvis tagad?

Vai ļaudis nu tapuši labāki, skaidrāki, dižāki?

Kas tad tas — vai viņš pēkšņi pacelies gaisā? Vai tad cilvēks spēj lidināties šajā zilgmainajā bezgalībā?

Un negaidot viņa acu priekšā nostājas dēls ar žvadzošo atslēgu virteni izstieptajā rokā.

Kāpēc palātā gaiss uzreiz kļūst tik smacīgs un sirdij krūtīs vairs itin kā nav vietas?

8

Pieņemšana sākās, kā jau parasts svinīgos gadījumos. Ieaicinātie daļēji saradās paredzētajā laikā, vairums gan mazliet ātrāk, lai iepazītos ar apstākļiem un, ta

sakot, sagatavotos startam, bet paši saimnieki un tie, kuriem par godu pieņemšana notika, lika uz sevi gaidīt. Atargita Vorekanda ieradās laikāk, jo kāda ceturtdaļstunda sievietei jāatlicina, lai sakārtotos. Jau nododot mēteli, Margita pamanīja — viņas lejasdaļā ieplatais garo bikšu kostīms modināja interesi, jo šajās aprindas vēl nebija paguvuši aprast ar vakara tērpu, kura sastāvā iekļāvās garās bikses. Margita bija pārliecinātā, ka tās viņai piestāv, — lai gan gurnos apaļīga, toties jostasvietā pietiekami tieva, ari veders nav izplūdis, — bikšu kostīms ar pagaro blūzes daju vērta viņu īsti slaidu, pasvītroja auguma labās īpašības un notušēja trūkumus. Tāpat piestāvēja matu sakārtojums: viņai laimējās — tieši šodien strādāja Signe, urr Signei netrūka gaumes. Katrā ziņā Margita Vorekanda jutās apmierināta ar sevi.

Rita cēlienu viņa bija aizvadījusi kopā ar galvenā* pārvaldes vadību un viesiem, viņi bija devušies uz jauno kombinātu, un tur viest guva visai spēcīgus iespaidus. Sīs delegācijas vadītājs Margitai šķīta simpātisks, viņš labi pārzināja visu jauno tehnoloģiju, enerģija viņā kūsāt kūsāja, arī kā sarunu biedrs nebija pejams. Turklāt, pat titulus neminot, īsti ietekmīgs jau izskatā vien — šmaugs un reizē plecīgs, īsts milzis bez lieka branguma, pabiezām uzacīm un tumšam, zibošām acīm. Spēcīgi vīrieši satrauca Margitu.

«Ziemeļzvaigznes» plašais vestibils mudžēja’ no ļaudīm, banketam bija rezervēts viss jaunais restorāns.

Margita apmainījās sveicieniem. Savos darba kabi* ietos parasti tik solīdie, atturīgie cienījamie dūži skūpstīja viņai roku un centās arī šajos apstākļos būt savu uzdevumu augstumos.

Vairums vīriešu tērpušies tumšos vakara uzvalkos, puse sieviešu ieradušās garajās kleitās. Margitai iešāvās prātā Andreasa teiktie zobgalīgie vārdi: «Ak, kā mēs pūlamies visur un vienmēr līdzināties pasaules mēroga standartiem.» Andreass savam apģērbam īpašu uzmanību nepievērsa, pat teātrī ieradās parastajā uzvalkā, bez sniegbaltā krekla, bez mutautiņa krūšuka* batā. Šķiet, viņu tas viss nepavisam neskāra.

Margita citu vidū pamanīja arī Tāvetu Tomsonu, ar kuru viņa bija iepazinusies slimnīcā pie Andreasa. Vispār viņa Tomsonu bija ievērojusi jau agrāk un dzirdējusi par viņu runājam gan šo, gan to. Tāvcta Toinsona labi piegujošais uzvalks un modernā kaklasaite liecināja, ka viņš ir laikmetīgs cilvēks. Tomsons nebija viens, ar viņu kopā bija ieradusies visai jauna sieviete, tāda, kam patiesi gadu skaits nav liels, un nevis tāda, kas tikai no paskata šķiet jauna. Tāveta Tomsona pavadoni varētu bez šaubīšanās nosaukt par meiteni, jo diez vai viņai bija pilni divdesmit gadi; jauniete, skaidri redzams, nejutās necik omulīgi, laikam jau šādā sabiedrībā iek|uvusi pirmo reizi.

Sajās dienās Margita bija savākusi nelielu informāciju par Tomsonu un tagad zināja, ka ministra vietnieks arī no otrās sievas bija šķīries. Pirmo viņš bija pametis turpat Merjamā, kad pārcēlās uz republikas galvaspilsētu, tā esot bijusi lieliska sieviete — izskatīga, izglītota un teicama saimniece, turklāt skolotāja, kura iemantojusi visu cieņu. «Viņai skolnieki šķita svarīgāki nekā es, bet es esmu vecmodīgs precēts vīrs un vēlos, lai sieva domātu vispirmām kārtām par mani,» — tā Tomsons pamatoja savu toreizējo šķiršanos. Ar otro sievu, kas bija divreiz jaunāka par Tomsonu, viņš apprecējās jau Tallinā. Tomsons neesot spējīgs ar vienu sievu nodzīvot ilgāk par pieciem sešiem gadiem, viņš neciešot remdenas jūtas, bet strādājoša sieviete ātri zaudējot svaigumu. To Margita uzzināja no savas kursa biedrenes, kura strādāja ministrijā pie Tomsona un kura pati dedzīgi flirtēja pa labi un pa kreisi, taču zem aubes līdz šim vēl nebija nokļuvusi.

Laiku pa laikam Tomsons iepazīstināja savu pavadoni ar kādu no pārējiem viesiem, un dažs labs no sabiedrības dūžiem ar kailu galvvidu zemu paklanījās šai meitenei un piepūtās gluži kā tītars.

Ļaudis vestibilā sarosījās, un Margita noprata, ka ieradušies svinību rīkotāji. Viesu delegācijas vadītājs par galvas tiesu bija garāks nekā pārējie. A\argitai bija sacīts, ka pēc banketa paredzēts brauciens uz pirti; somu pirtis bija izvērtušās par viesu uzņemšanas programmas naglu. Arī viņu uzaicināja piedalīties, — atbraucēju delegācijas vadītājs esot izteicies visai atzinīgi par viņas zināšanām. «Vēl īsti neesmu izlēmusi, vai varēšu braukt,» Margita bija galvenās pārvaldes vadītājam atbildējusi, kaut gan pašai bija skaidrs, ka noteikti piedalīsies. Jau nākot uz banketu, viņa bija sagatavojusies arī somu pirtij.

Nogaidījusi, kamēr atnācēji noģērbj virsdrēbes, viņa tiem tuvojās. Viesu delegācijas vadītājs sveicināja jau pa gabalu.

— Jums noteikti jābrauc, — galvenās pārvaldes priekšnieks iečukstēja viņai ausī, — dariet to vadībai par prieku. A propos, — viņš ieturēja daudznozīmīgu pauzi un piebilda, — ā propos, viņš ieskatījies jūsos. Un piedevām viņš ir atraitnis.

Pārvaldes priekšnieks jutās itin apmierināts par izteikto asprātību. Margita nodomāja, ka Rambaks ir gan labs speciālists un organizators, bet diemžēl vulgārs cilvēks.

Visi devās uz zāli. Viesu delegācijas vadītājs atzinās Margitai, ka viņš justos loti iepriecināts, ja biedre Vo-rekanda mazliet laika ziedotu arī viņam. Pēc ministra uzaicinājuma viesi ieņēma vietas pie pagara galda ar uzkožamiem, pudelēm, šķīvjiem un glāzītēm. Pie zāles pretējās sienas atradās otrs bagātīgi klāts galds.

Viesu delegācijas vadītājs lūdza, kā kolēģiem parasts, — arī viņš ir inženieris, specialitāte, tiesa gan, nav viena un tā pati, viņš studējis mašīnbūvniecību, — saukt viņu par Samedu, jo, izrunājot visu viņa vārdu Ahads Sameds Aliogli, arī teicamajiem citvalodu pratējiem igauņiem var samežģīties mele. Margitai neatlika nekas cits kā atvēlēt sevi saukt vārdā.

Sameds apvaicājās, ko drīkst viņai piedāvāt — vīnu vai degvīnu, konjaku uz galda vēl nemanīja. Margita izvēlējās sauso vīnu, Sameds sev ielēja dzidro, sacīdama ka Azerbaidžānā galvenokārt dzer vīnu, muhamedāņi — muhamedāņu ticības ietekme sadzīvē vēl joprojām esot jūtama — vispār nelietojot reibinošos dzērienus, bet viņš, Sameds, ikvienā vietā nobaudot vietējos dzērienus, turklāt «Viru baltajam» nemana nokādu pie-garšņ, Uzkodai Sameds paņēma zuša gabaliņu, Margita izvēlējās apelsīna šķēlīti. Mazliet vēlāk, kad Ahads Sameds Aliogli sarunājās ar ministru, viņa žigli notiesāja divas kaviāra maizītes un salātus, kas tika servēti no mīklas saceptos groziņos.

Uz apsveikuma vārdiem nācās mazliet pagaidīt — mikrofons uz brīdi bija izgājis no ierindas.

— Viktors Pctrovičs un Augusts Karlovičs tomēr neieradās, — Margita saklausīja kādu čukstam. — Vecais cerēja, ka atnāks, pats personiski šiem piezvanīja, gribēja viesu priekšā padižoties.

Margita nodomāja — kā gan ieradums dēvēt augstākos priekšniekus vārdā un tēva vārdā ieviešas aizvien vairāk, viņai šāda attieksme ne visai patika.

Arī šajā reizē gados vēl pietiekami jaunais, enerģiskais un asprātīgais ministrs, kuru nenovīdīgas mēles aiz muguras dēvēja par Veco, ar savu runu prata izraisīt interesi un līksmu noskaņu. Margitai katra ziņā patika, kā viņš runāja. Un turpat līdzās atkal čuksti:-

— Vecais atkal variē vienu un to pašu motīvu. Starp citu, vai zināt, ka Vecais licis sekretārei savākt anekdotes, lai ar tām sapiparotu savas runas?

Sie vardi Margitai atsauca atmiņā Tomsona stāstījumu.

Sameds vēlējās uzzināt šikāk par kombinātu, ko viņi priekšpusdienā bija apmeklējuši. Viņš interesējās par jauno aužamsteļļu produktivitāti, labu brīdi abi sprieda par darba zinātnisko organizāciju un bija vienis pratis, ka par šo jautājumu vairāk deldē mēli, nekā padara īstenībā, taču nedrīkst pieļaut, ka darba zinātniskās organizēšanas principus pārvērš ska|ās frāzēs. Viesu lelegācijas vadītājs necentās lakstoties ap Margitu, arī dejot neaicināja. Viņš nedejoja arī ne ar vienu citu — laikam neprata šejienes dejas.

Ministrs atvainojies aizveda Samedu uz brīdi prom, !ai viņu iepazīstinātu ar Narvas un Tartu ļaudīm. Viņiem izraisījās spraiga saruna.

Margita pēkšņi attapās, ka jūtas vientuļa. Ne jau tāpēc, ka aizsauca galda biedru, nepavisam ne tāpēc. Jau sarunā ar Samedu viņas rosmīgums sāka pierimt, tikai viņa neizprata — kāpēc. Pēc Sameda aiziešanas Margitu vairākkārt uzlūdza dejot. Dejot viņai patika, taču šoreiz garastāvokli tas neuzlaboja. Viņa atļāva ieliet degvīnu savā glāzē, izdzēra to sausu un atklāja, ka viņai pietrūkst Andreasa. Tiesa — Andreass viņai patika, bet tas, ka notvers banketa kņadā sevi domājam par viņu, bija pārsteigums. Vai Andreasam būtu lielāka nozīme viņas dzīvē, nekā līdz šim to apjautusi?

Kad Margita bija ataicinājusi Andreasu pie sevis iedzert tasi kafijas, tas notika bez jebkāda slepus nodoma. Pēc nogurdinošām sēdēm, pēc saistošas teātra izrādes vai filmas noskatīšanās, arī pēc aizraujošas grāmatas izlasīšanas vai nopietnām pārrunām viņa nespēja aizmigt. Senāk viņa nomocīja māsu ar sarunām — kaut līdz rīta gaismai. Māsa iegādājās sev kooperatīvo dzīvokli, un Margita aizdeva pusi no saviem ietaupījumiem — diezin vai māsa spēs parādu pilnīgi

atmaksāt, kooperatīvais dzīvoklis prasa vēl prāvus izdevumus arī pēc pirmās iemaksas. Kaut gan māsa mēdza žēloties, ka nekāda īstena dzīvokļa īpašniece tik un tā viņa neesot, tikai par savu jauno mītni viņai jānomaksā divkārša vai trīskārša īres nauda, tādējādi vietējiem orgāniem atvieglinot saimniekošanu ar dzīvokļa fondiem, tomēr viņa gluži laimīga pārvācās uz turieni — prom no Margitas. Droši vien ar savu bezmiegu viņa māsu bija nomocījusi vai arī tā baidījās paliki vecmeitās, jo viņa, Margita, necieta iedzeršanu, kas bija neizbēgama pavadone viņas vīriešu kārtas viesiem Kāds no māsas pielūdzējiem, pamanījis Margitas īgnumu, ko viņa acīmredzot neprata noslēpt, nākamajā reizē atveda līdzi savu draugu. Tas bija gara auguma vīrietis sakumpušiem pleciem, kādreizējā vieglatlētikas slavenība, par Margitu noteikti dažus gadus jaunāks. Ar īstu negauša kāri viņš sadzērās konjaku un tad devās uz virtuvi talkā Margitai, daudz vārdus netērējot, saķēra to no mugurpuses un metās skūpstīt kaklu, ar savām garajām rokām ķerstīdamies pie krūtīm. Margita centās izrauties, bet viņš to nepieļāva. Pēkšņi piespiesta ar krūtīm virtuves galdam, viņa tik tikko noturējās, lai neapgāztu salātu trauku, uz mirkli viņas uzmanību piesaistīja pustukšās bļodas un nemazgāto trauku kaudze. Viesa īstos nolūkus viņa noprata tikai tad, kad viņš gatavojās darboties pēc četrkājaino parauga. Nekad viņa nebūtu spējusi iedomāties, ka tik brutāli var tuvoties sievietei, kaut gan pati bijusi precējusies pa divi lāgi un institūtā piedalījusies arī visai līksmās saiešanās. Nepavisam nerūpēdamās par to, kas notiks ar traukiem uz galda un apģērbu, viņa, nogāžot zemē vairākus šķīvjus un bļodas, beidzot atbrīvojās.

Margita cieši sakoda zobus, lai aizvainojumā nesāktu raudāt; kaut kas viņas izskatā un rīcībā savaldīja var-

darbnieku, kurš, uzreiz zaudējis visu sparīgumu, žigli nemās sakārtot savu apģērbu un noburkšķēja atvainošanās vārdus. Margita atvēra vispirms virtuves durvis, tad ārdurvis un, pateikusi: «Arā!», izraidīja viņu laukā. Steigā virs piemirsa pat savu neilona mēteli.

Ja Andrcass būtu mēģinājis rast tūdaļ ar viņu kādu tuvību — pa lielākajai daļai vīrieši uzskata sievietes aicinājumu atnākt ciemos par priekšlikumu likties gultā, — viņa nekavējoties to raidītu prom. Taču Andreass neteica glaimus, nedz ļāva rokām vaļu. Viņa bija uzvārījusi kafiju un piedāvājusi konjaku. Andreass iztukšoja tikai vienu glāzīti. Viņš stāstīja, ka, autobāzē strādādams, atradinājies no stiprajiem dzērieniem. Tur dzēruši visi — sākot no sarga pie vārtiem un beidzot ar direktoru, kurš pakļāvies tumšu ļautiņu ietekmei. Tie, kuri atļāvās netīrus darījumus ar pārvadājumiem un benzīnu, aizklāja direktoram acis, gan sarūpējot deficītus būvmateriālus, gan ar dāvanām un naudu. Netaupīja pūļu, lai arī viņu, Andreasu, pavedinātu • uz dzeršanu, īpaši pēc tam, kad viņu ievēlēja par part-orgu. Ja Andrcass būtu piekāpies kaut par naga melnumu, viņa — partorga dziesma būtu nodziedāta un viņa uzstāšanās pret dzeršanu nebūtu vairs ne graša vērta. Abi runāja par šo un to, sarunas pavediens bija Margitas rokās, Andreass labprātāk klausījās. Iekarsusi viņa sāka izklāstīt, kādas rūpes sagādā darba jautājumi. Jaunais kombināts, kaut gan pūļu pielikts daudz, nesasniedz projektēto jaudu, un līdz ar kombināta vadību tika kritizēta arī viņa, kuras uzdevumos ietilpa palīdzēt kombinātam jaunās tehnikas ieviešanā. Beidzot viņi padiskutēja par materiālās ieinteresētības principu. Andreass bija apgalvojis, ka materiālās ieinteresētības princips izvērties gandrīz vai par fetišu, citi cilvēku apziņas ietekmēšanas līdzekļi tiekot piemirsti, morālos faktorus labi ja piemin propagandisti, bet ari tie galu galā sākuši malt vienu un to pašu — prēmijas un prēmijas. Ļaudis tiek prēmēti ar automašīnām, ārzemju ceļojumiem, triju vai četru mēnešu algām uzreiz — vai tad to cits par citu skaļāk nebazūnē arī prese, radio, televīzija. Dzīšanās pēc prēmijām agri vai vēlu sāks kaitēt ražošanai, bet cilvēku apziņā jau šodien rada iezinies, kas katrā ziņā izskaužamas: alkatību, skaudību, kombinatora iemaņas, egoismu, vietējo sīkāko interešu pretstatījumu vispārējam labumam. Viņa iebilda, sacīdama, ka dažos gadījumos, iespējams, pieļautas kļūdas, īstenojot materiālās ieinteresētības principu dzīvē, piemēram, lauksaimniecībā, kur acīmredzot prēmiju lietderība mazāka nekā rūpniecībā. Te ar prēmijām nevar rīkoties izšķērdīgi — uzņēmumos stingri reglamentēta naudas izlietošana, bet te rokas saista visvisādi priekšraksti. Margita bija beigusi Ļeņingradā Vieglās rūpniecības institūtu un vairākus gadus strādājusi par galveno tehnologu tekstiifabrikā; un, kad pirmajā plānā izvirzījās rūpniecības ekonomikas jautājumi, viņa neklātienē* pabeidza arī Politehniskā institūta Ekonomikas fakultāti. Atargita uzlūkoja sevi par caur un cauri praktisku cilvēku, tāpēc cilvēka audzināšanas problēmas tai šķita mazāk svarīgas. Galu galā Andreass viņu nosauca par tehnokrāti, par zilzeķi, bet vispār tajā vakarā viņš bija pati atturība.

Kādreiz — kad Andreass vēl strādāja pilsētas komitejā, Margita lika noprast, ka viņš nedzīvo pareizi. Apkrāvies ar darbu un pienākumiem pāri galvai. Viņš, piemēram, lasa lekcijas un organizē pārrunas ne mazāk kā štata lektori; vatētu taču savu darbu veikt, neieguldot tik daudz enerģijas.

— Vai jūs tiešām ticat, ka spēsiet sasildīt visu pasauli, — viņa bija pazobojusies.

— Nē, neticu vis, — Andreass mierīgi atteicis. — Bet cs palīdzēšu tai, cik vien manos spēkos. Ja mēs visi sargāsim tikai savu ādu, tad pasaule joprojām būs salta, vienaldzīga, cietsirdīga. Ja pats pasaulei nevēlies neko sniegt, arī viņa neko nedos pretī. Visi grib tikai kaut ko iegūt, bet par to, ka ari pašam kaut kas jādod pretī, nedomā neviens. Patērētāja mentalitāte ir šausmīga, un, ja ari mes, kuri esam aicināti strādāt ar cilvēkiem, atmetīsim ar roku un gribēsim sevi vairāk pasaudzēt, nekad neizkļūsim no patērētāju pasaules brīvības pasaulē.

Margita bija piemetinājusi, ka pasaule attīstās pēc saviem likumiem un atsevišķa indivīda gribai te maza nozīme — tāds nevar sasniegt necik daudz, kaut ar darbiem dienām un naktīm vai pušu plēstos. Andreass tik mala savu: un tomēr atsevišķiem cilvēkiem jādara viss iespējamais, bet viņiem, komunistiem, divkārt vairāk. Diemžēl arī viņu vidū radusi mājvietu patērētāja mentalitāte. Margita nenocietās un noprasīja tieši, vai ari viņa tiek iekļauta tādu ļaužu kategorijā.

— Ja darāt mazāk, nekā spējat, un domājat tikai par iegūšanu, tad protams, — Andreass ar pārsteidzošu atklātību pateica.

Problēmas, kas saistītas ar cilvēka veidošanos, likās, tuvas viņa sirdij. Arī tajā tikšanās reizē pirms saslimšanas viņš bija prātojis par mūsdienu cilvēka dzīvesveidu, kuram jāpievērš lielāka uzmanība. Aizvien vel galvenēm kārtām domājām un rūpējamies par ražošanas sfēru, bet, ko dara cilvēks, izgājis no rūpnīcas, kādi viņa ideāli un mērķi personiskās dzīves sfērā, kā viņš izturas tā saucamajā no darba brīvajā laikā, — par to interesējamies visai maz. Daudzi jo daudzi apmierinās ar attīstītāko buržuāzisko zemju dzīves veida kopēšanu. Vai viņa, Margita, nav pamanījusi, ka ari pie mums cilvēku sāk vērtēt pēc tā, kas viņam pieder, citiem vārdiem, pēc mantas stāvokļa? Apskauž tos, kuriem automašīna, vasarnīca, un cenšas cits citu pārtrumpot ar tērpiem, it īpaši sievietes. Lai Margita pavēro tuvāk mūsu individuālo namu un vasarnīcu kultūru — kā šeit mērkaķojas pakaļ ārzemēm. Projektos atdarina Somijas vai Zviedrijas paraugus, nežēlo laiku bezgalīgām telefona sarunām un visneiespējamākiem sakariem, lai tikai sarūpētu importa mēbeles, cienījamas dāmas un kungi rauc degunu, kad jāiegadajas pašmāju drānas vai iedzīves priekšmeti, no smalkāko ļaužu namiem kokteiļi un viskijs izskauduši pārējos dzērienus.

— Cik laimīgi mēs jūtamies un kā dižojamies un lepojamies, kad viens otrs ciemiņš no brālīgajām republikām vai ārzemēm aizgrābts jūsmo par mūsu tikpat kā rietumeiropeisko kafejnīcu kultūru un sadzīves atmosfēru, — Andreass bija sacījis. — Vai jums, Margita, neduras acīs, ka labprātāk ķeras pie makšķerēšanas nekā lasa grāmatu, ka labprātāk steidz izbraukt medībās nekā apmeklēt teātri un nevienā pasākumi neiztiek bez stiprākiem dzērieniem. Saprotiet mani pareizi — neesmu pret automašīnām, vasarnīcām un importmantām, arī ne pret kokteiļiem un viskiju, mani apbēdina fakts, ka tik daudziem tas viss kļuvis galvenais viņu dzīvē. Nesalīdzināmi vairāk, desmitiem reižu vairāk mums būtu jāpaveic jaunā — sociālistiskā dzīves veida tapšanā. Ar ērto dzīvesveidu vecajā — buržuāziskajā izpratnē mēs nedrīkstētu apmierināties.

Šādās sarunās ,un diskusijās Margita labāk iepazina Andreasu. Tikai darba attiecībās vien cilvēka īstā būtība bieži paliek slēpta, netverama. Pirmajā plānā tad izvirzās profesionālās intereses un problēmas, sanāksmēs ierastais vārdu krājums un runas iemaņas.

Savā laikā, kad viņiem sanāca reizē braukt komandējumos, un vīriešiem tad parasti uzbrūk kāre amizēties, Andreass pat necentās viņu aplidot. Ja iniciatīvu gaidītu no Andrcasa, no viņu tuvības nekas nesanāktu. Tā bija Margita, kura spēra pirmo soli. Andreass nečūkstēja ausī glāsainus vārdus, nelutināja viņu ar maigumu, līdz Andrcasa sirdij viņa, šķiet, nav aizkļuvusi. Jā, pārgulēt Andreass pārgul ar viņu, bet viņa, Margita, alkst maiguma, un to viņš dāvā pārāk skopi. Margita bija pat izlēmusi visu izbeigt, tomēr nedarīja to, Andreass jaudāja paveikt to, ko bija spējis tikai viņas pirmais vīrs.

Kad viņu tuvās attiecības bija turpinājušās jau pusgadu, Margita jutās pārliecināta, ka nu viņa tikusi visam pāri un ka šo tuvību varēs pārtraukt jebkurā brīdī, ja vien viņš sāks apnikt vai arī viņa romantikas trūkums beidzot saniknos pavisam. Reizēm pēc An-dreasa aiziešanas viņa nejutīgās izturēšanās dēļ Margitai acīs sariesās pat asaras. Kāpēc viņš ir tāds tūja! Kā viņa lāgiem bija centusies izvilināt maigākus glāstus, taču velti — vīrietis ikreiz to uztvēra tikai kā aicinājumu no jauna ieņemt cietoksni. Andreasa jutekļus viņa spēja iekvēlināt, bet sirdi ne. Tikai Andreasa slimības laikā Margita sāka apjaust, ka šis cilvēks viņai tomēr nozīmē daudz vairāk nekā tikai jutekliskā apmierinājuma objekts. Agrāk viņa atcerējās Andreasu vienīgi tad, ja pamodās vēlēšanās dalīt ar viņu savu guļasvietu, turpretī tagad notvēra sevi domājam par viņu, pat kārtojot steidzamos darbus vai apspriežu laikā. Tāpat kā patlaban. Viņai šķita, ka nekad nav izpratusi Andrcasa cilvēcisko būtību, aizvien domājusi tikai par sevi. Viņai likās, ka Andreasam nepieciešama viņas palīdzība, un aizvien biežāk pavīdēja doma — vai nevajadzētu tomēr viņiem apprecēties. Tad viņa varētu rūpēties par Andreasu tāpat, kā katra sieva rūpējas par savu vīru. Bet saprāts pretojās, saprāts atgādināja, ka viņa uzkrautu sev tikai veltu slogu — infarkts var pārvērst cilvēku invalidā.

Ja jau pat tagad — šajā pieņemšanā viņa nespēj atvairīt domas par Andreasu, tad, mans dievs, vai tikai viņa patiesi nav iemīlējusies?-

Pienāca Tāvets Torrrsons un lūdza dejot.

— Visu vakaru gaidīt gaidīju iespēju parunāties ar jums, — Tāvets, griezdams Margitu valša ritmā, iesāka, — diemžēl jūs, kā jau šā vakara pirmā dāma. nemitīgi esat aizņemta. Paldies dievam, ka pats svinību saimnieks uz brīdi pārņēma goda viesi savā ziņā. Gribēju parunāt par mūsu kopējo paziņu.

— Nu gan jūs mani pārbiedējāt, — Margita spon tāni iesaucās.

— Piedodiet, — Tomsons galanti turpināja, — ja esmu jūs izbiedējis, gluži pretēji — mans nolūks jūs iepriecināt. Andreasa veselība uzlabojas. Infarkts, protams, krietni vien pavājinājis sirds muskuļus, taču paaugstinātas temperatūras vairs nav, un spiediens sāk normalizēties, tiesa — ne pārāk ātri, bet tomēr uzlabojas. Es runāju ar dakteri Notmā — labāko kardiologu, kurš ieradās pie mūsu slimnieka, pildot konsultanta pienākumus. Katrā ziņā prognoze ir pozitīva.

«Diez vai Tomsons zina par mūsu attiecībām,» Margita prātoja.

— Tas patiešām ir patīkams jaunums tuviniekiem,— viņa nolēma izteikties pēc iespējas atturīgāk, lai liktos svešāka slimniekam. — Nu, protams, ka ari man, jo ar biedru Jallaku es labi saprātos.

— Biedrs Jallaks, man — vecais draugs Atss, ir viens no pēckara gadu partijas darbinieku gvardes,— Tomsons tūdaļ pieskaņojās A\argitas tonim. — Kad viņš bija partorgs kādā pagastā, bandīti baidījās no viņa vairāk nekā no milicijas. Jallaks ari notvēra pašu barvedi. Vai jūs zināt, ka apmēram pirms desmit gadiem viņu gribēja pat nobeigt?

— Ko jūs sakāt 1 Un kuri tad? — Margita izbijās ne pa jokam.

— Rebinieki, kurus Jallaks izšķūrēja laukā no autobāzes. Viņi taisījās to sabraukt. Diemžēl milicijai neizdevās visu noskaidrot un nodot blēžus tiesai. Andreass pats tikai smej par šo notikumu, bet viņš jau arī ir apbrīnojami vīrišķīgs cilvēks. Vai drīkstu pasveicināt viņu no jums?

— Bez Šaubām. Visādā ziņā pasveiciniet, lūdzu, — Margita atteica, mulsdama neziņā, vai Tāvets nojauš vai ne par viņas un Andreasa tuvajām attiecībām. Diezin vai, — viņa mierināja sevi. Tomsons var pieļaut tādu varbūtību, tikai noģist, — neko vairāk. Andrcass nav pjāpa, arī par «mežakaķiem* un slepkavības •mēģinājumu, pat par savām galvassāpēm viņai nav bildis ne vārda. Kad viņi pirms dažiem gadiem iepazinās un tika norīkoti vienā kontroles brigādē, Margitu brīdināja, ka biedrs Jallaks mēdzot pamatīgi visā iedziļināties un nedarot nekā tikai formāli. Ja Jallakam uzdod aiziet un piedalīties kādā partijas organizācijas atskaites un vēlēšanu sapulcē, viņš neapmierinās tikai ar to, ka ierodas pāris stundu agrāk un, žigli iepazinies ar apstākļiem uzņēmumā, pasēž kādu laiku sapulcē. Nē, Jallaks ierodas rūpnīcā vai iestādē vairākas dienas iepriekš, aprunājas ar komunistiem, strādniekiem, pārspriež ar partorgu un direktoru sīki jo sīki uzņēmuma stāvokli un katrā ziņā runā sapulcē, ja uzskata to par nepieciešamu. Turklāt savu viedokli viņš nesaskaņo ne ar vienu — ne ar nodaļu vadītājiem, ne partijas organizācijas sekretāru, un tālab ne reizi vien iepinies nepatikšanās. Apspriedēs un semināros Ja 1 laks labprāt runā par to, ka normas lieliski varot pārsniegt arī tāds strādnieks, kuram vārds komunisms nenozīmē neko un kura iedvesmotājs ir vienīgi prāvāks rublis, liet esot nepieciešams sasniegt kaut ko vairāk — lai šis teicamais ražotājs būtu arī cilvēks ar komunistisku dzīves izpratni un dzīves izjūtu. Lai ikviens ražošanas pirmrindnieks arī ārpus darba vietas izturētos ar komunista cienīgu apziņu un lai padziļinātos viņa garīgās intereses, lai viņa redzesloks kļūtu plašāks. Katrā ziņā viss, ko Margitai toreiz stāstīja par Andrcasu, pamodināja viņā interesi par šo savdabīgo instruktoru. Andrcass patiešām bija rīkojies ar acīm redzamu patstāvību, viņā nebija ne nieka no ierēdnieciskuma, taču neglābjams pedantiskums gan. Bez tam viņš bija simpātisks arī kā vīrietis — nerunāja neko lieku, necentās par varēm būt asprātīgs, pret viņu, Margitu, izturējās iejūtīgi, tiesa, ne pieglaimīgi, drīzāk uzsvērti atturīgi, taču tas nez kāpēc jo īpaši satrauca. Pirms vairākiem gadiem dažkārt tika pieminēta Jallaka saslimšana, kuras dēļ viņam vajadzējis šķirties no ierastā darbalauka, taču Margita nekad nebija manījusi viņā kādas slimības pazīmes. Tiesa, gadus divus viņiem neiznāca tikties, tāpēc arī šis tas palika nepamanīts. Beidzamajā laikā, kad viņi no jauna sastapās biežāk, par savu veselību Andrcass nesūrojās itin nemaz, tikai šķita mazliet saguris, tikai mazliet. Var jau būt, ka tieši ar miesas kaitēm izskaidrojams Andrcasa iniciatīvas trūkums, kāpēc viņai pašai bija jāpiedāvā sevi? Nu nē, gauss un nīkulīgs vīrietis nespētu viņu iekļaut savos skāvienos tā kā Andrcass.

— Starp citu, nesen dzirdēju, ka biedru Jallaku nodomāts aicināt atpakaļ partijas darbā, — Margita izdzirda Tāvetu Toinsonu sakām. — Ar viņu jau runāts.

Viņš neesot ar mieru. Aizbildinājies ar kaitēm. Partijas darbā strādājot, nepieciešams spēcīgs gribasspēks, lielas darbaspējas, iniciatīva, bet galvassāpes izlādējušas tukšas baterijas viņa akumulatorā un viņam tagad būtu grūti uzlādēt citus ar savu enerģiju. Viņa vārdi tomēr nav uzlūkoti par tīru zeltu, un šobrīd jau apsver, vai tikai viņš nav atteicies tāpat vien izrunas pēc.

— Viņam derētu sevi vairāk pasaudzēt, — Margita ieteicās.

— Jallaks ir nelabojams, — Tāvets Tomsons izteica savas domas un piebilda: — Ja jums nav iebildumu, iepazīstināšu jūs ar viņa meitu, kura atrodas šeit. Vai pazīstat viņu?

Margita papurināja galvu. Viņa jau noprata, kura tieši varētu būt Andreasa meita.

— Biedra Jallaka meita strādā mūsu ministrijā, — Tomsons paskaidroja. — Kaut visi mūsdienu jaunieši būtu tādi! Ar erudīciju un atbildibas izjūtu apveltīta, disciplinēta, taktiska, laba svešvalodu pratēja. Turklāt bezgala apburoša. Atzīšos — esmu gandrīz viņā iemīlējies, — Tāvets Tomsons it kā jokojot sacīja.

— Vai jūs iemīlaties tik viegli? — Margita vaicāja un pasmaidīja, lai arī viņas vārdus uztvertu kā joku.

— Nē, — kļūdams nopietns, atteica Tomsons. — Esmu cilvēks ar noturīgām jūtām. Par mani mēdz izplatīt visādas runas, bet īstenībā mana vaina ir tikai tā, ka apprecu tās sievietes, ar kurām — piedodiet par parupjo izteikumu — esmu kopā gulējis.

Atargita nebija maldījusies. Tikko beidzās deja, Tāvets Tomsons pieveda viņu pie galda otrpus zālei, kur sēdēja un ar kādu jaunekli sarunājās tā pati meitene, kuru viņa bija redzējusi hallē ienākam reizē ar Tom-sonu.

— Atvainojiet, — Tonisons sacīja jauneklim un, pievērsies meitenei, priecīgi paziņoja: — Atjauj tevi iepazīstināt ar mūsu republikas jaunās tehnikas karalieni.

Margita pamanīja, ka meitene satrūkās.

Tāvets Tomsons turpināja iesākto ceremoniju:

— Margita Vorekanda, biedre 11 le Jallaka — mūsu ministrijas informācijas princese.

Margitai šķita, ka, izdzirdusi viņas vārdu, meitenes skatiens kļuva saltāks. Bet varbūt viņai tā tikai izlikās?

— I^oti patīkami, — meitene sacīja.

Margita smaidot padraudēja ar pirkstu Tāvctam Tomsonam:

— Tikai karalienes un princeses! Pieraugiet, ka jūs nesāk vainot par inonarhisma aizstāvi, — un meitenei pateica: — Priecājos ar jums iepazīties. Es pazīstu jūsu tēvu.

Viņa nedomāja izvairīties.

Meitene grozīja pirkstos pusizdzertu glāzi un klusēja.

— Patiesībai par godu esmu ar mieru saņemt jebkuru sodu, — Tāvets Tomsons atjokoja.

— Mēs braucam prom,— pārvaldes priekšnieks, pienācis pie Margitas, tai klusu pačukstēja. — Lūdzam jūs sēsties otrajā mašīnā. Jūs brauksiet kopā ar...

Rambakam samisējās, un viesu delegācijas vadītāja vārdu viņš nepateica. Vīrs bija jau mazliet dūšā. Margitai nebija nekādas patikas braukt. Arī automašīnā un somu pirts kamīna telpā Sameds runāja tikai par aužamstellēm, to uzstādīšanu, ražošanas līnijām, jaunās tehnikas ieviešanu, ražošanas efektivitātes palielināšanu, sarežģītiem organizācijas jautājumiem, trūkumiem kooperēšanā — šķiet, viņš bija savas specialitātes fanātiķis.

Iet pirtī sautēties Sameds kategoriski atteicās.

Toties ar visu miesu un dvēseli dziedāja līdzi «Alus darītāju», viņam bija augsts baritons vai baritonais tenors, — Margita lāgā neorientējās mūzikā.

Pēc pāris stundām Sameds lūdza aizvest viņu atpakaļ uz pilsētu, sacīdams, ka vēl šonakt grib zvanīt uz Baku. Iereibis viņš nebija nepavisam.

AAargita atgriezās pilsētā reizē ar viņu. Etiķete prasīja, lai arī pārvaldes priekšnieks pievienotos. Viņam nācās samērā grūti šķirties no palicējiem.

Atce|ā Sameds kaut ko dziedāja azerbaidžāņu valodā. Dziesma bija skumja.

Arī Margitu pārņēma skumjas.

Vispirms aizveda ciemiņu līdz viņa viesnīcai, tad Aīargitu uz mājām. Pēc tam pārvaldes priekšnieks aizkauca atpakaļ uz somu pirti.

Atargitu mocīja bezmiegs. Viņai nedeva mieru divi jautājumi. Kāpēc Tāvcts Tomsons to iepazīstināja ar Andreasa meitu? Un ko Andrcasa meita zina par viņu — Atargitu? Skaidrs, ja viņa apprecētos ar An-dreasu, Ille, tāds bija šīs informācijas princeses vārds, kļūs viņas ienaidniece.

9

Ieradās Ella un pavēstīja Andreasam, lai sagatavojas uz pārvākšanos. Slimniekus, kuri sāk atveseļoties, no šejienes parasti aizvedot, un viņš tik jauki esot sācis atlabt, ka intensīvā ārstēšana vairs neesot vajadzīga, bet šī — septītā palāta paredzēta intensīvajai ārstēšanai. Jāatbrīvo vieta, jauni infarktnieki nāk ar joni klāt, tāpat citi sirdsslimnieki smagā stāvokli, lai nu neskaišoties par traucējumu. Jaunajā palātā viņam būšot ērtāk, astotajā esot itin mājīgi, viens bārdainis gan tāds tiepīgāks, par citiem turpretī nevarot teikt neko peļamu. Ja viņu atstātu šepat, tad galu galā dabūtu ciest tikai viņa nervi.

— Lai gan nervi tev stipri, — mēļoja sanitāre; ar viņas runas plūdiem Andreass jau bija saradis, — tev pat asinsspiediens nepaaugstinājās, kad tepat blakus cilvēks šķīrās no šīspasaules, ārsti gan raizējās par tevi. Viņi nedomāja, ka jūrnieka sirds stāsies pukstēt, un savā starpā nosprieda, ka strofantins ir palīdzējis, bet kapteinis ņem un izdziest, izdziest kā svece.

— Nāvi esmu redzējis jau daudzkārt, — Andreass atteica.

— Neba nu es mazāk, — Ella iebilda, — bet katra reize atstāj iespaidu. Sākumā — visu pirmo gadu, kad vajadzēja pārcilāt aizgājušos, šķebināja dūšu un bija jālaiž pār mēli, tagad aprasts. Mirušos pārvietot gan pieradu, bet nāvi skatīt vaigu vaigā ne. Metas žēl, paliek skumji ap sirdi, kaut arī reizēm nezini pat aizgājēja vārdu. Tavi nervi ir stiprāki, tev vajadzētu būt labam ģimenes cilvēkam.

Andreass pasmaidīja:

— Mana laulība pajuka.

Ella gluži vai satrūkās:

— Taču ne slimības dēļ? Kad tad izšķīrāties?

— Slimības dēļ gan ne. Dzīvojam šķirti jau sen.

— Paldies dievam, — Ella atviegloti uzelpoja. — Ja iejauktas sievietes, tad nav glābiņa. Atkal tiekoties, satraucas un niknojas, un, paskat — lēkme klāt gan. Kālab tad šī skrēja prom? Es nu gan nekur nemuktu — tāds stiprs un prātīgs vīrs. Arī viss cits, kā jau vīrietim ļ'ienākas... Neņem ļaunā, ka es tā saku, tev klāt lipināties netaisos, — kas tas vīrietis īsti ir, par to es vairs sen nedomāju. Man, kur tas laiks, jau pāri sešdesmitiem, kaut pēc skata liekos jaunāka. Tālab, ka vaigi sārti un miesās padevusies veselīga, tievajām drīzāk sarodas krunkas. Varētu jau sen iet pensijā, bet nespēju pamest darbu, esmu te pieradusi, sirds nejauj iet prom, naudas arī vajag... Tu gan teici, ka ne jau sievas vainas pēc, bet ja nu tomēr, un es le vēl kaitinu tevi ar savām valodām. Tu laikam pats dzinies sieviešiem pakaj, nu nē, drīzāk viņas skrēja lev pakaj, jo neba nu sievieši tādam vīrietim kā tu liktu mieru. Un tāds, uz kuru sievieši kā uzmedoti, savas miesīgās laulenes dēļ sirdij streikot nejaus. Varbūt vienīgi tad, ja arī viņa sāk šaut pār strīpu. Are, kapteini iedzina kapā viņa paša sieva. Palicis atraitņos, kapteinis pārvedis mājās jaunu kundzi — uz pusi jaunāku nekā pats. Skaidrs, šī izgāja pie vīra viņa mājas, automobiļa, bonu un visādu ārzemju krāmu pēc. Gados jaunā sieva un darbs tad arī viņu nokāva, sieva un darbs — abi kopā. Sai ar māju un mašīnu vēl bijis par maz, mūsu zemes ražojumi neesot derējuši, pieprasījusi tikai ārzemju lietas. Mēbeles visas līdz pēdējam bijis jāapmaina, jāpērk krāsainais televizors, kažoku skapjos vai cik, kurpju un zamšādas zābaciņu visas malas pilnas, pavisam divdesmit pāru. Lai vairāk nopelnītu, kapteinis salūkojis darbu uz zvejas ku&a un devies uz Āfrikas piekrasti. Nauda nāca ar kaudzi, taču sirdēsti vēl vairāk. Pēdējais trieciens bijis tad, kad jaunule sākusi vest mājās svešus vīriešus. Tiklīdz vīrs jūrā, tā mijākie pie sāniem. Bet tagad sieva mantojusi kā māju, tā automašīnu un citu mantību piedevām, un tāds jau arī bija viņas nolūks. To mums stāstīja kapteiņa māsa, bet pašai asaras līst auma|ām.

Kaut gan Ella runāja, rokas kustēja vienā laidā. Viņa paguva uzmazgāt grīdu, noslaucīt putekļus,

iztīrīt izlietni, sakārtot gultas, puķēm ieliet tīru ūdeni. Ziedus Andreasam bija atnesusi meita.

— Pļāpāt man neatliek vaļas, puse no palātām vēl neuzkopta, pusdienlaiks drīz klāt. Tu guli mierīgs, pati izdarīšu visu, ko vajag, savākšu tavas mantas un aiznesīšu tās uz astoto palātu. Grāmatas lai nesīšu, lai gan tev nav brīv tik daudz lasīt. Lasīšana nogurdina vairāk nekā malkas ciršana, malkas ciršana nokausē kaulus un muskuļus, lasīšana — garu. Pārlieku liela lasīšana kaitē sirdij vairāk nekā cirvja cilāšana. Fiziska darba darītājiem infarkts atgadās pulka mazāk nekā pie rakstāmgalda sēdētājiem.

— Neesmu no tiem, kuri sēž pie rakstāmgalda, — Andreass ieteicās.

— Zinu jau, zinu, — Ella pamāja ar galvu. — Tikai diemžēl tu lasi akurāt kā tāds profesors. Būtu ņēmis rokā kaut vai stāstu grāmatas, bet tu urbies zinātne un filozofijā, ārstiem taisni brīnums par tevi. Mūsu nodaļas vadītāja pat teicās nožēlojam, ka šai jau vīrs mājās, citādi apņemtu tevi, kad būsi ticis uz pekām.

Jaunajā palātā bija sešas gultas. Andreasu iecēli guļvietā pie sienmalas, līdzās galvgalim novietoja skābekļa balonu. Ella salika viņa lietas naktsskapītī, sakārtoja pagalvja pacēiāju, paraudzīja, lai sega būtu kārtīgi pārklāta, un noteica:

— Uz šejieni tevi atnesām, no šejienes tu aiziesi pat-ar savām kājām.

Ella un pagarā, tievā ar dzīslainajām rokām apveltīt.« inedmpsa bija viņu uzlikušas uz nestuvēm ar riteņiem un pēc tam iecēlušas jaunajā guļvietā.

— Paldies dievam, ka neesi necik brangs, ar resnīšiem ir ko noņemties. Bet tieši resnajiem parasti uzbrūk sirdskaites, tievie biezāk slimo ar vēzi.

— Vai vēzis ir vieglāka slimiba? — Andreass centās

piemēroties Ellas tonim.

— Zināt, tas ir muļķīgs joks, — dzēlīgi ierunājās tievā medmāsa.

Andreass netika gudrs, vai šie vārdi domāti viņam vai Ellai. Laikam jau abiem.

— Vienā ziņā vieglāka, citā ziņā — smagāka, — Ella nejāva izsist sevi no sliedēm. — Ja pagūst laikā, tad vēzi izgriež ar visiem nagiem un ragiem un cilvēks ar ceturtdaļkuņģi nodzīvo vairākus gadu desmitus. Bet sirdi izoperēt laukā nevar, tas, ko pasākuši darīt Dienvidāfrikā un Amerikā, ir tikai izmēģinājuma pēc, neviens cilvēks ar pārstādītu sirdi ilgi nenodzīvo. Tātad šajā ziņā vēzis ir vieglāk uzveicams. Citā ziņā atkal smagāka kaite, jo, ja operācija nokavēta — un tā pa lielākajai dajai atgadās — nelīdz vairs ne nazis, nedz apstarošana, un beigās atliek vienas vienīgas sāpes un ciešanas. Tev, Ada, tāda sārta sejas krāsa, tev ne vēzis, ne kāda cita kaite nepiemetīsies, vienīgi niknu un neuzticīgu vīru tu vari sadabūt.

Garā, tievā medmāsa nez kāpēc cieši saknieba lūpas.

«Vecmeita,> Andreass sevī nodomāja.

Viņš jutās visai apmierināts, ka nok|uvis sienmales gultā. No svešiem ļaudīm viņš nebijās, jo visdažādākos apstākļos ātri sarada, taču patlaban tik labprāt baudītu mieru. Kaut krūtis vairs nejuta sāpes un elpas trūkums nemocīja, brīžiem uzmācās it kā satraukums un pagājušo nakti viņu vārdzināja galvassāpes. Ārstiem par to viņš nebilda ne vārda, baidīdamies, ka tad no tabletēm nebūs glābiņa.

Andreass pamanīja sarkano skābekļa balonu arī pie sava kaimiņa gultas galvgaļa, šim vīram bija brilles un kupla pilnbārda, un viņš patlaban pētīja pastkar-tites vai fotogrāfijas. Un Andreass nodomāja — tātad vēl viens infarktnieks. Vairāk balonu viņš nemanīja — vai nu te smagāk saslimušos neievietoja, vai arī sirds-slimnieku vairāk nebija.

Divi par viņu jaunāki vīrieši spēlēja kabatas formāta šahu un pārmija pa retam vārdam krievu valodā.

Netālu no loga gultā virs pārsega atgūlies jauns kalsens cilvēks un klausījās klusinātu mūziku, ko raidīja tranzistors. Savu uztvērēju Andreass neiedarbi-nāja.

Vidējā gulta bija tukša. Atšķirtā grāmata uz spilvena liecināja, ka šī vieta tomēr aizņemta.

Andreass pārāk neinteresējās par citiem palātas biedriem, Ella bija iepazīstinājusi ar viņu, teikdama, ka ievedot šiem jaunu infarktnieku un ka viņa vārds esot Andress — Ella nespēja aprast ar vārdu Andreass. Pats slimnieks tikai palocīja galvu.

Pusdienojot — viņš jau ēda patstāvīgi — Andreass uzzināja, kas gul viņam līdzās. Viņš bija nokļuvis vienā palātā ar Tcnupertu. Un ne tikai palāta bija kopēja, viņi gulēja blakus gultās. Izdzirdīs bārdaiņa balsi, Andreass vairs nešaubījās — tas ir Etss. Eduards Tenuperts. Kaimiņš viņu nepazina. Uz mirkli pat šķita — varbūt Etss negribēja viņu pazīt. Bet diez vai, laikam taču vienkārši nepazina — kā nekā pagājuši divdesmit pieci gadi.

Andreass nesteidzās uzsākt sarunu. Mierīgi apēda zupu un otro ēdienu — vārītu gājās gabaliņu ar makaroniem, un uzdzēra plūmju kompotu. Radās kāre aizsmēķēt. Līdz šim vēlēšanās uzvilkt dūmu netika tirdījusi, slimība bija atņēmusi jebkuru patiku smēķēt. Vai tagad veselība atgriezusies vai arī nervi uzbudināti Tenuperta dēļ?

— Tātad tas esi tu, — Andreass beidzot pievērsās savam kaimiņam.

Roku viņš nesniedza. Viņu rokas būtu saskārušās, ja otrs pastieptu pretī savējo.

— Jā, es, — atskanēja vēsa atbilde.

Arī Tcnuperta rokas palika, kur bijušas, — viena pabāzta zem galvas, otra atdusējās līdzās sānam. Brilles Tenuperts bija noņēmis, acīmredzot viņš tās lietoja tikai lasot.

Sapratis, kas ir jaunais kaimiņš, Eduards Tenuperts satraucās ne pa jokam. Māsas vīrs, ieradies viņu apraudzīt, bija gan ieminējies par Andreasa atrašanos šajā slimnīcā, taču viņš bija cerējis atgriezties mājās, pirms Andrcass būs ticis uz pekām. Iešāvās prātā, vai tik Jāka roka te nav palīdzējusi viņiem abiem sastapties. Iespējams, ka Jāks savā bērnišķīgajā labsirdībā sadomājis viņus samierināt. Jāks samierināja viņu arī ar Karinu. Karina nebūtu tik viegli līgusi mieru, kaut arī Kārina ir viņa māsa, bet Jāks — svešs cilvēks. Vienā rajonā kopā aizvadītā bērnība taču nepadara cilvēkus par asinsradiniekiem. Tagadējos laikos nelīdz pat asinsradniecība. Pēc atgriešanās viņš tūdaļ bija sameklējis māsu, bet Kārina salti noprasījusi, kas viņam te meklējams. Neatlika nekas cits kā pazust. Varbūt vajadzēja mesties uz ceļiem māsas priekšā un izlūgties grēku piedošanu? Tādu māsas izturēšanos viņš nebija gaidījis. Ar Frīdu Kārina sagājās. Nebūtu Jāks iestājies par starpnieku, viņš, Eduards, otrreiz vairs kāju nespertu pār Notmā nama slieksni, lai ari Kārina — vistuvākais cilvēks pasaulē. Var jau būt, ka Jāks tā rīkojās aiz pateicības, jo tas ir viņa nopelns, ka Jāks dabūja Kārinu un viņa vairs negaidīja savu Jallaku Atsu. Tomēr diez vai — pateicība pasaulē reti sastopama, Jāks vienkārši pēc dabas tāds samierinātājs padevies. Tiesa, ecēties ecējas uz nebēdu, bet jauna nevēl nevienam, viņš ir pali labsirdība. Ko gan galu

galā Karina var brālim pārmest? Vai to, ka viņš pateica, ko zināja un ko uzskatīja par patiesību? Viņam nebija nekādu šaubu, ka Andreass kritis pie VeJi-kije Lūkiem, — simtiem igauņu puišu tur sagūla Smiltainē. Viņš bija pārliecināts, ka Andreass nekad neatgrieztos Igaunijā, pat tad ne, ja būtu palicis dzīvo vidū. Jallaks atzina tikai sarkano Igauniju, baltajā Igaunijā lūgt žēlastību viņš nenāktu. Kurš toreiz varēja iedomāties, ka Igaunija atkal kļūs sarkana. Viņš, Eduards Tenuperts, gribēja savai māsai darīt tikai labu, jo kāpēc gan viņai, gaidot Andreasu, būtu jāļauj aizsteigties savai jaunībai. Tāpēc arī viņš neatkāpās no saviem vārdiem, kad Karina četrdesmit trešajā gadā atkal un atkal lika apzvērēt un vairākkārt no jauna viņu iztaujāja. Viņš gribēja darīt tikai labu, bet viņu vaino nekrietnā rīcībā. Savā sirdī Kārina viņam vēl šodien nav piedevusi. Lai jau nepiedod. Viņš nedomā kaut ko nožēlot, viņam nenāk ne prātā kādam pazemoties. Ne māsai, ne Andreasam. Kurš viņu nevēlas pazīt, to arī viņš nepazīs. Vai turpat blakus velk dvašu kāds gluži svešs cilvēks vai Jallaks — Jallaku Atss, kā to sauca viņu bērnības ielā —, viņam no tā ne silts, ne auksts. Katrā ziņā viņš jau nebūs tas, kurš pazīšanos atjaunos. Un pieglaimoties Andreasam — neparko. Viņš, Tenuperts, desmitiem reižu ticis pārbaudīts un uz likumu svariem svērts, viņam ne no kā nav jābaidās.

— Es tevi nepazinu, — Andreass ierunājās.

— Varbūt negribēji pazīt, — Eduards dzēlīgi atteica. Viņš tomēr nespēja valdīties.

— Bārda un brilles traucēja, — Andreass mierīgi turpināja.

Eduards nolēma saturēt sevi stingri grožos.

— Es pazinu uzreiz, kad tevi uz nestuvēm iestiepa.

Taču nevarēja novaldīties, nepiebildis:

— Labāk, ja uz šīm nestuvēm būtu gulējis kāds cits.

Un tūda| aptvēra, ka teikto var saprast arī tā, ka viņš nožēlo Andreasa saslimšanu. Bet viņš taču bija domājis pavisam kaut ko citu. Gribēja pašā sākumā ieviest skaidrību viņu attiecībās. Likt noprast — šī atkalredzēšanās viņam, Eduardam, nesagādā ne mazākā prieka.

— Divdesmit seši gadi.

Tenuperts apjauta, ka Andreass piemin gadus, kas pagājuši, kopš viņi nav tikušies.

— Vēl labāk, ja no divdesmit sešiem sanāktu piecdesmit divi.

Nu šaubām vairs nav vietas. Tenuperts jūtas apmierināts. Tagad Jallakam vajadzētu rimties.

Kādu brīdi valdīja klusums.

— Pēc kara es meklēju tevi, — Andreass turpināja.

— Un ko tu būtu darījis, ja mani sastaptu? Liktu aizvest uz Sibīriju? Tādiem kā tu tad bija brīva vaļa. — Eduards tūlīt saprata, ka joprojām runāt tādā garā nav nekāds prāta darbs.

Andreass bez dusmām atteica:

— Sibīrijā tu nonāci bez manas palīdzības.

— Jā gan. Un varu pateikt jau iepriekš: gudrāks netapu.

— Bet varbūt tomēr.

Šoreiz klusums ieilga.

Un atkal Andreass bija tas, kurš pārtrauca klusumu:

— Esi uzaudzējis sev bārdu. Tā nu tāda jauniešu

mode.

— Bārda tagad piederas pie šika. Un vecīšiem gribas pašikoties! — atskanēja no turienes, kur atradās kalsenais jauneklis.

Eduards Tcnupcrts viņam uzbrēca:

— Skic! Pagrieziet ska|āk savu trokšņukasti un neklausieties, ko citi runā. Pienapuikas, kam slapjš aiz ausim, drīkstēs muti vajā vērt tad, kad vistas čurās.

Šaha spēlmaņi, galvu paslējuši, neizpratnē vērās visapkārt.

Izstīdzējušais puisis savu tranzistoru arī pagrieza skāņāku.

Nu, kad Tenuperts bija izgāzis kādu tiesu sava piktuma, viņam kļuva vieglāk savaldīties. Viņš klusām nobubināja:

— Raksturs tev tāds pats kā senāk.

— Arī tu esi vēl aizvien sev uzticīgs.

Pašam par pārsteigumu Eduardam izlauzās:

— Es esmu... vraks.

Un Andreass savukārt atzinās:

— Man tāpat akumulators ir izlādējies.

Labu brīdi abi neteica ne vārda.

Lai atgūtos pilnīgi, Eduards sāka bakstīt sev zobus — sieva bija atnesusi uz slimnīcu plastmasas irbu-līšus. Muļķīgi tā uzliesmot kā degošam kadiķu krūmam unvēlglupāk bija atzīt sevi par vraku. Viņš nudien palaidis nerviem vaļu. Protams, dzīve viņu nav lutinājusi, viss noritējis savādāk, nekā pats bija gribējis, dzīve viņa nervus sasprindzinājusi kā mūzikas instrumenta stīgas. Pārāk ilgi viņš to visu izturējis. Nē, nē, nē! Nedrīkst mierināt sevi, ļauties žēlabām. Nedrīkst vājināt savu gribasspēku. Stiprie neplāj tūdaļ laukā visu, kas uz sirds, stiprie dara, ko pavēl prāts.

Andreasam nepalika nepamanīts Eduarda satraukums. Arī viņš jutās iekšēji saspringts, taču Eduards krietni vien vairāk. Andreass nolēma nekādā ziņā neizraisīt Eduardā dusmu uzplūdus. Arī pašam liekas emocijas var nodarit tikai ļaunu. Viņi nav vairs div-desmitgadnieki, kad jāplātās tikpat kā gaiļiem. Zināms, Etss izturējies pret viņu zemiski, tēloja āpsi, kā sacītu tas izstīdzējušais puisis, kuram Etss uzbļāva un apklusināja, taču infarkta slimnieki viens otru uz dueli nemēdz izaicināt. Turklāt arī laiks paveicis savu.

Šoreiz tas bija Tenuperts, kurš pārtrauca klusumu:

— Es tāpat pirmāk gulēju septītajā palātā, no kurienes tevi pārveda. Pastarpām tik tikko mani neaiz-stiepa tur atpakaļ. Pēc trim četrām nedēļām lēkme atkārtojās. Ne jau katram tā atgadās, bet man uzklupa otrreiz. Jau pirmajā reizē bija tā, ka posos uz viņsauli.

Eduarda balsī nemanīja ne mazākās atēnas no pirmītējās izaicinošās nevērības. Viņš runāja tā, kā jau slimnieki dažkārt paraduši viens otram klāstīt par savām kaitēm. Pat mazliet kā lepodamies par tik smagu sasirgšanu.

— Agrāk manai sirdij nekas nekaitēja, — Andreass sacīja, — kaut gan ārsti apliecina, ka mikroinfarkts man esot bijis jau senāk.

Arī Andreass runāja bez satraukuma.

— Vai tev pirms tam bija zems vai augsts asinsspiediens? — Eduards apvaicājās.

— Mazliet paaugstināts: astoņdesmit un simt piecdesmit simt sešdesmit.

— Man ir augstais. Tas ir, bija augstais, parasti virs divsimt, otrs — ap simt, tagad gan ir zemais. Infarkts pazemina spiedienu.

— Ar infarktu tagad slimo daudzi, — Andreass izpauda savas domas.

— Mūsu paaudzes slimība. — Eduards piebilda.

— Civilizētās pasaules kaite, — Andreass noformulēja. — Šolaiku slimība, ar ko sirgst uz visas zemeslodes. Droši vien ar tādu nelaimi vajadzēs mocīties vēl dažai labai nākamai paaudzei.

Eduards mazliet skumji pasmaidīja:

— Kopīgu valodu mums grūti rast.

Arī Andreasa balsī atskanēja siltāki toņi:

— Kādreiz mēs allaž viens otram palīdzējām.

— Steidzāmies palīgā, ja uzbruka svešie, bet savā starpā pa reizei sakāvāmies arī.

— Tevi pēc balss vien var pazīt, — Andreass apliecināja. — Kaut par dziedoni būtu izmācījies.

— Tēvs bija nodomājis izskolot mani par mācītāju, tu taču pats zini. Tieši balss dēļ. Mācītāji tajos laikos bija ietekmīgi vīri. Bet man tas ne prātā. Uzskatīju sevi par bezdievi. Starp citu, man liekas, tas biju es, kas palīdzēja tev kļūt par pagānu.

— Palīdzēji, tas tiesa. Zobojies par baznīctēviem, zākājies par bībelstāstiem* — visu atminos. Tavam tēvam piederēja māja...

— Kas nu tā par māju — gatavā priekšpilsētas pažobele, — Eduards pārtrauca Andreasu. — Istabeles ar plīti — tādi bija dzīvokļi, ateja turpat ārā koridorā. Tikai anketu sagandētu, bet, par laimi, tā būda laikus nonāca zem āmura.

Šoreiz Tenuperts pasmējās no sirds.

— Nu, savu māju tu vis nenopel, tā bija prāvāka un lepnāka par dažu labu Juhkentāla ielas ērbēģi, — Andreass smaidīdams strīdējās pretī. — Tev par godu jāsaka — tu nepavisam neizturējies kā namīpašnieka dēls. Augstprātīgs biji gan, bet ne jau tēva mājas pēc. Memmcs dēliņus necieti, biji, tā sakot, caurcaurēm savs puika.

Jaunību atceroties, abi itin kā atplauka.

Eduards Tenuperts apvaicājās:

— Kad tev uznāca... sirdslēkme?

— Pirms dienām desmit, — Andreass Jallaks atteica.

— Man drīz būs pagājis mēnesis.

Andreass piebilda:

— Tu esi pasteidzies — pāris nedēļu ātrāk.

— Nepiemirsti — esmu taču divas nedēļas vecāks nekā tu, — Eduards piezīmēja. — Dīvaina sagadīšanās,

nudien.

Andreass mēļoja:

— Jāsāk gandrīz ticēt debesu spēkiem.

— Jā, te ir ko palauzīt galvu, — Eduards atsaucās, — kāpēc pār mums abiem vienā laikā sāk spriest tiesu.

— Ko citu — jābūt brašiem un jāturas pretī, — Andreass nosprieda.

— Pie tiesas galda stāvēt — tas nav joks, — Eduards kļuva nopietns. — Tev laikam nekad nav bijis jāatbild tiesas priekšā?

— Nav gan, — Andreass apliecināja. Tad atcerējās, ka viņa laulību taču šķīra tiesā, bet Eduards bija domājis pavisam ko citu.

— Dzīvi tu pazīsti tikai pa pusei.

— Būtu bijis labāk, ja arī tev Šī puse paliktu neiepazīta.

— Kas zina, — Eduards nenoteikti iebilda un pievērsās citam sarunu tematam: — Gaidu, kad atļaus piecelties no gultas, gluži kā uz dvēseles atpestīšanu.

Viņš jutās apmierināts — šoreiz izdevās noturēt sevi grožos.

Andreass pavirzījās mazliet augstāk uz spilvena — no nemitīgās guļavošanas sāka sāpēt mugura, un viņš žēlojās:

— Pat uz sāniem neatvēl gulēt.

— Palūdz, lai iedod gumijas riņķus, ko palikt zem muguras, — Eduards pamācīja. — Citādi āda sakarsīs

un izsutis. Radīsies izgulējuma brūces. Pats muļķīgākais ir tas, ka nav brīv aiziet pat uz ateju.

— Es laikam arī neparko nevarēšu pierast pie šībera, — Andreass nopūtās.

Eduards savukārt vēlreiz nosūkstījās:

— Ellīgi žēl, ka nav briv aiziet pat uz ateju.

Andreass iesmējās:

— Pēc tik ilgiem laikiem tomēr atradām kopīgu valodu.

Ienāca medmāsa un, kā parasti pēcpusdienās, izda-rija Andreasam injekciju. Arī Tenupertam injicēja zāles. Andreass jutās noguris un nolēma pagulēt. Mierīgs, spirdzinošs miegs tomēr nenāca. Viņš tikai gulšņāja — pa pusei aizmidzis, pa pusei nomodā. Rēgojās dīvainas ainas, no jauna uzmācās žņaudzējs, it kā kāds gultos virsū uz krūtīm. Viņš pamodās, kad izdzirda medmāsu vaicājam, vai viņam kļuvis nelabi. Izrādījās, ka viņš miegā stenējis un vaidējis un Eduards, domādams, ka var notikt kas Jauns, izsaucis medmāsu.

— Laikam lietuvēns uzmācās, — Andreass sacīja. Medmāsa pārbaudīja pulsu, — tas esot normāls. Tomēr sapilināja zāles un lika iedzert, — tās garšoja pavisam svešādi. Andreass centās iemigt no jauna.

Bet miegs joprojām bija trausls.

Vakarpusē Andreass un Eduards atkal uzsāka pārrunas. Eduards stāstīja, ka beidzamos trīs gadus strādājis starppilsētu preču pārvadāšanā. Par izpeļņu nav ko žēloties, tikai tagad vajadzēs meklēt citu darbu — tālie braucieni pārāk nogurdina. Arī galapunktā nonākot, kārtīgi atpūsties neiznāk.

— Mans darbs nav pa jokam, — Eduards ne reizi vien atkārtoja. — Tepat pa Tartu, Viljandi vai Pērnu ceļiem es nebraukāju. Mani maršruti aizved līdz Kijevai, Harkovai, KiŠiņevai, Minskai. Ļvova un Viļņa —

tās ir pašas tuvākās vietas. Allaž divas, trīs un četras dienas pēc kārtas pie stūres. Man iznācis braukt bez pārinieka pat līdz Kijevai, noliekos uz aci, pāris stundu pasnaužu un ar skubu atpakaļ. Instrukcijas to gan nepieļauj, bet reizēm ir tā, ka citādi nevar. Tālo kravas reisu šoferiem sirds palaikam uzdod. Man nevajadzētu tur strādāt, tāds darbs vairāk domāts gados jaunākiem, bet man jau drīz visi piecdesmit uz kamiešiem. Vilināja labā izpeļņa. Būtu gājis kaut uz starptautiskajiem kravas reisiem, tikai gadi un vēl šis tas neklapēja.

Par dzīves apstākļiem Tenuperts nežēlojās. Tieši otrādi — pats apliecināja, ka iekārtojies labi. Pēc Tāveta Tomsona vārdiem Andrcass zināja, ka Tenupertiem pieder samērā plašs un mūsdienīgs savrupnams Pēs-kilā. Klogā viņi ceļot vasaras mītni, tās projekts esot apskaužami moderns — viņi nemēdzot darīt neko pa roku galam.

— Iznāk, ka namīpašnieka mikrobs tevī tomēr iesēdies, — Andrcass pazobojās. Sie mazliet dzēlīgie vārdi tik tikko neizsita Eduardu atkal no sliedēm.

— A\āja nav uz mana vārda, — viņš strupi paskaidroja. — To cēla mans sievastēvs, kad es vēl krietnā attālumā no mājām raku ogles.

— Tad ar sievastēvu tev gaužām palaimējies, —. Andrcass,- tāpat kā iepriekš, mazliet zobgalīgi piebilda.

— Nudien palaimējies, — Eduards apstiprināja. — Izdarīgs vīrs bija. Seglinieks. Tūdaļ četrdesmit ceturtajā gadā iestājās artelī, drīz tika par priekšnieku. Savu nozari pārzināja, bija cilvēks ar galvu — labums kā valstij un artelim, tā pašam arī. Pēc arteļu likvidēšanas strādāja kooperatīvu sistēmā, tur tāpat viss gāja gods godam. Kad mira, atradās mīksto mēbeļu darbnīcas vadītāja postenī, — tagad jau sesto gadu atdusas Ra-huinē kapsētā. Sievastēvs prata dzīvot. Tādiem cilvēkiem

kā viņš piemīt brīnumaina spēja iejusties jebkuros apstākļos, un tāpēc arī viņi aizvien dzīvo zaļas dienas. Turklāt viņi blēdības netaisa, neapkrāpj nevienu, tikai atrod kanālus, pa kuriem iroties krietni vien atbirst ari pašam. Ja vēlies, šādus Jaudis var nosaukt par materiālās ieinteresētības pionieriem.

Sājos Eduarda vārdos izpaudās ironija, un Andreass atkal nodomāja, ka Eduards savu iedabu nav mainījis.

Andreasam par brīnumu, Eduards ieminējās par viņa galvassāpēm.

— Sāpes galvā mazinājušās, — sacīja Andreass, domās pārlikdams, kurš būtu varējis Eduardam par tām izstāstīt. Jāks vai Tāvets?

— Tev paveicās, varēja beigties arī jaunāk, <— Eduards piebilda.

— Laikam jau paveicās, — Andreass nestrīdējās pretī.

— Kur tas notika?

— Oruveres lielceļā.

— Kas tevi tur dzina?

— Man bija jāuzstājas.

— Nelaimes gadījums vai arī tīšām gribēja sabraukt?

— Tu, kā redzu, esi lietas kursā, kas ar mani notiek, — Andreass pasmaidīja.

Tenuperts grieza ilksis atpakaļ un pēc brīža ierunājās par kaut ko citu:

— Vai sirds tev agrāk nav streikojusi?

— Galva sāpēja tā, ka, likās, sajukšu prātā, bet sirdij līdz tam nekādas vainas nemanīju.

— Man gan ar sirdi iznāca noņemties jau pirms vairākiem gadiem. Kādu laiku bija labāk, bet tagad nolika gar zemi. Jāmeklē cits darbs, pāri spēkiem rauties vairs nedrīkstu.

— Cik tev bērnu?

— Viens. Dēls. Varēja būt vairāk. Mana vaina tā nav.

— Es izšķīros, — Andreass ieminējās. — Man divi bērni, dēls un meita. Dzīvo pie savas mātes.

Eduards nodomāja, ka Andreasa dzīvi nav ko apskaust.

Andreass nožēloja, ka bija izstāstījis par savu Izjukušo ģimenes dzīvi.

Pirms laidās snaudā, viņš vēl ierunājās:

— Kad tu pēdējo reizi ieklausījies lietus lāsēs aiz loga?

Jautājums Eduardam šķita dīvains.

— Ja līst lietus un pieturas vējš, tad lāses sitas mašīnai pret priekšējo stiklu, — viņš noņurdēja. Oma nez kālab atkal pasliktinājās.

— Nūjā, tas saprotams, — nomurmināja Andreass un noprata, ka to, ko izjutis aizvakar, ieklausoties lietus lāsēs aiz loga, grūti likt apjaust otram cilvēkam.

10

Andreass Jallaks netika gudrs, kas viņa meitai padomā.

Kad Ille neiekļuva universitātē, viņa bija nosolījusies, ka mieru nemetīs — nākamajā gadā no jauna braukšot uz Tartu kārtot eksāmenus. Un, ja ari tad nelaimēsies, mēģināšot vēl — trešo reizi. Tik viegli viņa vis nepadošoties. Jau ziemā sākšot gatavoties iestāju pārbaudījumiem, jo uz laimi vien cerēt esot velti. Arī tagad neesot uz laimi vien pajāvusies, — viņai vienkārši neesot paveicies. Viņai bijušas tikpat daudzas balles kā pēdējam, kuru uzņēma. Un arī matemātikā

viņiem abiem bijušas vienādas atzīmes — piecnieks. Kāpēc deva priekšroku tam otrajam, to viņa nezinot, neesot gājusi prasīt paskaidrojumus, un tas arī nebūtu neko līdzējis — uzņemto saraksts jau bijis izlikts uz ziņojuma dēja. Iespējams, ka otrajam reflektantam veicās labāk tāpēc, ka viņš bija puisis un nāca no matemātikas fizikas speciālās skolas, kur arī universitātes mācību spēki pasniedza stundas, varbūt šo puisi pat pazina, varbūt viņš patiesi bija viens no ģēnijiem matemātikā. Laikrakstos bieži raksta par feminisma briesmām augstskolās un akadēmiski izglītotajā sabiedrības dajā, turklāt teorētisko matemātiku uzskata par vīriešu darbalauku. Varbūt ņēma vērā, ka viņai viens trijnieks — rakstu darbs igauņu valodā iegāza; no tā viņa nebija baidījusies itin nemaz, jo visus vienpadsmit gadus šajā priekšmetā bijuši tikai piecnieki. Puisim trijnieku nebija, un tas laikam izšķīra visu. Asaras viņa par šo kļūmi nedomājot liet, gada laikā noteikti pagūšot nodrošināties pret visādām nejaušībām. Tā Ille bija apgalvojusi mazliet vairāk nekā pirms gada, un viņš, Andreass, juties iepriecināts, ka meita pēc pirmās nopietnākās neveiksmes nenokar degunu. Padzirdis no dēla, ka šoreiz Ille uz Tartu nav braukusi un eksāmenos nav piedalījusies — dusmu uzliesmojumā dēls bija radis tēvu pēc iespējas sāpīgāk aizskart, trāpīt jo vārīgā vietā —, Andreass nodomāja, ka meita strādājot nav paguvusi kārtīgi sagatavoties pārbaudījumiem un tāpēc arī izvairījusies no otrreizējas izkrišanas. Viņš bija mierinājis sevi, ka IĪlei tikko divdesmit gadu un studijām vēl laika diezgan. Gatavojās parunāt ar meitu, bet nepaguva. Sazvanīt nelaimējās — ministrijā pateica, ka Ille ir komandējumā. Otrreiz piezvanīt nepaguva — viņu nogādāja slimnīcā.

— Es iestājos politehniskajā institūtā. Neklātienē. Visos eksāmenos dabūju piecniekus.

Dēls par to netika bildis ne vārda.

— Neklātienē, bez šaubām, grūtāk mācīties, taču daudzi tā dara un tiek galā. Gaisapilis sev neceļu, mazliet jau esmu izbaudījusi, ko nozīmē reizē strādāt un mācīties. Tie piecnieki paši no sevis klēpī neiekrita — visos eksāmenu priekšmetos rūpīgi sagatavojos. Ai, cik daudz var piemirsties pa vienu pašu gadu... Nebaidies, tēt, gan es savu panākšu. Vai Tartu man klātos viegli? Mācīties vajadzētu bibliotēkā, jo pirmo kursu studentus novieto kopmītņu vislielākajās istabās, kur nekad nenorimst kņada un nav miera. Dzīvot divās vietās — arī tas nav nekāds atvieglojums, stipendijas nav lielas. Tu būtu palīdzējis. Bet kāpēc es pati nevaru pelnīt? Mans pašreizējais darbs man patīk, pat ļoti patīk. Neviens nemitīgi neizrīko, man pašai savs darba sektors. Ar katru gadu pieaug informācijas nozīme ikvienā dzīves jomā, un man šis darbs pa prātam.

Jo vairāk Ille runāja, jo skaidrāk slimnieks noprata, ka meita ir stipri pārvērtusies. Tas bija it kā gluži cits cilvēks, kas te pie viņa gultas sēdēja uz krēsla — moderna somiņa rokās, tās krāsu tonim pieskaņotas gluži jaunas kurpes kājās, nagi nokrāsoti koši sarkani. Agrāk Ille savai ārienei tik lielu uzmanību nepievērsa, arī tik lietišķi visu nemēdza apsvērt. Vēl pavisam nesen IHei otrajā plānā atradās viss, kas liek dzīves īsto vērtību saskatīt turībā un ērtībās, personiskajā labklājībā. Pirms gada viņa apliecināja, ka iztiks ar mazumu, ka galvenais — mācīties to, ko grib. Par matemātikas teorētiskajām problēmām sajūsminātā meita Andreasam patika labāk. Toreiz, runājot par grūtībām, kas sagaida, mācoties Tartu, ille bija atmetusi tikai ar roku: «Ja citi tiek gala, izturēšu ari es. Tu taču zini, ka visādi kankari un galda sudrabs nav mans ideāls.» Meitas dedzība bija sagādājusi viņam prieku.

— Un tagad es studēju informācijas tehniku, — 111c beidza savu stāstījumu.

Viņa par visu runāja ar tādu jūsmīgu vieglumu, itin kā universitātes nemaz nebūtu žēl. Bet ja nu ar priecīgu sejas izteiksmi viņa spēlē vistiņas? Tēva dēļ — lai viņu, sirdsslimnieku, neapbēdinātu? Ille taču pamest darbu nevar, tāpēc ka ģimene bez viņas algas nespēj izdzīvot. No Andreasa tiem ne kapeiku nav ko gaidīt, dēlam apģērbu pērk Naima — Ille to visu zina. Ille mātes nastu grib atvieglot, bet uzturēšanās Tartu tikai padarītu to vēl smagāku. Andreass Jallaks jutās vainīgs meitas priekšā. Viņš gan IĪlei bija skaidri pateicis: uz viņu meita var paļauties — vismaz trīsdesmit rubļi ik mēnesi pa studiju laiku universitātē viņai nodrošināti, bet Naima acīmredzot aizliegusi Illei griezties pie tēva pēc atbalsta. Dēlu viņa paguvusi sadumpot pret tēvu, Ille līdz šim vairāk turējās tēva pusē, taču Naima ir neatlaidīga.

— Es būtu tev palīdzējis, — slimnieks klusu noteica.

— To esi zinu, tēt, — meita sacīja, — un neesmu piemirsusi. Ne jau uz ātru roku atteicos no nodoma studēt Tartu. Tieši iestājoties universitātē, es būtu rīkojusies pārsteidzīgi. Gluži kā tiepīgs āzis, kurš iespītējies un neatlaižas no sava kādreiz pieņemtā lēmuma. Arī Politehniskajā institūtā iegūšu augstāko izglītību, turklāt tādu, kas pilnīgi atbilst mana pašreizējā darba profilam. Grūti pasacīt, vai teorētiskā matemātika būtu mana īstā specialitāte, — kas gan par to, ja vidusskolā man bija labas sekmes šajā priekšmetā. Darbs, ko daru patlaban, man patiešām ļoti pa pārtam. Informācijas teorija ir bezgala interesanta, tēt. Nudien esmu pār-

liecināta, ka tieši kibernētika kļūs par manu darbalauku.

— Tu nevari iedomāties, cik grūti ir strādāt un mācīties. Un ko tad, ja apprecēsies un radīsies bērni?

— Ai tēt, nu tu runā kā tāds piparbodnieks. Vai tad universitātē es tiktu pasargāta no apprecēšanās bubuja un visa cita?

Ule jautri iesmējās.

Andreass nerimās:

— Pats galvenais, ka tik tu vēlāk nesāc nožēlot.

— Tas nenotiks, tēt, esmu visu pārdomājusi. Kas attiecas uz grūtībām, tad kāpēc gan lai uzskatu sevi par mazāk spējīgu nekā citi. Mūsdienās neklātienē mācās tūkstošiem cilvēku. Ko var citi, to es arī, — Ille palika pie sava. Sie vārdi, kas tā ielīksmoja Andreasu pirms gada, tagad vairs neaizkustināja. Tie šķita paužam drīzāk dižošanos, ietiepīgu pašattaisnošanos.

— Arī universitātē tu būtu varējusi studēt neklātienē, — slimnieks iebilda, joprojām lāgā neizprazdams, kāpēc meita mainījusi savu nodomu.

— Teorētisko matemātiku neklātienē nevar studēt, un skolotājas darbs mani nevilina, — Ille mierīgi paskaidroja. — Man patiktu vēl kaut kas — angļu valoda. Atceries, devītajā klasē angļu valodu es dievināju. Bet tu laikam to nezini, jo kopā ar mums vairs nedzīvoji.

Andreasam nebija viegli uzklausīt šos vārdus.

Ille, šķiet, nopratusi, ka tēvs jutās aizskarts, žigli piemetināja:

— Zini, zini, es taču tev stāstīju.

— Matemātikā un angļu valodā tev tiešām veicās labi, — viņš nomurmināja.

— Pagājušajā gadā angļu valodu mācījos vēl papildus, — meita raiti turpināja.

Slimnieks klusībā pārlika, ka par savu meitu zina visai maz.

— Ja institūtam nevajadzēs ziedot visu brīvo laiku, nākamgad apmeklēšu arī svešvalodu kursus. Manā specialitātē grūti tikt galā bez angju valodas.

Pirms minūtēm desmit IĪle tēvam šķita salta aprēķinātāja, bet tagad gluži otrādi — tīrā auša.

— Darbs, mācības institūtā un vēl valodu kursi — vai nav pārāk plaša programma? Es esmu mācījies neklātienē, es zinu...

Ille nejāva tēvam turpināt:

— Tev bija trīsdesmit trīs gadi, kad iestājies augstskolā. Es labi atceros, kā tu sūkstījies, kāpēc neesi to izdarījis agrāk. Arī darbs tev bija daudz nogurdinošāks, atbildība lielāka. Man tikai divdesmit gadu, neaizmirsti to, tēt.

Andreass pasmaidīja:

— Tieši tāpēc arī es to visu saku, ka tev nupat palika divdesmit. Pirms gada zvērēji mūžīgu uzticību teorētiskajai matemātikai un Tartu universitātei, bet tagad ierodies pie manis ar runām par informācijas tehniku un Tallinas politehnisko institūtu. Kas notiks vēl pēc gada vai diviem?

Ille piesarka.

— Tā jau es domāju, ka tev nepatiks, — viņa atzinās, mazliet apjukusi, — tāpēc arī pirmajā reizē neko neteicu. Arī Tāvets...

Šoreiz tēvs kjuva nepacietīgs:

— Kas? Vai Tāvets Tomsons?

Illei vaigi iekvēlojās vēl košāk.

— Nūjā, biedrs Tomsons, — meita ātri saņēmās. — Tu taču biedru Tomsonu sauci par Tāvetu, un viņš, biedrs Tomsons, kad parakstīja manu raksturojumu — institūts pieprasa no darba vietas raksturojumu — ietei-

cās, ka diez vai tev patikšot, ja es stāšos politehniskajā... Ministrs pats ar tik niecīgiem papīriem, kāds ir neievērojamas darbinieces raksturojums, nenodarbojas.

Meitas beidzamajos vārdos slēpās laba tiesa ironijas.

Andrcass Jallaks zināja, ka abi bērni, kā Andress, tā Ille, bija mantojuši viņa nesavaldību. Tiklīdz pamanīja, ka pret viņiem izturas netaisni, šiem tūdaj spuras gaisā. Un Andreass zināja, ka meita bija spējīga negaidot noslēgties sevī, k|ūt mazrunīga, un to viņš nepavisam negribēja. Tikai vēlējās tikt skaidrībā, kāpēc viņa atmetusi savus agrākos nodomus.

— Mana patika vai nepatika te neko neizšķirs, — Andreass samierinoši noteica. — Tikai tu pati neizlem tik pārsteidzīgi.

— Esmu visu apdomājusi, tēt, — llle steidzās paskaidrot.— Pērngada kjūme aizdeva dusmas, un tu zini, tēt, ka dusmas pamodina manī spītu — dusmas arī tevi, tēt, dara iespītīgu, un es esmu tava meita — un tieši aiz spīts es arī tā nozvērējos darīt. Teorētiskā matemātika, protams, man arī tagad patīk, bet ne mazāk patīk angļu valoda, vilina kibernētika. Tik jaunai kā es grūti uzreiz izlemt par visu turpmāko dzīvi. Nebaidies, tēt, institūtu es pabeigšu, pat tad, ja justos vīlusies šajā specialitātē, bez augstākās izglītības es nepalikšu. Un arī angju valodas apgūšanu nepametīšu pusratā.

Andreass vērīgi palūkojās uz meitu. Te viņa šķita itin kā agrākā Ille, bet turpat atkal — gluži svešāda, nebijusi. Kaut kas viņā pārvērties, tikai viņš nekādi nespēja uztvert, kas īsti.

— Kā tev klājas vispār — darbā un... mājās?

— Darbā? Labi, tēt. Ļoti labi. Baiļojos, ka ministrija ir tāda īpaša izcila iestāde, baidījos, vai pret mani

neizturēsies kā pret niecīgu kukainīti. Par laimi, mūsu ministrija ir tāda pati iestāde kā visas citas. Istaba, kurā man ierādīja vietu, ir apmēram tāda, kā tev savā laikā bija komitejā, — rakstāmgaldi, telefona zvani, ļaudis nāk un iet. No skolas direktora, — IĪle iesmējās, — es baidījos daudz vairāk nekā tagad no ministra.

— Kādi ir tavi pienākumi?

— Galvenokārt tulkoju. No krievu un angļu valodas. Ministrs izteicās atzinīgi par manu krievu valodas prasmi — nepavisam nevarot manīt igauņu akcentu. Viņš gan runā abās valodās ar akcentu — kā igauniski, tā krieviski. Tā... biedrs Tomsons nodomājis noorganizēt informācijas nodaļu, mūsdienās bez tās neviena centrālā iestāde netiekot galā. Solījās Maskavā izkaulēt papildštatus. Tu droši vien zini — mūsu ministrija ir Vissavienības nozīmes iestāde.

— Un kas ir tavs šefs? — Andreass jautāja.

— Oficiāli es skaitos administratīvi saimnieciskajā daļā. Neoficiāli mēs, es un kāds tehnisko zinātņu kandidāts, sastādām atsevišķu informācijas sektoru, administrācijas daļas vadītājs nejaucas mūsu darbā. Ar mums nodarbojas ražošanas daļa, tirdzniecības daļa, bet no ministrijas vadības tavs draugs Tāvets, kurš man jāsauc par biedru Tomsonu, — IUe smiedamās nobeidza. Pašpaļāvību viņa bija atguvusi pilnīgi.

— Bet mājās?

— Mājās... — IĪle samtnstinājās, acīmredzot pārdomāja, ko atbildēt. — Andress uzvedas tāpat kā vienmēr, bet mātei paaugstināja algu.

Mirkli klusējusi, viņa piebilda:

— Es laikam došos prom no mātes. Gada beigās mūsu ministrijai piešķirs jaunus dzīvokļus, arī mani iekļāva sarakstā.

Vairāk Andreass neko netaujāja. Pietika ar to, ko bija dzirdējis. Ja nebūtu jāguj slimības gultā, kur pats saviem spēkiem pat pagriezties nedrīkstēja, un ja tuvumā neatrastos svešas ausis, tad viņš iztincinātu meitu pa īstam. Diemžēl vajadzēja turēt mēli aiz zobiem un rādīt laipnu seju, jo citu cilvēku klātbūtnē 1 Īle ievilktos kā gliemezis savā čaulā.

Vakarpusē Andreass nekādi nespēja nomierināties. Parastajos apstākļos viņš, ne brīdi nevilcinādamies, būtu tvēris pēc telefona klausules un vienalga — no Tāveta vai ministra izdabūjis skaidras ziņas. Tiesa, pa rastajos apstākļos viņa domas aizņemtu ar paša darbu saistītie jautājumi un diez vai atliktu laika rūpēm par meitu. No rīta līdz vakaram nemitīgās sarunas pa telefonu, nebeidzamā papīru — lēmumu un rīkojumu pārlūkošana, atskaišu un projektu sastādīšana, datu apkopošana, gājieni uz rūpnīcām un iestādēm, sanāksmes, apspriedes, sarunas un pārrunas, uzstāšanās un repre zentēšanās, kārtošana un organizēšana, ierosinājumi un kontrole. Arī mājās pārnākot, jādomā par visu, kas darāms, neatrisinātajām problēmām un konfliktiem, lie atgādina par sevi pat tad, kad tu, cilvēks, sēdi mazmājiņā. Un pēkšņi Andreass apjauta, ka viņš aizvien vēl domā kā partijas darbinieks — lēmumu projektu sastādīšana, organizēšana un kontrole viņam ir jau pagātne, un tāda tā būs arī turpmāk. Partijas darbam nepieciešama stipra veselība; kad viņa galvassāpes bija mitējušās, viņš cerēja, ka atgriezīsies senākā enerģija un gribasspēks, taču tagad saprata, ka ar šādām cerībām tikai māna sevi. Viņa paša akumulatora baterijas iztukšojušās, tāpēc citus cilvēkus viņš vairs nespēs uzlādēt. Nav pat īsti droši, vai ar savu pašreizējo darbu maz tiks galā. Skumji to apzināties. Laikam arī par krāšņu meistaru strādājot, viņš nespētu pietiekami daudz domāt par meitu. Ja viņi atrastos divatā, iespējams, viņš IUei pateiktu vienu otru stiprāku vārdu un sacīto vēlāk nožēlotu, jo ne jau 111c vainojama, bet gan ministrija, tas ir, kāds no ministrijas. Vai tad šai iestādei tik daudz dzīvokļu, ka tikko degunu apsildījušam tehniskajam darbnieciņam piedāvā dzīvokli — kaut arī mazu, kaut tikai istabu? Agrāk ministrijai dzīvokļu aizvien pietrūka. Ko īsti šie Ilies vārdi nozīmē? Kurš liti tā atbalsta, kurš ir šis labvēlis? Skaidrs, ka bez ietekmīga vai vismaz izmanīga protežētāja tādas lietas nenotiek. Tāvetam viņš bez kādiem aplinkiem noprasītu, vai godājamais ministra vietnieks Tomsons pats nav uzmeties viņa — Andreasa meitai par labvēli. Vai Tāvets vai kāds cits atbalstītājs arī padomā par to, ka šādā ceļā jaunais cilvēks tiek sagandēts? Meitene pieradīs pie nelūgtas aizbildnības, pielāgošanās, pieglaimošanās. Un visvelnišķīgākais ir tas, ka no Ilies tādā gadījumā tiek gaidīts pretpakalpo-jums, bet ar ko citu jauna sieviete var pakalpot, ja ne ar...

Andreass negribēja tālāk domāt. Un tomēr domāja. Slimības gultā no domām nevar izbēgt.

Kāpēc 1 lies izredzes dabūt dzīvokli viņu tā satrauc? Kāpēc viņš uz to raugās ar visļaunākajām aizdomām? Galu galā nekā dīvaina taču nav, ja jaunam darbiniekam piešķir vienistabas dzīvokli. Priecāties viņam vajadzētu, ja 111i ciena, ja viņa pratusi labi strādāt. Tāveta uzslavu Andreass nebija uztvēris nopietni, viņš bija pārliecināts, ka Tāvets tikai smērē viņam medu uz lūpām, saka kaut ko patīkamu, lai kādreizējam bērnības draugam, kas nule kā ar nāvi cīkstējies, uzlabotu garastāvokli. Un kālab gan Tāvets nevarētu IUes atbildības izjūtu darbā un tulkotājas dotības patiesi novērtēt? Ille ir nopietna meitene, un valodas viņa arī prot, Ille labi

'

mācījās, tikai ar iekļūšanu universitātē nelaimējās. Tāpat viņai ir ķēriens sabiedriskajā darbā, komjaunatnē arī neiestājās tā kā viens otrs — tikai modes pēc — un klases vecākās pienākumus paveica gods godam. Aizdomājies tik tālu, Andrcass pēkšņi atklāja, ka spriež par savu meitu, itin kā tiktu prasīts oficiāls raksturojums: laba skolniece, savus pienākumus darbā veic ar atbildības izjūtu, sabiedriski aktīva. Patiesību sakot, viņš nepavisam nepazina savu meitu un apmierinājās ar atziņu, ka viņa mācās labi, komjaunatnē iestājās un ar puišiem nepinās. Jā, to, kā jau tēvs, viņš zināja — meita ir centīga, viņa ir pietiekami stūrgalvīga un mērķtiecīga un nemetīsies ap kaklu jebkuram puisim, kas tai sacīs komplimentus. Un kā negudra bija metusies uz matemātiku. Tagad jāsaka — bija, jo, kā redzams, visa šī jūsma beigusies. Vai tik viņu nebaida tas, ka IĪle neizturas akurāt tā, kā viņaprāt meitai būtu vajadzējis izturēties? Ka meita domā un dara citādi, nekā viņš, tēvs, uzskata par pareizu? Liekas, viņš pazinis tikai sestās septītās klases 111i, to 111i, kas bija vēl bērns. Par tagadējo 111i, kura iegājusi jaunas sievietes kārtā, viņš nezina vairāk kā par jebkuru citu — gluži svešu cilvēku.

Nu ko viņš galu galā vēl zina par Illi? Vai to, ka IIle ir glīta, stalta meitene. Un ka šī sieviete — ja kādai divdesmit gadu, tā ir pieaugusi sieviete — jebkurā brīdī var apprecēties. Kārina bija par Illi nevis vecāka, bet gan jaunāka, kad viņi... Varbūt IĪle pati sākusi enerģiski rīkoties, lai ar ministrijas palīdzību liktu pie dzīvokļa, un dzīvoklis nepieciešams, lai sāktu vīt pati savu ligzdu. Iespējams, ka viņa devusies pie paša ministra un izlūgusies arī Tāvcta Tomsona atbalstu. Kas zina — varbūt IĪle negāja uz Tartu tieši tāpēc, ka bija nodomājusi precēties un tikt pie dzīvokļa.

Uz laiku darbā pieņemtajiem dzīvokli nedotu, un IĪlei nebija izvēles iespēju: vai nu strādāt ministrijā, mācīties neklātienē Politehniskajā institūtā un cerēt uz dzīvokli, vai Tartu universitāte un kopmītne. Un Tāvets palīdz IĪlei, palīdz viņa — Andreasa dēj, viņu senās draudzības dēļ. Un arī pašas 1 lies dēļ — ministrijā taču cer, ka IĪle ar laiku kļūs par teicamu darbinieci. Iznāk, ka visi saprot viņa meitu, vienīgi viņš, Ilies tēvs, ne.

Andreass nosprieda, vai tikai viņš visu to nav safan-tazējis. Diez vai meita kaut ko slēptu no tēva, — par iziešanu pie vīra viņa nebilda ne vārda, bet tik svarīgu notikumu taču nenoklusētu.

Zināms, Illei ir diezgan noslēgts raksturs. Bet kad lai viņa būtu paspējusi tēvam izkratīt sirdi? Beidzamos trīs gadus viņi vienuviet vairs nedzīvo, un arī pirms tam Andreasam viņu kopējais dzīvoklis noderēja tikai par naktsmājām. Viņš nesteidzās tur atgriezties pat tajās dienās, kad darbs un sabiedriskie pienākumi to atļāva. Mājās viņu sagaidīja Naimas saltā vienaldzība vai pārmetumu lavīna. Pārmetumi un tirdīšana nokausēja, darbā saspringtie nervi neizturēja, un strīdi mājās nemitējās. Arī Naima pārnāca no darba nogurusi un arī viņas nervi nebija no dzelzs — tie tāpat uzdeva. Bērnu dēļ viņi joprojām dzīvoja kopā, lai gan pareizāk būtu bijis tieši bērnu dēļ jau pirms desmit gadiem katram iet savu ceļu. Tūliņ pat, kad viņš atklāja, ka Naima raksta par viņu sūdzības. Ja nav savstarpējas uzticības — laulība nevar pastāvēt. Rodas aizdomas, apvainojumi, pārmetumi un strīdi bez gala, abiem dzīve pārvēršas mokās. Gribēdami bērnus žēlot, viņi sagandē tiem bērnību. Vispār precēties viņš apprecējās kā karstgalvis — drīzāk aiz spīts pret Kārinu nekā aiz patiesām jūtām pret Naimu. Kad radās pirmās nesaskaņas, viņš pieļāva domu — ar laiku varbūt viens otru labāk sapratīs un novērtēs, vai mazums laulību, kur, gadiem paejot, saplaukst savstarpēja saskaņa. Nevajadzēja braukt uz Ruikvcri, labāk būtu atteicies no pagasta partorga pienākumiem, tad varbūt arī viņu kopdzīve izvērstos citāda. Izrādījās, ka Naima bija slimīgi greizsirdīga, un viņam diemžēl toreiz ne prātā nenāca, kādas tam var būt sekas. Bet diez vai viņš rīkotos savādāk pat tad, ja nojaustu turpmāko. Savas mājas viņš nekad nebija iztēlojies par mietpilsonisku ligzdu. Ģimenes dzīve toreiz nedrīkstēja būt pirmajā vietā. Arī tam nebija nozīmes, ka Naima tad atradās mātes cerībās. Viņš uzlūkoja sevi par partijas kareivi, un kā karotāj-am viņam nebija tiesību izvairīties no kaujas, bet tolaik šķiru cīņa sita augstu vilni tieši laukos. Viņš bija cerējis, ka sieva pēc dzemdībām brauks pie viņa uz Ruikvcri, taču Naima neatbrauca. No tā laika arī sākās savstarpēji pārmetumi. Sieva vainoja viņu nevērībā pret ģimeni — viņš nevēloties dzīvot kopā ar viņu un dēlu, ģimeni viņš uzskatot par lieku nastu, bet viņš savukārt gaidīja ierodamies sievu un dēlu Ruikverē. Viņu abu dēļ tur saveda kārtībā pat kādu vecu pamestu māju. Un tagad, guļot slimības gultā, viņš domās sev vaicāja, vai no Kārinas arī tā būtu dzinies prom uz mežiem un sūnekļiem. Drīzāk Karina būtu devusies viņam līdzi. Un, ja pat Karina nespētu pierunāt, lai viņš paliek Tallinā, tad, Ruikverē dzīvodams, viņš vairāk izjustu Karinas, nevis Naimas promieni. Pret Naimu viņš atsala visai drīz un, taisnību sakot, uz pasta kantori pie Edas viņu vilka spēcīgāk nekā uz Tallinu.

Kaut arī Naima, bērniem dzirdot, par tēvu runāja, ļaunu vien pieminēdama, tādējādi saceļot bērnus pret viņu, ar 111i viņš sapratās labi. Daudz labāk nekā ar Andresu, kurš jo gadus jo vairāk atsvešinājās no tēva. Reizēm pat likās — dēls viņu ienīst. Tādos brīžos viņam iešāvās prātā Edipa komplekss un viņš cerēja, ka ar laiku spēs atgūt dēla draudzību, llle neizjuta nepatiku pret tēvu, turējās viņa pusē, un tas Naimai nepavisam nepatika. Naima un Andress ķircināja 111i, saukāja to par papucīša paimeitiņu, kaut gan viņš centās izturēties pret abiem bērniem vienādi. Mācības skolā dēlam sagādāja grūtības. Andreasam likās — Naimas pārliecīgā lutināšana puiku samaitājusi. Viņa vienmēr ujaucās, kad viņš gribēja dēlu nostrostēt. 111c mācījās labi, liecībās gandrīz tikai četrinieki un piecnieki, trijnieku tikpat kā nemaz. Andress, tikko izkļuvis no pubertātes vecuma, sāka.skuķiem vilkties astē. Un Naima pat to izmantoja, lai iedzeltu vīram, sacīdama, ka ābols nekrīt tālu no ābeles — dēls sekojot tēva paraugam. IĪlē turpretī nebija ne mazāko vieglprātības pazīmju. Pēc Andreasa domām, viņa pārāk daudz sēdēja pie grāmatām, un viņš mudināja meitu nodoties sportam. 111c peldēja, spēlēja tenisu, izmēģināja spēkus skriešanā un augstlēkšanā, taču šīs aizraušanās itin drīz pārgāja. Lai gan pēc dabas meita bija atturīga, tomēr šad tad mēdza pārrunāt ar tēvu savas sīkās rūpes un prieciņus. Tiesa — mācoties vidusskolas pēdējās klasēs, IĪle to darīja aizvien retāk, bet tad jau arī viņi dzīvoja atsevišķi. Bet arī pirms tam 1 Īlei nenācās viegli notvert izdevīgu brīdi, lai tēvam izkratītu sirdi. Tiklīdz Andreass ar meitu kaut cik sarunājās divatā, Naima viņus parasti iztraucēja, liekot IĪlei paveikt kādu uzdevumu. Palūdza, lai viņa sakurto virtuvi, vai atgādināja, lai nekavējoties izmazgā savas zeķes un veļu. Ja bija kaut kas nopietnāks pārrunājams, meita ieradās pie viņa darba vietā. Pēc tam kad viņš ar Naimu oficiāli izšķīrās, llle viņu vairs neapciemoja, acīmredzot Naimas ietekmēta. Bet tieši šo divu triju gadu laikā, kad skuķēns paaugās un kļuva par pieaugušu jaunavu, sasniedza, kā saka, precību gadus, kad sēdēja nevis skolas solā, bet darbā pie galda un kad no apgādājamās viņa izauga par patstāvīgu cilvēku, — abiem, tēvam un meitai, vajadzēja tikties biežāk. Kādas viņam šobrīd tiesības izteikt meitai pārmetumus, kaut arī būtu paredzams visļaunākais, ja savā laikā bija atstājis to novārtā. Viņš, Andreass, bija salicis savu niecīgo mantību koferī un devies prom, mierinādams sevi ar apziņu, ka dzīvoklis un iedzīve paliek sievai un bērniem un ka sūtīs meitai, kamēr viņa mācās vidusskolā, trīsdesmit rubļus mēnesī un ka atbalstīs viņu arī studiju laikā. Dēlam viņš naudu vairs nedeva. Viņš uzskatīja, ka tieši ar pārāk devīgām «kabatas naudām* Naiina jau paguvusi puisi sagandēt. Divdesmit trīs gadus vecam jauneklim pašam sevi jāapgādā. Viņš nav pratis būt labs tēvs meitai. Un arī dēlam ne, jo arī par to viņš ir atbildīgs. Kārtīgs tēvs nebūtu pieļāvis, lai puisis izlaižas, pat tad ne, kad Naima viņu mēdza palutināt, aizvien piekāpties un slēpt viņa nodarījumus no tēva, gumdīt pret to. Savu sirdsapziņu Andreass centās nomierināt, iestāstot, ka aizvien bijusi pārāk liela darba slodze, bezgala daudz sabiedrisko pienākumu. Tikai tagad, kad nu jāstāv pie sasistas siles, neatliek nekas cits kā vainot sevi. Vienīgi sevi un nevienu citu. Un, ja sāktu meklēt pašu sākotnējo iemeslu, pašu pirmo maldīgo soli, kas izraisījis visu nelaimju virkni, arī tad nevarētu neko uzvelt uz citu pleciem, vainot apstākļus. Kas lika precēties ar Naimu! Viņa taču nepavisam nereibināja viņu kā spēcīgs vīna malks — kā reiz Kārina. Kārina paņēma viņu visu. Turpretī Naima viņu pievilka tāpat kā jebkura jauna sieviete, ne vairāk. Un kas gan par to, ka Naima izveda viņu no pacietibas. Stipra rakstura cilvēks būtu rikojies savādāk. Bet viņš sabojājis ne tikai savu, bet arī Naimas dzīvi, greizsirdība padarīja sievu gluži traku. Un vai tas ir īsts komunists, kurš pieļauj, lai viņa personiskā dzīve saiet grīstē. Diemžēl viņš rīkojies īsredzīgāk, nevarīgāk un sīkumaināk, nekā būtu gribējis. Cilvēks ar vērienīgāku dvēseli censtos savu sievu vairāk izprast, ietekmēt, bet viņš tikai aizvainojās un atzina par pareizu vienīgi savu rīcību. Un to Andreass izprot tikai tagad, slimnīcas sienās, slimības gultā, kad pašam no savas sirdsapziņas nav vairs glābiņa, — pat pārmērīgā darbā, ņemot talkā ieradumu kā vairogu, nav iespējams aizbēgt pašam no sevis.

— Tev ir lieliska meita, — Tcnuperts vakariņu laikā ieteicās.

Pirms iemigšanas viņš no jauna uzrunāja Andreasu:

— Kā tu domā, vai Tāvets izlauzīsies līdz ministra krēslam?

— Ja neapsvilinās pirkstus, tad neiespējami tas nav, — Andreass noteica. — Viņu uzskata par spējīgu organizatoru un ekonomistu.

Pēc pirmās tikšanās reizes viņi garākas sarunas vairs neuzsāka.

— Vecāks esi palicis, — pret durvju stenderi atspiedies un Andreasu Jallaku brīdi pavērojis — ir vai nav viņu kādreizējais partorgs, sacīja Nikolajs Kurvitss. Pārliecinājies, ka gultā pie sienas gandrīz pussēdus gulošais slimnieks ar paasajiem sejas vaibstiem patiesi ir Dzelžainais, večuks, lūkodams atbalstīties pret sienu, atklumburoja līdz Andreasa gultai un pagrūda savu roku viņam saujā. — Bet citādi — akurāt kā senāk. Skatiens kā kinžals — redz tev, cilvēkam, cauri un to, kas zem letes lai. Vai tu maz zini, kas par tevi tā teica? Kooperatīva pilnkrūtainā Paula, kura meta uz tevi acis,bet tu nelikies redzam, laidi iespēju garām. — Ja tik viņš pamātu, es acumirklī mestu tirgošanos pie malas un ietu viņam līdzi neatskatīdamās, — tā šī man reiz atzinās. Piedāvājos pats, bet Paula mani atraidīja — esot par vecu, — reizē ar kāsuli nosmējās večuks. — Nu mani tak tu pazini uzreiz?

— Pazinu, — Andreass apliecināja. — Līdzko pabāzi galvu pa durvīm, tūdaļ nopratu, ka šis āzis ar melnajām krēpēm nav neviens cits kā kolhoznieks ar cara vārdu. Senāk tu turējies maķenīt staltāk.

— Jā, lauku ballē no manis nekāds dancotājs vairs neiznāk, — Nikolajs Kurvitss atzinās. — Ar kājām danču lokus vairs nepagriezt, kaut arī sirds un viss cits vēl tagad vilktin velk izdancināt kādu raženāku jaunavu, — ķiķināja večuks. — Redzi, es, vecais duraks, biju sadomājis iet kopsolī ar laiku — neba nu kolhozniekam ar cara vārdu mūžam jāturas pie sākumiem, — uzkāpu uz traktora. Ja jau kolhozā mehanizācija un tā tālāk, kā tu mums sludināji, tad mehanizējos arī es. Kas tad par to, ja piecdesmitiem krietni pāri un kājas lai tādas kā kokainākas, rokām spēka pietiek, un galva strādā labi. Domāju, sak, tā būs vieglāk. Pie traktora par kājām maza bēda, tak jau sēdošs darbs. Vecā ņēmās rāties, kur es, glupais āpsis, ar savām kaulu sāpēm lienot, bet vai kārtīgs Ruikveres vīrišķis ies klausīties, ko citi — it īpaši sieviešu cilvēks — melš, ja tāds ruikverietis reiz ko ieņēmis galvā. Eksāmenus noliku itin brangi, jaunajiem par paraugu nostādīja, rokas ar svirām tika galā un arī kājas tā kā labāk klausīja. Gadus divus nostrādāju gods godam, jaunākie padarīja vairāk, toties es netērēju laika, kvernot pie bodes. Daždien izstrādē no divdesmit un trīs-desmitgadīgajiem spēka vīriem gan atpaliku, bet, pa visu nedēļu rēķinot, šos panācu un pa ilgāku laika posmu aizsteidzos pat priekšā. Jaunie bullēni niknojās, Polumē Jaskas dēls pat atmeta savu ierasto vāļāšanos zem ievkrūma līdzās kooperatīvam. Polumē Jasku tev vajadzētu atminēties, savā laikā — ja piemēro tavu mērauklu — viņš bija pamatīga auguma un izdarīgs vidējais zemnieks, kolhoza priekšsēdētājs Jaskam uzticēja zirgkopja amatu — kumeļi šim bija pa visu pagastu pārākie. Dēls uz mata atsities tēvā — drukns, pazems, pleci līdz ausīm, iet, galvu nodūris, akurāt kā vērsis. Tikai tēvs nedzērājs, bet dēlam aizvien pudele pie rokas, iesilis mēdza nolikties zem ievām bodes priekšā pakrākt. Citi tādās reizēs sāk plūkties vai uzplijas sieviešiem, bet viņš liekas slīpi. Vienreiz Paula šo bija iestiepusi savā gultā — uzrodas gan tādam sievišķim, kad asinis karsē, pulka spēka. Noģērbusi puisi, kā nākas, tad gājusi spēlīte vaļā, cik uziet, un jaunais Jaska iztrūcinājies pēc velna, kad ap pirmajiem gaiļiem pamanījis sevi gluži plikiem stilbiem guļam Paulas apkampienos un nopratis, ka šoreiz tas nav nekāds reibumā skatīts sapnis, bet īstenība. Tāpat bez biksēm jozis prom, ko kājas nes... Sociālistiskā sacensībā ar mani Polumē Jaska atmeta pat dzeršanu, un savu tiesu te noderēja arī Paulas pedagoģija. Vecais Jaska, patlaban viņš ir revīzijas komisijas loceklis, pensionārs, bet vasarās nāk talkā un padara pilna vīra tiesu, spieda man roku un pateicās un līdz pat šodienai mēdz atsūtīt svaigu gaļas kumosu, ja šiem kaujamā reize cūkai, teļam vai jēram. Iznāk, ka sociālistiskā sacenšanās ir patiesi īsts dzinējspēks, kā tu to mēdzi sacīt. Ne jau tā safcenšanās un tie rēķinumi, kuri uz papīra izcīnāmi, bet es runāju par to spēkošanos, kas vīriem tīrumā. Ek, kā piemirsies, kas man bija prātā pašā sākumā?

So pateicienu Andreass pazina — tā Kurvitss mēdza

Ieteikties arī toreiz, pirms divdesmit gadiem. Viņš ar patiku klausījās Kurvitsa mēļošanā — tā it kā atlidi-nāja šurp, uz palātu, Ruikvcres mežus, purvus un laukus un pagrieza laika ratu par pārdesmit gadiem atpakaļ. Kurvitss bija viens no kolhozu dibināšanas iniciatoriem. Sākumā Andreass izjuta nepatiku pret viņu — kā nekā Ruikvcres Jaunu nodomu perinātāja un pelēkā barona brālis, kādreizējā pagasta vecākā dēls, bet ar laiku sāka noprast, ka no Kurvitsu jaunākās atvases var iznākt viņam atbalsts. Un iznāca arī. Kolhoznieks ar cara vārdu nenokāra degunu pat tad, kad kolhozs pārlaida visgrūtākās dienas. Daudzi no kopdarba turējās pa gabalu, rakņājās pa savu zemes ielāpu un izdzīvoja no personiskajiem lopiņiem vai no tā, kas pašu dārzā paaugās vai kas atlēca no kolhoza. Taču Kurvitss vienmēr no rītiem izgāja strādāt uz lauka. Viņa — Andreasa pēdējā Ruikverē aizvadītajā pavasarī, kad sējas laikā uznāca nemitīgas lietavas, viņš kādudien pamanīja savu kolhoznieku ar cara vārdu vientuļi aram prāvajā mežmalas tīrumā. Lietus gāza aumaļām, bet Kurvitss nežēloja ne sevi, ne zirgu. Niknas apņēmības sagrābts, viņš stūma arklu, ar miklās zemes aplipušajiem zābakiem smagi kāpdams arklam nopakaļ — kājas likās kā māla kluči. Ticis ar vagu līdz galam un piešķīris zirgam atelpu, Kurvitss, kurš tolaik bija tikpat vecs, cik viņš, Andreass, patlaban, nē, pāris gadus vecāks gan, devās uz laukmalē augošo alkšņu puduri, ar piedurkni no pieres sviedrus un lietus lāses slaucīdams, paņēma krūmos noslēpto pudeli un padzērās. Tad pagrieza zirgu un sāka dzīt jaunu vagu. Tīrums nebija no mazajiem, savi trīs vai četri simti solu garumā, zeme smaga, vagu malas vīdēja lietū iezilganas, arāja nomelnējušais brezenta mētelis salijis slapjš. Kā zirgs, tā cilvēks kūpēja vienā gabalā,

abi smagi kāpa uz priekšu, no glīzdainās salijušās zemes ik solī ar spēku nācās vilkt laukā kājas. Aizticis viņā malā, arājs, no jauna atvēlējis zirgam atpūtu, šoreiz izmakšķerēja pudeli pie lielas egles, kuras apakšējie zari sniedzās līdz zemei. Tad arī Andreass saprata, ka pudelē vajadzētu būt kādam spēcīgākam padzērienam, jo arājs spirdzinājies galvu vien noskurināja. Kurvitss bija piedāvājis pašbrūvēto arī Andrea-sam, un viņš izdzēra malku, tad abi bija sodījušies par tādu suņa laiku, par sasteigto kolhozu apvienošanu un jauno priekšsēdētāju, kurš tēlo lielu kungu un nesper ne kāju laukā no kantora. Kurvitss bija ieteicies, ka viņam galvā jābūt allaž nelielam skurbulim, citādi pašreizējais laiks un darbs laupa pēdējo dzīvesprieku, bet viņš grib pieredzēt, kas galu galā no šīs zemes un saimniekošanas ar laiku sanāks. Vai taisnība uz Sibīriju izsūtītajam brālim, kurš viņu savā laikā no labas zemes aizraidījis uz purvmalu, vai viņam, Nikolajam, kuru kolhozs no purvmales atgrieza atpakaj. Andreass toreiz bija nosolījies sasaukt kopsapulci, lai priekšsēdētāju sauktu pie kārtības. Bet diemžēl viņš vairs nepaguva pāriet no vārdiem pie darbiem. Pēc nedēļas bija jābūt jau Tallinā. Tas viss patlaban atausa Andreasam atmiņā, un viņš pat tagad sajuta kāri pēc pamatīgāka spēcinoša malka, kaut arī nebija nekāds iedzērājs.

Kolhoznieks ar cara vārdu gaidīja atbildi, un Andreass atgādināja:

— Sākumā tu ieminējies par savām kājām un lauku balli.

— Citur saka balle, citā pusē atkal — danči, smalkāki ļaudis runā par viesībām, bet, kad sanāk ietekmīgas aprindas un — ar vai bez viesiem — tukšo glāzes, tad avīzes raksta, ka notikusi pieņemšana vai bankets, bet galu galā viss tik viena un tā pati ieme-

šana un līksmošanās vien ir. Tagad man šitādas lauku balles vai banketi ir aizliegts auglis.

Večuks atkal ieķiķinājās un piemiedza savas spridzīgās acis, kas tik tikko bija manāmas grumbainajā sejā. Andreass pamanīja, ka krunku Nikolajam saradies krietni vairāk. Bet matos joprojām neredzēja sirmumu, tie aizvien tādi paši — kraukļa melnumā, arī retāki nav kļuvuši, kaut gan vīram jau noteikti savi septiņdesmit uz pleciem. Kurvitss, nopietns kļuvis, turpināja:

— Par kājām varu sacīt tik daudz, ka traktors maniem kātiem deva pēdējo dunku, ko es nekādi nebiju paredzējis. Tam, kas strādā uz traktora, jābūt veselam un spēcīgam vīram. Traktors pamatīgi sakratīja manu mugurkaulu un piežmiedza nervus, kuri iet uz krusta-kaulu un kājām, starp skriemeļiem akurāt kā ar skrūvspīlēm. Ja tikvien kā locītavu iekaisums — tā būtu pusbēda.

— Tātad locītavu un nervu iekaisums reizē, — Andreass ieteicās.

— Tā jau dakteri saka. Nav vienisprātis, kas man īsti kaiš. Vai divi iekaisumi vai viens pats. Neprotu atšķirt, kad kājas sāp locītavu un kad nervu kaites dēļ. Sāpēt sāp vienādi, kājas beidz mani nost.

— Ko tu sāpēm padarīsi. — Andreass piekrita.

— Traktoristam sūri maize jāpelna, — Nikolajs Kurvitss piebilda. — No malas skatoties, rādās — viegls amats, sēd tik kabīnē un kustini rokas un kājas, gan jau kāpurķēdes vai — kā pēdējā laikā — riteņi vedīs. Traktoristam nepieciešams i spēks un izturība, i sīksta griba, vārdu sakot — jābūt vīram ar galvu. «Staļi-nieša» svirai vajadzīgs kādus divdesmit kilogramus liels spēka patēriņš, cauru dienu raujies kā tāds fizkultūrietis vai spēkavīrs svarcēlājs ar bumbām. Vēlāk

ķēžu traktoriem pierīkoja hidraulisko bremzi, palika maķenīt vieglāk. Uz «Bclarusa», zināms, ir ērtāk, mazāk jāpieliek spēka, bet arī tur nav nekādi lielie prieki. Ja būtu jākustina svira vien vai jāgriež stūre tā kā riteņtraktoriem. Bet te vienādiņ visā sparā jārausta un jārausta, saule kabīnē karsē, ka ne glābties, bet no ārienes velk vējš, laiks agri pavasaros un vēlu rudeņos mānīgs. Bet traktoristam aizvien jābūt savā vietā, vienalga — līst lietus, snieg sniegs vai nāk slapjdraņķis. Neba ilgi sabiju traktorista amatā, veselība atteicās paklausīt dzelzs rumakam, un sešdesmit otrajā uzsāku gana gaitas. Mana melnmatainā galva pamodināja vienā otrā slaucējā ziņkāri, šīs sāka mani dzirdīt ar saldo krējumu, es gan atgaiņājos, sak, ko jūs te velti noņematies — nav man vairs kāju, ar ko jums pakaļ izskraidīt, bet šīs pretī — prom jau neskriešot, pašas sēdīšoties klēpī. Mana vecā uzstāja, lai palieku mājās. Viņa aprūpēja jaunlopus un solījās mani pabarot un apģērbt. Tagad jau pulka jaunāki vīrieši par mani dzīvo no sievas sapelnītā, bet mani tāds apgādājamā stāvoklis neiepriecināja. No gana pārkvalificējos par kurinātāju. Kurinu muižas jaunbūves katlu. Uzcēlām veselu pili — kantoris, klubs un vingrošanas zāle zem viena jumta, bija nobildēts lai un ielikts visās galvaspilsētas avīzēs, tikai rajona laikrakstā nevarēja iedabūt iekšā — šiem formāts par mazu. Nu laikam šis darbs tāpat būs jāpamet, kaut gan kurinām ar mazutu — jāpagriež tik ventiļi un jāuzmana manometri. Neln šos katlus man ņzticēja no zila gaisa — pieprasīja likt eksāmenus, bet arī ar šito numuru tiku galā. Galva man strādā, dūša kā miets, diemžēl kājas neļāva taisīt karjeru. Tagad sāpes tēmē jau uz pleciem. Reizēm žņaudz krūtīs, tā ka elpas sāk trūkt. Līdzko kaut cik atlabšu, mani sūtīs ar muižas, tas ir, kolhoza ceļazīmi

uz Narva-Joesū sanatoriju. Mums, kolhozniekiem, tagad tur sanatorija, otru ccj Pērnu. Vecā gan slien ragus pretī, manu Marietu tu pazīsti, sak, vai šai esot vai neesot vīrs, draud sūdzēties kaut līdz Maskavai, ja te, Igaunijā, nav neviena, kas mani sauc pie kārtības. Mums, igauņiem, tāds paradums — aizvien jābūt kādai vietai, kur dārgajam lidztautietim varētu izrakt bedri.

Kaut Nikolaja Kurvitsa seja tagad bija vienās krunkās, valoda tomēr plūda pat raitāk nekā senāk.

— Tātad jūsu kolhozs krietni vien ticis uz augšu, — Andreass sacīja.

— Un kā vēl. Jauni mācīti un uzņēmīgi vīri priekšgalā — agronomi, zootehniķi, inženieri, ekonomisti vien. Ekonomiskie rādītāji, kā tagad saka, ir labi. Plāna un virsplāna saistības pildām, no Tallinas un Maskavas esam saņēmuši prēmijas un sarkanos karogus. Kurš vīžo strādāt, tam karina medaļas pie krūtīm un dod goda rakstus. Man, lai, iedeva ordeni «Goda Zīme>... Citādi nekas, tikai priekšsēdētājs velk uz personības kulta pusi — ļaudīm jānoņem cepure, kad ienāk kantorī, tālab jau es lāgiem saku: muiža. Paskaidro, dārgais partorg, un neļaunojies — man tu aizvien būsi partorgs —, kālab tie, kuri uztronējas augstākos amatos, sāk uzlūkot sevi par pilnīgi nemaldīgiem. Mūsu priekšsēdētājam kāds desmits palīgu apkārt, kuri to vien zina, kā dziedāt slavas dziesmas. Darbu dara visi, bet goda vainagu liek galvā vienam. Kur mēs tā nonāksim?

— Sī vaina jāārstē, — Andreass sacīja.

— Partorgs mums tagad tāds pielaidīgs, — večuks nopūtās.

— Tad pašiem jābūt stingrākiem, — Andreass pateica savas domas.

— Man tev vēl kaut kas jāprasa, — Nikolaja Kur-vitsa sejā iegūla smaids. — Ir, redz, tāda lieta. Agrāk kolhozs maitāja jaudis tāpēc, ka par darbu maksāja nieka grašus, bet tagad tieši nauda ir tā, kas gandē cilvēkus. Tu teici — dzeršana esot kapitālisma trums, bet tagad žūpo vairāk nekā Petsa laikā.

Kolhoznieks ar cara vārdu šķelmīgām acīm vērās Andreasā.

— Ar ekonomiku vieglāk tikt galā nekā ar cilvēkiem, — atteica kādreizējais pagasta partorgs.

— To tu pareizi pateici, Dzelžainais, — večuks piekrita. — Vai tu maz zini, ka tevi par Dzelžaino saukāja? Tas gan vairāk goda, nevis lamu vārds. Tevi vēl tagad piemin. Toreiz, pēc pagastu likvidēšanas, tev derēja nākt pie mums par priekšsēdētāju. Zinu, par tevi ienāca sūdzības, bet mēs tik un tā ievēlētu tevi par priekšsēdētāju, ja vien pats būtu piekritis. Vai Polumē Jaska ar tevi netika runājis?

— Runāja. Bet palikt toreiz nevarēju. Arī man bija vajadzīgi papīri, tāpēc sūtija mācīties. Turklāt sieva uzstāja, lai pārnāku uz Tallinu, pati uz laukiem pārvākties nevēlējās. Es tolaik nebūtu bijis labāks priekšsēdētājs par citiem. To es zinu. Mani tajos gados sūtīja par pilnvaroto uz vairākiem rajoniem un kolhoziem. Teica — tu esi bijis pagasta partorgs, lauku jaudis pazīsti, ej un ieved kārtību. Tikai brīnumus paveikt man neizdevās nekur. Bet vietējiem darbiniekiem nereti visai drīz bijp apnicis līdz kaklam.

— Jā, tas tiesa — tev ir viena nelāga vaina — ar padotajiem tu proti apieties, bet ar priekšniekiem nemāki satikt. Nu zināms, tolaik brīnumi paveicās pavisam nedaudziem — izmanīgiem veikalniekiem, tiem, kas noņēmās nevis ar zemes darbiem, bet sāka audzēt sud-

rablapsas vai laida darbā stērķejfabrikas. Pie mums sāka iet uz labo pusi tad, kad traktorus un kombainus nodeva kolhoziem. Un tu — ar ko tu tagad nodarbojies?

— Pēc aiziešanas no jums divus gadus mācījos, tad strādāju dzelzceja politdaļā, bet, kad politdaļas likvidēja, mani norīkoja darbā rajona komitejā, no turienes nosūtīja uz autobāzi par kadru dajas vadītāju, biju arī partorgs. Pēc tam atkal rajona komitejā, tālāk — pilsētas komitejā, un beidzamajā laikā strādāju par krāšņu mūrnieku. Tev bēda ar kājām, man neveicas ar galvu.

— Partijas biedros vēl esi? — Kurvitss satrūcies noprasīja.

Andreass līksmi no sirds iesmējās:

— Esmu, esmu. Taču ar galvu nomocījos ne pa jokam. Caurām dienām un naktīm sāpēja, ka vai pušu plīst. Bija aizdomas, ka audzējs, bet, par laimi, bailēm bijušas lielas acis. Iecēla invalīdu kārtā, piešķīra otro grupu, un tā nu es raudzījos pēc jauna amata. Tas mazliet līdzēja.

— Tātad sāki iet tēva pēdās, — Kurvitss sacīja.

— Tēvs bija kārtīgs krāšņu meistars, — kur nu esi — Andreass atzinās.

— Iznāk, ka dzīve tev sagādājusi līkločus pārpārēm, — it kā savus vārdus apliecinot, Nikolajs Kurvitss māja ar galvu.

— Jā, šis tas ir pieredzēts — labā tomēr vairāk nekā Jaunā. Es nesūrojos.

Večuks brīdi pabraucīja ar roku savu apakšstilbu.

— Kad tad tu esi vaimanājis vai gaudies. Pret sevi allaž biji prasīgs, un, ko dari, to dari no visas sirds, kraudams sev plecos pārmērīgu nastu. Zini, — negaidot večuks iespurdzās smieklos, — Teodors, Ruikveres

baznīcas kāķis, noplītējis savu draudzi. Tas tavs nopelns, Dzelžainais. Neieplet vis acis. Tu taču sagrāvi viņa autoritāti. Līdzko ar mācītāja bikšu lencēm sasēji Muižas Sašu, viņa dziesma bija nodziedāta. Autoritāte pagalam. Viņš, redz, nedrīkstēja tev izlīdzēt. Lenču atdošana padarīja viņu ]aužu acīs par parastu pabailīgu vīreli, kuru ar stingrāku uzbrēcienu var iebaidīt. Tā nu šis sprediķo no kanceles, bet ļaudis lejā smīkņā. Tad šis sāka dzert. Ieradās nokristīt bērnu vai aizvadīt tā kunga ganāmpulkos kādu no savām avīm, jau pa gabalu ozdams pēc šņabja. Dievbijīgākās dvēseles sāka kurnēt. Ierasties vajag skaidrā prātā, nedzērušam, bet prom iet drīkst kaut četrrāpus. Kristībnieki vai bērinieki tā kā tā piedāvā stiprāku malku. Pieklājības pēc baznīcas kalpam būtu jāturas pretī, bet šis uzprasās pats un nekaunas tempt tieši no pudeles. Pāris pēdējos gadus sprediķoja tukšā baznīcā, tad nodzēra draudzes savāktos līdzekļus, kas bija paredzēti valsts nodokļiem, un, kad trešo gadu tie netika nomaksāti, draudzi likvidēja. Arī sieva no viņa aizbēga. Tagad Teodors dzīvo uz kādas kombināta «Uku» jaku adītājas rēķina, tikai šis uz vīriešiem kārais sievišķis pēcāk esot sūkstījies: Teodors ar muti plātoties gan kā gailis, bet no īstās darīšanas — ne velna. Bet gaiļus neba dziedāšanas pēc vien baro... Paklau, ka nepiemirstu — Muižas Sass atgriezies.

— Muižas Sass? Sis dedzinātājs un slepkava! Vai tu kaut ko neesi sajaucis?

— Nudien atgriezies. Mūsu vara ir žēlsirdīga.

— Pārāk žēlsirdīga, — Andreass skarbi noteica. — Viņa rokas aptraipītas asinīm. Uz Muižas Saša sirdsapziņas vismaz četras piecas dzīvības.

— Tā kā skaidri pierādīt to nevarēja, viņš prata izķepuroties. Ne tu, nedz es neko savām acīm neesam

redzējuši, — večuks atteica. No Krievijas līdzi pārveda jauniņu sievuli, itin glīta bija, tikai pēc gada aizbrauca atpakaj uz savu dzimto pusi — laikam šis tas bija nācis ausīs. Stāsta, prātīgs sievišķis bijis, itin veikli jau buldurējis mūsu mēlē, turējis lopiņus. Ne jau Ruik-verē Sass apmeties, tak jau baidījies. Strādāja Kesi-kurē meliorācijā. Kesikure no mums verstis četrdesmit uz ziemeļiem. Nebūtu redzējis viņu pats savām acīm, noturētu visas runas par tukšām pļāpām. Tomēr nervi šim vilkam gan uzdeva. Naktīs esot dzirdējis ugunsgrēka sprakstoņu un bērnu raudas — viņš nebija žēlojis ne sieviešus, nedz bērnus.

— Toreiz... ar savām rokām man vajadzēja to...— Andreass nenovaldījās.

— Paldies dievam, Dzelžainais, ka uz tavas sirdsapziņas nav svešu asiņu, — večuks viņu mierināja. — Pasarg dievs. Muižas Sass pats izspriedis tiesu — ielaida sev renkuli mutē.

Andreass juta, ka viņus kāds novēro, un paraudzījās uz savu kaimiņu. Tenuperts skatienu nenovērsa, «l.ai jau blenž,» Andreass nolēma.

— Runā, ka arī latvietis ticis sveikā cauri un dabūjis amnestiju. Devies atpakaj uz dzimteni, dzīvojot Daugavpilī.

— Vai tev jēdzīgāku jaunumu nav?

— Kā nu ne. Mūsu upē ielaida foreļu mazuļus.

— Foreles tur neizdzīvos, tām vajag dzestrākus un dzidrākus ūdeņus — kā avotā, — Andreass pateica savas domas. — Ruikvcres upē tīru ūdeņu nav, lietus ieskalo zemes nogulsnes. Un no purva sūcas iekšā rāva.

— Pasta kantora Edai trīs bērni. Dabūja sev kārtīgu vīru, kurš turas pie mājas.

Andreass iesmējās:

— Nudien, gatavais kvankšķis tu esi, vecais. Vai partijā iestājies?

— Iestātos, ja vien tu nebūtu aizbraucis projām, tavi pēcteči amatā mani nav gribējuši. Apziņas esot par maz.

— Es aizrakstīšu jūsu partorgam.

— Neraksti vis. Sāks cilāt vecas lietas. Reiz ar traktoru biju aizbraucis zivis ķert, — kolhoznieks ar cara vārdu sāka klāstīt, un pēc balss noskaņas Andrcass noprata, ka uzzinās kādu no viņa kārtējiem blēņu darbiem. — Pēc ledus iešanas līdakām iet vaļā nārsts. Kājas ceļgalos nevaru palocīt nu itin nemaz, bet sirds nedod miera. Manā pagalmā stāv «Belaruss», pats cs toreiz uz traktora vairs nestrādāju. Muižas Saša pusbrālis, kluss vīrelis, kurš i ne mušai pāri nevar nodarīt, bija iesviķojies, un, braucot garām, viņa traktors līkumoja no vienas ceļa malas uz otru, nodomāju, sak, uz šosejas uztrieksies vēl kādam virsū, tālab šo apturēju un ar pīlādžu vīnu atmānīju nost no traktora un apguldīju, lai sūt. No rīta agri velns sāka mani kārdināt. Saša pusbrālis vēl krāca, domāju, vai nu pirms brokastlaika šis modīsies, tālab ierāpos traktorā un laidu taisni uz upi. Bet akurāt torīt uz rāviena traktors bija ievajadzējies, traktoristu uzgāja mūsmājās un arī man sadzina pēdas. Man jau pāris līdacēnu tarbā, bet ko tas līdzēja. Kantorī nosprieda, ka notikusi kulaku sazvērestība: es — pelēkā barona brālis, traktorists — mežakaķu barveža pusbrālis, lieta, tā sakot, bija skaidra. Uņ tad es sāku saprast — pēc šņabja ar traktoru var dzīties, tarkšķināt uz kooperatīvu un atpakaļ — lūdzu, cik tīk, bet aizbraukt līdz upei — tas jau tiek uzlūkots par lielās sociālistiskās ražošanas sabotēšanu. Tā kā esi tik labs un neraksti vis.

— Ko tava Marieta par to saka?

— Muļķis dabūjot pērienu pat baznīcā. Manai vecajai iežēlīga sirds. Kā dzīvo tavējie?

— No sievas esmu šķīries, — Andreass neko neslēpa.

— Tad jau man labāk veicies nekā tev, večuks pašūpoja galvu. — Kad atveseļosies, atbrauc mūs apciemot. Pasvaidīsim vizuli. Varbūt pavisam bez kājām nepalikšu. Un ja arī — tad kolhozam jādod vilītis, ar volgu zivju vielām nevar pietikt klāt. Vai nu man atteiks— esmu taču viens no kolhoza dibinātājiem, dzelzs inventārs un balsts, mana bilde, lai, piekārta galvenajā ēkā pie sienas. «Goda Zīme» pie krūts un tā tālāk. Ja ātrāk nesanāk, atbrauc pēc četriem gadiem — septiņdesmit otrajā svinēsim jubileju, «Kunglai» būs pilni divdesmit pieci. Re, vārds, ko tu tam piešķīri, pastāv vēl šodien, kaut arī «Kungla» bija tikai viena no sešām saimniecībām, kas tagad apvienotas. «Staļinieti» pārdēvēja, arī mums bija ieteikuši šo nosaukumu, bet tu aizstāvēji «Kunglu». Vai par «Staļinieti» brāzienu nedabūji?

— Tad nē jau. Man prātā nenāktu Iebilst pret Staļina vārdu, ja vien kolhozs toreiz nebūtu bijis tik vārgs. Četrdesmit devītajā gadā Staļins man bija tikpat kā dievs.

— Tavi nelabvēļi savos sūdzībrakstos arī to bija piedēvējuši par vainu, ka neesi bijis ar mieru kolhozu nosaukt Staļina vārdā.

Andreass pamanīja, ka Tenuperts joprojām seko viņu sarunai. Virsū neskatījās — acis vērās griestos, bet skaidri redzams, klausījās it uzmanīgi. Andreasu tas netraucēja. Viņš bija jau saradis ar Tenuperta klātbūtni. Tiesa — reizēm sirds dziļumos kaut kas tā kā uzmutuļoja, taču, par laimi, vecajam raugam trūka senākā spēka, lai spētu negaidot izvirmot uz āru.

— Anonīmo sūdzībrakslu laiki pagājuši, — Andrcass piezīmēja.

— Nesaki vis. Varbūt tiem vairs nepievērš tik lielu uzmanību, bet šādu rakstu perinātāju netrūkst arī tagad. Es pats vienu sagudroju. Lauksaimniecības ministram, ar savu vārdu apakšā, un viss. Par priekšsēdētāju. Lai netur mani par kalpu. Gribu būt saimnieks, pilntiesīgs saimnieks.

— Ja prāts nav mierīgs, ej pats pie ministra un parunā, — tā ir labāk.

— Zināms, ka labāk. Pielikšu ordeni pie krūtīm un iešu.

— Vai ar priekšsēdētāju kā vīrs ar vīru esi parunājis?

— Nepieņem mani.

— Tad runā kopsapulcē.

— Vai tad man, kroplam vecim, kopsapulcē viegli vērt vaļā muti. Trakākais tas, ka visa runāšana tad man saiet grīstē — esmu izmēģinājis. Pašu Jaudis varu gvelzt bez jēgas, bet sanāksmēs samcžģās mēle.

— Ja tiec pie ministra, sāc tik runāt par pašu kolhozu.

— Vai tā gan? Varbūt viņš ir goda vīrs. Tik pirmāk man jānodzīvo kāds laiks trakonamā, tad jau redzes.

— Tevi sūta uz psihoneiroloģisko slimnīcu pārbaudei?

— Saki tā, kā visi Jaudis: ja Zēvalde, tad Zēvalde. Tu laikam nezini — sākumā gulēju šepat, šajā palātā. Tad aizveda uz ķirurģisko — reimatisma neesot, sirds stipra, varbūt var līdzēt ar griešanu. Ķirurgi jau sāka trīt nažus, pēc tam atmeta ar roku un, lai nogrūztu sev no kakla, sūta uz trakomāju. Savai vecajai par Zēvaldi nedrīkstu ne iepīkstēties, — Nikolajs Kurvitss izkrekstēja vecišķu smiekliņu, — citādi ņems un noliks

vēl aizgādnībā. Tāpat priekšsēdētājam nevar bilst ne vārda — šitādu trumpi taču nevar viņam dot rokā. Savai večai un priekšsēdētājam Zēvaldes vietā minēšu neiropatoloģisko vai neiroķirurģisko klīniku; ja paredzama griešana, tad, protams, būs neiroķirurģiskā, — es jau izpētīju. Šaubās, vai man maz ir locītavu iekaisums, visi uzreiz sākuši runāt par nerviem. Ne jau par tiem nerviem, kas cilvēkus pataisa par jukušiem, bet par citiem — tiem, kas liek kustēt rokām un kājām. Bet var arī būt divas kaites — locītavu iekaisums un nervu iekaisums reizē. Ej nu sazini. Dzīvosim — redzēsim.

Nikolajs Kurvitss ar grūtībām nostājās uz kājām un, pie gultu galiem turēdamies, izgrīļojās laukā no palātas. Jutās iepriecināts, ka beidzot atkal ticies ar Dzelžaino. Nu zināms, slimnīca nav īsti piemērota ļaužu tikšanās vieta. Kas nekaitētu, ja tāda sastapšanās būtu notikusi dziesmu svētkos. Tur Nikolajs Kurvitss aizvien ieradās kopā ar veču, kura pavisam nesen — priekšpēdējā reizē arī pati bija dziedājusi jauktajā korī. Jā, svētku laikā upes malā vai arī krogā būtu bijis labāk. Taču tikās viņi lazaretē, un, pēc Ellas vārdiem — pat ārsti brīnījušies, ka Dzelžainais nav izlaidis garu. Viņš ir īsts spēkavīrs, bet tieši tie visdrīzāk krīt no kājām. Dzīvot gan lāgā nemācēja, aizstāvēt sevi — tas viņam likās pats negantākais grēks. Te darbs laukos, te dzelzceļā, te autobāzē, tad būvdarbos. Aizvien nekurnēdams iet uz turieni, kurp sūta, un visur prot sasparot cilvēkus. Bet varbūt tomēr tā arī nav paguvis uziet savu īsto vietu? Vai mazums lādu, kuri meklē un meklē, kamēr mati metas sirmi, mugurā kūkums un spēciņi izsīkst. Tagad, zināms, viņam jāpāriet uz vieglāku darbu, kur neviens nespēlē kanneli uz nerviem un darbs pārāk nenogurdina. Būt j

jel mājās bijusi tīkamāka atmosfēra. Vīrietim vieglāk cīnīties pa pasauli, ja mājās saprotoša dzīvesbiedre, bet Dzelžainajam pie sievas sāniem nekāda sirds spirdzināšana nesanāca. Ja nebūtu viņam, kolhozniekam ar cara vārdu, bijusi tik uzticama un paļāvīga Marieta, sen jau būtu nolemts tārpiem par ēsmu. Vai arī apkritis ar utīm vai nez kur mētājies neaprūpēts pa svešiem kaktiem. Nu nē, arī Dzelžainais nepadosies, galvu nenokārs.

Tonakt Andreass gulēja atkal nemierīgu miegu. Vairākkārt pamodās, bet, par laimi, iesnaudās no jauna. Tenuperts, kā likās, neaizvēra ne acu. Cauru nakti vērās griestos. Tā vismaz Andreasam šķita. No rīta Tenuperts žēlojās, ka viņnakt mocījies ar bezmiegu. Atrašanās tik ilgu laiku telpās un tāda zvilnēšana laupot miegu. Arī miegazāles vairs nelīdzot.

12

Lembits Tenuperts bija pilnīgi atsities tēvā. Jaunībā Eduards Tenuperts izskatījās gluži tāds pats kā tagad viņa dēls. Varbūt bija tikai mazliet plecīgāks un pazemāka auguma, — Andreass Jallaks nodomāja. Eduards par viņu, Andreasu, agrāk bija sācis stiepties garumā, piecpadsmit gadu vecajam Etsam bija jau pieauguša vīra izmēri, un Andreass viņu tāpēc pat apskauda. Sešpadsmito gadu aizsniedzis, arī Andreass pieņēmās garumā, un pēc pāris gadiem abi atkal bija vienāda auguma puiši — no metra un astoņdesmit centimetriem abiem trūka viens centimetrs. Bet Tenuperta dēls acīmredzot ir garāks par metru astoņdesmit centimetriem. Sājā ziņā Tenuperti apstiprina tēzi, ka divdesmitajā gadsimtā dēli kļūst garāki nekā bija tēvi, arī Etss savukārt

bija garāks par savu tēvu. Uz viņiem, Jallaku vīriem, nevarēja attiecināt šo vispāratzīto viedokli — par tēvu Andreass bija augumā dižāks, toties dēls — Andress — no viņa atpalika garuma ziņā. Arī pēc sejas Andress vairāk atsities mātē, bet Lembits pēc izskata ir tēvs kas tēvs. Tikpat dzedrs skatiens, tāda pati acu krāsa — redzokļa vidus tumšāks, gandrīz brūns, tad gaišāka josliņa ar zaļganu nokrāsu — viss saskan. Patumša sejas āda, mazliet uzkumpis deguns, spēji uz priekšu izvirzījies zods, matu trīsstūrītis uz pieres, paplata mute icplānām lūpām. Rokas prāvas, arī kājas, droši vien tāpat kā tēvs nēsā četrdesmit piektā numura kurpes. Jau pamatskolas pēdējās klasēs Etsam bija jāpērk apavi pieaugušo nodaļā. Etss pat lepojās ar to. Nevienam no viņu apkaimes zēniem nebija tik liela plezna kā Tenupertu Etsam, pasta ierēdņa dēlam, kura tēvs divdesmito gadu vidū tika pie turības, par sviestmaizes cenu nopirkdams māju, kā to savā laikā vecāki ļaudis sprieda. «Māja man iekrita klēpī gluži kā no debesim,» — tā pasta ierēdnis bija lielījies. Tenuperts esot aizņēmies naudu no radu radiem, ar paša līdzekļiem viņš nespētu aizmaksāt ne pusi pirkuma cenas, kaut gan bija taupīgs un jau kopš cara laikiem kalpoja pastāvīgā vietā. Iepriekšējais mājas saimnieks, pirms pirmā pasaules kara no laukiem pilsētā pārcēlies malkas noliktavas īpašnieks, pēkšņi nomira ar plaušu karsoni, un, tā kā galvu pazaudējusī atraitne nolēma braukt pie saviem bērniem, kuri bija izceļojuši uz Brazīliju, mājas pārdošana norisa lielā steigā. Tā vecais Tenuperts sastapās ar savu laimi — par atraitnes nodomu posties ceļā viņš bija uzodis pirmais, jo abas ģimenes draudzējās. Vecākas sievas ņēmās tenkot, ka ne jau atraitne par pliku velti devusi priekšroku Te-nupertam — malkas noliktavas īpašniekam aizvien acis

vīna aizmiglotas, bijis nevīža un izturējies piedauzīgi, bet Tenupertam allažiņ kājās bikses ar iegludinātu vīli, kaklasaite zem zoda un mundieris mugurā, dzimšanas dienu svinībās glāstīgā un iejūtīgā balsī mēdzis skandēt dziesmas. Malkas noliktavas īpašnieka madāma sūkstījusies: kālab viņas Leopolds neesot tāds kā pieklājīgais un izglītotais Tenuperts, var jau būt, ka abu starpā arī kaut kāda lakstošanās pastāvēja. Ja Tenuperts arī būtu bijis atraitņa kārtā, tad malkas noliktavas īpašnieka atraitne uz Brazīliju neaizbrauktu, taču Tenuperta laulene dzīvoja sveika un vesela un visai cītīgi uzmanīja savu otro pusi. Tenuperts nokļuva atraitņos tad, kad malkas noliktavas īpašnieka madāma jau ilgus gadus bija nodzīvojusi Dienvidamerikā; ļaudis gan zināja teikt, ka, ja vien nebūtu uznācis karš, viņa atgrieztos dzimtenē, taču tādas runas varēja būt arī vienīgi pilsētas nomales veceņu tenkas, jo Tenuperts jau bija savu īpašumu zaudējis. Tikpat pēkšņi un negaidot, kā bija ieticis namnieku kārtā, viņš no tās izlidoja. Lielajā krīzes laikā, kad visiem klājās pagrūti, viņš tika izputināts. Izrādījās, ka visiem vēl nav paguvis atlīdzināt parādu, aizdevēji pieprasīja savu — laida vekseļus protestā un māja nonāca zem ūtrupnieka āmura. Kas attiecas uz Etsa kājām, tad puisis jutās bezgalcieši pārliecināts, ka tieši to dēl viņš kļūs par visievērojamāko Juhkentāla apkaimes zēnu, jo — ka tik nagi, gan tad būs arī vērsis. Etsa māsai Kārinai tāpat bija paprāvas kājas, tā vismaz apgalvoja viņas skolasbiedrenes, bet Andreasam tās nepavisam nelikās lielas. Pēc viņa domām, Karinas kājas bija glītas, kaut gan, taisnību sakot, viņš tās tā īpaši nemaz netika aplūkojis. Ja kāds būtu pajautājis, kādas Kārinai acis, viņš nešaubīdamies atbildētu, ka tik skaistu un dzelmainu acu nav nevienai citai mei-

tenei. Karinas acis bija lielas un tumšas, Karinas acis bija visgarām brūnas, nevis kā Etsam — tikai ap redzokju vidu. Viņš jūsmoja par Karinas acīm, meitenes garajām, biezajām bizēm, vēlāk — glīto, tumšo zēngalviņu, par Karinas smaidu un pūciņām uz virslūpas. Karinai bija visslaidākais viduklis visā klasē — tikai pārējās meitenes par to klusēja. Jo gāja gadi, jo dai|āka izvērtās Etsa māsa. Andreass neredzēja nevienu citu meiteni ne klasē, ne Juhkentāla ielas apkaimē vispār — Karina aizēnoja visas pārējās.

Dēladēls Kuldars nebija atsities ne tēvā, nedz vectēvā, salīdzinājumā ar Tenupertiem viņš šķita pārāk bāls, bet Etsu bērnībā skolasbiedri saukāja par čigān-zēnu. Viņa mazdēla lielās, zilās acis ar garajām skropstām iederētos arī meitenes sejā, Andreasam neizdevās lāgā ieskatīties, kādas acis ir puisēna mātei, taču, pēc visa pārējā spriežot, izskatā zēns vairāk līdzinājās mātei nekā tēvam. Tenuperta vedekla bija trausla neliela auguma sieviete.

Lembits Tenuperts izturējās visai pašapzinīgi, arī Eduards Tenuperts jebkuros apstākļos tik viegli galvu vis nezaudēja. Ienākot Lembits padeva labdienu visai palātai un nepiemirsa uzsmaidīt arī Ellai, kura patlaban palika zem viņa tēva gultas tīri izmazgāto šīberi. Savai sievai padeva krēslu, pats nosēdās uz tēva gultas malas. Tāpat mazdēls nerāvās malā — jau uz palātas sliekšņa pateica visiem skalu un skaidru labdienu, tad skriešus devās pie vectēva, kurš stiepa pretī roku. Mazais jo spēcīgi paspieda vectēva delnu, un, kaut tā nekādi nebija aptverama ar sīkajiem pirkstiņiem, puisēns centās sasveicināties tieši kā lielie vīri. Pie tam gluži kā pieaudzis apvaicājās, kad vectēvs īsti pārnākšot mājās, bez viņa tur esot garlaicīgi, tētis ieslēdzoties savā istabā, māmiņa pārnākot vēlu — kad viņš jau gul,

vecmāmuļai nemitīgi nākot ciemos svešas tantes, — nevienam neesot vaļas ar viņu nodarboties. Tāpēc lai vectēvs ātrāk izveseļojoties un atgriežoties mājās. Māmiņa Kuldaram atteica, ka tētis gan gribot ar viņu parotaļāties, bet viņš esot šausmīgi aizņemts — jāpabeidz kāds svarīgs darbs. Un viņa, māmiņa, vakaros aizkavējas ilgāk tāpēc, ka viņai patlaban konsultācijas, tās drīz beigsies un tad viņa atkal nāks mājās agrāk. Arī tētis drīzumā pabeigšot savu lielo un svarīgo darbu un turpmāk viņi vakarus varēšot aizvadīt kopā.

Andreass nodomāja, ka Eduardam ar dēlu un vedeklu paveicies, arī no mazdēla, cik noprotams, izaugs saprātīgs cilvēks.

No naktsskapīša izņēmis jaunāko žurnāla «Вопроси философии» numuru, Andreass sāka lasīt. Tikko paguvis iedziļināties divās trijās lappusēs, izdzirda bērna balstiņu jautājam:

— Biedri tēvoc, ko jūs lasāt?

— Žurnālu, — Andreass atteica.

— Kādu žurnālu? Vai zinātnisku? Mans tētis lasa tikai zinātniskos žurnālus. Pasakas un daiļliteratūru viņš nelasa, romāni esot bezsaturīgi. Es gan lasu romānus, šodien lasīju «Kentaurus», tikko iznācis. Ai, jūs lasāt krievu valodā. Mans tētis arī lasa krievu valodā un vēl angļu valodā. Vectētiņš lasa vācu valodā.

— Neļaunojieties, lūdzu, — Eduarda vedekla vērsās pie Andreasa un dēlam piekodināja: — Netraucē tēvocim lasīt.

— Nekas, gan jau, — Andreass mierinādams atsaucās. '

Kuldars vērīgi nopētīja Andrcasu, tad, līksmi iesmē-jies, uzvaroši iesaucās:

— Es pazīstu tēvoci.

Visi izbrīnījušies.

— Pazīstu, — Kuldars vēlreiz apliecināja.

— Viņš droši vien ar kādu būs sajaucis, — zēna māte it kā atvainodamās sacīja.

— Nesajaucu vis. Tantei Karinai ir tēvoča fotogrāfija. Divas fotogrāfijas. Uz vienas tēvocis ir jauns, pavisam jauns, vēl jaunāks nekā tētis. Otrajā fotogrāfijā tēvocis tikpat vecs kā pašlaik. — Brīdi padomājis, puisēns precizēja: — Nē, mazliet jaunāks. Trīs gadus jaunāks.

Te iejaucās Tenupertu ģimenes galva:

— Liekas, Kuldaram taisnība. Atvaino, — viņš griezās pie Andreasa, — ka neiepazīstināju jūs. Andreass Jallaks, ar kuru kopā uzaugām. Mans dēls Lembits, vedekla Sirje un dēladēls Kuldars.

Dēls un vedekla piecēlās un paklanījās. Zēns paspieda viņa roku. Andreass sajuta, kā mazais vīriņš arī viņa plaukstu lūkoja jo cieši paspiest.

— Tu gan esi apbrīnojami vērīgs zēns, — Andreass paslavēja, — un skatiens cik ass. Kad redzēsi tanti Kārinu, pasveicini no manis. Nepiemirsīsi?

— Nepiemirsīšu, — nopietni apsolījās visjaunākais no Tenupertiem — gluži kā pieaudzis cilvēks, — tikai nezinu, kad atkal redzēšu tanti Kārinu. Pie mums viņa nāk reti, un mēs pie tantes Karinas esam bijuši vienīgi pāris reižu. Es pat nezināju, ka tāda tante Kārina vispār ir.

— Kad jūs... tur bijāt? — Eduards jautāja dēlam.

— Mazais bija aizgājis līdz vecaimammai, — Lembits paskaidroja.

— Nūjā, aizgājām abi ar vecmāmiņu, — Kuldars apliecināja un atkal pievērsās Andreasam:

— Vai jūs bijāt tantes Karinas līgavainis?

— Ai Kuldar, jau atkal tu runā muļķības, — viņa māte lūkoja glābt stāvokli.

— Labi audzināti bērni tā nejautā, — tētis metās talkā māmiņai.

— Ja neko jautāt nedrīkst, tad es negribu būt labi audzināts bērns, — Kuldars sacīja un, pieliecies An-dreasam pie auss, čukstus pārjautāja:

— Nu, vai bijāt?

— Tu esi tikpat ziņkārīgs kā veca tantiņa, — vecaistēvs ieteicās savukārt.

Kuldars tā kā mazliet satrūkās.

— Nebiju vis, — Andrcass rāmi noteica. Viņam patika pārgudrais puišelis. — Gribēju gan kļūt par tantes Kārinas līgavaini, bet viņa mani negribēja.

— Tante Karina gribēja tēvoci Jāku?

— Nūjā. Tante Kārina izgāja pie tēvoča Jāka par sievu. Cik tev gadu? — Andreass zēnam jautāja, lai mokošo sarunu ievadītu citā gultnē.

— Man ir seši gadi, — Kuldars sacīja. — Nākamo rudeni iešu skolā. Sākšu mācīties tūliņ otrajā klasē.

— Kur tu to rāvi? — ieteicās viņa māte, kura zēna dēļ, šķiet, jutās neveikli.

— Vecmāmiņa teica, — Kuldars paskaidroja. — Vecmāmiņa sacīja, ka pirmajā klasē man nebūšot nekā, ko darīt. Protu lasīt, rakstīt un rēķināt. Zinu no galvas reizesrēķinu.

— Cik ir divreiz trīs? — Andreass ievaicājās.

— Seši.

— Četrreiz pieci?

— Divdesmit, — sekoja žigla atbilde.

— Septiņas reizes astoņi?

To jautāja zēna tēvs.

— Sešdesmit trīs.

— Arī man tas ir jaunums, — Lembits Tenuperts noplātīja rokas.

— Vai tu līdz šim nezināji, ka septiņreiz astoņi ir sešdesmit trīs? — zēns jutās pārsteigts.

Sirje iesmējās. Arī Andreass pasmaidīja.

— Tā jūs vēl samaitāsiet puiku, — vecais Tenuperts uzbilda dēlu un vedeklu.

— Kā jūs sauc — par Andreasu vai Atsu? — mazais nelikās mierā.

— Tu taču dzirdēji, ka par Andreasu. Vectēvs tā sacīja, kad mūs iepazīstināja, — zēna māte aši atsaucās, jo nojauta, ka atkal viņi var nonākt neērtā situācijā.

— Uz fotogrāfijas, kas pieder tantei Kārinai, bija uzrakstīts «Atss», — Kuldars aizstāvējās. — Es pats izlasīju. Tur bija vārdi: «Neaizmirsti. Atss.»

— Piedodiet, lūdzu, — Tenupcrta vedekla griezās pie Andreasa.

— Mans īstais vārds ir Andreass, — viņš zēnam paskaidroja.

— Tēvoci Andreasu mēs saucām par Atsu. Es, tante Karina un citi. Arī tēvocis Jaks. Tad, kad bijām jauni. Vēl jaunāki nekā tavs tētis. Kad bijām tik mazi kā tu tagad, — visvecākais no Tenupertiem uzskatīja par

nepieciešamu paskaidrot.

— Tātad bērnības draugi, — precizēja Lcmbits Tenuperts.

— Un visi bijām Juhkcntāles puiši, — piebilda vecākais Tenuperts.

— Skolas gados mēs patiešām bijām draugi, — Andreass piezīmēja.

— Jā, vēlāk mūsu ce|i šķīrās, — Eduards apstiprināja.

— Kas tas ir — Juhkcntāles puiši, — mazais Kuldars gribēja uzzināt.

— Par Juhkentāli agrāk sauca to pilsētas daļu, kas atradās Juhkentāla ielas apkaimē. Apmēram vidū starp tagadējo tirgus laukumu un Kingisepa ielu. Zēnus, kuri tur dzīvoja, sauca par Juhkentāles puišiem, — Andreass paskaidroja.

— Tēt, aizved mani uz turieni, — Kuldars griezās pie tēva.

— Juhkentāles ielu vairs nav, — Lembits Tenuperts atteica.

— Kur tās pazuda? — Kuldars neatlaidās. — Vai nodega? Vectēva māja arī nodega.

— Pazudušas tās nav, tām piešķirti citi nosaukumi, — vecākais Tenuperts paskaidroja.

— Kāpēc?

— Jaunajiem laikiem vecie nosaukumi vairs nederēja. — Eduarda Tenuperta balsī ieskanējās ironija.

— Iepriekšējie nosaukumi nederēja arī vecajiem laikiem, — Andreass aizrādīja. Arī viņa vārdos varēja nojaust ironisku toni. — Jau vissvētīgā prezidenta laikos Juhkentāla iela tika pārkristīta.

Eduards Tenuperts dzēla pretī:

— Sis prezidents tomēr bijis velnišķīgi tālredzīgs vīrs — Lielā Juhkentāles iela tika pārdēvēta par Kingisepa ielu.

— Pārgrozības un pārveidības — tāds ir attīstības likums, — Lembits Tenuperts savukārt ieteicās. Andreass tā īsti neizprata, vai Tenuperta dēls to sacīja tāpat, lai būtu ko teikt, vai arī viņš zināja kaut ko vairāk un gribēja atvairīt iespējamās dzēlības.

Eduards Tenuperts klusībā pasmaidīja.

Jaunākajam no Tcnupertiem interese par ielām bija pagaisusi, paņēmis filozofijas žurnālu, viņš burtoja tekstu krievu valodā uz tā vāka.

— Skābekļa balons pie jūsu gultas liecina, ka ari jums ar sirdi nav labi, — Tenuperta vedekla uzrunāja Andreasu. Viņai bija glāsaina, pazema balss.

— Infarkts — tāpat kā man, — piezīmēja Eduards Tenuperts. — Vienalga, kādus līkločus dzīve mums ari sagādājusi, galu galā esam piezemējušies tepat viens otram līdzās slimības gultās.

Andrcasam šķita savādi, kāpēc Eduards cenšas runāt par šķirtiem ceļiem un līkločiem. Vai viņam kaut kas uz sirds, vai arī dara uzmanīgu dēlu, varbūt pat viņu, Eduardu, pārņēmis ļauns prieks par viņu — Andreasu?

— Jācer, ka visi šie šķirtie ceļi un līkloči tomēr neaizēno jūsu bērnu dienu draudzību, — Lembits Tenuperts piebilda.

— Kupri tikai kaps izmāca. — Arī šos Eduarda Tenuperta vārdus bija iespējams izprast dažādā nozīmē.

— Atsevišķa indivīda apziņa, protams, ir konservatīvāka nekā sabiedrības apziņa, — jaunais Tenuperts pauda savas domas, — un tāpēc daudzi sakāmvārdi vēl šodien labi iederas. Bet tikai līdz zināmai robežai. Es lāgā nesapratu tevi, tēv, ko tu domāji, runādams par šķirtiem ceļiem, bet pieļauju kādu varbūtību. Tagad tomēr abi esat nonākuši uz kopēja ceļa, lai arī kāds ir kupris, ko jūs katrs nesat uz savas muguras. Nepiemirsīsim, ka tas nav atkarīgs tikai no kādas konkrētas personas vien, kāda sociālā loma tai piekritusi.

— Sociālā loma, vērtību sistēma, referentēs grupas, personības struktūra — jaunu terminu izdomāšana netuvina patiesībai, — Eduardam Tenupertam nebija, kā redzams, pa prātam dēla vārdi.

Andrcasam Jallakam radās pārliecība, ka tēvs un dēls uzlūko pasauli no atšķirīgiem viedokļiem.

— Kas tā ir — sociālā loma?

Izdzirdis kaut ko jaunu, nesaprotamu, Kuldars vēlējās iegūt sīkākus paskaidrojumus.

— Sociālā loma... kā lai tev to pasaka, — vidējais Tcnuperts nonāca strupceļā. — Sociālā loma ir cilvēka funkcija, normatīvi atzīts rīcības veids. Es esmu tavs tēvs, un mana sociālā loma attiecībā uz tevi ir būt labam tēvam.

— Un sunim — vai viņa sociālā loma ir riešana?

Visi iesmējās.

— Sociālā loma ir tikai cilvēkiem, — puisēna tēvs smiedamies atteica.

— Bet man?

— Tava sociālā loma — būt labam bērnam.

— Skaidrs, — Kuldars sacīja un palēkdamies piesteidzās pie loga.

— Sprigans zēns tavs mazdēls, — Andreass vēlreiz paslavēja Kuldaru.

Vedeklu šie vārdi iepriecināja. Viņa sacīja:

— Mana mamma mēdz apgalvot, ka Kuldars atsities savā vectēvā.

Andreasa skatiens pievērsās gan vectēvam, gan mazdēlam, taču neuztvēra nekādu līdzības pazīmju.

Vedekla, to pamanījusi, smaidīdama aizrādīja:

— Viņš ir līdzīgs manam tēvam, savam otrajam vectēvam. Kuldars viņu nav redzējis. Arī es ne. Piedzimu pēc tam, kad mans tēvs jau bija mobilizēts. Viņš krita karā.

Pienāca klāt arī Kuldars.

— Man ir tādas pašas acis kā otrajam vectēvam. Pel-gulinnas vecāmāte-teica. Arī Selmas tante tā saka.

Kuldars pagriezās pret Andreasu, lai tēvocis varētu redzēt viņa lielās, zilās acis.

— Pēc fotogrāfijas spriežot, arī man šķiet, ka tev ir gluži tādas pašas acis kā otrajam vectēvam.

Nu vecākais no Tenupertiem sagribēja uzzināt, kā iet pa mājām.

— Kā ar aku — vai ūdens ir labs?

— Meistari savu darbu padarīja godam, — dēls atteica.

— Odens nav peļams.

— Vecmāmiņa baidījās, vai tik nebūs sāļš, bet nav sājš, — mazdēls nenocietās.

Andreass no jauna sāka lasīt žurnālu.

Bet necik tālu nejaudāja — pārāk nopūlēt savas acis un smadzenes viņam šoreiz nebija lemts, jo ieradās apmeklētāja. Margita.

Baltajā blūzē viņa likās pat jaunāka.

Margita pievērsa uzmanību. Tenupertu sarunas pārtrūka, Lembits pasteidzās Margitai atnest krēslu. Ar vēlīgu galvas mājienu viņa pateicās:

— Jūs esat loti laipns.

Andreass neiepazīstināja Tenupertus ar Margitu.

Margita viņu nenoskūpstīja.

Margita bija paņēmusi līdzi vāzi ziediem. Arī šoreiz viņa bija atnesusi neļķes.

— Es tā nobijos, kad neatradu vairs tevi septītajā palātā. — Margita sacīja.

Andreass pasmaidīja:

— Piedod, vainīgs, protams, esmu es. Ceru, ka slimnīcas morgā tu mani negatavojies meklēt.

— Andreas, dārgais, ar tādām runām nav ko jokot... Tu izskaties krietni vien Labāk nekā iepriekš.

— Neņem vērā, ko es sarunāju, — aiz nemitīgās gulšņāšanas var prātā sajukt. Bet tu patiešām varen labi izskaties. No visas sirds pateicos, ka esi atlicinājusi laiku mani apciemot. Laikrakstā lasīju, ka bijis brauciens uz Kaukāzu, lai apmainītos pieredzē par jaunās tehnikas ieviešanu. Arī tevi droši vien tajā iesaistīja, — Andreass lūkoja tērzēt, jo kaut kas taču ar viešņu jārunā. Margitas ierašanās neko īpaši viņu neiepriecināja, savas attiecības ar Margitu viņam joprojām grūti nācās izprast.

Slimnieka kompliments Margitai gāja pie sirds. Viņa paskaidroja:

— Azerbaidžāņi man nolaupīja trīs dienas. Laikam būs jābrauc atbildes vizītē uz Baku. Man šķiet, tur uziesim šo to, kas liekams aiz auss. Es iepazinos ar tavu meitu, Andreas. Tavs draugs, biedrs Tomsons, mūs iepazīstināja, viņi bija ieradušies banketā kopā. Ar savu meitu tu vari lepoties — nopietna meitene.

Andreass centās palaist gar ausīm, ko bija dzirdējis. Tomsons bijis banketā kopā ar 111i. Vienalga — Tā-vets vai kāds cits, kāda tam nozīme. Andreass piespieda sevi melst niekus, nepārtraukti melst niekus, un beidzot iepazīstināja Tenupertus ar Atargitu, sarunā iesaistījās visi, diskutēja par tehnokrātisku un humānistisku pieeju dzīvei, tikai Eduards Tcnuperts atturējās.

Tenupertu ciemiņi devās prom pirmie. Kuldars nepiemirsa, durvīs stāvot, uzsaukt Andreasam, ka visādā ziņā nodošot viņa sveicienu tantei Karinai, tad, pieskrējis vēl pie vectēva, piespieda savu galviņu pie viņa krūtīm, brīdi pavērās vectēvam acīs un tad steidzās panākt savus vecākus.

Margita palika līdz apmeklētājiem atvēlētā laika beigām.

Pa visu vakara cēlienu Andreass un Eduards pārmija tikai pāris vārdu.

— Nebūtu ticējis, ka tāda zvilnēšana tik dikti var nomocīt cilvēku, — Eduards pukojās.

— Man laikam draud... vēdera aizcietējums.

Pirms gulētiešanas abi palūdza dubultdevu miegazāļu.

— Sastapis tevi mūsu pulkā, jutos pārsteigts. Jāatzīstas, man bija prieks.

Sos vārdus sacīja Andreass.

Andreass JaIlaks un Eduards Tenuperts klusu sarunājās. Šoreiz sāka Eduards. Viņš bija žēlojies, ka no šādas gujavošanas var zaudēt sajēgu un ka ar slimību viņiem nav laimējies. Infarkts piekaļ pie gultas, nav brīv celties, kaut jūties samērā vesels. Cilvēks kļuvis pats sev par vergu, kļuvis sev pretīgs, jo nu pēkšņi esi nonācis aci pret aci ar sevi — tāds, kāds esi, bez izskaistinošiem kankariem. Diloņslimniekam iespējams iziet un kaut tepat tuvākajā krogā pietempties, kuņģa slimniekiem arī — ej, kur vien gribi, tikai ievēro diētu. Ar reimatismu mazliet grūtāk — tas savelk cilvēku līku greizu, taču zināma kustības brīvība pat tam atvēlēta un neesi pats savā gūstā. Andreass neiebilda, negribēja iebilst. Eduarda vārdos slēpās sava tiesa taisnības. Labu brīdi abi šķendējās par savu kaiti, tad Tenuperts sāka lādēties par dzīvi vispār. Vispirms sodījās, par savu maizes darbu šofera amatā un dzīšanos pēc lielāka rubļa, pēcāk jau neapmierināja vairs nekas. Esot gribējis dzīvot tā, lai nebūtu jābaidās ļaudīm acīs skatīties, un tomēr kļuvis savās acīs par riebīgu radījumu.

Šodien Eduards bija atklāts:

— Es sapratu, ka tu... priecājies. Pirmajā mirklī mani tāpat pārņēma prieks. Tikai neizrādīju.

Andreass turpināja:

— Nodomāju, ja jau esi pakļāvies mobilizācijai, tātad esi izlēmis. Četrdesmit pirmajā gadā taču viegli varēja nobēgt malā. Kāpēc tu to nedarīji?

Kādreizējais bērnības draugs klusēja.

— Ja nevēlies, neatbildi, — Andreass teica, — es neuzstāju. Biju domājis, ka — agri vai vēlu — tev atdarīsies acis. Tā es pateicu tonakt arī Kārinai. Tonakt, kad tu mani nolamāji par cūku. Tava māsa man toreiz bija viss. Tas taču nebija tikai romāns uz laiku.

— Ticu, — ieteicās viņa kaimiņš. — Toreiz neticēju, tagad ticu. Es izturējos cūcīgi, kad sagvelzu ļaunu par māsu. Vai man viegli tev atzīties. Biju greizsirdīgs, vai saproti — greizsirdīgs. Tagad, pēc ilgiem gadiem, tas viss šķiet idiotisms, nenormālība. Tu, protams, nodomāji, ka politika mani apstulbojusi. Lai gan sava loma bija arī tai — uzskatīju tevi par karjeristu. Tāvets manās acīs likās krietni godīgāks. Uzlūkoju tevi par nožēlojamu pielīdēju, — to neņemšu par pilnu, ka savā laikā lamāji Petsa valdību. Toreiz visi lamāja Petsu. Tikai tādi kārtības dievinātāji kā mans papus turēja mēli aiz zobiem. Un es — vai es Petsu slavējul Iznāk, ka politika tobrīd bija aizvirzījusies otrajā plānā. Vai arī — kas zina — greizsirdība un politika gāja roku rokā un abas ietekmēja manu dzīvi. Pēcāk tādas lietas grūti izspriest, tad jau viss liekas savādāk. Cilvēks redz pagātni un sevi tajā tā, kā pašreizējā momentā izprot pagājušo. Tu jautā, kāpēc no mobilizācijas neizvairījos. Biju tātad zaķpastala, baidījos no sekām, nejutos drošs par sevi, nepareizi novērtēju situāciju. Tēvs uzstāja, lai noteikti ierodos mobilizācijas punktā. Viņš uzskatīja, ka varas iestāžu rīkojumi jāciena arī tad, ja šī vara nav pa prātam. Un ka vara — kārtības pamats, bet bez spēcīgas varas pasaule izlektu no eņģēm. Viņam, kā jau zvērinātam ierēdnim, nespēja pat prātā ienākt, ka pavēlēm un rīkojumiem varētu arī nepaklausīt. Tā es viņu izprotu patlaban. Toreiz, četrdesmit pirmā gada rudenī, tēvu īsti neizpratu. Ja viņš bija pateicis, ka jāiet un arī tās pavēles jāpilda, kurām nepiekrīt, jo vara jokus nepieprot, tad šie vārdi man, divdesmit gadus vecajam jaunietim, kaut ko arī nozīmēja. Starp citu, mans vecais visai atzinīgi runāja par cara laikiem. Sacīja, ka dzīve tad bijusi lētāka, ka igauņu izcelsmes ierēdņi tikuši īpaši iecienīti viņu precizitātes dē] un arī tādē|, ka mazāk dzēruši un mazāk ņēmuši kukujus. Ja četrdesmitajā gadā Staļina vietā pie stūres atrastos vecais Koja, tad arī mans vecais mītiņos sauktu urrā tāpat kā tu... Nacionālists viņš nebija, drīzāk cilvēks ar krievisku noslieci. Sās viņa noskaņas un ierēdņa gara pēc arī jāvos mobilizēties. Tēvs godāja varas nesējus. Bet man nepietika patstāvības — ar mugursomu plecos un iespīti sirdī čāpoju uz Dziesmu svētku laukumu. Tāvets, maitas gabals, bija gudrāks — paslēpās laukos un iznāca no ūdens sausā.

Andreass steidzās piebilst:

— Kad mūs mobilizēja, Tāvets bija saslimis ar angīnu. Bet no dienesta vācu armijā izvairījās.

Eduards nicīgi savieba lūpas.

— Ja sāktos kāda jezga ar jenkijiem, kas gan nav ticams, — sen esmu to jau izpratis, — ja sāktos jezgas ar jeņķiem, tad šis tavs biedrs pa idejisko līniju ar skubu atkal mestos sānis. Tu droši vien ietu, tu noteikti ietu, noklusētu komisijai par savu infarktu un ietu. Bet viņš ne. Tava kaluma cilvēki man vairāk pa prātam, kaut arī bijām un esam vēl tagad kā uguns un ūdens. Tādus tāvetus es neciešu, bet piesardzīgie un tālredzīgie tāveti allaž būs par mums gudrāki. Viņiem infarkts neuzbruks. Ja vien nenosmacēs sevi taukos vai, nevaldāmās sieviešu kāres dīdīti, nemācēs ar mēru lietot mākslīgos tonusa vairotājus...

— Laiki un cilvēki mainās, — Andreass ieminējās pa vidu, viņam šķita, ka Eduards skata Tāvetu pārāk tumšās krāsās.

— Laiki mainās, bet cilvēki ne. Cilvēki vienīgi piemērojas. Bet daži arī to nedara. Es piederu pie tiem, — Eduards atzinās. Andreass īsti neaptvēra — vai ar skumjām, pašironiju vai izaicinājumu.

— Kad pēc ārstēšanās atgriezos divīzijā, centos noskaidrot, kas ar tevi noticis, — Andreass paskaidroja. — Esi kritis gūstā vai miris. Man zināja pateikt tikai, ka tu esot pazudis bez pēdām. Kad atgriezāmies Igaunijā, dzirdēju, ka tiki saņemts gūstā.

Eduards pasmaidīja:

— Gūstā vis nekritu — pats pārgāju. Jā, tu nepār-klausījies, — es pats pārgāju. Tas ir — pats gribēju nokļūt gūstā. Ja nebūtu gribējis nonākt gūstā, tad ķepas gaisā neslietu. Dienā karoju kā visi, šāvu, kad pavēlēja — uz labu laimi vai rūpīgi mērķējot, kā nu kuro reizi. Bet naktī, kad noskaidrojās, ka esam atgriezti no pārējiem, es nolēmu — diezgan. Kāpēc ļauties, lai mani nogalina? Vairums vienkārši nolika ieročus, sava dzīvība ikvienam pārāk dārga, bijām ielenkti un pretošanās patiesi būtu bezjēdzīga. Pēcāk visi nosauca sevi par pārbēdzējiem. Viljandes nometnē tādu, kas padevušies gūstā, vairs nebija — tur visi bija pārvērtušies par cēliem patriotiem un vāciešu draugiem. Taisni vēmiens nāk. Nacisti tik un tā mums neticēja. Avīzes gan izbazūnēja, ka veselas sarkanarmiešu daļas, ar varu mobilizētie igauņu karavīri, pie Veļikije Lūkiem pārbēguši šurp, vismaz avīze «Igauņu Vārds» tā klaigāja un nopublicēja rindā nostādītu vīru fotogrāfiju, kurā arī es biju redzams. Un tas sagādāja manam vecajam raizes. Līdz ār ietikšanu avīzē tikām piekārti pie lielā zvana, taču zvērinātie esesieši stipri vien par mums šaubījās. Tie bija velnišķīgi viltīgi vīri un sacija, ja jau gribat pārnākt mūsu pusē, tad laipni lūdzam — iestājieties vācu karaspēkā. Paziņoja, ka tos, kas neiestāsies, uzskatīs par kara gūstekņiem un sadzīs koncentrācijas nometnēs. Tādus kā es, kuri paši bija gribējuši pārnākt, tas saniknoja visvairāk. Jutos aizvainots līdz sirds dzi|umicm.

Andrcass šajos vārdos klausījās ar dalītām jūtām. No vienas puses, Eduarda negaidītā vaļsirdība izraisīja cieņu, pat līdzjūtību, no otras puses — dzirdētais bērnības draugu atstūma vēl tālāk no viņa. Andreass nespēja visu mierīgi uzklausīt un atcirta:

— Varbūt cerēji, ka pret tādiem kā tu izturēsies citādāk. Nodevējus vienmēr tur aizdomās.

Eduards nedomāja skaisties.

— Par nodevēju sevi neuzskatīju, — savaldīdamies viņš turpināja. — Tajā miglainajā naktī es rīkojos vislabāko nodomu mudināts. Tā bija velnišķīgi grūta nakts, otrreiz tādu nakti negribētu vairs pieredzēt. Iepriekš taču nebija ne jausmas, kā vācieši izturēsies pret mums — igauņiem, kuri padodas gūstā. Varējām saņemt lodi tiklab no vāciešiem, kā arī no savējiem. Pāriešana ir tomēr baismīga būšana pat tad, ja esi izlēmis to darīt.

Viņš klusēja labu brīdi.

— Kāpēc tu vēlāk atgriezies no Somijas? — jautāja Andreass, kurš noprata, ka Eduards vēl nav pateicis visu, kas spiež sirdi.

— Un to, kā es no vācu armijas nokļuvu Somijā, tu nevēlies uzzināt, — Eduards Tenuperts pavīpsnāja. — Labi, es pastāstīšu pats. No karaspēka daļas, kurp mani tūdaļ aizveda no Viljandes karagūstekņu nometnes, es aizbēgu. Man tā saucamās soda operācijas nebija pa prātam. Tev varbūt tas liksies dīvaini, jo tu uzlūko katru vācu karaspēkā dienējušo igauni par dedzinātāju, izvarotāju un slepkavu, bet es nespēju un negribēju karot ar sievietēm un sirmgalvjiem. Turklāt vācu dažādas pakāpes fīreru un fīrerīšu uzpūtība, augstprātīgā noraudzīšanās uz citas tautības ļaudīm it kā no augšas man drīz vien bija līdz kaklam. Dezertēju. Mani mek* lēja arī mājās, Kārina var apliecināt, Kārinai tu varbūt ticēsi. Tev jātic, jo viņa nav tevi mānījusi. Pārāk dziji tu biji iesēdies viņas sirdī, tikai toreiz es to nesapratu. Domāju, gan paraudās mazliet un smaidīs atkal — kā jau meitenēm parasts: kas no acīm prom, tas no sirds laukā. Es sabojāju viņai dzīvi un, kā man šķiet, arī tavējo...

Eduards no jauna apklusa un, it kā sevī kaut ko pārlikdams, turpināja:

— Pēc dezertēšanas neatlika nekas cits — bija jāmēģina bēgt uz Somiju. Pārāk grūti to nenāktos izdarīt, jo pa Somu jūras līci braukāja motorlaivas, zēla kontrabanda — no Igaunijas uz Somiju kafiju, no turienes pretī saņēma ziepakmcni, bet vislabāk nopelnīja, vedot pāri cilvēkus. Tā. Tepat kaut kur noslēpties negribēju — diez vai būtu izdevies noslapstīties līdz kara beigām. Ņem vērā divus apstākļus: toreiz neticēju, ka Vāciju sagraus un jūs atgriezīsieties Igaunijā. Mans vecais tam ticēja, es ne. Es domāju apmēram tā — vācieši Maskavu nespēs ieņemt, taču arī Padomju uzvaru rietumi nepieļaus. Tas pirmām kārtām. Otrkārt — zem vāciešu ķetnām karot nevēlējos, nodomāju, ka Somijā jutīšos kaut cik brīvāks. Somija aizvien mani vilinājusi. Bet ne jau tā bija somugru cilšu kopības izjūta, tu zini, neesmu ļāvis vaļu jūtām, esmu cilvēka gribas un darbības cienītājs. Mani vilināja mazo ziemeltautu apvienība, Skandināvijas bloks un tā tālāk. Pirms bēgšanas uz Somiju visus apstākļus ar skaidru prātu apsvērt nepaguvu, jo vācu špikiem bija smalks deguns un dzirdīgas ausis, — man vajadzēja žigli pazust. Iestāties somu armijā nebaidījos. Protams, armijā valda stin-griba, gluži kā brīvkungs neviens tur nevar justies. Cerēju, ka Somijā vācu gara sastapšu mazāk un somu virsnieki pārāk necels seksti gaisā. Bet nošāvu greizi — somu virsnieki, izrādījās, bija velnišķīgi vienaldzīgi un nevērīgi puiši... Nav daudz ko muti plātīt, teikšu pavisam īsi — Somijā izgāja tā, kā jau iepriekš bija paredzams. Priekšlikumam iestāties Somijas armijā nepretojos. Sākumā dienēju Vallilas bataljonā, sabiju ari frontē. Igauņu pulkā, ko ziemā noformēja, iestājos jau kā venriks, nu, apmēram praporščiks, pastarpām biju beidzis karaskolas trīsmēnešu kursus. Karēlijā trāpīja lode plecā, ātri atlabu un nonācu vēlreiz priekšējās līnijās. Kad Karjalas fronte sabruka, attapos, ka vienā ziņā biju pamatīgi kļūdījies: biju turējis Sarkano Armiju un Krieviju, tas ir, Padomju Savienību, vispār par vājākiem. Tas, kas notika pie Staļingradas, vēl mani neveda pie prāta. Nodomāju, sak, barga ziema, Krievzemes bezgalīgās stepes, ceļu trūkums un tā tālāk. Visnotaļ fašistiskās propagandas garā, kaut arī par nacistu sevi neuzskatīju. Likos pats sev godīgs, uzticams savas zemes patriots... Nu tagad par to, kāpēc es atgriezos no Somijas. Tādi stulbeņi kā es, kuri sevi uzskatīja caur un cauri par patriotiem, izprātojām Igaunijas un visas Baltijas aizsardzības plānu. Tagad pēc krietna laika sprīža tas liekas, protams, bērnišķīgi, bet tolaik šie plāni mums šķita visai reāli. Mūsu domu gājiens bija apmēram šāds: viena apmācīta divīzija — visiem, ari tev, pazīstamā 20. SS divīzija — Igaunijā jau darbojās. Mūsu pašu pulku pārorganizēt izdotos itin drīz — divu triju mēnešu laikā — par otru divīziju. No robežsargu pulku vīriem sanāk varbūt divas divīzijas, kaut gan viņu prasmei un kaujas spējām diez ko neticējām. No palikušajiem policijas bataljoniem arī kaut ko savāktu kopā, iespējams, ka pat divīziju — mūsu barvežiem un vadītājiem precīzu datu pie rokas nebija. Četru divīziju tiesai vīrus cerējām katrā ziņā savākt. Domājām, ja jau latviešu divtik kā mēs, tad tur sanāktu kādas sešas septiņas divīzijas. Par lietuviešiem neko tuvāk nezinājām, cerējām, ka vismaz divas divīzijas tur sanāktu, — runa ir par karaspēka daļām ar kaujas pieredzi. Kopā apmēram ducis divīziju, kas, kā pats saproti, vērā ņemams spēks. Dzīvā spēka problēma mums tātad likās atrisināma. Vairāk raižu sagādāja apbruņojums. Kā jau karstgalvji, cerējām arī to iegūt. Gan izkaulēt no vāciešiem, gan kaujās sagādāt, gan no Somijas līdzi pārvest. Sī doma, zināms, bija dibināta pilnīgi uz smiltīm. Atklāti Somija vairs nevarēja mums izlīdzēt. Šautenes un patronas kādas rotas vajadzībām varbūt varētu pa nakts melnumu kontrabandas ceļā pārvest pāri līcim, bet tankus un lielgabalus transportēt, nemodinot aizdomas, nebija iespējams. Par Somu jūras līča saimnieku bija kļuvusi jūsu flote. Tā nu toreiz prātojām un, cits citu musinot, perinājām rīcības plānus. Kas attiecas uz stratēģiskajiem nodomiem, tie nudien bija rožaini. Cits bija nesatricināmi pārliecināts, cits vienkārši cerēja, ka Padomju Savienība galveno triecienu virzīs tieši uz Vācijas sirdi. Igaunijas un Latvijas teritorijā paliks visai prāvi vācu spēki, taču Sarkanā Armija nesāks šķiest laiku ar to sakaušanu — pietiks ar izolēšanu, jo Berlīnes ieņemšana svarīgāka nekā bloķēto pretinieka karaspēka iznīcināšana. Nu, sacenšanās ar amerikāņiem, angļiem un francūžiem un tā tālāk. Nokļūs krievi Vācijā — tad kara beigas ar roku aizsniedzamas un mēs izsludinām neatkarīgo Igaunijas republiku. Igaunijā palikušajiem vācu vienību grenadieriem un fīreriem pie cepurēm tiek piešūta zili melnbalta zīme un ar igauņu un vācu apvienotajām divīzijām tiks aizsargātas Igaunijas robežas. Pie Oderas nonākot, liekas, noslēgs pamieru, un mūsu diplomātiem vajadzēs parūpēties, lai miera konferencē Igaunijai tiktu izkaulēta patstāvība. To vieglāk izdarīt, ja Igaunijas teritoriju vēl nav ieņēmušas Padomes. Tagad tu zini, ko mēs bijām izdomājuši un kāpēc es atgriezos no Somijas.

Andreass bija uzmanīgi klausījies Eduarda stāstu un nepārtrauca viņu. Bet tagad ierunājās:

— Cerējāt, ka atkārtosies tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitā gada situācija?

— To cerēja arī politiķi — Uluotss un citi. Vai par Tiefa valdību esi kaut ko dzirdējis?

Andreass pamāja ar galvu.

— Nedzīvi piedzimis bērns, — viņš sacīja. — Tāda valdiba pat stundu nav pastāvējusi. Premjers un ministri vairāk domāja par to, kā laisties lapās no Tallinas, nekā par valdības izsludināšanu. Bet tālāk par Matsalu līča meldrājiem i nepaguva. Izdrebināja dienas divas trīs pie Puistes raga ceļgalus un pamuka kur kurais.

— Protams, ka nedzīvi piedzimis bērns, — Eduards nestrīdējās pretī. — Nedomā, ka sēroju pēc šīs valdības. Nekas tamlīdzīgs. Gribēju tikai uzsvērt, ka bija vēl citi, kuri cerēja uz astoņpadsmitā gada situācijas atkārtošanos. Ne jau es viens, un ne jau tikai man līdzīgie karstgalvji. Diemžēl notikumi risinājās pavisam savādāk. Vispirms, daudzi no dedzīgo patriotu vidus tēvijas dēļ riskēt un bāzt galvu ugunī negribēja. Visnegantākie klaigātāji un nesavaldīgākie tēvzemes dēli nolēma mukt uz Zviedriju. Sā uzskata aizstāvju skaits pieauga ik stundu. Viņi saukāja mūs, kas tomēr gribēja atgriezties Igaunijā, par stulbeņiem, bet mēs uzlūkojām visus, kuri savai dzimtenei uzgrieza muguru, par nodevējiem. Arī tagad domāju tāpat, — Eduards iekaisa. — Ar savu dzimto zemi jāturas kopā kā priekos, tā bēdās, nav jēgas par nemēru plātīties ar muti. Man vēl tagad žults sakāpj rīklē, kad atminos četrdesmit ceturto gadu. Tie kundziņi, kuri toreiz uzkurināja mūsu karstās galviņas, bet paši tik manījās neuzkrītošāk nokļūt drošībā, pazust tālumā, tagad bez sirdsapziņas pārmetumiem lej krokodila asaras par mums. Dižojas tur ar mašīnām, ledusskapjiem, virtuves kombainiem, neiloniem... Liekuļi, kuriem dārga vienīgi pašu āda. Piedod, ka atkal aizvirzījos sānis, bet, pēc manām domām, ļaudīm, kas trūcīgās Igaunijas vietā izvēlējās Zviedrijas un Kanādas gaļaspodus, nav tiesību saukties par patriotiem. Esmu saņēmis pat līdzjūtības vēstules, uz kurām īsi un skaidri atbildēju, ko par vēstules sūtītājiem domāju. Gan jau šie būs nokristījuši arī mani par Kremļa aģentu, — viņu paņēmienus es pazīstu.

Eduards atvilka elpu un tad turpināja:

— Tik daudz taisnības tomēr tiem mucējiem uz Zviedriju bija — spēle patiešām zaudēta. Mūsu dziesmiņa bija nodziedāta, sirds dziļumos to nojautu. Fronti pie Emajegi un Zilajiem kalniem pārrāva, un vācieši — lai viņi desmitkārt nolādēti — laidās, cik vien motori jaudāja turēt, uz savu fāterlandi, bet mums lika segt viņu atkāpšanos. Jūs apturēt nebija mūsu spēkos. Vīru cīņas gars kusa kā sniegs pavasara sauļo, īstenībā šā cīņas gara nemaz nebija. Pie Porkuniem gandrīz kritu gūstā, bet, par laimi, izglābos. Lielākā tiesa 20. SS divīzijas, robežsargu pulku un arī policijas bataljonu vīru sprieda, kā dzīviem izsprukt no pirts, kurā kļuvis pārāk karsti. Mūsu divīzijas lauka rezerves bataljons, divi tūkstoši vīru, pie Kehras izklīda pilnīgi. Un pat tie, kas atkāpās, kaut cik saglabājuši discip-līņu, sasnieguši Latvijas robežu, atmeta ar roku un atgriezās savā dzimtajā pusē. Mēs, pārākie idioti, Somijā bijām sapņojuši par četrām ar cīņas gribu bruņotām un labi apmācītām divīzijām. Vai zini, Ats, aiz vilšanās un dusmām griezu zobus, tāpēc ka jūsu korpusa morālā stāja un cīņas spējas četrdesmit ceturtā gada rudenī bija krietni pārākas.

Andrcasam, kurš klusēdams klausījās, nepalika nepamanīts, ka Eduards viņu pirmo reizi atkal sauca par Atsu. Šī uzruna šl>ita kā rokas pasniedziens, likās — viņa kādreizējais rotāju biedrs itin kā pats tiesā sevi, itin kā viņš vairs nepavisam neuzlūko par labu savu toreizējo izdarību.

— Es nolēmu iet lidz galam, — Tenuperts atzinās. — Neuhammerā no jauna noformēja 20. igauņu SS divīziju, arī es tur nokļuvu. Mūs ar steigu aiztrieca uz fronti, uz brīnumiem tad vairs necerēju. Neticēju vairs ne Gebelsa vārdiem par brīnumieroci, nedz krievu un sabiedroto varbūtējām domstarpībām. Tu, iespējams, jautāsi, kālab tad es vispār ņēmu rokā ieroci. Pirmkārt, tāpēc, ka no kara mašīnas riteņiem un siksnām vispār nav tik viegli tikt vajā, un, otrkārt, pat bezcerīgi cīnīties šķita godīgāk nekā pacelt gaisā ķepas. Uz šādu rīcību mani pamudināja i vilšanās, i dzina niknums... Pietiks patosa... Nesākšu tev klāstīt, kā mēs cīnījāmies, — ar uzvaras lauriem sevi izgreznot mums neizdevās. Satriektas armijas sakautās karaspēka daļas varoņdarbus nemēdz veikt... Mūsu divīzijas bēdīgais gals pienāca Cehoslovakijā, uz kurieni bijām atkāpušies. Karotprieks bija zudis, suns, kas saņēmis pērienu, meklē kaktiņu, kur paglābties no sitieniem. Sarkanajai Armijai padoties gūstā nedrīkstējām, esesiešiem viņi galvu vis neglaudīja... Rietumos tāpat mūs gaidīja gūstekņu nometne, taču jenkiji varbūt izturētos pret mums mazliet laipnāk. Tā vismaz cerējām. Un ari būtu izturējušies, kā vēlāk noskaidrojām. Sākām virzīties uz rietumiem un uzdūrāmies čehu partizāniem. Sapratām, ka tādi izķidāti, kādi bijām, ar spēku sev ce|u cauri Cchoslovakijai neizlauzīsim. Mūsu vadība uzsāka sarunas ar čehu partizāniem. Lai laiž mūs cauri, apsolījām pret viņiem ieročus nepacelt un viņu lietās neiejaukties. Runājām par mazo tautu traģēdiju un dievs zina par ko vēl. Cehi atbildēja, lai mēs noliekam ieročus, tad šie atvēlēšot izmaršēt cauri viņu zemei. Noticējām, jo vai tad Cehoslovakijas un Igaunijas republika nepiedzima vienā un tajā pašā laikā — 1918. gadā, turklāt viņu Masariks un tā tālāk, demokrātija un viss pārē jais, bez tam — mums arī nebija citas izvēles. Bijām kā samalti, ar ieročiem neapgādāti, un garastāvoklis zem nulles. Bet čehi neganti pievīla. Pec ieroču nodošanas sāka ņemt mūs gūstā, tos, kas pretojās, uz vietas nošāva. Velnišķīgi bija ap dūšu. Cehu partizāni nodeva mūs krieviem, tikai retam izdevās aizbēgt un vēl mazāk bija to, kuri paguva aizkļūt līdz jūsu sabiedrotajiem.

— Nepiemirsti, ka čehiem bija kārtojami savi rēķini ar esesiešiem. Vai hitlerieši pret čehiem un slovakiem izturējās kā goda vīri? Dots pret dotu.

Eduards likās nedzirdam Andrcasa vārdus.

— No čehiem tad arī sākās mans brauciens uz Sibīriju. Nekādus bēgšanas plānus uz Rietumiem es nekalu, jutos pilnīgi satriekts. Starp citu, — Eduarda balss un sejas izteiksme pārmainījās, viņa skatiens pievērsās kaimiņam, — es nēnieka nenožēloju. Rīkojos tā, kā uzskatīju par pareizu. Ar to nakti, kad... kad frontē pārgāju viņu pusē, es biju izvēlējies. Neuzlūko mani par apstākļu upuri, — ne jau tāpēc es to visu tev stāstu.

Andreass jautāja:

— Kāpēc tad tu to visu stāsti?

Dzirdētais atstāja uz viņu dziju iespaidu. Ietekmēia ne tik daudz pats bērnības dienu sirdsdrauga stāstījums, bet gan viņa atklātiba. Aizvien vairāk virsroku guva pārliecība, ka Eduards savai pagātnei nolēmis teikt ardievas uz visiem laikiem. Eduarda apgalvojumu, ka viņš nenieka nenožēlojot, Andreass uzskatīja nevis par tīro patiesību, bet drīzāk par iespītu. Eduards nav no tiem, kuri sevi nosoda. Jau zēna gados Etss nemēdza savu rīcību nožēlot, un arī tagad joprojām bija tāds pats stūrgalvīgs āzis. Tādi cilvēki dzīvē parasti no triecieniem neizbēg.

— Kāpēc? — Tenupcrts pārvaicāja. — Tieši tāpēc, lai tu nepieskaitītu mani pie apstākļu upuriem.

— Tev nav viegli atkāpties no reiz pieņemtā lēmuma.

— Droši vien tu spried pats pec sevis.

— Man nav iemesla atkāpties, bet tev — ir.

— Vajadzēja turēt mēli aiz zobiem — tagad tu laikam doma, ka Tenupertu Etss nožēlo un ka Tcnupertu Etsam sākas atdzimšana.

— Tu esi izdrāzts no sīksta koka.

— No sīksta koka? Es tikai ne acu galā neieredzu gaudujus un pinkšķus, — Eduards uzsvēra. — Tā var vēl nosmakt. Ja dzīvot, tad — ar pilnu krūti, ja darīt, tad — darīt visu, kas tavos spēkos, ja izlemt, tad — negrozāmi, ja sākt ceļu, tad — iet līdz galam.

— Tu arī aizgāji līdz galam... toreiz. Bet tagad?

Eduardā Tenupertā varēja nojaust it kā pārvērtību.

Viņa balss nu skanēja pavisam savādāk, bezgala noguruma pārņemta.

— Tagad? Vai tas maz jājautā? Mans laiks ir pagājis. Mans laiks — tāda man vispār nav bijis.

A.idreass nerimās:

— Bet kas tad ir — tevi kāds nomāc, vai?

— Nebūt ne, itin neviens. — Šoreiz Eduarda balsi fepaudās neslēpta ironija. — Arēji manā dzīvē viss pilnīgi kā nākas, esmu labi iekārtojies, dārgais istabas biedri un brāli pa slimības līniju. Māja ir, un kas gan par to, ja te jāpateicas sievas tēvam, vasarnīca arī ir, jn kas gan par to, ja te pateicība pienākas Frīdai, kura piepelnās ar puķkopību, automašīna arī ir, to gan es sarūpēju pats saviem spēkiem. Dēls nav nogājis no ceļa; tādēj, ka viņa papu represēja, viņam bija jāmācās uz piecniekiem, citādi nedabūtu stipendiju. Šaubos, vai vecās iekārtas laikā spētu sasniegt tādu materiālo nodrošinātību. O, arī es nepalieku pateicību parādā, nečinkstu un valdību nelamāju, dēlu pret jums леВки kūdījis. Viss tā kā būtu kārtībā, tikai... — Eduarda Tenuperta balsī no jauna iezagās nogurums, pat skumjas, — tikai manam laikrādim atsperes pušu. Ek, pie velna, jūtos nožēlojami, sasodīti slikti, Ats.

— Ko lai dara, pagātne seko mums pa pēdām, — Andrcass ieteicās.

Eduards piekrītoši pamāja ar galvu:

— Tev taisnība, pagātne nāk mums līdzi. Kā svaru

bumbas pie kājām. Nenoņemamas. Paņēmu nepareizo kārti, bet to izvēlējos pats. Kā Ļeņins reiz teicis: vēsture vērtē mūs nevis pēc tā, ko esam vēlējušies un pēc kā centušies, bet pēc mūsu darbības rezultātiem. Vai kaut kas tamlīdzīgs... Tās svaru bumbas ir pārāk smagas. •

Parasti Eduarda likteņbiedri mēdz attaisnot savus nomaldus ar apstākļu varu, turpretī Eduards jau kuro reizi uzsvēra, ka viņš nekādā ziņā neuzskata sevi par apstākļu upuri. Iespējams, ka Eduards izturējās tā aiz iespitības, taču līdzjutibu viņš necieta ne acu galā, un Andreasam tas patika. Viņā no jauna modās simpātijas pret kādreizējo bērnības rotaļu biedru. Eduards lenuperts aizvien vairāk un vairāk viņa acīs pārvērtas par Tenupertu Etsu — par zēnu ar trāpīgu dūri, kurš aizvien turēja vārdu un kurš nekad nepievīla draugus.

— Man šķiet, Ets, ka tu savām smagajām bumbām, kas tev piekaltas pie kājām, ķēdes esi jau labu tiesu pārvīlējis, — Andreass no sirds pateica.

Eduards atmeta ar roku:

— Un tomēr tu neesi sapratis mani pareizi — līdzjūtību es neubagoju. Ne no tevis, nedz kāda cita. Izmeklētājiem netiku ne nieka noslēpis. Būtu varējis pateikt uz pusi mazāk, sacīt, ka es, Eduards Jūlija dēls Tenuperts, sīka ierēdņa atvase, kritu, nabadziņš, pie Veļikije Lūkiem gūstā. Būtu varējis piedzejot sev ievainojumu, — rētu uz manas miesas cik uziet. Tā taču rīkojās ne viens vien virs. Sanāk sirdi aizkustinošs stāsts — cilvēks ievainots saņemts gūstā, viņu piespiež iestāties vācu armijā, lai izrautos no fašistu nagiem, viņš bēg uz Somiju, bet tur nostāda izvēles priekšā: vai nu iestāties igauņu pulkā un prom uz Karēliju, vai pa etapu atpakaļ uz Igauniju. Itin mierīgi būtu varējis iestāstīt, ka ne par kādu cenu negribēju atkal nokļūt vāciešu ķetnās, tāpēc man nācās izvēlēties Somijas armiju. Karēlijas frontē ne reizi neizšāvu, mērķēju tikai gaisā — sirds neļāva šaut uz savējiem. Teikt, ka mēģināju pāriet Sarkanās Armijas pusē, bet neizdevās. Nosūtīja atpakaļ uz Igauniju, tad aizveda uz Vāciju; par to, ka arī uz igauņu zemes karoju, ar gudru ziņu būtu varējis noklusēt. Pēcāk mani aizsūtīja uz Neuham-meras nometni, no turienes — uz fronti; varēju teikt, ka no sirds tiku priecājies, ka Sarkanās Armijas triecienu deļ atkāpāmies aizvien vairāk un vairāk. Ka mīļuprāt atdevu savu automātu čehu partizāniem un aicināju ari citus to darīt. Biju neizsakāmi laimigs, ka nenokļuvu Rietumos. Dodiet iespēju izpirkt manu vainu, sūtiet kaut vai uz japāņu fronti. Vai mazums cilvēku tā ari runāja, un reizēm šādu ricību vainagoja panākumi. Jo biezāku krāsu triepa, jo lielāku ticamību panāca. Jūs briesmīgi mīlat nožēlas, pelnu kaisīšanu uz galvas, pāraugšanas stāstus un uz to esat kāri arī mūsdienās. Pat tu gaidi, lai es nožēlotu grēkus, sak, dārgais draugs, esmu kļūdījies. Es nenoliedzu neko, kaut arī man nepavisam nebija medus salda dzīve un bija negantas ilgas pēc mājām. Mani sūtīja no vienas vietas uz otru — domāja, ka esmu nez kāds barvedis. Centos jau gan dažam labam likteņa biedram, kuri tur bija nokļuvuši spīlēs, iestāstīt, lai nenokar degunu, un vājākos iedrosmināt. Sadabūjām kopā spēcīgu pašu ļaužu grupu, tā ka pat kriminālo barveži bija spiesti rēķināties ar mums. Tāpēc ari tik ilgi nosēdēju, un tāpēc joprojām neesmu reabilitēts... Arī tev nevajag nožēlot mani... Tā gulšņājot, cilvēks var sākt jukt...— ņem un skaidrā prātā sapļāpā nez ko.

Runātājam uzmācās klepus, viņš bija stipri noguris. Andreass saprata, ka ar Eduardu šodien pietiek runāts. Ne jau tūdaļ rīt viņus laidīs mājās, — laika diezgan visu pārspriest. Galvenais, ka ledus sakustējies. Ja izjutīs vajadzību, gan viņš pats sāks atkal runāt. Kaut ko tomēr Andreass vēl gribēja piebilst:

— Pēc tam kad teyi sastapu divdesmit pirmajā, man bija saruna ar jūsu rotas politisko vadītāju. Sacīju, ka pazīstu tevi un ka tu esi godprātīgs puisis, tāds, kas nemīl aplinkus gājienus, un ka agrāk vai vēlāk tu uziesi pareizo taku.

Sie vārdi atstāja uz Eduardu dīvainu iespaidu. Viņš pēkšņi it kā ierāvās sevi un labu bridi vairs neteica ne vārda. Visu vakara cēlienu klusēdams vērās griestos vai lasīja laikrakstu. Pirms gulētiešanas atkal lūdza divkāršu miega zā|u devu.

14

Andreass Jallaks gulēja kārtējās diendusas nomidzī, kas slimnīcā viņam bija kļuvis par ieradumu. Sākumā par to gādāja ārsti, lai viņš gandrīz nepārtraukti gulētu uu nenervozētu, neraizētos par sevi. Citādi diez vai būtu spējis tā augām dienām gulavāt. Ella gan apgalvoja — infarkta slimnieki pec lēkmes mēdzot gulēt bez kādām zālēm un nomierinošiem līdzekļiem, jo infarkts satricinot cilvēku līdz pat kaulu smadzenēm. Bet Andreass bija pārliecināts, ka ārsti te pielikuši savu roku. Tagad viņš iesnaudās tikai pēc pusdienām un lāgiem naktīs vairs nevarēja aizdarīt ne acu. Vakarā noteikti atkal atnesīs iemidzinošas zāles — patumšu, ierugtenu šķidrumu, ko Ella dēvēja par «stopku», tomēr reizēm arī tas nelīdzēja.

Pēc pusdienām acis pašas lipa ciet — nevajadzēja ne «stopku», nedz tabletes. Senāk, kad viņš ievainots ārstējas fiontes hospitālī vai Kaliņinā, slimnīca un diendusas nomidzis tāpat šķita saderam kopā. Protams, nekāds miegamice viņš nebija, — pietika ar piecām sešām stundām naktī, jo pa lielākajai daļai viņš ātrāk nelika gultā kā pēc pusnakts. Izpildot pagasta partorga pienākumus, viņš bija kājās no agra rīta līdz vēlam vakaram — itin kā pašam būtu jābaro lopi vai jāstei-d/as uz tīrumu vai siena pļavu. Strādājot dzelzccja sistēma, laika rēķini sajuka piluigi — kad jāgu] un kad ne;

kā politdaļas darbinieks viņš bieži gulēja ceļā, jo necieta sēdēšanu kabinetā un deva priekšroku vilcienam, stacijām, depo. Arī autobāzē pirmie divi gadi aizritēja nemiera pilni. Kadru daļas vadītāja postenī viņš, zināms, būtu varējis mierīgi sēdēt pie savām kartotēkas kastēm, pavēļu mapēm un seifa sešus metrus lielajā istabelē, bet, tā kā viņš bija arī partorgs, tad cik reižu vēl pirms gaiļiem jau atradās darbā un gandrīz pēdējais mēdza aiziet no bāzes. Vēlāk, kad tika darīts gals darījumiem ar «kreiso preci», spekulēšanai ar detaļām un benzīnu, blēži padzīti, Andreass varēja sev atļauties jau astoņas stundas miega. Nebūtu bijis jāpilda aģit-punkta un politpulciņa vadītāja, rajona komitejas ār-pusštata instruktora un kādas ar garu nosaukumu apveltītas biedrības lektora pienākumi, viņš varētu dzīvot kā daždien solīds birģeris. Nu mājās iznāca atgriezties vēlu vakarā, bet tur jau gaidīja Naimas pārmetumi: viņa bija pārliecināta, ka vīrs aizvada laiku ar svešām sievietēm. Vismierīgākie bija tie gadi, kad Andreass mācījās republikāniskajā partijas skolā. Mācīšanās grūtības nesagādāja, atlika laika sportošanai, varēja arī paceļot; toreiz viņš iemācīja dēlam braukt ar velosipēdu un slidot, veda bērnus uz zooloģisko dārzu un leļļu teātri. Andreass tad lūkoja palīdzēt arī sievai, aizvadīt vairāk laika kopā ar viņu, darīja visu, lai viņu kopdzīve neizirtu. Diemžēl tas viss maz ko līdzēja. Strādājot autobāzē, viņš atsāka mācības — šoreiz nepārtraucot darbu, un tādējādi tika laupīts ne mazums vakara un nakts stundu. Sieva saukāja viņu par egoistu, kurš rūpējas tikai par sevi un savu karjeru un kura acīs sievai un bērniem nav nekādas nozīmes. Protams, kadru daļas vadītāja darbā nebija nepieciešams augstskolas diploms, — ar nepabeigto augstāko izglītību, republikānisko partijas skolu pietiktu, taču Andreass izjuta vajadzību turpināt mācības. Redzesloka šaurību nevarēja attaisnot nekas — ne dabūtās rētas, ne uzticība revolūcijai, ne cītīgā strādāšana darbā no rīta līdz vakaram. Viņš neklātienē beidza universitātes vēstures fakultāti. Vēsturi, pirmkārt, bija iespējams studēt neklātienē, otrkārt, viņu saistīja vēsture, kas likās tieši tā disciplīna, kura spēj sniegt nepieciešamo fonu pašreizējo sarežģīto problēmu izpratnei un kura palīdz asināt redzi, lai iedziļinātos sociālo attiecību problēmās. Universitātes partijas vēstures katedras mācību spēks, tā paša armijas korpusa puisis, kurā bija karojis Andreass, ieteica atmest praktisko darbību un pievērsties partijas vēsturei. Strādāt par mācību spēku vai pētnieku vai arī veikt abus pienākumus reizē. Un, kaut gan slāpes pēc jaunām zināšanām bija lielas un ik brīvu brīdi viņš mēdza urbties grāmatās, tomēr negribēja savu dzīvi aizvadīt četrās sienās vien un vēl mazāk — arhīvu pieputējušajā klusumā, — zinātniskais darbs nebija viņa aicinājums. Lektora pienākumi gan patika, bet kļūt par kādas šauras specialitātes mācību spēku, kurš gadu pēc gada lasa vienu un to pašu kursu, Andreass netīkoja. Viņu aizrāva aizvien jaunas un jaunas problēmas, kas dienu gaitā neatturami izraisījās, viņam patika diskutēt, noskaidrot, pārspriest. Tie bija vislīksmākie brīži, kad varēja saskatīt sava darba augļus, jo visīstākais viņa aicinājums tomēr bija tiešais darbs ar cilvēkiem. Nepieciešamību mūždien atrasties ļaudīs Andreass Jallaks jo spilgti apjauta īpaši tad, kad spēcīgo galvassāpju dēļ no līdzšinējā darbalauka bija spiests aiziet. Ar brūnajiem krāsns podiņiem, ķieģeļiem, mālu, aizšaujamiem un aizvirtņiem, ar plīts riņķiem darbodamies, viņš nemitīgi juta, ka kaut kā pietrūkst. Sākumā šķita, ka galvassāpes un nepietiekamā māka liedz izjust īstu darba prieku. Un tikai vēlāk, kad no jauna varēja stāties klausītāju priekšā, Andreass saprata, kā īsti viņam bija trūcis.

Ne jau tūdaļ pēc pusdienām Andreass gatavojās aizmigt. Kas tur vispār liels ko gatavoties, ja jau tik un tā guļus vien jāzviln, kaut arī pats nomodā. Naktij iestājoties, aizvien palūdza nolaist zemāk pagalvi, rītos — atsliet to augstāk, tik vien tās atšķirības. Dienā lielāko tiesu kaut ko lasīja. Lai neuznāktu kāre smēķēt un atvairīt miegu. No smēķēšanas varēja izbēgt — nebija taču pie rokas cigarešu, bet no miega ne. Ella viņu mierināja, sacīdama, — vēlēšanās gulēt liecina, ka slimība atkāpjas un nav lāgā gainīt miegu prom, gan spēs iemigt arī naktī, ja ne citādi, tad ņemot talkā «stopku». Ella ticēja visam, ko pati atzina par labu, un ieteica to arī slimniekiem. Viņš, Andreass, tapat bija ticējis un ticēja joprojām, tikai ne vairs bez apdoma

Reizēm Andreasam šķita — viņš tagad tāpēc tik daudz laika aizvada miegā, ka pārpūlējis sevi un agrāk nekad netika domājis par atpūtu. Cilvēkam ik dienas jaatrod laiks atpūtai — kaut vai stundu, pusstundu. Viņš to nebija ņēmis vērā, juties pārliecināts, ka pietiek ar naktsmiegu vien. Un ko viņš darīja, kad beidzās darba diena? Sēdēja sanāksmes, noturēja pārrunas vai gatavojās lekcijām. Visvairāk brīvo laiku vajadzēja ziedot, pildot lektora pienākumus. Andreass atturējās no reiz sagatavotā teksta atkārtotas zelēšanas. Un, ja kādreiz patiesi atlika brīvāka vakara stunda, viņš sēdēja, degunu grāmatā iebāzis. Galvā nemitīgi drūzmējās vienas un tās pašas domas. Arī A\argita to bija uztvērusi un kādroiz pateica: «Tavas rokas apskauj mani, bet domas kavējas pavisam citur. Vai rui esmu novecojusi, vai arī jebkura sieviete tev ātri apnīk.» — «Tā nav tava vaina,» Andreass bija atteicis, «ka naktīs man nedod miera tas, ko dienā nepagūstu pabeigt.» — «Naktis jāprot pārslēgties uz citiem viļņiem, citādi ātri nolietosimies,» Alargita izpauda savu dzīves gudrību, «tu visu pārāk ņem pie sirds.» Bet Andreass nebija nekāds labais skolnieks. Vai varbūt Margitai nebija pa spokam aizraut viņu pilnīgi? Bet iespējams arī, ka viņš pats vairs nespēja aizrauties līdz sirds dziļumiem? Naima taču vainoja viņu, sacīdama, ka, lai gan viņš esot komunists, pret sievu izturoties kā dzīvnieks. Viņš esot ērzelis, nevis cilvēks. Kas ir mīlestība, par to viņam neesot ne jausmas, arī savu pirmskara meiteni, pēc kuras tā lejot asaras, viņš neesot mīlējis; ja toreiz būtu varējis Karinu paturēt, tāpat pēc pāris mēnešiem viss biitu apnicis. Andreass toreiz neganti saskaitās, vēlāk gan to nožēloja, jo Naimai tādējādi izdevās atklāt viņa vājo vietu un turpmāk, izceļoties vārdu pārmaiņai, aizvien to durstīja.

Arī apriņķa komitejas trešais sekretārs bija viņu nopēlis gandrīz tādā pašā garā. Par Karinu sekretārs, protams, neko nesacīja, bet, ja viņam būtu zināms šis notikums, gan jau arī to pieminētu. Apriņķa komitejas sekretārs, iecildīgs klibkājis — nevis Tēvijas kara invalīds, bet bērnībā no siena vezuma nokritis,— allaž norūpējies par savas autoritātes saglabāšanu, pret katru iebildumu izturējās kā pret savas autoritātes graušanu un tādās reizēs kļuva pārlieku modrs, pat ļauns. Viņš bija Andreasam aplinkus aizrādījis, sak, lai biedrs Jallaks nepiemirst piesardzību — tāda apkārt dauzīšanās pa naktīm pagasta partorgam ir bīstama un dienā tāpat derētu turēt abas acis vaļā, jo varot uzdurties bandītiem. Turklāt biedrs Jallaks mēdzot pa naktīm izdarīt šādus tādus sāņlēcienus. Lai biedrs Jallaks nepiemirstot, ka viņam Tallinā ir sieva. «Kāda būs partijas biedra autoritāte vispār, ja partorgs, precējies vīrs, skraida pa pagastu apkārt kā suns raunās.»— «Sieva uz Ruikveri pārcelties negrib, kas cits man atliek,» viņš, Andreass, iekarsdams bija atcirtis. Trešais sekretārs savukārt pacēla balsi un plāja laukā, kā īstenam komunistam gan jāprot savaldīt savas kā-ribas un iegribas. Vēl viņš klāstīja par modrību im Šķirisko pozīciju, par to, ka dažs labs jaunais varonis no korpusa puišiem kulaka meitas gultā esot sevi pazudinājis. «Bet pie tukšinieka meitas sāniem drīkst gulties droši?» Andreass savukārt bija vaicājis. Protams, viņa izturēšanās bija izaicinoša, viņš necieta lieku jot u svētulību — trešais sekretārs mēdza labprāt savu tiesu paplūkāt mīlestības puķi. Un ja vēl Andreass būtu patiešām mētājies pa pagastu, gulšņājis šādām tādām līdzāsl Viņš ciemojās tikai pie pastnieces — jaunās atraitnes, kuras vīrs bija kritis pie Serves zemesraga. Pie viņas Andreass aizmirsās pilnīgi — vairs nebija prātā ne «mežakaķi», nc neapsētie lauki, ne sagādes punktā nenodotie labības centneri, ne no meža neizvesto koku norma. Vai nu jaunā atraitne bija tik pievilcīga, vai varbūt viņš pats tolaik vēl bija jauns, bet viss pārējais dzīvē tad pagaisa kā nebijis. Jaunajai atraitnei netrūka arī citu mījāko, vismaz vienu Andreass zināja droši, taču tos viņa pēc iepazīšanās ar Andreasu aizraidīja. «Izvēlieties vārdus uzmanīgāk un nepiemirstiet, ka esat ieradies pie apriņķa komitejas sekretāra. Es runāju ar jums kā vīrietis ar vīrieti...» trešais sekretārs turpinājis. «Nu nē, jūs runājāt ar mani nevis kā vīrietis ar vīrieti, bet uzkliedzat man kā padotajam.» — «Acīmredzot mums būs jārunā birojā.» — «Nepiemirstiet paziņot pāris dienu iepriekš arī man, lai varu ierasties laikā.» Andreass bija uz karstām pēdām pagriezis viņam muguru un izsteidzās no sekretāra kabineta. Pēcāk Andreass bija nožēlojis, ka aizsvilies dusmās. Nevis biroja priekšā, bet pats sevī izjuta šo nožēlu, jo apriņķa komitejas birojā sniegt paskaidrojumus netika aicināts. Viņš it labi apzinājās savu ātro dabu, centās noturēt sevi grožos, taču reizēm izlaida no rokām pavadu. Jau tēvs savā laikā raizējās par dēla nesavaldīgo dabu. «Gluži kā tāds karstas putras strēbējs,» tēvs mēdza par viņu sacīt, «tā tu tālu netiksi.» — «Cik tālu tad man vajadzētu tikt?» — «Vajag sasniegt to, ko esi sev izraudzījies par dzīves mērķi.» Tēvs prata atvēsināt viņa prātus. Viņš ne reizi nebļaustījās, sak, esmu tavs tēvs un tev jāpaklausa uz vārda. Savam dēlam viņš, Andreass, gan tika sakliedzis. Tēvs prata viņu labāk audzināt nekā viņš savu dēlu, kaut gan tēvs bija krāšņu mūrnieks, bet viņš, Andreass, uzlūkoja sevi par citu cilvēku audzinātāju — ievirzītāju pareizās sliedēs. Tēvs iedzēra, tomēr savas krāsnis un plītis, uzmūrētas gods godam, pabeidza īstajā laikā. Bez jebkādiem īpašiem pamācību vārdiem tēvs iemācīja cienīt darbu. «Cilvēks ir vājš radījums,» kunga prātā būdams, tēvs mēdza filozofēt, «bet tik vājš viņš nedrīkst būt, ka pamet darbu pusceļā vai arī padara to nevīžīgi, pa roku galam.» Vai tikai viņš, Andreass, nav savu uzdevumu veicis pavirši un pa roku galam, ja nav spējis izaudzināt savu dēlu par darbīgu cilvēku? Andress — sieva bija gribējusi, lai dēlam, viņu pirmdzimtajam, piešķirtu viņa vārdu, tikai igauņu un nevis poju gaumē, un tās bija visjaukākās atmiņas par viņu kopdzīvi — Andreass tātad runā par darbu tā, kā savā laikā bija sacījis Tāvets, kura māte, lai dēlu izskolotu, rāvās par trim veļas mazgātuvcs garaiņos. Darbs ir muļķa laika kavēklis — šos Tāveta teiktos vārdus Andreass ne reizi vien bija dzirdējis arī no sava dēla. Tāvetam taču nācās pārliecināties, ka, apkraujot sevi ar tik pārliecīgu darbu kā viņa māte, nekur tālu dzīvē nevar tikt. Tāveta sapnis — izrauties no pilsētas nomales, pacelties augstāk, tālab viņš noniecināja fizisko darbu, kas nevienu nevilināja. Bet tagad, kad Tāvets pratis uzlidot jo augstu un kļuvis par teicamu darbinieku savā jomā, pārliecīgu nodošanos darbam viņš vairs nenopēla. Tāveta rīcība bija vismaz mērķtiecīga, bet viņa — Andreasa dēlam trūka jebkāda mērķa. «Tā tu tālu netiksi,» Andreass centās dēlu ietekmēt ar vārdiem, kurus reiz teicis viņa tēvs. «Cik tālu man īsti vajadzētu tikt?» Andress bija atvai-cājis tāpat kā reiz viņš pats, un tas likās jo īpaši aizkustinoši. «Vajag sasniegt to, ko esi sev izraudzījies par dzīves mērķi,» atkal tika atkārtots kādreiz paša ieva teiktais; un dēls apgalvoja, ka viņam neesot nekāda īpaša mērķa, gribot vienīgi palikt sev uzticīgs. «Un ko šie vārdi īsti nozīmē?» Andreass bija jautājis. «To es vēl nezinu,» piecpadsmit gadu vecais puisis iecirtīgi atteicis. «Zinu tikai, ka par nejūtīgu ierēdņa dvēseli kā mamma vai aklu pavēļu izpildītāju, kāds esi tu, es negribu kļūt.» Tas bija visai spēcīgi teikts, bet Andreass šoreiz savam puikam neuzbrēca, ka viņš ir tēvs un ka tēvs jāklausa, šoreiz viņš pacentās pārliecināt dēlu, ieskaidrot, ka viņš maldās. Tiesa, Naima reizēm sūkstījās par savu darbu — esot apnicīgs un nogurdinošs, viņa strādāja ēdnīcu trestā par grāmatvedi. Bet viņš, Andreass, nekad nebija titulējis sevi par aklu pavēļu pildītāju. Sākumā viņam likās — zēns būs saklausījies kaut kur šādi paļājoši izsakāmies par komunistu disciplinētību un vienotību; taču drīz atausa atmiņā, ka tā mēdza izteikties Naima. Jau tad, kad viņu norīkoja par'pagasta partorgu, sieva nosauca viņu par aklu pavēļu pildītāju un droši vien tā saukāja arī vēlāk dēlēna klātbūtnē. Naima nespēja saprast, ka. par vīru ļauni izsakoties, viņa zāģē nost zaru, uz kura pati sēž, — greizsirdiba padarīja viņu aklu. Toreiz viņš, Andreass, bija stāstījis dēlam, ka arī viņš nav gribējis kļūt par nejūtīgu darba lopu, nedz paklausīgu pavēļu vergu, un tāda dzīves izpratne ir pareiza. Bet arī tas nav noliedzams, ka vislielāko gandarījumu cilvēks gūst tieši darbā, kuru veic nevis trulā nolemtībā, mehāniski, bet gan ar ieinteresētību, sirdsdegsmi. Andreass bija stāstījis dēlam par to, ka skolas gados lolojis sapni reiz kļūt par mākslinieku, ka namsaimnieki un darbu uzņēmēji ar interesi tolaik aplūkojuši figūriņas, ko viņš bija darinājis no tēva krāšņu māliem. Skolā zīmēšanas un rokdarbu stundās allaž ticis minēts citiem par priekšzīmi. Vienu vien nodomu loloja — iestāties mākslas amatniecības skolā, taču iesākās karš. «Acīmredzot no manis tēlnieks nesanāktu,» viņš bija dēlam sacījis, «kara gados un pēc kara šīs intereses gluži piemirsu, bet patiess mākslinieks, atmetis visu pārējo, būtu sekojis savam aicinājumam. A\ani aizrāva uzdevumi, kuri bija jāpilda pēc kara. Pirms tam nekad netiku dzīvojis uz laukiem, tāpēc sākumā pēc vietējo Jaužu izpratnes rīkojos pārāk strauji un nemākulīgi,— viņi no manis vairījās. Pamazām iemācījos pacietību un radās aizvien vairāk to, kuri mani atbalstīja. Nepavisam nejutos kā truls pavēļu izpildītājs, strādāju no visas sirds un uzlūkoja sevi par jaunās dzīves pionieri tur — ciemā.» Vēl viņš bija skaidrojis dēlam, ka komunista pienākums darīt visu, ko no viņa prasa partija, un visgrūtākais ir — sadalīt pienākumus, jo labi jāpazīst biedri, jāņem vērā viņu tieksmes un centieni. Nosūtot viņu pagasta partorga darbā, tas viss arī tika ņemts vērā, kaut gan viņš uzaudzis pilsētā; partijas darba pieredzi viņš bija iemantojis armijā, turklāt no svara bija ari citas viņa īpašības, jo sevišķi prasme precīzi šaut un tas, ka briesmās prata saglabāt aukstasinību. «Manu priekšgājēju, līdzšinējo partorgu, bandīti bija nošāvuši un māju aizdedzinājuši, tajā palika un gāja bojā partorga sieva un trīsgadīgā meitiņa. Arī uz mani vairākkārt šāva, un, kā tu zini, mans tēvs krita no viņu lodes. Un ikreiz, kad atkal tīkoja pec manas dzīvības, es aizvien skaidrāk un skaidrāk sapratu, ka man jāpaliek Ruikverē, ka esmu šeit vajadzīgs.> Varbūt tajā reizē būtu izdevies arī dēlam kaut ko ieskaidrot, Andress jau klausījās itin uzmanīgi, bet tad atvērās durvis un Naima vienā mirkli nolīdzināja viņa pūles līdz ar zemi. «Ne jau «mežakaķi», bet Ruikveres pasta kantora mamzele tevi turēja ciet,» Naima skarbi pateica, un dēls, zobgalīgi smīnēdams, nozuda blakusistabā.

Toreiz Andreass tik tikko neiesita sievai, jau pacēla roku, taču spēja sevi apvaldīt. Bet trešā sekretāra kabinetā nemācēja sevi iegrožot. Ja viņš nedarītu darbu ar visu sirdi un dvēseli, tad arī apriņķa komitejas trešā sekretāra klātbūtnē nebūtu tā eksplodējis. Andreass nekādi nevarēja paciest, ja vadoši darbinieki runāja priekšniecības tonī, pat uzbļaujot un piedraudot. Jo augstākā amatā cilvēks strādā, jo gudrākam marksistam tam jābūt — ar plašāku redzesloku un dziļākām zināšanām. Disciplīnai jābalstās uz apzinīguma, uz pārliecības, nevis komandēšanas: aizliedzu — pavēlu. Apriņķa partijas konferencē Andreass Jallaks kritizēja no Tallinas atsūtīto pilnvaroto valsts aizņēmuma lietā, kurš gandrīz vai ar draudiem gribēja piespiest zemniekus pirkt obligācijas. «Pilnvarotie atnāk un aiziet,» viņš bija aizrādījis konferencē, «bet mums, šejienes komunistiem, jāstrādā arī turpmāk un jāiegūst zernes-rūķu uzticība. Iebiedētie cilvēki turēsies savrup, draudi ir kā ūdens liešana uz bandītu dzirnavām, kuri to vien zina, kā biedēt: pagaidiet tik — gan jūs visus agrāk vai vēlāk aiztrieks uz Sibīriju.» Trešais sekretārs, pēc

Andreasa domām, bija līdzīgs šim pilnvarotajam. Un, kaut gan Andrcass itin labi noprata, ka partorga gai-tām seko ik uz soļa — viņš ne mazumu cīkstējās ar sevi gluži kā Jēkabs ar dievu —, jaunā atraitne no pasta kantora neatvairāmi pievilka viņu un tālab šad tad ap gaiļiem patiesi varēja manīt viņu slājam mājup. Nebūtu bijis viņš visur citur tik taisnīgs, nebūtu viņš ievedis kārtību zirgu nomāšanas punktā, kuras vadītājs par zirgu aizdošanu bija radis ņemt kukuļus, un pienotavā, kur piena tauku procenta noteikšanā valdīja visīstenākā patvaļa, nebūtu viņš pieprasījis taisnīgu rīcību normu noteikšanā labības sagādei un mežizstrādei, tad viņa dziesma Ruikverē būtu tikpat kā nodziedāta. Bet visvairāk Andreasa akcijas cēlās, kad viņš uzlika iemauktus bandītiem. Kopā ar milicijas pilnvaroto viņš noorganizēja apbruņotu vienību, kas cītīgi ķemmēja cauri mežus, līdz notvēra kādā bunkurā četrus aizmigušus un piedzērušus «mežakaķus», kuri, kā izmeklēšanā noskaidrojās, bija izlaupījuši Tēristi veikalu un noslepkavojuši sovhoza kasieri, piecu bērnu mati. Pēc Muižas Saša apcietināšanas meža ieskautajos ciematos uzelpoja vieglāk. Muižas Sass, Ruikveres muižas centra īpašnieka dēls lidotājs, kara sākumā bija dezertējis no Jcgalas karaspēka nometnes un okupācijas laikā vadījis policijas bataljona rotu, par kuru ļaudis stāstīja briesmu lietas, — šis Sass divus gadus bija nežēlīgi terorizējis visu apkaimi. Tāpat Andrcass arī stūrgalvīgi izturēja apriņķa komitejas pārmetumus un nesteidzās ar kolhoza dibināšanas iniciatoru grupu izveidošanu. Tiem, kas viņu vainoja nepareizā rīcībā, viņš ieteica pastudēt Staļina rakstu «Panākumu reibonis» un «Atbilde biedriem ķolhozniekiem», kuros brīdināja no kolektivizācijas ar administratīva spiediena palīdzību un uzsvēra, ka kolhozu organizēšanā nav pieļaujama leņiniskā brīvprātības principa neievērošana. Apriņķa komitejas trešajam sekretāram šķita — pienācis īstais laiks noslēgt rēķinus ar Andreasu. Viņš nosauca biedru Jallaku par demagogu, kurš nekā nejēdz no ģeniālā partijas vadoņa darbu dialektiskā gara. Ja pirmais sekretārs, kādreizējais Andreasa pulka partorgs, nenāktu talkā un neaizstāvētu, Andrcass toreiz tiktu atbrīvots no darba. Četrdesmit devītajā gadā viņš paguva novērst Polumē Jaska izsūtīšanu. Nākamajā gadā, kad An-dreass jau mācījās Tallinā partijas skolā, apriņķa partijas aktīvā viņš aizmuguriski tika apsūdzēts kulaku atbalstīšanā un viņam nācās skolas pirmorganizācijas kopsapulcē sniegt paskaidrojumus. Apsūdzību bija izvirzījis trešais sekretārs, kurš pēc četriem gadiem gan pats saņēma partijas sodu un tika atstādināts no ieņemamā amata.

Nevienu no turpmākajām darba vietām Andrcass domās nepieminēja ar tādu sirds siltumu kā Ruikveri. Arī citur — dzelzceļa sistēmā, autobāzē, rajona vai pilsētas komitejā — savus pienākumus viņš paveica apzinīgi, ar lielu atbildības izjūtu, kā mēdz sacīt oficiālā raksturojumā, un tomēr viņa dvēselē tie neatstāja tik dzijas pēdas kā pagasta partorga darbs. To it skaidri viņš saprata tagad, infarkta dēļ nonācis slimnīcā. Vienalga, kur Andreass arī strādāja, viņš nemēdza ar nepacietību vērties pulkstenī, darba laika beigas gaidīdams, un nevairījās no neparedzētiem blakus pienākumiem. Tālab jau aizvien sagadījās tā, ka uz vēlīnām sanāksmēm, uz pasākumiem svētdienās sūtīja viņu, uzkrāva viņa pleciem lielāko tiesu pienākumu. Ja uzmāktos nogurums vai pārstrādāšanās briesmas, gan tad būtu vairāk padomājis par atpūtas derīgumu. Taču enerģija un darbotiesgriba neapsīka. Pat galvassāpes neveda pie prāta. Līdzko tās pierima, viņš meklēja jaunus pienākumus. Un jutās laimīgs, ja atkal varēja lasīt lekcijas, vadīt seminārus, vēlajās vakara stundās gatavoties nākamajiem priekšlasījumiem. Andreasam atausa atmiņā kāds no viņa priekšniekiem — rajona komitejas sekretārs, kurš, tehniskajai sekretārei noteicis, ka sāks pārlūkot dokumentus un lai nevienu, kas zvana, nesavieno ar viņa aparatu, tāpat lai atraida tos, kas vēlas ar viņu runāt, aizslēdza kabineta durvis un nolikās slīpi uz dīvāna. Tagad, kad pašam bija jāliekas slimības gultā, Andreass sāka saprast šo sešdesmit divus gadus veco vīru, kurš tolaik vienu infarktu jau bija pārlaidis. Sis sekretārs bija saprātīgs cilvēks, ikvienam redzēja caur un cauri, tukšu mēles kulstīšanu necieta, tāpat nelokāmi nostājās pret aplamībām, taču kļūt par iniciatoru jaunajiem pasākumiem viņš nespēja. Laikam jau pats attapa, ka ir nodzinies, jo kādudien, ieradies Centrālajā Komitejā, pieprasīja, lai laiž viņu pensijā. Savā vietā viņš rekomendēja trešo sekretāru, bet tā vietā — Andreasu Jallaku. Toreiz arī izcēlās runas, ka Andreass kļūs par rajona komitejas sekretāru, taču šis valodas izrādījās pāragras.

— Iespējams, ka es tāpat esmu izsmēlis spēkus, — Andreass pirms pusdienām sev klusībā pratoja. Sis jautājums viņam nedeva miera arī tad, kad mocīja galvassāpes. Un patlaban, gluži kā toreiz, viņš atzinās, ka vēl par agru sevi norakstīt, vispār pārliecīga nodošanās apcerēm tikai par sevi vien nāk par Jaunu. Ja cilvēks, apsverot savu rīcību, pirmajā vietā nostāda sevi — kaut vai savu veselību —, tad viņš jau ir bankrotējis. Tad neko sevišķi nozīmīgu viņš vairs nav spējīgs veikt.

— Bet ko īsti nozīmīgu esmu paveicis es?

Pat dēlu nav mācējis izaudzināt, kā nākas. Tūdaļ pēc tam, kad dēls kopā ar citiem puišiem par kioska uzlaušanu tika saukts pie tiesas, viņš, Andrcass, bija iesniedzis atlūgumu. Cilvēks, kurš nav spējis kārtīgi izaudzināt dēlu, partijas darbam neder. Viņš pat necentās uzvelt vainu par nepareizu audzināšanu uz sievas pleciem, nemeklēja sev attaisnojumus. Viņa lugumu neatbalstīja, tiesa — partijas rājienu viņam uzlika, bet atlūgumu ieteica ņemt atpaka|. «Toreiz man vajadzēja tomēr palikt pie sava,» Andrcass tagad domās pārlika.

Pēc pusdienām, par laimi, uznāca miegs.

Eduards Tenuperts tāpēc apskauda Andrcasu Jallaku. Laiku pa laikam viņš paskatījās uz gujošo kaimiņu. Kad Andrcass atradās nomodā, Eduards neveltīja viņam ne mazāko uzmanību. Sarunās tik viegli vairs neielaidās — ja Andrcass viņu uzrunāja, atbildēja paris skopiem vārdiem un atkal klusēdams vērās griestos. Andreasam tas šķita pat savādi, jo tikko Eduards tam gari un plaši bija izkratījis savu sirdi, Andrcass nodomāja, ka Tenuperts varbūt nožēlo savu pirmītējo vaļsirdību un, šķiet, viņam patlaban neērti, ka izlicis kā uz delnas visu, kas nospieda sirdi. Andreasam taču nebija ne jausmas, ka Eduards no viņa ne acu nespēja novērst, tiklīdz viņš bija iesnaudies. Eduardu mocīja bezmiegs, viņš gulēja mazāk kā Andrcass, kaut viņam tapat deva tabletes, lika dzert mikstūras un atkal injicēja zāles.

Palātas ārstam Tenupcrta slimības gaita nepatika. Pēc Rentseļa domām, slimniekam vajadzēja atveseļoties ātrāk. Pēc Rentseļa pieprasījuma Tcnupcrtu rūpīgi izmeklēja nervu ārsts,/bet tas neko īpašu neuzgāja. Nervu ārsts pat jutās aizvainots, prom ejot, pikti rūca, sak, kad terapeiti nonāk sprukās, tad nciropatalogs ir dieviņš augstais. Tā viņš pukojās, protams, ejot pa koridoru, slimnieku palātā un ārstu istabā nervi bija jāapvalda. Eduards Tenuperts par ārstu bažām nezināja neko, tikai manīja, ka pašsajūta k|ūst aizvien nelādzīgāka. Sevišķi nepatīkamas likās bezmiega naktis, kad galvā drūzmējās visādas domas, atmiņā atausa notikumi, kuru pieminēšana nesagādāja prieku. Nīkdams šādā neguļā, Eduards sev pārmeta pārlieku pļāpību. Vai gribasspēks jau tā novājināts, ka nav jaudas valdīt pār savu mēli un uznākusi vēlme žēlot sevi? Kālab vajadzēja atzīties Andreasam, ka ar viņa iekšējām atsperēm ir cauri. Atceroties šos savus vārdus, Eduards Tenuperts ievaidējās. Par laimi, bija nakts un visi gulēja: Andre-ass — vienmērīgi elpodams, tas, kurš aizvien ieslēdza savu radioaparātu, krāca, kāds cits kaut ko miegā murmināja. «Gluži kā raudulīga veča,» Tenuperts sevi nolamāja. «Pagātne nāk mums līdzi kā svaru bumbas, piesietas pie kājām.» Nudien, īstas neirastēniķa vaimanas. Andreass tagad nodomās, ka viņš, Eduards, nožēlo un nosoda sevi. Tad vajadzēja arī viņiem nonākt vienā palātā, turklāt blakus gultās! Andreass būtu jānicina, jānicina un jānīst, ja vien viņš neliktos reizēm tik neganti tuvs. Tāpat kā nesen, kad viņš, Eduards, nespēja noturēt savu mēli aiz zobiem. Viņiem abiem nav veicies — neAtsam.ne viņam. Atss nek|uva par mākslinieku, kaut gan vecais Birnbaums tam jau pamatskolā pareģoja lauru vaiņagu. Mākslas skolā neiestājās, bet tās vietā devās kaut kur uz elles kaktu par pagasta partorgu. Karjerists tā vis nerīkotos, un Andreass nepavisam nav uzlūkojams par karjeristu. Vai Atss jūtas apmierināts ar sevi? Mantas un slavas viņš nekad nav kārojis, tādi kā Andreass nesmilkst, ka automašīnas nav iespējams iegādāties brīvā tirdzniecībā, ka veikalos par maz importpreču, — viņu it labi apmierina «Komtināra» ražotās kurpes, firmā «Baltika» šūdinātie uzvalki. Kaut beidzis augstskolu, tomēr par savu tēvu dzīvē tālāk nav ticis. Pat partijas bijeti nemācēja likt lietā. Vai pildīt tikai citu pavēles viņam galu galā nav apnicis? Bet kuram gan nav jāpilda pavēles? Tagad pat direktoriem un ministriem tas jādara. Ģimenes dzīve viņam izjukusi, dzīvo viens kā vilks, no dēla nekāda prieka. Ar meitu, redzams, lepojas, arī meita viņu ciena. Bet var jau but, ka Atss ir vīlies — vīlies sevī, vīlies zvaigznē, kurai sekojis? Nē, pēc tāda viņš neizskatās, jo par savu taisnību ir tikpat drošs kā pirms divdesmit pieciem gadiem. Kaut kādam iemeslam tomēr jābīit, kas liek viņa asinsvadiem krampjaini sarauties, tā ka tie nelaiž cauri asinis un Jauj pamirt sirds muskuļiem. Taču cilvēka spēki tiek izsmelti arī bez nopietna iemesla, it īpaši tad, ja neprot ar citu rokām ogles raust, bet visiem spēkiem cenšas pats pavilkt vezumu.

Eduards tā bija iegrimis pārdomās, ka nepamanīja, kuro brīdi Andreass bija atvēris acis.

— Ko tu tā mani pētī?

Andreasa jautājums pārtrauca Eduarda domu gājienu.

— Kas man ko pētīt, — Eduards, it kā nedarbos pieķerts, iztrūcināts atteica. Viņš jutās aizkaitināts.

— Kāpēc tu Karinai sacīji, ka esmu miris?

Eduards Tenuperts jau sen bija gaidījis šo jautājumu

un klusībā nobrīnījās, kāpēc Andreass vēl līdz šim par to neieminējās ne vārda. Taču šobrīd tas nāca pārāk pēkšņi. Satraukums auga, viņš juta, ka nespēs sevi noturēt grožos, nespēs savaldīties.

— Toreiz tādas runas izcēlās, ka tu esi kritis.

— Kurš tev to teica?

— Es negribēju, lai Karina tevi... velti gaida.

— Labi. Velns ar tevi, — atcirta Andreass, kas it labi nomanīja Eduarda satraukumu. — Gribētos kaut ko sāļu. Kā tagad garšotu labi trekna siļķe. Vai sālīta sīga,

— Biju pārliecināts, ka tu Igaunijā nekad vairs neatgriezīsies. Kāpēc Karinai būtu bijis tevi ne par šo, ne par to jāgaida, — Tcnupcrts izgrūda it kā caur zobiem.

— Ir jau labi, Etss, — Andreass centās viņu nomierināt.

— Es tevi nicināju, — Eduards nevarēja savaldīties. Dusmās smokot, viņš aizsmacis iesaucās: — Vai dzirdēji — nicināju! Tāpēc arī tā pateicu. Saki paldies, ka nekriti gūstā.

Žigli nomierinājies, piemetināja:

— Tas, protams, bija mujķīgi — melot Karinai. Nožēloju to. Tas ir vienīgais, ko es nožēloju.

— Vai Rīsmani... nogalinājāt jūs?

Andreass to jautāja pavisam klusu.

Šādu jautājumu Eduards Tenuperts nebija gaidījis, viņš it kā izbailēs satrūkās, visā viņa būtnē kaut kas saduga.

Tenupcrta izbailes Andreass pamanīja. Un pēkšņi Eduards viņam likās slepkava. Sājā mirklī Andreass ticēja, ka Eduards spējīgs uz visu, un viņu sagrāba tāds nemiers, ka, piemirsis savu slimību, atgrūda segu un metās laukā no gultas, taču, nespēdams noturēties kājās, nogāzās turpat uz grīdas zemē.

15

Rotas politvadītāju viņi nenonāvēja.

Un tomēr?

Viņi izturējās kā apstulbušu vistu bars.

Cauru dienu bija miglains un sniga slapjš sniegs, saredzēt nevarēja gandrīz neko. Migla uznāca jau no paša rīta, ar pūlēm tik varēja kaut ko saskatīt un arī ne tālāk par simt metriem, bet pēcpusdienā visa apkārtne ietinās biezā pienainā blīvā. Ja tanku motora rūkoņa mitētos, tad viņš, Eduards Tenuperts, vairs nespētu pateikt, kurā malā atrodas vācieši. Tie, tanku atbalstīti, visu dienu bija brukuši virsū un piespieduši viņus atkāpties, bet, cik tālu vācieši īsti tikuši, to nezināja pateikt neviens. Viri ar vājākiem nerviem uzskatīja, ka viņi ir atgriezti no savējiem. Tīrais brīnums, ka viņš vēl nav ievainots — šāviņi un mīnas sprāga no vienas vietas, gaiss visādas gaudoņas, dārdoņas, švīkoņas, smilkstoņas pārpilns. Visvairāk viņu biedēja tanki. Ap pusdienlaiku, kad migla nedaudz izklīda, viņš pamanīja, ka pussimt metru nostāk divi tanki pār-rullēja viņu aizsardzības priekšējai malai — motoriem rēcot, smagās bruņumašīnas uzbrauca virsū ložmetējam un strēlnieku ierakumam, ar kāpurķēdēm sadragājot vīrus un ieročus. Prettanku lielgabalu uguns tanku uzbrukumu šoreiz atsita; viena no vāciešu nāves mašīnām palika kūpam uzkalna nogāzē, taču aina ar kāpurķēžu briesmoni, kas šūpojās virs ložmetēju ligzdas, iesēdās atmiņā uz visiem laikiem. Ložmetējnieki, pārdroši puiši, šāva līdz pēdējam uz kājniekiem, kas mācās virsū tanku aizsegā, un, būtu bijis viņu ierakums mazliet dzijāks, iespējams, ka ložmetējnieki arī izglābtos. Diemžēl viņi nepaguva izrakt aizsegu pec reglamenta, jo tikai vakar vakarā viņus pārdislocēja šeit un ar lāpstu ierakties pamatīgi sasalušajā un cietajā kā akmens zemē pagrūti. Viņam, Eduardam, bija paveicies — viņš nokļuva jau iepriekš izraktā ligzdā, kas sniedzās viņam līdz jostasvietai. Sākumā pat nopriecājies, bet pēc tam sācis šaubīties, vai šādā aizsegā no tankiem var paglābties. Jo ilgāk turpinājās kauja, jo nejēdzīgāk viņš jutās. Sākumā viņš sirdigi šāva, tiesa, kā pagadās, bet tomēr šāva — itin kā pieaugoša

niknuma pārņemts uz visapkārt notiekošo un arī uz sevi pašu. Naktī viņš nespēja aizvērt ne acu. Savilcies čokurā, mēģināja aizmigt savā ligzdas iedobumā, bet aukstums stindzināja un aizgainīja miegu. Vējš, ielauzies bedrē, drebināja lidz kauliem. Beidzot, kad apsedzās ar telteni un arī galvu paslēpa zem tās, kjuva it kā siltāk. Kūpoša biezputra spētu uzlabot garastāvokli, taču ēdiens netika piegādāts, un tas uzdzina dusmas. Kaujas laikā viņš izturējās tāpat kā jebkurš no kareivjiem — šāva, kad pavēlēja šaut, satraukuma pārņemts, vēroja, kā pretinieka tanki iespraucās viņu aizsardzībā, un rāpās laukā no sava iedobuma, kad vada komandieris deva rīkojumu atstāt augstieni. Jaunaja • vietā viņš cītīgi pūlējās kaut kā ierakties ar sniegu klātajā sasalušajā zemē, taču leduscietā augsne nepadevās mazajai sapieru lāpstai. Mūžsenā dzīvības instinkta mudināts, viņš drīzāk izkašņāja nekā izraka padziļinājumu, kurā tik tikko bija iespējams guļus ietilpt. Atzinis, ka seklajā iedobē nekādi nespēs paglābties, viņš saduga aizvien vairāk. Kā jau desmitiem reižu agrāk, viņš lādēja sevi, kāpēc izšķirošā mirklī bija ļāvis atslābt gribasspēkam. Viņš, kurš aizvien gribējis bnt cilvēks, kas izdara izvēli pats un savu likteni nosaka pats, pēkšņi jutās it kā galvu pazaudējis, kad saņēma mobilizācijas pavēli. Un nu šā vājuma mirkļa dēļ viņam tagad jāguļ šeit, ledus stingajā paugurainā, kur ik mirkli kāda nejēdzīga mīnas šķemba var saplui-nīt viņa iekšas vai tanku kāpurķēdes saplacināt viņu uz līdzenas vietas. Eduards Tcnuperts aizvien bija nicinājis paklausību, ko dēvēja par verdzisku padevību, kaut gan diemžēl īsti patstāvīgs arī pats nespēja but.

Šādas pārdomas nomāca viņu, mīnmetēju šāviņu apdraudētam gaidot tankus, kuri ik brīdi no jauna varēja iznirt no miglas.

Atmiņā atausa ne viens vien notikums no bērnu dienam un skolas gadiem, arī ķīviņi ar Andreasu un viņu beidzamā sadursme. Pirmo reizi viņi bija ne pa jokam sagājuši ragos desmit gadu vecumā. Toreiz viņi bija devušies uz Lasnamē, lai izpeldētos kajķakinens lauztuvju bedrēs un pamēģinātu, kurš spēj ilgāk noturēties zem ūdens. Sākumā abi ieniruši reizē, bet tā nekādi nevarēja noskaidrot, kuram stiprāks gribasspēks, jo, iznākuši virspusē, tūdaj nepamanīja viens otru, — peldot ūdenī bija attālinājušies. Beidzot nolēma uzņemt laiku pec Eduarda rokaspulksteņa. Un turpat gaja vajā ķīviņš. Viņam bija licies, ka Atss blēdās, kaut arī Atss apzvērēja, ka godīgi skaitījis sekundes. Vārds pa vārdam, līdz mājupcejā, aiz stadiona, laida darbā dūres. Kavās līdz asinīm — neviens negribēja padoties un neviens nevarēja otru pieveikt. Piekusuši gāja tālāk, lai pēc brīža gluži kā gailēni atkal mestos viens otram virsū. Pavisam trīs reizes. Mājās atgriezās pagalam bēdīgā izskatā — zem acīm zilumi, lūpas neganti pie-tukušas, drēbes dubļiem un asinīm notrieptas. Taču abi turēja mēli aiz zobiem, kad Šiem prasīja paskaidrojumus. No tās reizes viņi sāka turēties kopā, kaut lāgiem tāpat lāva dūrēm vaļu. Kā viens, tā otrs tīkoja tikt par barvedi, atkāpties negribēja neviens. Viņi būtu varējuši kļūt par visīstākajiem sirdsdraugiem, bet izvērtās par pretiniekiem. Četrdesmitā gada vasaras notikumi tos izšķīra. Nē, patiesībā atsvešināšanās aizsākās agrāk, Somij'as kara laikā, tikai toreiz viņi to uzreiz neapjauta. Šādas pārdomas Eduardam Tenupertam šaudījās pa galvu, gaick)t parādamies vācu tankus. Viņš domāja arī par Kārinu, cerēja, ka māsai klājas labi, ka tagad viņa mīt Tartu un mācās universitātē. Kaut tik daudz labuma no kara — Kārina tikusi vajā no Andrcasa. Piemeties pusguļus paša rokām izrakātajā

kapā, kas dvesa ledainu saltumu, Eduards Tenuperts jo skaidri atskārta, ka māsa viņam nozīmēja daudz vairāk nekā jebkurš cits cilvēks pasaulē. Arī meitenes viņam bijušas — ar dažām skūpstījies, bet gultā paguva būt tikai ar vienu, taču arī šo vienu gandrīz neatminējās. Tāvets, kuram bija draudējis sadot pa kaklu, ja tas vēl kādreiz sadomās vest Kārinu uz dejām, apgalvoja, ka Eduards sargājot savu māsu negantāk kā greizsirdīgs vīrs savu sievu. Un greizsirdīgs viņš patiešām bija, jo mīlēja savu māsu pārāk cieši, lai viņam būtu vienalga, ar kādu puisi viņa saietas. Tāvets un Andreass — vēl tikai zaļknābji tēviņi, nekas vairāk, bet Karinai piederētos kaut kas izcilāks, cilvēks šā vārda cildenākajā nozīmē. Tiesa — Tāvetam nepiemita tāds bara instinkts kā Andrcasam, toties viņš prata būt elastīgs, vrsai apdomīgs, tāds, kuram itin kā pietrūka pašlepnuma un pašcieņas.

Aizmugurē atskanēja nodaļas komandiera balss, kurš kopš pirmās kaujas bija pārņēmis savā pārziņā viņu vadu, jo jaunākais leitnants krita dienas vidū, vēl pirms tam, kad apkārtne ietinās miglas plīvurā. Mīna nokrita tikai metru no vada komandiera, un viņš vārda tiešajā nozīmē uzsprāga gaisā. Vada komandieris saliecies pusskriešus bija virzījies no viena karotāja pie nākamā, brīdinādams, ka ienaidnieks gatavo jaunu triecienu un lai neviens par atkāpšanos vairs i nedomā, neviens nedrīkst atstāt savu vietu, jo saņemta tāda pavēle un viņu pienākums turēties pretī līdz pēdējam virām. Jaunākais leitnants bija sacījis kaut ko arī par papildu prettanku lielgabaliem, kurus ik mirkli gaida ierodamies, jo no baterijas, kas viņus atbalstīja līdz šim, bija atlicis tikai viens stobrs. Vada komandiera vārdi Tcnupertnm izlikās pavisam velta mēles kulstīšana— viņš necieta šo leitnantiņu, pirmā kursa filologu un komjaunieti, kurš savukārt neslēpa, ka nesimpatizē Tenupertam. Arī politvadītājs bija atrāpies priekšpusē, un, redzēdams pa sniega žurgu līšus lienam Rīsmani, Tcnuperts pie sevis bija pikti prātojis: skat, arī mūsdienu mācitājs vēl turas pie dzīvibas. Viņš neieredzēja Rīsmani — šo grāmatu tārpu ar lielajam acīm kā meitenei —, kurš Urālos apmācību nometnē pataisīja viņu, kā jau vidējo izglītību apguvušu, par apgādnieku rotas grāmatlasitājiem. Literatūru viņš sadabūja bibliotēkā, kas atradās pie divīzijas kluba, kuru pārzināja komandiera mundierī tērpies briļļains papus — tikpat traks uz grāmatām kā Rīsmanis. Grāmatu sarūpētāja pienākumi atbrīvoja viņu no daža laba ne visai tīkama norīkojuma, kā arī atvēlēja vairāk brīva laika, taču tā kā tā viņam tas nepatika. Nepatika atrasties Rīsmaņa rokaspuiša lomā. Šķita, ka Rīsmanis ar nolūku izvēlējies tieši viņu, lai piegrieztu savai ticībai, jo pārējo vidū Tenuperta vārdam bija svars. Ar viņu rēķinājās vairāk nekā ar dažu labu jauniņo leitnantu, un pāris reižu politmācībās Tcnuperts ar saviem vaicājumiem iedzina pat Rīsmani sprukās. Tenu-perts jau nodomāja, ka viņam neuzticas un uz fronti vairs nesūtīs, bet dīvainā kārtā pirms prombraukšanas no Sibīrijas viņu atstāja karaspēka daļas sastāvā kopā ar pārējiem. Tikai tagad slimnīcā — ceturtdaļgadsimtu vēlāk — pēc Andreasa izteikuma saprata, kāpēc tieši tā viss notika. Rīsmani viņš vispār nevarēja ciest, tas viņam šķita tāds pats naivs fanātiķis kā rotas komandieris. Par naiviem fanātiķiem Tcnuperts dēvēja tos komunistus, kas, pēc viņa domām, redz pasauli nevis tādu, kāda tā ir, bet tādu, kāda pēc īsā kursa mācības būtu jārcdz. Pamazām kareivji tomēr sāka cienīt Rīsmani, kaut par grāmattārpu saukāja joprojām. Te-nuperts gan uz Rīsmani aizvien vēl raudzījās greizi, jo

politdarbiniekT viņa izpratnē iemiesoja tos spēkus, kas, padzijinot bara mentalitāti, izvērtušies par attīstītas personības vislielākajiem ienaidniekiem. Kad Eduards Tenuperts tajā miglas dūmakā cik spēdams cieši spiedās pie zemes, lai nemitīgi sprāgstošo mīnu šķembas to netrāpītu, un šad tad redzēja aizslīdam garām Rīs-maņa kalsno augumu, viņš izjuta negantas dusmas pret to. Tādu dēļ kā šis vīrs viņam vajadzēja šeit pusguļus nīkt pie zemes; šādi rīsmaņi četrdesmitajā gadā pārdeva igauņu tautu, un pēc viņu saprašanas cilvēkiem nav lielākas laimes kā Jaut tanku kāpurķēdēm sevi sašķaidīt. Prātā pēkšņi iešāvās doma, ka grāmattārpam jēdzīgāk būtu turēties aizmugurē, citādi — ka neķer kāda savējo lode. Kaut vai viņa — Tenuperta, ja ar citiem nekas lāgā nesanāk — tie visnotaļ jau pielabināti. Un tūdaļ arī šī doma lika satrūkties, nu nē — paslepen nonāvēt viņš nespēj. Reiz naktī, pārsalušam kvernot zemē izraktajā šaujamligzdā gluži kā pelei midzenī, negaidot radās nodoms raidīt visu pie velna un līst prom pie vāciešiem. Vismaz kļūtu siltāk. Sākumā noteikti jālien pieplakušam, kamēr vien kāds no pašu ļaudīm varētu pamanīt. Vēlāk tāpat jārīkojas pavisam uzmanīgi — vācieši varētu noturēt par izlūku un bez vilcināšanās ņemt uz grauda. Vācu valodu viņš prot, bet kāds no tā labums, ja nonāks viņu rokās. Jau pa gabalu derētu uzsaukt, ka padodas un grib pāriet pie viņiem, ka negrib karot pret vāciešiem. Līdz tam Eduards Tenuperts nekala plānus par pāriešanu pretinieka pusē, šī doma radās pēkšņi tagad. Toreiz Urālos gan bija šo to līdzīgu pļāpājis, bet tad jau vēl nebija zināms, vai igauņu dajas vispār sūtīs uz fronti. Kolomnā, kur viņiem izsniedza ieročus, tādus vārdus vairs mutē neņēma, jo neuzticējās nevienam — komjaunieši un partijas biedri saradušies kā sēnes pēc lietus, tālab gudrāk bija turēt mēli aiz zobiem. Vispār — tagad viņš vairs ne tuvu nedomāja kulstīt mēli gar niekiem un pārlieku prātujot pa tukšo, un, ja darīt neko neda-. ja, tad vienīgi baidīdamies, ka risks kjuvis pārāk liels. Vācieši nezina, kas nāk, un jau pirms nokļūšanas līdz viņu priekšējai linijai viņš saņemtu lodi vēderā, jo pretinieks laiku pa laikam mēdz izšaut nakts tumsā pa īsai kārtai, ik pcc neliela laika sprīža ierējās viņu ložmetējs — to Tenuperts bija pamanījis tūdaļ pirmajā naktī, kad ieradās šeit. Viņu nomāca atziņa, ka pāriet fronti nepavisam nav viegli un viss atkarīgs no gadījuma. Vāciešu uzbrukums rīta agrumā neļāva nodoties pārdomām, kauja diktēja, kā rīkoties, — viņš šāva, kad vada vai nodaļas komandiera balss lika to darīt, savilkās čokurā pie zemes savā aizsegā, kad izdzirda šurp raidītās mīnas kaucienus. Tikai pēc tam, kad viņi bija atkāpušies no savas paugurainos, Eduardam Tcnu-pertam iekrita prātā, ka būtu varējis palikt un nogaidīt savā izdobtajā aizsegā un tad padoties gūstā. Tikai vai šajā kaujas burzmā kāds viņa paceltās rokas spētu pamanīt?

Minu gāzma bija kaut cik pierimusi, Eduards Tenuperts gaidīja ik mirkli no miglas iznirstam tankus un tiem pa pēdām — vācu kājniekus. Taču nekas tāds nenotika. Drīz vien viņš noprata, ka vāciešu trieciena smaile pavērsta pa kreisi no viņiem, jo tanku motoru rūkoņa atskanēja no turienes, tāpat tur norisa niknāka apšaude ar ložmetējiem un automātiem. Viņš jutās itin kā atvieglots, nedaudz paslējies, sameklēja krūšu kabatā tabaku. Samirkušie un pēc tam kramā sasalušie velteņi spieda kājas — viņam pagadījušās pamazākas kājavas. Ar apaviem vispār bija grūtības, spieda arī zābaki, viņa kājām neko piemērotu nevarēja uziet. «Vajadzēs pieprasīt citus velteņus. Pieprasīšu Rīsmanim,» —

tādas domas rosījās prātā. «Rīsmanim par to jāgādā.» Bērnišķīga, muļķīga iedoma — viņš tūdaļ pie sevis noteica. Pēc tam viņš spēja domāt tikai par nozaudētajām šķiltavām, — kabatā vēl atradās šķipsniņa tabakas, tāpat laikraksta strēmelīte, bet ar ko aizkūpināt — tas jāmeklē pie kaimiņiem. Tikai piecelties nebija nekādas patikas — tikko pārtrūkusī minu gāzma gluži kā pie zemes piekalusi.

Sīkumus par vēlāk notikušo viņš pēc tam ikreiz atcerējās savādāk. Vienreiz šķita, ka sākumā bija dzirdējis saucienus igauņu valodā: «Padodieties!» Tad pavēles vācu valodā: «Hānde hoch!», citreiz likās — tādi saucieni igauņu un vācu valodā vispār nav atskanējuši, tikai viņu pašu vidū piepeši no mutes mutē gāja vēsts, ka viņi ir iefenkti un pretošanās kļuvusi bezjēdzīga.

Rismani viņš atceras pavisam skaidri, Rīsmanis te vienā, te otrā vietā satraukts iznirst no miglas, uzsauc vīriem, lai nepulcējas baros, bet iet atpakaļ savās vietās, jo ielenkti viņi neesot, tikai ienaidnieka uzbrukums atslābis. Un tūdaļ viņš metas pie kareivja, kurš, nosviedis šauteni, stāv paceltām rokām. Rismanis liek šim nolaist rokas un sāk vēcināt pistoli. Politiskais vadītājs pēkšņi atrodas līdzās Tenupertam, jo arī tas piecēlies stāvus ar automātu rokā. Rīsmanis šauj, tikai uz ko vai uz kurieni, to Tenuperts īsti neaptver, jo visapkārt joprojām bieza iebalta migla, kas apslēpj un pārvērš visu. Rīsmanis kaut ko viņam saka, Rīs-maņa balss satraukta, Rīsmanis grib kaut ko iestāstīt viņam, Rīsmanis itin kā tiecas atbalstīties pret viņu, un viņš zveļ Rismanim ar šautenes laidi. Rīsmanis pakrīt, automāts izveļas no rokām, aizlido krietni patālu un kūleņo pa nokalni lejup. Un tad viņš Rīsmaņa lielās, meitenīgās acis redzēja tik bezgala skaidri, itin kā spīdētu saule, taču Rīsmanis gulēja nedaudz nostāk no viņa un migla nepavisam nebija izklīdusi, tāpēc arī pēcāk Eduards Tenuperts īsti nezināja, vai viņš Rīsmaņa acis patiesi bija redzējis vai skatījis tās tikai iztēlē.

Nākamajā rītā politiskā vadītāja acis viņš tomēr skatīja īstenībā. Viņi bija sabāzti tādā kā šķūnī, kur pa visām dēļu spraugām pūta iekšā vējš. Lielākā daļa vīru bija sasēdušies uz grīdas, daži stāvēja, atbalstījušies pret sienu. Arī Rīsmanis stāvēja un skatījās uz viņu, un šā skatiena dēļ viņš bija juties neērti. Eduards Tenuperts zināja, ka Rīsmanis nespēj pakustināt labo roku pie pleca, kustējās vienīgi pirksti. Pēc dabūtā sitiena ar šautenes laidi politiskā vadītāja plec$ bija pamatīgi pietūcis.

Tālumā bija dzirdama kaujas dunoņa, līdz priekšējai līnijai, jādomā, bija savi desmit, piecpadsmit kilometri. No pozīcijām viņus atveda šurp naktī, priekšā jau kver-nēja citi gūstekņi — igauņi, krievi un arī melnīgsnēji puiši, laikam kazahi vai uzbeki. Šonakt izdevās kaut cik iemigt, viņi bija saspiedušies cieši cits pie cita, lai kļūtu siltāk. Rīsmaņa apsarkušās acis liecināja, ka naktī viņš nebija ne mirkli gulējis, kaut gan vīri izbrīvēja viņam vietu pašā vidū. Smēķēt nebija brīv, taču aizliegumu neievēroja. Vīri sataisīja smēķi arī Rīsma-nim, sīkāk pārmeklēt šos vēl nebija paguvuši, tikai pārbaudīja, vai kādam nav ieroču. Kabatas stūros vēl varēja uziet mahorku. Sēdēja aiz aukstuma un bada sadrūmuši, jo līdz šim vēl ēst nedeva. Visvairāk satrauca neziņa, kā arī neskaidra vainas apziņa. Viņš, Eduards Tenuperts, gan bija apgalvojis, ka baidīties sevišķi nav jābaidas -r- runas par nežēlīgo izturēšanos pret karagūstekņiem esot tikai politvadītāju pļāpas, turklāt pret igauņiem vācieši izturoties labāk nekā pret krieviem, taču uzlabot omu nevienam nespēja arī viņš.

Rismaņa skatiens kaitināja, un niknums Tenupertam diktēja sakāmo:

— Šodien vācieši pārraus aizsardzību un vēlākais rīt ielauzīsies pilsētā. 2ēl puišu, — cik viņu paliks pie dzīvības līdz vakaram.

— Kā nu pervē vajāl — izdvesa kāds basā.

Tad atskanēja Rīsmaņa balss:

— Savu likteni es zinu, arī jūsējo varu iedomāties. Viegli neklāsies nevienam. Arī tev, Tenupert, ne. Bet vienu gan iegaumējiet visi — karā vācieši neuzvarēs. Neļaujiet sevi apmānīt.

Tenuperts, pielēcis kājās, gribēja uzklupt Rīsmanim, taču vīri aizkavēja. Rīsmanis visu laiku cieši raudzījās viņam acīs.

Drīz Rīsmani un vēl deviņus vīrus aizveda. Četri atgriezās, sešus — tajā skaitā arī Rīsmani — viņi vairs neredzēja.

— Ja nebūtu izsitis viņam no rokām automātu, sa-zin, kas tad būtu varējis notikt, — Tenuperts lūkoja attaisnot savu rīcību. — Rīsmanis bija fanātiķis caur un cauri. Visi fanātiķi izturas kā jēgu zaudējuši. Vai inums vajadzēja pieļaut, lai mūs apkauj? Un kā vārdā?

Neviens neiebilda. Drīz viņš noprata, ka no viņa sākuši vairīties.

Nākamās dienas rītā, kad līdz zobiem apbruņota konvoja uzraudzībā viņi maršēja uz dzelzceļa pieturu, kāds no vīriem ieminējās — Rīsmanim esot apsolīts, ka viņu atstās dzīvu, ja viņš pa skaļruni uzrunātu Igauņu korpusa kareivjus, aicinātu tos padoties un pāriet pretinieka pusē. Rīsmanis atteicies. Viņu pūlējušies pierunāt, situši, bet viņš neesot padevies. Pievakarē nošauts. Tā esot stāstījis kāds vācu virsnieks — igauņu valodas pratējs. Viņš esot apbrīnojis Rīsmaņa savaldību.

Atpakaj gultā ietikt Andreasam palīdzēja Jāks Notmā un puisis, kurš nemitīgi klausījās savu tranzistoru. Slimnieks pats, ar rokām balstoties uz gultas malas, jau mēģināja slieties augšā. Bet kājas neklausīja, drebēja ceļgali.

Jaunais cilvēks paskaidroja, ka bija izdzirdis kritiena troksni. Blaukšķis pārspējis pat radio mūziku.

Karina apliecināja, ka kritiens bijis dzirdams ari gaitenī.

Andreass nebija pamanījis Kārinu ienākam — vajadzēja sakopot visus spēkus, lai pieceltos. Ausīs dūca, sirds dauzījās. Pazinis Kārinu, viņš apjuka. Visa uzmanība tūdaļ pievērsās viņai, un Eduards, tāpat viss pārējais, kas Andreasu bija gumdījis laukā no gultas, piemirsās.

Karinas ierašanās ietekmēja arī Eduardu. Ar māsu viņš nebija ticies vairākus gadus, — viņi sastapās reti.

— Cik muļķīgi sanāca, — Andreass nomurmināja,— tikām grozījos, kamēr izvēlos laukā.

Andreass nenovērsa acu no Karinas. Viņš bija sadauzījis elkoni, nobrāztā piere asiņoja.

— Jūs sarunājāties, — jaunais cilvēks ieteicās, — cauri mūzikai saklausīju jūsu balsis.

— So to pārspriedām gan, — atrūca nobālušais Eduards, kurš joprojām nespēja atgūties.

— Jā, mazliet pļāpājām... — piemetināja Andreass. — Un pēkšņi... attopos zemē uz grīdas. Nudien nesaprotu, kā man tas gadījās.

Jaks, satvēris Andreasa delnu, pārbaudīja pulsu.

To pašu izdarīja arī Eduardam.

— Jāizmēra asinsspiediens, — Jāks noteica, te uz vienu, te otru vērdamies.

— Vispirms pasacīsim viņiem labdienu, — Karina pastiepa savu roku Andreasam, pēc tam Eduardam.

Eduards nodomāja, ka Karina ieradusies Andreasa dēj. Kaut arī tā, tomēr māsas roku viņš ilgi paturēja savā saujā.

Kārina pietvīka. Arī viņa jutās neveikli.

Jaks savukārt paspieda slimniekiem roku.

— Asinsspiediens noteikti jāpārbauda, — viņš vēlreiz noteica.

Andreass pasmaidīja.

— Pašlaik ir apmeklētāju stunda, un tu esi viesis. Gan vecais Rcntselis rīt izmērīs.

To sacīdams, viņš pameta Karinai ar acīm. Itin kā viņiem būtu septiņpadsmit astoņpadsmit gadu.

Eduards vērās viņos no malas. Viņš domāja, ka viesi ieradušies nelaikā. Andreasa jautājums bija viņu smagi aizskāris.

— Esmu ārsts, — Jāks nerimās, — un jūsu pulss jāpārbauda tūdaļ. Tāds kritiens nav nekāds joks. Slimnīcā tu esi jau trīs nedējas? — viņš jautāja Andreasam.

— Trīs nedējas.

— Un tu, Eduard?

— Man jau krietni pāri mēnesim. Mēnesis un piecas dienas. Pavisam piecas nedējas.

— Nu redzi, Jāk, mēs esam jau tikpat kā pilnīgi veseli, — Andreass iesmējās.

— Ar mani viss kārtībā, — Eduards lūkoja pasmaidīt.

— Patiešām tev derētu tagad piemirst savu profesiju, — Kārina pievienojās slimniekiem.

Doktors Notmā nebija pārliecināms. Sadabūjis ārstu istabā tonometru un stetoskopu, izklausīja savu draugu sirdis un izmērīja asinsspiedienu. Arī Andreasa

saskrambāto pieri apmazgāja ar rivanolā samērcētu vates kumšķīti.

Kamēr Jaks pievērsās Eduardam, Andrcass lūkojās uz Kārinu, kura bija apsēdusies uz krēsla. Vairāk nekā divdesmit gadi pagājuši, kopš viņš nebija redzējis Kārinu. Viņa k|uvusi pilnīgāka — nu vairs ar abu roku izplestiem pirkstiem vien viņas vidukli neapņemt. Šeit viņam līdzās sēdēja nevis jauna meitene, bet pusmūža sieviete, kura šķita drīzāk vecāka nekā jaunāka par saviem gadiem. Kārinā bija pārvērties viss, izņemot acis — tās joprojām vērās viņā lielas un tumšas. Jo ilgāk viņi raudzījās viens otrā, jo vairāk atmaiga Karinas skatiens. Un, jo siltāks k|uva Kārinas skatiens, jo vairāk viņa atgādināja senāko Kārinu.

— Jākam derētu izmērīt asinsspiedienu arī man, — Karina jokoja un jau nopietnāk piebilda: — Es šausmīgi pārbijos, kad ieraudzīju tevi zemē uz grīdas.

— Lūdzama piedod, būtu zinājis, kādi ciemiņi sanāks, no gultas laukā vis neveltos, — Andreass atjokoja. Viņš tāpat runāja pusbalsī, lai netraucētu Jākam pēc iespējas rūpīgāk izklausīt Eduarda sirdi.

— Tev vairāk jāsaudzē sevi. Tāvets saka, tu esot cilvēks, kurš nepavisam nedomā par sevi.

— Ne jau viss par pilnu ņemams, ko saka TāveN. Vai pats par sevi viņš gādā, kā nākas?

— Kā gan tu varēji tā izkrist?

— Jau mana māte bēdājās, ka nemāku gultā noturēties.

— Tu tāpat kā senāk visu pārvērt jokā.

— Bet tu kā senāk — visus zini aprāt.

— Kā jūs abi sadzīvojat? Es gluži izbijos izdzirdusi, ka esat sagadījušies vienā palātā.

— Gadi paveikuši savu.

— Labi, ja tā būtu. Diemžēl pazīstu jūs abus pārāk labi.

— Ņem vērā, ka mēs jau esam veci vīri.

Kārina nogrozīja galvu.

— I tu, i Eduards — jūs abi esat no tiem ļaudīm, kuri savu dabu nemaina.

— Man prieks, tevi redzot.

— Neskaties tā, Andreas. Esmu jau vecene. Neko darīt — laiks ir nežēlīgs.

— Jāks sacīja, jums esot meita un divi dēli.

— Es parādīšu tev viņu fotogrāfijas, — Kārina atvēra rokassomu, — tās man aizvien klāt. Jāks zobojas, ka esmu pārāk lepna savā mātes mīlestībā.

Viņa pasniedza Andrcasam vairākus fotoattēlus uņ pastāstīja par saviem bērniem, kā arī to, ka bērnu dej pametusi darbu bibliotēkā. Aplūkojot fotogrāfijas un klausoties Karinas vārdos, Andreass domāja par to, ka vienam no viņas bērniem jābūt nedaudz vecākam par viņa dēlu, jo Kārina bija stāvoklī, kad četrdesmit piektajā gadā iegriezās pie viņa. Pie tam viņš atcerējās arī to, cik rupji viņš pret Kārinu bija izturējies, un viņu sagrāba versmains kauns.

— Mūsu pirmais bērns nāca pasaulē pirms laika un nomira, — viņš izdzirda Kārinu rāmi sakām.

— Kad? — Andreass žigli noprasīja.

— Jūnijā, — Kārina atteica.

Andreass satrūcies klusu pasacīja:

— Piedod man.

Kārina neizprata, kāpēc Andreass tā saka, bet tad atskārtusi pietvīka un noteica:

— Nē, nē, Andreas, sevi tu nevaino. Divas nedēļas pēc tam, kad tikāmies, es paklupu, kāpjot ārā no tramvaja, pie tam tik nelaimīgi, ka sākās priekšlaicīgas dzemdības.

Andreass atviegloti uzelpoja un piebilda:

— Man joti žēl, ka toreiz nespēju savaldīties un vainoju tevi un Jāku. Tā ka., vēlreiz — piedod, lūdzu.

— Nevis tev jālūdz piedošana, — Kārina atvairījās, — bet tas jādara mums.

— Vai Jāks tev nav stāstījis, ka nevainoju jūs ne mazākā mērā. Es uzvedos kā brutāls mežonis.

— Man patiesi žēl, ka viss tā sanācis, — Kārina atzinās.

— Arī man jānožēlo. Tāpēc no visas sirds priecājos, ka tagad esi atnākusi.

— Jāks sacīja, ka tu solījies mūs apciemot. Dari to, noteikti atnāc, mēs tevi gaidīsim ar prieku.

Izklaušinājis Eduardu, Jāks pievērsās Andreasam.

Kārina brīdi pavēroja, kā Jāks aplika Andreasa rokai tonometra manšeti, un it kā sakopoja spēkus — saruna ar jaunības draugu saviļņoja to līdz sirds dziļumiem, — tad piesēdās uz Eduarda gultas malas.

— Kā tu jūties?

— Labi, — brālis īsi atteica.

— Bet ja runā nopietni? — māsa taujāja.

— Jokot nejokoju. Man nav iemesla par kaut ko gausties.

— Tev tik svešāds skatiens.

— Tu vienkārši neesi ilgi mani redzējusi, tāpēc.

— Viss varētu būt gluži citādi.

— Bijušo nevar padarīt par nebijušu.

— Mēģināsim aizmirst.

— Frīda bija pie tevis?

— Jā, abi ar Kuldaru. Lielisks puišelis. Ko tik visu viņš nezinal

— Samaitās vēl viņu. Izturas pret zēnu kā nez kādu brīnumbērnu.

— Kuldars visu laiku pieminēja tevi. Viņš tev bezgala pieķēries.

— Kā jau puika, puikas tiecas pēc vīriešiem, bet Lembitam neatliek laika noņemties ar dēlēnu, tāpēc Kuldaram jāsamierinās ar mani.

— Frīda ir apbrīnojama sieviete, tas labi, ka tev mazākais mājās viss kārtībā. Es pat pabrīnījos — liekas, Frīda ir apmierināta ar Sirji. Visai reti gadās, ka vīramātēm vedeklas pa prātam.

— Par savu mājas dzīvi sūroties nav pamata.

— Pēdējos gados tu esi pamatīgi novecojis.

— Tālie reisi mani piebeidza. Reizēm vairākus mēnešus pēc kārtas nebija iespējams kārtīgi izgulēties.

— Nu arī tur, ziemeļos, tev viegli neklājās.

— Ko nu vairs par to... — Eduards atmeta ar roku. — Paldies, ka atnāci. Vissmagākais bija pieredzēt tavu... vairīšanos no manis.

šie Eduarda Tcnuperta vārdi izlauzās tikko dzirdami.

— Mums, Tcnupcrtiein, nav viegla dzīve, mēs nepiemirstam neko un piedot nepiedodam pat viens otram.

Kādu brīdi abi klusēja.

— Drīz man atļaus celties, — Eduards atsāka.

— Jau cītīgi masē kājas.

Jāks tikmēr bija beidzis izklausīt Andreasu.

— Zināt, vīri, — viņš izslējics puspajokam, pusno-pietni sacīja, — jūs man nepavisam nepatīkat. Tas ir, jūsu motori man nepatīk.

— Tev rādās spoki, — Eduards atteica.

— Es varu maldīties, — Jāks mierīgi paskaidroja,

— bet šis aparāts ir nemaldīgs. Tev, dārgais sievasbrāli, asinsspiediens mazliet par augstu. Neticu, ka te vainojams izbīlis vien par Andreasa izvelšanos no gultas. — Jāks pavērsās pret Andreasu un brīdinoši noteica:

— Neieteicu tev vēlreiz at 1 auties tādu kritienu. Jo arī tavs spiediens un sirds toņi nepelna uzslavu.

— Esi žēlīgs, Jāk, mums un mūsu motoriem, — An-dreass mēģināja visu vērst jokā.

— Arī man piemetās sirdsklauves, kad ienācām un ieraudzījām Andreasu guļam uz grīdas. Eduards nu dien varēja satrūkties, un tu aizvien saki, ka satraukumā paaugstinās asinsspiediens, — Karina viņam piebalsoja.

— Jārunā ar doktoru Rentseli, — Jāks palika pie sava. — Starp citu, jums abiem laimējies, Rcntselis no paskata varbūt šķiet vecmodīgs, bet īstenībā viņš labi pārzina jaunākās atziņas ārstniecībā. Turklāt viņš ir dzimis ārsts ar reti sastopamu diagnosticētāja intuīciju. Uz viņu varat droši paļauties.

— Tev tāpat asinsspiediens saceltos vismaz par pārdesmit iedaļām, ja tu tikpat negaidīti izkristu no gultas, — Andrcass apgalvoja.

— Kas tevi tik dikti uzbudinājis? — Jāks jautāja.

— Kad pirms nedēļām pusotrām tevi izklausīju, tava sirds man patika daudz labāk.

— Tev netīk mana sirds, — Andreass atbildēja,

— bet es pats sev nepatīku, nepavisam nepatīku. Ko lai dara — jāsamierinās ar to, kas ir. — Pievērsies Kāri-nai, viņš lūdza: — Ja tev iespējams cik necik ietekmēt savu vīru, tad pieprasi, lai viņš izturas pret mums iecietīgāk.

— Kā ārsts viņš mani neklausa, — Karina žēlojās gluži kā Andrcass humora noskaņā. Eduardam tas nepatika.

— Tad tu esi izlaidusi grožus no rokām, — Andreass smējās.

— Jūs esat stūrgalvji, negribētu būt jūsu ārsts, — atzinās Jaks tāpat puspajokam, pusnopietni.

— Vai Rcntsclis sūdzējies par mums? — Eduards jautāja.

— Rentselis tādas pašas sugas vīrs kā tu, žēloties un činkstēt — tas nav viņa dabā, — Jaks atteica.

— Nepiemirsti, ko tev vajadzēja pajautāt Eduardam un Andreasam, — Karina atgādināja.

— Labi, ka atgādināji, tiešām aizrunājos. Es, redzat, esmu drusku vecmodīgāks dakteris un rīkojos pēc principa — labāk piesargāties nekā nožēlot. Tagad pie lietas. Nokaujos ar neziņu, un te varētu līdzēt jūsu padoms. Abi esat lietpratēji jautājumos par automašīnām, tāpēc iesakiet, ko lai daru. Kā būtu prātīgāk: pirkt gluži jaunu moskviču vai arī volgu, kas nobraukusi septiņdesmit tūkstošus kilometru?

— Es ņemtu volgu, bet tev ieteiktu pirkt jauno mašīnu, — Eduards Tcnuperts izteica savas domas. — Volga ir pietiekami spēcīga un septiņdesmit tūkstošu kilometru vēl nepārvērš to par vraku, taču šis tas jāpielabo noteikti. Ar jaunu moskviču sanāk mazāk rūpju. Nevaru arī lāgā iedomāties tevi lienam ar skrūvgriezi zem automašīnas.

— Eduardam taisnība, — piekrita Andreass. — Arī es dotu priekšroku gluži jaunai mašīnai, ko tad runāt par tevi, kurš pirmo reizi ķersies pie stūres.

— Jakam vēl nav braukšanas tiesību. Kas zina, vai viņš tiks galā ar eksāmeniem. Mehāniķa ķēriena viņam nav nepavisam, elektriskie drošinātāji jālabo man, — Kārina paķircināja vīru.

Kaut sarunas ievirzījās vispārējā gultnē un kaut i Eduards, i Andreass sāka stāstīt par dažādas markas automašīnu labajām īpašībām un nepilnībām, un kaut valodas ritēja raiti un nepiespiesti, Jāks tomēr nojauta,

ka abus kādreizējos skolas draugus un rotāju biedrus pārņēmis kāds iekšējs saspringums. Vispirms jau par to liecināja slimnieku pulss, kas abiem bija paātrināts — itin kā pēc lielākas pārpūles vai uzbudinājuma. Jaks ievēroja arī to, ka Andrcass un Eduards vairījās palūkoties viens uz otru. Eduards gan mazliet atguvis sejas krāsu, taču vaibstos joprojām saspringums, it kā viņš modri gatavotos kaut kam. Un asinsspiediens viņam neparasti augsts. Pēc infarkta asinsspiediens uz laiku mēdz nokristies. Arī tiem slimniekiem, kuriem infarkts ir augsta asinsspiediena vai aterosklerozes sekas. Andreasam paātrināto pulsu un asinsspiediena celšanos varētu izskaidrot ar krišanu un izbīli. Bet kā ar Eduardu? Jākam šķita, ka viņa sievasbrālis pilnīgi izsists no sliedēm un arī Andreass, skaidri redzams, satraukts vairāk, nekā tas izskaidrojams pat ar visnegaidītāko krišanu. Vispār šis atgadījums Jākam likās pavisam apšaubāms. Ja nu vēl miegā tas noticis, bet, kā jauneklis no pretējās gultas apgalvoja, abi vīri sarunājušies, tātad Andrcass bijis nomodā. Turklāt no slimnīcas gultām ar dzijo iegrimi pat aizmigušam grūti izkrist, tā ka ar nomodā esošu slimnieku tas nekādi nevarētu notikt. Bet ja nu abi pasākuši strīdēties? Tad viņi jāšķir laukā, jānovieto atsevišķās palātās, jo pašlaik lieki satraukumi, ko rada vārdu divkauja, viņiem itin nemaz nav vajadzīgi.

Jāks Notmā zināja, ka Andrcass un Eduards nespēj saderīgi sadzīvot. Andreass reiz bija sacījis, ka viņš Tenupertu nevēlas vairs pazīt, kaut arī kādreiz bijuši luvi draugi. Jaks jau'sen bija nopratis, ka Andreasa acīs politikai visai liela nozīme. Ir ne mazums cilvēku, kuri uz politiskajiem jautājumiem raugās it kā no malas, reizēm viņi gan pieskaras šai tēmai, taču vairāk tikai garāmejot. Turpretī Andreass uzskatīja to visu par paša dzīves daļu. Pēc viņa vārdiem, paša bēdas m neveiksmes tā neķeras pie sirds kā pasaules mērogu posts un bēdas. Lāgiem pat pamostas šaubas, vai poli tika nav nostājusies starp viņu un dzīvi, jo kāpēc gan nav viņa spēkos uztvert notikumus un cilvēkus vienkārši bez politikas starpniecības. Andreass necieš tos, kuri par sociālismu runā tikai darba vietā, bet, uz māju ejot, dižās idejas inierigi atstāj sava kabineta klusum i līdz nākamajai dienai. No komunisma idejām jāvadās, nevis tikai amata pienākumus pildot, bet tām jāveido visa tā cilvēka dzīves satvars, kurš runā par šo tēmu. Toreiz Andreass bija piebildis, ka sabiedriskie jautājumi ir dominējošie viņa dzīvē varbūt arī tāpēc, ka dzive viņu pašos jaunības gados nostādījusi tādos apstākļos, kad savi politiskie uzskati bija jāaizstāv tieša cīņā. Tālab arī politika viņam ir nevis tikai amata piedeva, pārdomas vaļas brīžos vai hobijs, bet gan nu teicošais imperatīvs visai viņa dzīvei.

Eduards, kaut vairāk sevī noslēdzies cilvēks, tāpat spēj iedegties politiskās kaislībās. Viņš bija nosaucis Andreasu par igauņu tautas interešu nodevēju un uzkliedzis, ka pēc viņa — Andreasa nesērošot. Tas bija četrdesmit trešā gada pavasarī, kad Eduards pārnesa ziņu par Andreasa nāvi.

Tagad skaidri redzams, ka viņi joprojām necieš viens otru.

Atgriezušies mājās, Jāks un Kārina tovakar pārrunāja slimnīcā redzēto. Noskaidrojās, ka arī Karinai licies — ar brāli un Andreasu kaut kas nav kārtībā.

— Ar mani viņi sarunājās, kā nākas. Andreass jokoja un uzknāba man tāpat kā senāk. Viņš tikai nožēlo, ka velti bija mūs nosodījis, — Kārina sacīja. — Viņš ir krietns cilvēks, bet mūsu izturēšanās pret viņu nebija krietna.

— Tev nav iemesla sev pārmest, — Jaks nepiekrita sievai. — Tu taču noticēji, ka viņš kritis. Šaubīties par sava brāļa vārdiem arī nebija iemesla. Nemoki sevi. Mana vaina lielāka nekā tava.

Karina skumji pasmaidīja:

— Kur te tava vaina. Vainīgs ir vienīgi Eduards.

Jāks iebilda:

— Eduards nav neko pats izdomājis. Viņš noticēja tiem, kuri pateica, ka Andrcass kritis. Kaujas bija ārkārtīgi sīvas, ik otrais karotājs krita.

— Reizēm esmu gatava sagaidīt no sava brāļa visu ko, — Karina sacīja.

— Nu tu nodari viņam pāri.

— Eduardam bija tik svešāda sejas izteiksme. Viņš likās bezgala satraukts.

— Arī es to pamanīju. Parasti sirds slimniekiem raksturīgs iekšējs miers, dvēseles līdzsvars.

— Viņus satuvināt mēs nespējām.

— Diemžēl nē. Laikam viņi joprojām viens otru ienīst.

— Tas būtu šausmīgi, — Kārina nopūtās. — Bet varbūt mēs pārspīlējam. Nepiemirsti, ka pagājis tik daudz gadu.

— Viņi abi ir stūrgalvji. No reiz pieņemtā neatkāpsies nekad.

— Eduards man šķita nervozāks nekā Andreass. Arī Frīda žēlojās, ka nesaprotot vairs, kā ar vīru apieties. Vienalga, ko arī darītu, nekas vīram nav pa prātam. Eduards aizvainojis viņu pat slimnīcā citu slimnieku klātbūtnē. Varbūt man nevajadzēja tik ilgi turēt ļaunu prātu uz brāli. Paldies tev, ka pierunāji mani aiziet uz slimnīcu.

— Šodien tavs brālis patiesi nebija savā ādā. Kas

viņu tā satraucis? Diez vai tikai Andreasa izvelšanās no gultas.

— Tev šķiet — viņi sastrīdējušies? — Karina nobažījusies jautāja.

— Nezinu. Bet tāds iespaids radās, ka viņiem būtu labāk, ja tos ievietotu katru savā palātā.

— Es jautāju Andreasam, kā viņš satiek ar Eduardu. Viņš atbildēja, ka gadi savu darbu paveikuši.

— Rīt šis tas noskaidrosies. Zvanīšu turienes ārstam un pajautāšu, kāds viņiem asinsspiediens. Ja tas pazeminājies, tad nešaubos, ka viņi tieši pirms mūsu ierašanās saķildojušies. Vismaz strīdējušies pamatīgāk, nekā klātos.

— Tas būtu briesmīgi.

— Acīmredzot vajadzēs šos uzmanīt un, ja nepieciešams, parūpēties, lai neatstāj vienā palātā.

Tad Kārina domīgi ieteicās:

— Aizvien man jālauza galva par to, vai tikai es pati neesmu tos savedusi naidā. Eduards bija nikns uz jebkuru puisi, kurš gribēja draudzēties ar mani. No deju vakariem man nācās slēpu aizlavīties, lai viņš nepastrādātu kādu muļķību. Reizēm viņi uzmanīja mani abi ar Andreasu. Strīdiem nebija gala. Tēvs smējās, ka viņam par mani nav nekādu rūpju — Eduards nosargās. Kad man sāka iepatikties Andreass, cerēju, ka Eduards liksies mierā. Diemžēl brālis noskaitās arī uz viņu.

Jāks ieinteresēts klausījās, jo agrāk Kārina par to nebija stāstījusi.

— Iespējams, ka tā, — Jāks pieļāva tādu varbūtību, — bet šķiet, ka viņiem daudz sarežģītākas attiecības. Atceros, kā Eduards nopaļāja Andreasu, kad tas apmeklēja boksa kursus. Ne jau boksa pēc, bet gan tāpēc, ka kursi tika noorganizēti strādnieku sporta

organizācijā. Etss to nosauca par čūsku midzeni un brīdināja Atsu, lai tas, turp iedams, pats neuzķeras uz sarkano āķa.

— Eduards zobojās kā par Petsa piekritējiem, tā par tiem, kurus uzskatīja par sarkanajiem, — Karina atgādināja.

Jāks piekrita, jo šis tas atausa arī pašam atmiņā:

— Etss savā laikā man tapat centās ieskaidrot, ka igauņu tautai nav jākopē ne Krievija, ne Vācija. Ka soinugru rasei neder ne āriešu, nedz slāvu doktrīnas. Sājā ziņā tavs brālis — mana tēva domubiedrs, kurš arī bija pārliecināts, ka mazo tautu un lielo tautu pasaules izpratne ir visai atšķirīga.

— Jau somu kara laikā viņu uzskati vairs nesakrita, — Kārina sacīja. — Es labi atminos viņu strīdus.

— Tātad nevis tu, bet politika salaida viņus ragos,— Jāks atjokoja.

— Nekad neesmu savu brāli līdz galam izpratusi,— Kārina apliecināja. — Jaunībā viņš bija patmīlis un anarhists.

— Viņš ir gluži tāds pats kaismīgs politiķis kā An-dreass, — Jāks teica.

— Un tu — vai tu tāds neesi? — Kārina iebilda.

— Esmu tikai novērotājs, viņi — cīnītāji. Man par visu svarīgāks ir cilvēks, viņiem — ideja.

Kārina sarosījās:

— Atceros arī jūsu debates. Reiz tu iejautājies An-dreasam — tas bija tieši pirms kara —, kas ir svarīgāk: indivīds un viņp vēlmes vai sabiedrība un valsts vajadzības? Andreass atbildēja ar pretjautājumu: kāpēc indivīdu un sabiedrību vajag pretstatīt...

— Jā, jā, atceros, — Jāks pārtrauca sievu, — atceros. Viņš skaidroja, ka atsevišķs cilvēks un sabiedrība kapitālismā būšot mūžam pretpoli, bet sociālismā šīs

pretišķības izzūdot. Sociālistiskā revolūcija tieši tāpēc esot nepieciešama, lai likvidētu indivīda un sabiedrības pretrunas, lai liktu sabiedrībai kalpot cilvēka interesēm. Vai tu atminies — tā apmēram norisa mūsu debates?

— Atminos. Andreass bezgala aizrāvās ar sociālismu. Vai zini, kā viņš būtu reaģējis uz taviem vārdiem, ka tev pirmajā vietā ir cilvēks, bet viņam — ideja? Viņš sacītu: kāpēc tu šos abus pretstati? Vai varbūt: ideja svarīga tieši cilvēku dēļ.

Karina un Jaks smaidīdami saskatījās.

— Man šķiet, tu aizvien vēl esi viņā iemīlējusies.

Jāks to pasacīja jokojot, taču Karina vīra vārdus

uztvēra nopietni.

— Neesmu tev slēpusi, ka viņš bija mana pirmā mīlestība un ka nevienu neesmu tā mīlējusi kā viņu. Esmu mīlējusi tikai viņu un tevi.

— Kārina dārgā, — Jāks apjuka, — es taču neko nepārmetu.

— Jūs daudzējādā ziņā esat atšķirīgi ļaudis, — Kārina, kjūdama aizvien nopietnāka, turpināja, — arī manas jūtas.pret jums nevar būt pilnīgi vienādas.

— Un tomēr tu vēl mīli viņu, Kārin.

Arī Jāka vaigs samācās.

— Nē, Jāk, — Kārina atzinās, — tieši šodien skaidrāk nekā jebkad sapratu, ka viss sen pagājis. Viņš atsauc atmiņā manu jaunību, ne vairāk. Interesanti, ko Andreass, mani redzot, nodomāja? Droši vien noraudzījās manī kā gluži svešā vecenītē.

Todien Andreass un Eduards sarunas vairs neuzsāka. Tikai pirms naktsmiega Eduards, pievērsies kaimiņam, noteica:

— Rīsmani nošāva vācieši.

Bet Andreass viņam vairs neticēja.

Eduards Tcnupcrts neuzdrīkstējās atraut roku no gultas gala. Viņš stāvēja pats uz savām kājām. Vakar ārsts bija vadājis viņu pa palātu un kājas turējās itin braši, bet aizvakar tās drebēja gluži kā vārgam simtgadīgam večukam, viņš būtu pakritis, ja Rentselis neatbalstītu. Pirmoreiz izkāpjot no gultas, galva sāka griezties kā vilciņš un viņš tūdaļ atkal apsēstos, ja Rentselis nemudinātu mazliet paciesties, un driz reiboņa arī pārgāja. Vispirms viņu radināja sēdēt, organisms arī to ātri iedabāja, un viņš ar patiku sēdēja, kājas pārkāris gultas malai. Bet pirmā nostāšanas uz kājām nesanāca — raibs vien gar acīm noskrēja, un kājas neganti drebēja. Nekad viņš nespētu noticēt, ka ilgā zvilnēšana tā var laupīt kājām spēku. Tenu-perts uz roku un kāju vingrinājumiem un masāžu bija noraudzījies ar augstprātību, itin kā pret vispārējiem noteikumiem, kuru izpildi pieprasa no ikviena infarkta slimnieka, neņemot vērā viņa individuālās spējas un savdabību. Dakteris Rentselis gan bija slimnieku brīdinājis nepārvērtēt savus spēkus, jo viņš ir vīrs ar spēcīgu augumu, tāpēc arī, pirmkārt, kājas nespēs* turēt, un, otrkārt, var noreibt galva. Asinsritei grūti tā vienā mirklī piemēroties, kaut cilvēks ir visvairāk piemēroties spējīgā būtne pasaulē. Rentselis vēroja, ka Teņu* pērts uzslienas augšā, un palīdzēja, kad lika pirmos so|us. Pie tam padzīvojušais dakteris satraucās itin kā līgava pie altāra ejot. Sperot pirmos sojus, Tenupcrtam grīda zem kājām no jauna sazvārojās, viņš pievēra acis, lai neredzētu, kā apkārtējās gultas dejo riņķa danci. Pirmo soli viņš spēra kā parasti, taču tas izrādījās viņa pašreizējām iespējām par platu, un ar izbailēm viņš prātoja, vai tik nenāksies vienmēr klumburet

ar sakumpušu muguru kā sirmgalvim. Ja vecais Rent-sēlis, kurš visu bija paredzējis, nesatvertu Tenupertu, viņš būtu nogāzies zemē turpat gultstarpā. Pārējie ar skatieniem sekoja viņa pūliņiem. Pat Andrcass — kaut gan pēdējās dienās viņi izturējās viens pret otru kā pilnīgi svešinieki — bija paslējies uz elkoņiem, lai labāk redzētu. Ella nostājusies pie durvīm, lai gan balamutei darba pilnas rokas citās palātās un Tenupcrts Ellu ne visai cieta. Pēc pirmā soja viņš pats pieķērās ārstam pie rokas un cik iespējams uzmanīgi cilāja kājas. AtpakaJ pie savas gultas viņš nonāca pārguris un nosvīdis, itin kā būtu nosoļojis nez kādu gaisa gabalu Pēc tam dabūja iztaisīt elektrokardiogrammu, Rentselis pats to paveica. Ella pēcāk melsa, ka vecais dakteris vispareizāk mākot izlasīt šīs zigzaglīnijas, tikai žēl, ka šis cītīgais darbarūķis drīz viņus pametīšot. Elektrokar-diogramma apliecināja, ka sirds slodzi izturējusi. Ārsts bija piekodinājis, lai viņš nepārsteidzas un nesāk skraidīt pa gaiteni, kaut arī skriešanas terapija tagad modē, — vienā reizē vairāk par divdesmit soļiem lai neiet. Pirms pusdienām divdesmit un pēcpusdienā atkal divdesmit, nākamajās dienās jau var dažus soļus vairāk. Par iešanu uz ateju gan ātrāk par nedēļu lai i nesapņo, ārsts bija pateicis tieši tā, un Eduardam tas patika, jo arī pats nebija īpaši izvēlīgs vārdos. Nākamajā dienā viņa soļus atbalstīja kalsnā vccava medmāsa. Galva reiba vairs tikai nedaudz.

— Cilvēkam visu mūžu jāmācās un jāmācās, — ierunājās Ella, kura vāca kopā tukšos pusdientraukus. — Staigātmāku apgūst agri, cits jau čāpo astoņu deviņu menešu vecumā, bet, kā viņam pēcāk iet pa dzīvi, tā ir pavisam cita būšana. Dažs’labs tā arī šito iešanu neiemācās.

— Jums, sanitārīt, aizvien pie rokas tādi āķīgi

pateicieni, — atsaucās Eduards Tcnupcrts, kurš parasti Ellas vārdus laida gar ausīm. Šobrīd viņš jutās līksms kā bērns, jo patstāvīga soļošana veicās jau raitāk. — Ja kājas vīru klausa, gan viņš zinās, kurp tās virzīt.

Un priecīgi iesmējās.

— To nu vīri vismazāk zina, — Ella nepiekāpās. Tik laipnu nīgro bārdaini viņa vēl nebija redzējusi. Zināms, atbrīvošanās no gultas «gūsta* padara ikvienu infarkta slimnieku laipnāku un patīkamāku — arī Te-nupertu. — Vīri to vien zina, kā klimst pa ielām — smalstīties no alusbodēm uz krogu, no kroga uz alusbodēm.

Padzīvojušais un ar plaušām un sirds nepietiekamību slimojošais prečzinis, jauns slimnieks viņu palātā, piebilda;

— Un jaunības gados, zināma lieta, pastrādā visādas muļķības, skriedami paka) sieviešiem.

Nemitīgais elpas trūkums bija padarījis vīru žultainu, viņš knāba, kur vien varēja.

— Un pareizi dara — sieviešiem pakal jāskrien, — Ella, paguvusi savākt traukus, smaidīdama noteica. — Tikām, kamēr vīrieši dzinās tām pakaļ, valdīja daudzmaz kārtība. Bet tagadīt, kad sievieši sākuši skraidīt pakaj vīriešiem, viss sagājis grīstē.

— Kā redzu, tu par sieviešu gaitām šaubies vairāk nekā par mūsu — vīriešu iešanas māku, —jokoja An-dreass. Viņš bija uzmanīgi vērojis Eduarda pirmos patstāvīgos sojus un tagad jutās atvieglots, it kā pats tikko būtu izvingrinājis kājas.

— Diemžēl lielas atšķirības te nav, — Ella apliecināja. — Ne tad, kad šie dzenas viens pēc otra, nedz arī tad, kad visādā citādā ziņā dzīvē nelaimējas. Kurš vairs spēj pacietīgi apdomāt, kurp iet, tikai jož ko māk uz priekšu. Un tikām jož, kamēr nonāk pie mums.

Andreass iesmējās:

— Tu, Ella, pati arī joz kā sadegusi — no palātas uz palātu — un vēl pagūsti mūs vedināt uz pārdomām par dzīvi.

— Ne jau pa tukšo es rikšoju apkārt. Ja īstā bridi nepienestu jums šīberi, gulta netīra kā likts, vai, ja nosebotu ar pusdienām, jūs kviektu kā sivēni aizgaldā. Darbu cilvēkam vajag darīt tā, ka mugura kūp. Taga-dīt visu grib dabūt bez lielām pūlēm. Nav pacietības noturēties vienā vietā kaut tik ilgi, kamēr darbs iepatīkas. Pamēģina mēnesi vai divus, labākā gadījumā trīs četrus un davai — jau skrien prom uz citu vietu. Tāpat tajā sieviešu jautājumā. Alajas vīri no vienas pie otras, meklēdami, kura tā vislabākā. Bet vislabāko tā i neuzies, ja neiemācīsies otru cilvēku iepazīt un cienīt. Senāk vispirmāk ļāva uzplaukt mīlestībai un tikai tad gūlās gultā, kad ne vien miesa, bet arī sirds to uzstāja. Nu sāk ar gultu, vienalga — ir vai nav mīlestība. Dzīve tapusi par loteriju, kur visi dzenas pēc lielā vinnesta.

•— Pēc lielā vinnesta ari vajag dzīties, — Tenuperts piebilda jau, kā paradis, skarbi, pat padrūmi. — Citādi nebūtu vērts dzīvot. Dzīvot — tas nenozīmē veģetēt. Bet vairums tikai veģetē.

Andreasam šķita, ka Ella jutās aizvainota. Viņš centās mīkstināt Tenuperta vārdus. Ne jau sava kaimiņa, bet Ellas labad.

— Mums abiem, mans kolēģi pa infarkta līniju, — Andreass, piešķirot balsij humora pieskaņu, uzbilda, — laikam tagad no pamatīgākas dzīvošanas nāksies mazliet atturēties.

— Ja ar dzīvošanu saprot to, ka jāgrābj, kur vien var, ka jādomā tik par sevi un citi jāmin kājām, tad labāk es veģetēju, — Ella galu galā secināja. — Bet

nu — visiem kājas zem segām, aiznesīšu traukus un tad nākšu uzmazgāt grīdu.

Necik ilgi, un Ella jau atgriezās. Parasti šādās reizēs viņa žirgti mēļoja, bet šoreiz klusēja, bija saklausāma tikai slapjās drānas švīkoņa. Slota viņas rokās, ncuzgrūzdamās gultu kājām, raiti slīdēja pa grīdas virsu. Ella mazgāja rūpīgi — nekad nepameta netīras gultapakšas. Pēc Andreasa domām, viņa nemaz neprata darīt kaut ko pa roku galam.

Pacilātais noskaņojums, kas tikko valdīja palātā, norima. Ik slimnieks it kā noslēdzās sevi. Visi, izņemot Andreasu un Eduardu, bija jaunpienācēji. Jauneklis ar tranzistoru aizgāja vakar. Kurnošais prečzinis ieradās aizvakar, divi pārējie — mazliet agrāk. Viņi vēl cits ar citu nebija saraduši un saliedējušies kopējā saimē. Prečzinis pāris reižu lūkoja uzsākt sarunu ar Eduardu, taču viņa strupās atbildes apslāpēja vecīgā vira dedzību, kurš cīnījās ar aizdusu. Ja Andreass un Eduards būtu bijuši runātnīgāki, droši vien atraisītos arī pārējo valodas, taču viņu abu klusēšana ietekmēja arī citus. Bet patlaban neviens no viņiem abiem nebija noskaņots sākt vispārējas sarunas. Viņi izturējās viens pret otru daudz vēsāk nekā sākumā. Tad viņi vismaz pārmija dažus vārdus, tagad guļ turpat līdzās kā valodu zaudējuši. Abpusējais nicinājums acīmredzot bija tik liels, ka viņi nerada vairs ceļu viens pie otra. Bet vai viņš, Andreass, maz bija mēģinājis ielūkoties Eduarda sirdī? Laikam taču cilvēkiem, kuri nevis neizbēgamu apstākju ietekmēti, bet gan savas ciešākās apziņas mudināti cīnījušies pretējās nometnēs, grūti saprast vienam otru. Pagātne neatstājas un liedz saprasties. Kāpēc gan, domāja Andreass, pret savu kādreizējo draugu izturos tik neiecietīgi, bet gluži sveši ļaudis, kaut tie kalpojuši hitleriešu armijā, liekas tīri

ciešami? Strādājot kantorī, viņš partijas sapulcē bija aizstāvējis pieredzējušu celtnieku, kurš reiz bijis vācu rindās un kura anketa vairākumam nebija pa prātam. «Nepiemirsīsim,» viņš bija atgādinājis sapulcē, «ka fašisti ar varu mobilizēja savā karaspēkā tūkstošiem igauņu vīru. Diviziju, kurā viņus apvienoja, nosauca par SS divīziju. Hitlerieši to darīja ar zināmu nolūku. Pirmkārt, SS da|ās iekļautajiem karavīriem vajadzēja sīvāk cīnīties, jo, gūstā krītot, uz saudzību viņiem, kā runāja, nebija ko cerēt. Otrkārt, tie, kuri dienējuši SS karaspēkā, uz mūžiem tika apzīmogoti ar Kaina zīmi. Ja mēs šiem ļaudīm, kuri tagad grib kārtīgi un godam strādāt, tāpēc izrādīsim neuzticību, ka viņi kādreiz jaunības gados tika sadzīti igauņu leģionā, tad būsim paveikuši tieši to, ko nacisti cerēja panākt: nevis piesaistīsim mūsu darbam, bet gan atstumsim desmitiem un simtiem cilvēku.» Vai tad viņš, Andreass, toreiz sapulcē būtu izturējies kā liekulis, kurš domā vienu, bet runa gluži ko citu? Nē, viņš tad bija sacījis tieši to, ko domāja: iecirkņa vadītājs, kādreizējais stūrmanis, bija mobilizēts spaidu kārtā, turpretī Eduards pārgāja pie vāciešiem labprātīgi. Etss darīja to, kā viņš pats izteicās, savas labākās pārliecības mudināts, un ari patlaban šo savu soli nenožēlo. Tiesa — Eduards rīkojās nodevīgi, taču padomju vara arī tādiem kā viņš ir piedevusi, bez tam Eduards — kur tie gadi — krietni strādājis, — kāpēc gan viņš, Andreass, grib būt svētāks par pašu pāvcstul Vai tik viņš nejauc iekšā personisko momentu — to, ka Eduards necieta viņa draudzēšanos ar Karinu un sastāstīja māsai melus par viņa •— Andreasa nāvi? Vārdu sakot — personisko naidu. Nevis pārliecību, ka Etsa personā viņam darīšana ar cilvēku, kurš bija ienaidnieks toreiz un tas ir arī tagad. Un kas galu galā Eduards Tenuperts ir šodien? Eduards nevēlas saprast viņu, bet vai viņam, kurš pat šimbrīžam sapņo par to, kā vērst pasauli gaišāku, nevajadzētu papūlēties saprast Eduardu? Tieši viņam, Andreasam, nāktos atbrīvoties no saviem aizspriedumiem un tuvināties otram. Kaut vai tāpēc, lai izprastu, kas notiek Etsa sirdī.

Negaidītā Tenupcrta atklātība Andreasam likās nevis vairs strupceļā nokļuvuša cilvēka norēķins pašam ar sevi, bet gan cinisms, kuru izdīdzējušas dusmas un bezspēcība, kas nemitīgi grauž sirdi. Kad Eduards sacīja: «Saki paldies, ka nekriti gūstā!» — Andreass no jauna novērsās no viņa. No Eduarda vārdiem dvesa neslēpts niknums. Tā vismaz Andreasam šķita. Kaut arī Eduards pateica, ka Rīsmani nošāvuši vācieši, Andreass nespēja atvairīt šaubas, vai Eduards tomēr kaut ko neslēpj. Rīsmanis tikai savā ārienē likās trausls, īstenībā viņš bija apveltīts ar lielu gribasspēku. Kaut kam īpašam vajadzēja atgadīties, ja šis cilvēks Jāva sevi saņemt gūstā.

Andreass uzmeta žiglu skatienu kaimiņam. Eduards atlaidies sirdsslimnieka pusguļu pozā, laikraksts noslīdējis klēpī, acis veras griestos. Par ko viņš domā?

Eduarda Tenuperta domas vērpās ap sevi pašu. Nesenais bērnišķīgais prieka uzplūds bija noplacis. Viņš nešaubījās, ka reiz atkal nostāsies uz kājām. Pat tajos brīžos, kad visam atmeta ar roku, arī pats sev. Viņš zināja, ka pēc pāris nedējām viņu laidīs uz māju, droši vien pagarinās zilo lapu vēl uz mēnesi, varbūt arī uz ilgāku laiku. Taču pēc atgriešanās mājās viņš neilgojās, drīzāk baidījās notās. Centās gan nepadoties šīm izjūtām, bet attapa, ka šoreiz viņa gribasspēks uzdod. Turpmāk vairs nevarēs lepoties ar savu gribasspēku, kas sācis tik bīstami strauji šķobīties. Lāgiem šķita, ka iemesls tam Jallaku Atss, kurš iegadījies viņam kaimiņos un atdzīvināja no jauna pagātni. Tādās reizēs uzmācās nožēla, kāpēc nav lūdzis pārvietot sevi citā palātā. Būtu varējis žēloties, ka necieš krākšanu un zobu griešanu — kaimiņš labajā pusē naktīs krāca, bet tranzistora īpašnieks grieza zobus. Kāpēc viņš to neizdarīja? Droši vien tāpēc, ka Atss varētu uzlūkot viņa pārvietošanu par bēgšanu. Pat tad, kad viņu pirms pāris dienām gatavojās ievietot citā palātā, viņš tikām rūca pikti pretī, līdz viņu atstāja turpat. Aiz tā paša iemesla. Interesanti, kā izturētos Andreass? Bet ko tur tik daudz par viņu, viņš taču nav jāņem par paraugu. Vissvarīgākais ir nepazaudēt sevi. Bet vai tas ir pa spēkam? Vai tomēr Andreass galu galā nav īstais iemesls, kāpēc viņš, Eduards, nespēj atgūt dvēseles līdzsvaru un gribasspēks sācis uzdot? Kāpēc viņam jānervozē? Ne jau viņš nonāvēja Rīsmani, tas vāciešu rokudarbs. Nu labi, viņš izsita Rīsmanim no rokām automātu, taču tā rīkojās tālab, ka nebija citas izvēles. Nebija, toreiz nudien nebija. Viņi būtu tik un tā krituši gūstā un Rīsmanis reizē ar viņiem, jo tobrīd viņi atradās jau ielenkumā. Varbūt Rīsmanis būtu sācis šaut uz gūstā ņēmējiem, viņa priekšzīmei, iespējams, sekotu ari citi, bet ko tas vairs līdzētu. Politisko vadītāju tomēr nonāvētu, un Rismaņa fanātisms pārējiem vīriem dārgi maksātu. Visi būtu krituši, visi. So domu Eduards Tenuperts sev lūkoja iedvest, taču jo dienas, jo grūtāk nācās tikt ar sevi galā.

Vai patiesi arī viņš galu galā ir tikai parasts vājš cilvēciņš? Viņš, kurš neviena priekšā nav pazemojies?

Vai patiesi viņam jāsāk kaisīt pelnus sev’uz galvas? Ne tikai citu, bet arī paša dēj?

Un ko tas dotu? Tad viss sabruks un viņš tiks apbērts ar gruvešiem. Ja vien jau nav apbērts.

Pagāja nedēja. Un kādudien Eduards Tenuperts pārsteidza Andreasu Jallaku, pasniedzot viņam fotogrāfiju pasta kartītes lielumā. Andreass, paņēmis to, jutās vēl vairāk pārsteigts: no veca amatiera uzņēmuma pretī raudzījās Rīsmanis. Rotas politiskais vadītājs Vil-lems Rīsmanis. Kas gan par to, ka jauneklis fotogrāfijā bija tērpies tumšā žaketē un gaišās biksēs, ar vasarīgi pārliektu krekla apkakli virs žaketes — tādā apģērbā Andreass to nebija redzējis. Jauneklim bija Rismaņa atklātā, līksmā seja un meitenīgi lielās acis.

Andreass tikko bija paguvis atgulties un atpūtās. Arī viņš bija sācis staigāt patstāvīgi. Viņu tāpat, pirmos soļus sperot, bija atbalstījis, pamācījis un brīdinājis Rentselis. Un Ella atkal bija izprātojusies par staigāt-māku te un dzīvē vispār. Vēl Ella bija piebildusi, ka dažs labs arī visā mūžā neiemācās īsti staigāt, kaut arī kājas tam kustētos tik raiti kā tītavas. Jo cilvēks, kurš, brāžoties uz priekšu, neliekas zinis par citiem un kurš ar mieru citus no ceļa pagrūst nost vai pat sabradāt, nekad nekļūs laimīgs. Visi saprata, kurp Ella mērķē, šāda sarūgtinājuma pilna valoda nebija sanitārei parasta — viņa aizvien mēdza brīvi un nepiespiesti mējot. Eduards Tenuperts vai nu neievēroja, vai izlikās nedzirdam Ellas teikto. Andreass arī šoreiz mēģināja runas vērst jokā, jo vai tad viņš, no jauna sperot pirmos sojus, nebija priecājies kā bērns, kaut gan ceļgali tā vien Jodzījās un galvā šalkoja pār mēru. Pārņēma tik gaišs un priecīgs noskaņojums, ka gribējās tajā dalīties ar yisiem, arī ar Etsu, un tāpēc viņš sa-cījaJ ja vīrietis tiecas pēc kādas sievietes, viņš gatavs uz visu — pat ar sānsenci pa īstam saiet ragos, kā to dara briežu tēviņi, taču tā nav jāuzlūko par Jaunu parādību, jo tāds ir dabas likums. Ella nemēģināja viņu apstrīdēt un paskaidrot, ka viņai nebija prātā aurības, jo viņa labi saprata, kas noris slimnieka dvēselē, kurš sāk staigāt. Ella klusēja. Andreass viņu uzlūkoja par saprātīgu un labu cilvēku ar neparasti atsaucīgu sirdi, kam jebkura rupja izturēšanās un varmācība ir nepieņemama. Eduards gulēja nepakustēdamies, itin kā mūmija — ne jau gluži taisni izstiepies kā īstās mūmijas, bet pussēdus, sirdsslimniekiem piemērotā pozā. Galva Eduardam atgāzta, skatiens vērsts uz griestiem, rokas sakrustotas uz krūtīm. Kad viņš, Andreass, pirmoreiz sāka staigāt, Eduards smaidot vērās viņa pūliņos, bet, līdzko durvis aizvērās ārstam aiz muguras un Ella sāka mējot, Eduards sastinga savā mūmijas pozā. Andreass apbrīnoja viņa gribasspēku. Jo vairāk Andreass domāja par sevi un Eduardu, jo vairāk nostiprinājās pārliecība, ka nodzīvotie mūža gadi neatstājas no cilvēka un grūti nākas atbrīvoties no pagātnes pat tad, ja to vēlas. Bieži vien cilvēks to arī nevēlas un pagātne, šķiet, iegūst aizvien rožaināku nokrāsu, un lielākoties Jaudīm nepavisam arī nav iemesla atteikties no savas pagātnes. Bet dajai šie iemesli tomēr ir, un tiem, kam ir, neizsakāmi grūti to izdarīt. Tenuperts bija runājis par svaru bumbām pie kājām, bet ko Etss ar to bija domājis? Vai dienestu igauņu SS da|ā un cīņu pret tādiem jaudīm kā viņš, Andreass, vai vēl kaut ko citu? So dienesta laiku viņš nenožēlojot — tā Eduards bija apliecinājis ne vienu vien reizi, bet varbūt viņš tā sacīja aiz tīras spīts? Ir cilvēki, kas ne citiem, nedz paši sev nevēlas atzīties, ka viņi rīkojušies nepareizi, un šāda nevēlēšanās ir briesmīga. Eduards — cilvēks, kurš neiekļaujas mūsu laikmetā, kaut arī ir tāds pats juhken-tāliešu puisis kā viņš, Andreass. A\āja, kuru Etsa tēvam laimīga gadījuma pēc izdevās iegūt, bet drīz vien ari pazaudēt, Etsa dabu nav pārvērtusi. Viens otrs pilsētas nomales nnmelnieka vai bodnieciņa dēls gan tagad [3]ieņem augtākus amatus. Tāpat daža laba pelēko baronu* un rūpnieku atvase. Sociālā izcelsme nav vienīgi notei«-cošā, kaut gan Andrcass kādu laiku tam nepiekritu. Te-nuperta raksturs pārak āķīgs, un šis kādreiz iemantotas atkarpes tur viņu stingri ciet. Andrcass bija daudz, domājis par savu bērnības draugu — gan dusmās un sarūgtinājumā, gan mierīgā garā —, lai mēģinātu to izprast, taču ne pie kāda gala nebija ticis. Turpat uz vietas vien mīņājās.

Todien, kad spēra savus pirmos soļus, viņš nedomāja ne par Eduardu, nedz pagātni, kas cilvēkiem seko pa pēdām. Ticis līdz logam paraudzījās laukā, nekādas noteiktas domas pa galvu nejaucās, viņš vienkārši ļāva skatienam slīdēt pāri kokiem, māju jumtiem, jo tik daudz dienu bija aizritējušas, veroties tikai palātas griestu baltumā, krēmkrāsas sienās un ziloņkaula krāsas gultas galos. Kokiem lapas nebija nodzeltējušas, mazliet sāka zeltoties bērzu zari, zāle vēl koši zaļa, — vai: varbūt viņš noraudzījās visā, vēlēdamies saskatīt tikai patīkamo. Jumti spīguļoja — rīta pusē bija lijis, un lietus laikam arī padarījis apkārtni spirgtāku, dzirkstošāku. Andrcass nespēja aiziet no loga, viņš gribēja vēl un vēl izjust to, kā pasaule no jauna atklājas plaša jo plaša. Viņš pārdzīvoja tik reti izbaudīto skatīšanās prieku. Un šāds rcdzētprieks ir tikpat kā dzīvotprieks, un viņš no sirds priecājās, ka atguvis to. Un ne tikai atguvis— arī pats jutās itin kā atjauninājies. Andrcass bija pilnīgi atdevies šā brīža jaukumam, jo līdzīgus mirkļus dzīvē tam.labu laiku nebija laimējies pārdzīvot.

Galu galā Andrcass tomēr atrāvās no loga. Arī līksma atkalredzēšanās prieka pārpilnie mirkļi bija sākuši blāvot. Viņš atkal jutās kā jau no slimības gultas piecēlies un ar grūtībām staigāt sācis sirdzējs, kuram jaievēro ārsta padomi un norādījumi.

№

Puslīdz drošiem soļiem viņš atgriezās līdz gultai un nolikās atpūsties.

Tad viņi bija sākuši ķircināt prečzini. Viņš un Etss. Tas viss izraisījās pats no sevis. Etss bija izgājis laukā un atgriezies stāstīja:

— Tualetē uznāca kāre smēķēt. Divi vīri tur kūpināja «Prīmu», dūmi mani apreibināja kā vīns.

— Jums no papirosiem un cigaretēm jāsargās kā no uguns, — prečzinis tūdaļ ņēmās pamācīt. — Plaušu slimniekiem smēķēšana neko lielu nekaitē, bet tiem, kas slimo ar sirdi vai māgu, nav brīv par tabaku pat domāt. Būtu man tik vien kā plaušu vaina, arī es uzrautu pa dūmam, kaut gan plaušām atlikusi vairs puse jaudas, bet sirds dēļ tomēr turos pa gabalu no smēķa.

Eduards pasmīnēja:

— Tad jau nedrīkstu vairs iet uz turieni. Būs vien jātup tepat «uz troņa* kā iepriekš.

Andreass, uztvēris Eduarda balsī humora dzirksti, tādā pašā tonī turpināja:

— Ko lai dara, nelāgi jau sanāk tā 'pārējo acu priekšā tepat palātā... bet velti riskēt ar veselību un iet ostīt dūmus arī nevar. Smēķa smaku kaut kā varbūt varētu pārciest, bet, ja tur uznāk spazma, tad ir čābiski. Vai klozetē signalizācija darbojas?

— Neievēroju.

— Ir, ir, — prečzinis pasteidzās piebilst, — pie pašām durvīm.

— Bet kabīnēs? — Andreass vīpsnādams zīmīgi noprasīja.

— Tur gan nav. Bet tuvumā aizvien citi slimnieki — tiem tad jāceļ trauksme.

— Ja mēs te sāksim atkal kāpt «uz troņa», jums derētu pārcelties uz citu palātu, — Eduards ieteica lēnīgā šķelmja balsī.

Medmāsa, pavērusi durvis, aicināja viszinīgo preč-zini uz procedūrām.

— Apnicīgs un dumjš kā auns, — Eduards piezīmēja.

Kādu brīdi viņi klusībā vēl pasmējās par naivo kaimiņu. Un tad arī Eduards negaidot bija iedevis fotoattēlu.

— Vai pazīsti? — Eduards jautāja.

— Villems Rīsmanis, — Andreass sacīja. — Mēs k|uvām draugi.

— Bet mēs esam radinieki, — Eduards atteica. — Manas vedeklas tēvs.

Tas Andreasam bija vēl lielāks pārsteigums.

— Es to uzzināju tikai pēc Lembita kāzām. Tas man — gluži kā ar rungu pa pieri, — Eduards atzinās. — Sirjes māte pēc kara apprecējusies otrreiz, un Sirjei cits — patēva — uzvārds.

Andreass neizprata, kāpēc Eduards to visu viņam stāsta. Un tūdaļ arī atminējās, ka Etsa rokās kādu fotoattēlu bija redzējis arī agrāk. Jau todien, kad viņu, Andreasu, ieveda šajā palātā.

— Rīt mani laidīs uz inājām, — Tcnupcrts sacīja, — tāpēc domāju, ka tev to derētu uzzināt.

Andreass no šiem vārdiem gudrāks netika. Eduards vispār šodien izturējās savādāk nekā parasti.

Kādu brīdi abi klusēja.

— Tavai vedeklai taisnība — Kuldaram ir Rismaņa acis.

— Rīsmaņa acis, — Tenuperts atkārtoja.

— Gudrs zēns, — Andreass ieteicas. — Arī Villems Rīsmanis bija traks uz grāmatām.

No jauna iestājās klusums. Citi slimnieki bija izgājuši laukā uzsmēķēt.

Eduards Tenuperts pārtrauca klusumu.

— Es Rīsmani nenonāvēju. Tu man netici...

— Pūlos noticēt, — Andreass Jallaks atzinās, — tikai grūti iedomāties, ka viņš būtu padevies gūstā. Varbūt esinu viņu iedomājies stiprāku, nekā viņš bija īstenībā.

— Viņš bija stipras gribas cilvēks. Lidz pat pēdējam mirklim, — Eduards sacīja pavisam klusu.

Andreass saprata, ka Eduardu moka vainas apziņa un viņam nepieciešams pateikt visu. Andreass jautāja:

— Vai tava vedekla zina, ka viņas tēvs kritis gūstā?

— Diez vai. Nē, noteikti ne, — Eduards atbildēja. — Viņas ģimene zina tikai to, ka Villems Rīsmanis kritis kaujās pie Vejikije Lūkiem. Pienācis tāds paziņojums no kara komisariāta. Negribēju Sirjei sacīt, ka viņas tēvs gāja bojā gūstā.

— Vai to tu esi sacījis, ka Rīsmanis bija tavas rotas politiskais vadītājs?

— Nu tu pēti kā prokurors, — Tcnuperts iekarsa, taču tūdaļ savaldījās. — Neesmu teicis. Arī to neesmu pateicis. Nu ko tu vēl gribi zināt?

Tenuperta balsī iezagās izaicinājums.

— Neko. Jautāju vienīgi tāpēc, ka bijām ar Rismani draugos. Un lai arī es zinātu, ko zina tava vedekla. Citādi...

Eduards viņu pārtrauca:

— Nu, un kas tad būtu? — vienā rāvienā pacēlies sodus, viņš jautāja.

Andreass mierīgi pabeidza sakāmo:

— Citādi varu viņai pateikt kaut ko tādu, par ko tu neesi bildis ne vārda. Viens gan Sirjei noteikti jāuzzina — tas, ka viņas tēvs bija varonīgs cilvēks.

— Rīsmani nošāva vācieši, — nez kāpēc Eduards vēlreiz uzsvēra.

— Vai zini, Ets, — Andreass Jallaks, it kā nokļuvis pie kāda secinājuma, pateica, — tavai un tava dēla ģimenei būtu jādzīvo atsevišķi.

— Tev taisnība, — Eduards Tenuperts domīgi noteica. — Un tomēr ne, — viņš tūdaļ dedzigāk piebilda, — nē, Ats, tev tomēr nav taisnība. Man jābut Kuldaram arī otrā vectēva... Rīsmaņa vietā...

Andreasam Jallakain šķita, ka Eduards pārgājis Rn-bikonu. Ka viņš pats izspriedis pār sevi tiesu. Un ka tāpēc arī parādīja Rīsmaņa fotoattēlu.

18

Andreass Jallaks atsēdās uz malkas cērtamā bluķēna atpūsties. Pagrabs smaržoja pēc kūdras un bērza šķiļam, viņš tikko bija sanesis un sakrāvis pagrabā briketes. Vienā sienmalā tās rindojās līdz pašai augšai, jo, lai ieekonomētu telpu, viņš briketes salicis gluži kā ķieģeļus mūrī — līdzās citu pie citas. At tādu pašu rūpibu pie gala sienas sakrautas grēdā sacirstās bērza pagales. Ja briketes un malku būtu tāpat kaudzē atstājis, tad šaurajā pagrabā pašam grūti pagriezties, toties tagad atlika vieta pat kur apsēsties.

Andrcass atvēra logu, lai ieplūstu svaigs gaiss.

Sausajā un vēsajā pagrabā ziemā labi saglabājās kartupeļi, sakņaugi, skābētie kāposti un ievārījumi, pat pie niknāka sala temperatūra šeit nenokrrtās zcin nulles, bet bija divi trīs grādi silts. Ziemai Andreass nebija neko sagādājis, pusdienoja ēdnīcā un •bufetes, kur pārdod siltus cīsiņus, bet rītos un vakaros ēda to, ko pārnesa no veikala — maizi, desu, konservus, sieru, ķilavas un tādu ēdienu, kuru gatavojot nevajadzēja ne cept, nedz vārīt. Kartupeļus, makaronus un olas gan reizēm vārīja.

Kārtojot briketes, viņš bija sakarsis. Sākumā nesa tikai pa vienam spainim — ārstu piekodinājums turē-

jūs prātā. Taču tādējādi uznāktu tumsa, pirms pagūtu visti sanest, bez tam viņam šķita, ka kļuvis pārāk piesardzīgs. Un galu galā tā savus spēkus nemaz neie-taupa, jo, ar vienu spaini nesot, iznāk divreiz vairāk kapa-jāt pa trepēm lejā un augšā, un tas nogurdina vairāk nekā spainis arī otrā rokā. Uzradās vēl palīgs — vienpadsmitgadīgais Vello no kaimiņu dzīvokļa. Pavasarī zēnam misējās un viņš ielidināja Antlreasa logā bumbu, māte sūtīja, lai iet un atvainojas, un Andreass tieši tobrīd bija salicis mālus uz veidojamā dēja, kad Vello pieklauvēja un ienāca iekšā. Zēns, piemirsis atvainoties, platām acīm vēroja, kā māla pika aizvien vairāk un vairāk iemantoja suņa galvas apveidus. Vello patika suņi, viņam piederēja melns pūdelis Jozeps ar gjudi apcirptu pakaļgalu, kā jau tolaik bija modē. No tās reizes abi — Andreass un Vello — kļuva draugi, zēns palūdza arī sev mālus, un viņi ņēmās veidot divatā. Šodien Vello bija atstiepis turpat desmit spaiņu hrikešu no ielas līdz pagrabam, viņš būtu palīdzējis vēl, ja citi zēni neaizsauktu spēlēt hokeju. Nekāds īstais hokejs tas nebija, tikai ar nūjām dzenāja pastingru melnu gumijas bumbu. Reiz Vello bija pasniedzis nūju arī Andreasam, lai izmēģina roku, — pirmais sitiens puikām par lielu lieliem priekiem aizgāja garām, otrais — trāpīja. Puikas atzinīgi nosprieda: kolosāls sitiens. Tā hu hokejs arī šoreiz aizvilināja Vello prom, zēns gan pieteica, lai pārāk nenopūloties — viņš vēl atgriezīšoties un palīdzēšot. No šiem vārdiem Andreass noprata, ka mājinieki zina par viņa slimību. Nu kā tad citādi — viņu taču bija aizveduši ar ātrās palīdzības mašīnu. •

Ja zēns, gluži kā dzīves gudrības iemantojis večuks, nebūtu ieteicis piesargāties, Andreass pat neatcerētos savu slimību. Tikai sakumā, ņemot vērā savu sirdi, divus spaiņus reizē gan nenesa, bet pēcāk atmeta šādu piesardzību. Un atmeta tāpēc, ka jutās patiešām labi. Nesot ar briketēm pilnus piekrautos spaiņus, viņš nepavisam neaizelsās, darbs nelika aptrūkt elpai — viss bija tāpat kā senāk. Tāpēc ari piemirsās i sirds, i ārstu ieteikums izvairīties no piepūles. Pirmajās nedēļās pēc pārnākšanas no slimnīcas viņš arī centās sevi saudzēt — pat pārāk cītīgi. Vietējā komiteja piedāvāja atpūsties sanatorijā, bet viņš atteicās, jo viss, kas atgādināja ārstniecibas iestādes, bija gaužām apnicis. Viņš deva priekšroku nevis sanatorijai, bet nelielajam celtniecības kantora atpūtas namam, ko rudeņos, ziemā un pavasaros ļaudis izmantoja vienīgi nedēļas nogalē. Tur bija miers un klusums, tikai sestdienās un svētdienās kļuva trokšņaināk. Tad iekūra somu pirti, plostoja, dziedāja. Parasti arī viņu aicināja barā, un viņš labprāt, pie iekurta kamīna nosēdies, ņēma dalību vīru valodās, tikai no grādīgākiem dzērieniem atturējās. Un pārējie arī neuzstāja, zinādami, ka viņam nav brīv riskēt. Bet uz lāvas kāpa un baseinā lēca, priecādamies, ka sirds nesāk dauzīties un aizdusu arī nemana. Ja ārsti būtu aizlieguši pirtī pērties, tad uz lāvas viņš vis nekāptu, bet no pirts viņi bija piemirsuši brīdināt. Tā Andreass, aiz pirts gara un vīna pietvīkušo vīru vidū jo mājīgi juzdamies, bija jokojis.

Darbdienās atpūtas namā valdīja klusums. Pazema auguma vecāks vīrs, kurš te izpildīja gan komandanta, gan sarga un kurinātāja pienākumus, dzīvoja ciematā un strādāja mežniecībā, viņu netraucēja. Tā kā nebija vasara, nedarbojās arī bufete — uzkožamo pārdotava, Andreass galvenokārt ēda desiņas un gaiļu zupu — tā viņš dēvēja konservu zupas, vienalga, vai tās pārdeva stikla burkās vai celofāna iesaiņojumā. Pamatīgi sadzērās pienu — dabisko, kā saldais krējums trekno lauku pienu, nevis normalizēto, pudelēs salieto. Pirmajās atpūtas namā aizvadītajās nedēļās viņš precīzi bija pildījis ārstu padomus — atgūlies, pastaigājies, atkal atgūlies un atkal pastaigājies. Staigājis pirms ēšanas un pēc ēšanas. Staigājis arī pirms gulētiešanas, kaut laukā tumsa un reizēm pat lija. Skaidrā laikā, kad visapkārt nakts un zvaigznes šķita gandrīz vai ar roku aizsniedzamas, pastaigas gājieni viņam sagādāja īpašu prieku. Diemžēl dienu bez mākoņiem bija maz. Ja ne-klaiņātu pa mežu, viņam nāktos visus garos vakarus nosēdēt pie televizora, kur drīz vien sametās garlaicīgi. Jo tālāk, jo lielāku kāri viņš izjuta darboties. Rokas tā vien kņudēja pastrādāt ar krāsns podiņiem un māliem, domās virknējās priekšlasījuma konspekta rindas, ko paredzēts nolasīt seminārā oktobrī. Un, līdzko uzmācās garlaicība, viņš jutās krietni vien neveselāks un pārāk skaidri noprata, ka vēl nepavisam nav vesels un ka, iespējams, nekad arī nekļūs pilnīgi vesels. Šādas pesimistiskas domas viņš gan neatlaidīgi centās atvairīt — un nenieka negribēja padoties ne savai slimībai, nedz kam citam. Labāk nekā televizors garlaicību un vientulību palīdzēja aizgainīt grāmatas, taču arī literatūra nespēja sniegt to, ko klaiņošana mežā. Pa dienu viņš lasīja sēnes un atklāja brīnumjaukas smiltenes, kas, tāpat svaigi saceptas, garšoja lieliski — mēli varēja norīt, kaut arī trauslās sēnītes nebija iespējams pilnīgi attīrīt no smiltīm. Kas tad par to, ja zobos iešvirkstējās pa smilšu graudiņam. Kad satumsa, viņš klīda tāpat pa līkloču taciņām, kas vijās starp kokiem, vai kāpa pakalnēs, no kurienes skaidrā laikā pavērās varens skats uz zvaigžņotajām debesīm. Laukā viņam nekad nebija garlaicīgi, laukā viņš piemirsa domāt par sevi un savu slimību, tāpēc arī četrās sienās uzturējās pēc iespējas mazāk. Protams, atgulties šad tad vajadzēja, un viņš atpūtās, kā ārsti bija ieteikuši. Tāpat ieņēma pa inten-saina tabletei, ko Jāks bija sarūpējis. Prāvo mikstūra* pudeli gan netika pielicis pie lūpām, jo viņam šķita, ka pārāk daudz noņemas ar sevis dakterēšanu.

Kaut arī šajā atpūtas namā Andrcass jutās visai labi, vairāk par trim nedējām viņš neizturēja.

Iespējams, ka tā bija Margita, kas vilināja atgriezties pilsētā.

Margita bija ciemojusies arī šeit, atpūtas nostūri. Atbraukusi ar savu moskviču, viņa bez mrtas bija ča lojusi par savu māku vadīt mašīnu, lepojusies, ka no braukusi jau divdesmit septiņus tūkstošus kilometru, lai gan auto saņēmusi tikko pavasarī. Pukojusies, ka talonā jau esot viens caurums. Braukusi pie sarkanās gaismas, jo neesot to pamanījusi — luksofors tajā krustojumā uzstādīts tikko pirms pāris dienām; zinādama, ka brauc pa galveno ceļu, viņa mierīgi laidusi pāri krustojumam, bet tūdaļ arī atskanējis svilpiens — divi auto inspektori bija gaidījuši izdevīgu momentu, un tā nu viņa iekūlusies ķezā. Margita bija atzinusies, ka viņai patīk turēt rokās stūri un komandējumos braukt ar savu mašīnu, tikai viena nelaime — patīkot strauji braukt. Neciešot, ka citi aiztraucas garām; apmēram pirms mēneša viņa metusies skrieties ar kādu Ļeņingradas volgu no Jegalas tilta līdz Padas palejai — ātruma rādītājs tā vien stāvējis uz simt desmitās, simt divdesmitās iedaļas. Pie Padas palejas volga uzdevusi. Arī to vadījusi sieviete, ražena gaišmate, kura Margitai padraudējusi ar dūri — kāpēc nelaižot šo garām. Sākumā volga aizdūkusi garām, taču pirms Vītnas viņa tikusi priekšgalā — īsts sacīkšu braucējas ķēriens. Margita bija aizvizinājusi Andreasu līdz rajona centram, viņi bija pusdienojuši restorānā, kur abi tika visai žigli apkalpoti, kaut gan ne degvīnu, nedz vīnu nepasūtīja. «Tas viss tevis dēj,» Margita bija pazobojusies, «lev veicas pie sievietēm.» Pie šiem vārdiem Margita pat notvīka. Andreass turpretim uzskatīja, ka viņiem laimējies — gadījusies centīgāka oficiante. Atpakaļceļā, apstādinājusi mašīnu, Margita viņu skūpstīja — pavisam maigi. Parasti šādās reizēs viņa mēdza cieši piekjauties, bet tagad itin kā vairījās pieskarties ar visu augumu. Andreass gribēja sievieti piekjaut sev Klāt, bet viņa neļāvās. «Mēs nedrīkstam,» Margita bija čukstējusi un atvirzījusies nostāk. Vārdi «mēs nedrīkstam» Andreasa ausīs atbalsojās kā pātagas cirtiens.

Margita aizvadīja pie viņa pavisam neilgu laiku, un Andreass arī necentās pierunāt, lai paliek, — viņš vairījās jaunu pātagas cirtienu. Pēc Margitas aizbraukšanas viņš noklaiņāja tāpat bez kāda mērķa pa mežu un atgriezās turpat vai pusnaktī, — viņš tīšām nogurdināja sevi, lai aizgainītu satraucošās domas. Sīs pārdomas saistījās nevis ar Atargitu, bet ar meitu. Margitas vārdi viņu sāpīgi aizskāra, atgādinot lieku reizi, ka šobrīd viņš bija vairs tikai pa pusei kroplis, ja ne pilnīgs kroplis. Daudz vairāk rūpju sagādāja llle.

īstenībā Andreass Jallaks steidza atgriezties pilsētā nevis aiz gara laika vai Margitas dēj, bet gan meitas labad. Viņš cerēja mierīgi parunāt ar 111i. Divatā, nevis svešiem klātesot. Ja meita būtu ieradusies pie viņa viena pati un pastāstījusi par savu nodomu, tad, iespējams, būtu izdevies atvērt viņai acis. Tādējādi prātodams, Andreass lieku reizi nosprieda, ka savus bērnus ietekmēt viņš spējis vismazāk. Savus bērnus un arī paša sievu. Uzgūla smaga vainas apziņa. Apprecēties viņu bija mudinājusi nevis aizrautīga jūsma, bet drīzāk spīts. Viņš taču skaidri bija apzinājies, ka Naima nevar aizstāt Kārinu, un tomēr bija steidzies ar Naimu uz dzimtsarakstu biroju. Pa kaklu pa galvu rīkojoties, viņš sagandējis ne vien savu, bet ari Naimas mūžu. Nekad Naima nav iepazinusi laimīgas sievas prieku. Viņas sarūgtinājumā un gatavībā aizvien ecēties vainojams galvenokārt viņš, Andreass Jallaks, pats. Novelt vainu no sevis uz kaut ko citu viņam nav nekādu tiesību — ne uz Naimas raksturu, nedz viņas apsūdzību vēstulēm, ne uz Etsu, kurš Kārinai sastāstīja par viņa nāvi, un vēl mazāk uz Kārinu, kura noticēja brāļa vārdiem. Viņam nevajadzēja precēties ar Naimu, un tomēr viņš to izdarīja un sabojāja savas sievas dzīvi. Un bērnu dzīvi arī. Bērni zemapziņā nojauta melus, kas saindēja ģimeni, tālab jau dēla ausis palika kurlas — nesadzirdēja viņa pamācības, un tālab viņš nespēja pārliecināt arī savu meitu. Vēl vairāk — kādas viņam morālas tiesības turēt runas, priekšlasījumus, izdāļāt pamācības svešiem ļaudīm, ja pats nav pratis nodzīvot savas pārliecības cienīgu mūžu...

Andreasa atpūtas vietā Ille neieradās viena — viņu pavadīja Tāvets Tomsons. Abi bija atbraukuši ar Tā vēta dienesta mašīnu, viņiem bija līdzi pudele šampa nleša, torte, sulīgi dienvidu bumbieri, nogatavojušie^ firziķi un aromātiskas «Izabellas» šķirnes vīnogas. Kad melnā volga iebrauca pagalmā, Andreass bija nodo mājis, ka atkal kāds darbonis ieradies uzdzīvot. Bel tad taču iepriekš tiktu sakurināta pirts. Varbūt tas kād^ kontrolieris vai arī apmaldījies braucējs. Bet kāda viņam daļa gar šo automašīnu un tās braucējiem. Andreass mierigi turpināja smiltenīšu tīrīšanu; kaut ari jau iestājies oktobris, viņš ik ritu uzgāja šīs sēnītes, kas savas zaļganbrūnās cepurītes izbāzušas laukā no smiltīm. Pamanījis, kas tie tādi, kuri izkāpj no mašīnas, viņš nojauta ļaunu.

Ille un Tāvets arī pavēstīja satraucošu jaunumu. Pēc garāka ievada Tāvets paziņoja — viņš un Ille nolēmuši stāties laulībā. Saskaities Andreass bija asi atcirtis:

— 1 Īle tev der par meitu, nevis sievu.

— Tēt, es mīlu Tāvetu, — meita bija iesaukusies.

— Es tāpat no visas sirds mīlu 111i, — Tāvets bija steidzies apliecināt.

Tātad Tāveta ietekmē 1 Īle bija atteikusies no studijām universitātē, tātad Tāvets izkombinējis Illei dzīvokli, padarījis meiteni par savu mījāko, ved postā visu Illes dzivi. Andreasa niknums auga ar katru brīdi, viņš nespēja atgūties un nikni noprasīja:

— Vai vairāk vai mazāk kā savas līdzšinējās sievas?

1 Īle zibošām acīm bija pavērusies viņā un iesaukusies:

— Tas ir zemiski, tēt!

Andreass nedomāja atkāpties.

— Ja kāds no mums rīkojas zemiski, tad tas ir tavs... mīļākais, nevis es.

— Ak dies, kā gan tu tā vārīt

Tikai Tāvets Tomsons nebija zaudējis pašsavaldīšanos.

— Nepārmet tēvam, — Tāvets bija raudzījis nomierināt 111i, — diez vai līdzīgā situācijā es rīkotos savādāk. Dārgā, mums jāmēģina saprast tēvu, viņam tas viss ir tik negaidīts. Tavam tēvam ir tiesības šaubīties par manām jūtām — esmu taču turpat trīsdesmit gadu vecāks par tevi un divas reizes precējies. Fakti ir pret mani, 1 Īle. Tēvs patlaban saredz manī to cilvēku, kas varētu sabojāt tavu dzīvi. Atbilstoši pieņemtajām tradīcijām citādi pret mani izturēties arī nevar. Bet tavs tēvs aizvien stāvējis pāri visādiem pieņēmumiem. Kad viņš sapratīs, ka tu man nozīmē daudz vairāk neV t mana dzīve, par karjeru i nerunājot, tad viņš nnis

sapratīs. Agrāk es nezināju, kas īsti ir mīlestība, An-dreas, tu varbūt man netici, bet tā ir patiesība. Pacenties mani saprast, vecais drailgs. Man nav viegli nostaties tavu acu priekšā, — savā godprātībā un atklātībā tu est briesmīgs kā pats Jupiters, taču es nevarēju citādi. Es nevarēju rīkoties citādi un tava meita vēl mazāk. Es taču neiedrošinājos, tev nezinot, sareģistrēties. Mani tu vari lamāt, Andrcas, saukāt par nekrictneli, neģēli bet savai meitai tu nevari pārmest neko. Viņa ir tikpat tīra kā todien, kad ieradās pie mums ministrijā. Nelieti" es tomēr neesmu, mi|o Ats, un Ule atsitusies tevī, tā ka mums nav jābaidās ļaudim acīs skatīties. Mēs labi saprotam — pastāv aizspriedumi, kas vēršas pret mums, taču esam nolēmuši aizstāvēt mūsu laimi. IĪle gan kjūs par manu trešo sievu, taču varu tev, Ats, bez mazākās šaubīšanās apzvērēt, ka viņa būs arī mana pēdējā sieva, jo viņa ir pirmā, kuru mīlu līdz sirds dzijumiem — mīlu un cienu. Mums, vīriešiem, nav viegli iemantot atziņu, kas ir īsta mīlestība un kas ii tikai skurbums, kad zaudējam galvu. Neesmu vienīgais, kurš maldījies savās līdzšinējas jūtās, un varu pateikties tavai meitai, Ats, ka sastapu patiesu mīlestību, un cs gribu cerēt, ticēt un cerēt, ka IĪle nebūs kļūdījusies, uzticēdamās man. Katrā ziņā no savas puses centīšos darīt visu, lai nesabojātu tavas meitas dzīvi. Gluži otrādi — ja es iespētu viņas dzīvi padarīt kaut nedaudz bagātāku, gaišāku, justos visaugstākā mērā laimīgs un apmierināts.

Ja Tāvets zaudētu pašsavaldīšanos, Andreasam būtu bijis vieglāk pārdzīvot -dzirdēto, noticēt viņa vārdiem, taču Tāvets saglabāja mieru. Seja gan mazliet pietvīka un balss iedrebējās, tomēr viņš turēja sevi stingri grožos. Un tieši tas, ka Tāvets neiekarsa un vārdi tam plūda tik gludi, bez mazākās stomīšanās, ka viņa melei tik raiti padevās sakāmais, kas parasti vīriešus iedzina samulsumā, aizskāra Andrcasu par visu vairāk. Viņš nespēja atvairīt domu, ka Tāvets rīkojies gluži kā tie darboņi, kas jebkurā situācijā raduši tikt cauri ar veselu ādu un kam liekulība jau kļuvusi par otro dabu.

Tāvets joprojām runāja un runāja, Andreass, noklausījies visā teiktajā, īsi noteica:

— Es tev neticu.

Šampanieša pudele palika neatvērta, torte, bumbieri, firziķi un vīnogas nenogaršoti. Andreass ieteica abiem uz karstām pēdām braukt prom, vārdu sakot, savu meitu un Tāvetu aiztrieca prom. Ille aizgāja paceltu galvu, ar asarām acīs, Tāvets izteica cerību, ka turpmāk viņi tomēr atradīšot kopigu valodu.

Atgriezies pilsētā, Andreass bija mēģinājis panākt mierīgāku sarunu ar llli, kaut gan noprata, ka diez vai varēs viņu ietekmēt. Tāvetam taisnība — 1 Īle taču atsitusies savā tēvā. Andreass nožēloja, ka nebija pratis tur, atpūtas vietā, parunāties divatā ar meitu, taču Tāveta runasplūdi bija izsituši viņu no sliedēm.

Iespējams, ka Tāvets tiešām ieskatījies Illē un tā būs viņa beidzamā sieva, tomēr tam, ka viņa meita kļūs laimīga kopdzīvē ar Tāvetu, Andreass nespēja noticēt. Patlaban Ille uzlūko Tāveta glaimus un solījumus par tīro zeltu. Bet kas notiks, kad viņai atvērsies acis? Tāvetam vajadzīga 11 Ies jaunība, un nevis dziļas jūtas, bet tīri jutekliska iekāre ir viņa dzinulis; nevis jaunekļa dabiska kaisle, bet paveca tēvaiņa miesas kāre nosaka viņa rīcību. Jo dienas, jo Andreasam radās ļaunākas domas par Tāvetu, kurš viņa acīs vērtās par aizvien lielāku un lielāku farizeju, bezgalīga egoisma, cinisma un svētulības iemiesojumu, ko Andreass ienīda no visas sirds. Visgrūtāk bija apzināties savu bezspēcību kaut ko šeit grozīt. Un tomēr viņš gribēja parunāt ar meitu.

Tāpēc ari atsteidzās uz pilsētu ātrāk, nekā bija paredzēts.

Tāpat viņš gatavojās parunāt divatā ar Tāvetu — kā virs ar vīru.

Taču šī steiga izrādījās veltīga.

Kad Andreass piezvanīja IHei, sveša sieviete paskaidroja, ka biedre Jallaka devusies atpūtas braucienā uz dienvidiem. Tāveta telefons klusēja, ministra sekretāre paziņoja, ka ministra vietniekam Tomsonam atvaļinājums un viņš izbraucis uz Kaukāzu. Andreass saprata, ka novēlojis. Ille un Tāvets, skaidri redzams, aizvada brīvdienas kopā.

Andreass aizvien skaudrāk apjauta, ka visā vainojams viņš pats. Viņš centās atvairīt šīs domas un šķita sev gluži kā neirastēniķis, kurš īstenību nespēj vairs pareizi uztvert. Sirdskaite parasti ietekmē psihi, laikam tā noticis arī ar viņu. Vai tik viņš nesaredz visu pārāk tumšās krāsās? Vai tik viņš muļķīga kārtā nav greizsirdīgs uz Tāvetu? Runā, ka reizēm teviem tā atgadoties. Mātes necieš savas vedeklas, tēvi — znotus. Diez vai Naima tāpat pārdzīvo? Varbūt aiziet pie Naimas un kopīgi pārspriest Ilies precību rodomu? Bet ko tas līdzētu? Naimai tikai rastos iemesls ļaunam priekam par Andreasu vai arī viņam par spīti sāktu slavēt Toinsonu — cienīga āriene, solīds stāvoklis, labi ienākumi, tiesības izmantot dienesta mašīnu. Kādreiz Naima jau tādējādi bija cildinājusi Tāvetu, viņa māku dzīvot.

Uz malkas bluķēna sēdēdams un elpu atvilkdams, Andreass nosprieda, kā saruna ar Naimu te neko nemainītu. Laikam jau meita ir kļuvusi par Tāveta mīļāko. Un tūdaļ juta, ka tik nožēlojami nedrīkstētu spriest par savu bērnu. Kas galu galā viņam būtu ko pārmest IĪlei? Vai to, ka viņa iemīlējusi pavecāku vīru — tādu, ko pašas tčvs netur cieņā? Vai tikai viņš, Andreass, pats nav sapinies novecojušu aizspriedumu pinekļos? Vai tik viņš pats nav egoists, kurš izturas kā jucis tāpēc vien, ka meita viņu neuzklausa?

Lai arī kā Andreass ncironizētu par sevi, vainas apziņa nemazinājās.

Andreass paraudzījās pulkstenī. Līdz Margitas atnākšanai atlikusi vēl stunda. Nosprieda, ka ar darbiem tiks galā laikus.

A'ndreass Jallaks dzīvoja trīsdesmitajos gados celtā koka nama — ar ķieģeļu piebūvi kāpņu telpām — trešajā stāvā. Tāpat kā daudzas citas koka mājas, arī šī ēka pēc kara bija pagrūti sakurināma. Vismaz tā apgalvoja apakšējā stāva iemītniece, kādreizējā īpašnieka atraitne, kura i dzirdēt negribēja, ka māja nav uzbūvēta, kā nākas. Pirms lielās bombardēšanas visā namā esot bijis silts kā cepeškrāsnī. Viņas vīrs, kurš Kurzemē dabūjis lodi plaušās un Rīgā miris, piepratis koka darbus un rūpīgi sekojis, lai viss tiktu padarīts gods godam. Tikai tas neko nav līdzējis, ka māja uzcelta no pavisam sausiem, skanošiem egļu dēļiem un baļķiem. Bombardēšanas laikā gaisa viļņi ar negantu spēku izkustinājuši baļķus un planķas, pacēluši māju itin kā gaisā un nolaiduši atkal lejā, un tā neskaitāmas reizes — pati savām acīm viņa šo nelaimi esot skatījusi. Atājas sienas izpletušās un sarāvušās gluži kā aizkusušam sunim ribas. Laime, ka viņas nelaiķa vīram tāds šausmu skats palicis neredzēts — nometnē pie Lūgas upes viņš varējis noraudzīties tikai, kā lidmašīnas pa vakara nokrēsli baru bariem lidojušas uz rietumiem. Viņas vīrs, kurš kritis varoņa nāvē, ar visu sirdi bijis pieķēries savai mājai un, kaut četrdesmitajā gadā tā nacionalizēta, izturējies pret to gluži kā pret savu īpašumu. Taču pastāvošās varas pretinieks

viņš neesot bijis, balsojis par komunistu un bezpartejisko bloka kandidātiem un devies karot — no turienes mājās iegriezies tikai uz vienu diennakti —, lai Kurzemes purvos ziedotu savu dzīvību par padomju varu. Atraitne jau kuro reizi bija Andrcasam to visu izklāstījusi un aicinājusi pie sevis iedzert kafiju, tomēr Andreass izvairījās. Ne jau nelaiķa, bet gan atraitnes pašas dēj, kura, jau būdama krietni brieduma gados, liecās lakstoties ar viņu. Andrcasam vajadzēja kurināt krāsni ik pārdienas, jau otro nedēju nenostāja ass ziemeļrietumu vējš un izpūta istabas aukstas. Ar plīts iekuršanu vien nelīdzēja, kaut arī dzīvoklis nebija liels — divas pašauras istabas, virtuve un priekšnams. Gadu pirms šķiršanās Andreass bija dabūjis ģimenei trīsistabu dzīvokli aiz Sitsa fabrikas, bet atstāja to, lāpāt arī mēbeles sievai un pats apmetās pie sava kādreizējā darba biedra — ilggadēja dzelzceļnieka par apakšīrnicku. Dzelzceļnieks pēc aiziešanas pensijā devies uz laukiem un atstājis savu dzīvokli Andreasa ziņā, kaut arī pats līdz šim vēl nebija izrakstījies. Teicās — paraudzīšoties, kā veiksies sovhozā, kur viņa jaunākais brālis strādāja par galveno agronomu; nu jau divus gadus dzelzceļnieks tur bija godam izturējis un nedomāja atgriezties pilsētā. Andreass varēja pretendēt, lai dzīvokli pārraksta uz viņa vārdā, taču negribēja steigties. Cilvēks no labas sirds piešķīris viņam pajumti, kāpēc tad labs darbs jāatmaksā ar Jaunu, arī turpmāk var padzīvot tāpat par apakšīrnieku. Dzelzceļnieks vienā ziņā uzlūkojams par savādnieku — apsievojies vēl aizvien nebija, taču jau trīsdesmit asto-(ajā gadā iegādājies platu laulības gultu, gaužām mīlēja suņus un sava doga dēj, kas bija prāva teļa augumā, arī aizgāja uz laukiem.

Andreass piecēlās, piekrāva brikešu spaini ar kaudzi,

«izslēdza pagraba durvis un sāka kāpt augšup. Pēc pārnākšanas no slimnīcas viņš sākumā gāja pa kāpnēm pārlieku uzmanīgi, otrajā stāvā atvilcis elpu un tad bez steigas kāpis tālāk. Tagad viņš kāpa tāpat kā senāk, varbūt tikai kādu nieku rāmāk — pakāpienus neizlaizdams. Spaiņa rokturis spiedās plaukstā, un Andreass nodomāja, ka par šo trīs mēnešu ilgo vaļo-šanās laiku rokas izlutušas un, kad atkal būs jāstiepj mala spaiņi, viņš vēl var pieredzēt bēdu dienas. Remonta darbos reti kad piešķir paceļamās ierīces un krāšņu meistariem pašiem jāuznes māli un ķieģeļi.

Ticis ar visu brikešu spaini līdz trešajam stāvam, Andreass tomēr mazliet aizelsās, arī sirds dauzījās stiprāk, galvā manīja vieglu šalkoņu. Nav arī nekāds brīnums — vairākas stundas no vietas taču stieptas un rindās krautas briketes. Vispirms jāiekur krāsns; sagatavotie sausie bērza skali tūdaļ aizdegās, un drīz uzliesmoja arī briketes. Atvēris logu, Andreass sāka mazgāties.

Vannas istabas šeit nebija. Izmeties kails līdz viduklim, Andreass mazgājās virtuvē pie izlietnes. Odcns izšļakstījās pa grīdu, Andreass, to uzslaucījis, no jauna pabāza rokas zem krāna.

Viņš nesteidzās apģērbties, ielēja elektriskajā tējkannā ūdeni, iebāza auklas dakšiņu sienas kontaktā un sameklēja tējas paciņu. No kafijas ārsti ieteica atturēties.

Kad atskanēja zvans pie durvīm, viņš vēl aizvien nebija saģērbies un tā, steigā, arī negribēja vilkt kreklu mugurā, tāpēc devās atvērt durvis tāpat puskails.

Aiz sliekšņa stāvēja Margita.

— Piedod — neesmu sakārtojies, kā nākas, — Andreass atvainojās, ielaizdams viešņu priekšnamā. — Atgādāja briketes, un es mazliet aizkavējos.

Palīdzēja Margitai novilkt mēteli un ieveda to istabā, lai bridi pasēž viena.

Margita ar skatienu sekoja Andreasam, pirms aizvērās durvis. Grūti noticēt, ka šis vīrietis tikko slimojis, — pēc izskata spriežot, viņš šķita pilnīgi vesels, spēcīgs. Muskuļotā auguma pēc viņu varētu noturēt par sporta vingrotāju, smagatlētu vai bokseri. Ne aptaukojies, nedz iedzīvojies ļenganās ādas krokās, nav pietūkumu — nekā tāda, kas liecinātu par ilgāku atrašanos slimības gultā un asinsrites traucējumiem. Margitu pāršalca karsts vilnis. Izņēmusi no rokasso-mas spogulīti, viņa pārliecinājās, ka sejā patiesi ielijis sārtums; un šajā mirklī viņa pati sev likās pretīga.

Margita šeit bija ciemojusies arī agrāk. Pirms An-dreasa saslimšanas. Toreiz viņa klusībā bija nodomājusi, ka Andreass tomēr ir bezgala pieticīgs, ja viņš šajā ar mēbelēm pieblīvētajā pažobelē spēj justies mājīgi. Vai arī viņam gluži primitīvas garīgās prasības. Pirmoreiz pārkāpjot šā dzīvokļa slieksni, Alargitai bija radies iespaids, itin kā šajās sienās laiks apstājies. Šādi mājokļus mēdza iekārtot pirms kara. Vienas istabas vidū apajš ēdamgalds ar krēsliem, pie sienas bufete, pie loga divi atpūtas krēsli un pazems, apaļš galdiņš ar tamborētu sedziņu un bezgaumīgu vāzi. Blakusistabā divguļu gulta, kam abās pusēs pa nakts-skapītim, pie pretējās sienas trīsdurvju drēbju skapis un stūrī trimospogulis, visām mēbelēm saskaņā ar trīsdesmito gadu modi tumšs ozolkoka finierējums un gaišākas riekstkoka apmales. Nelielajās istabās lāgā neiederējās Šie lielgabarīta priekšmeti, brīvas vietas, kur pakustēt, tikpat kā neatlika. Visa iekārta piederēja dzīvokļa saimniekam, Andreass bija iegādājies tikai grāmatplauktu, kas nepavisam nebija pieskaņots pārējām mēbelēm. Šobrīd gan Margita nedomāja par nemoderno dzīvokļa iekārtu, nedz sastingušā laika izjūtām. Atlikusi spogulīti rokassomā, viņa paņēma vāzi, virtuvē sadabūja ūdeni un novietoja tajā rudenīgās asteres. Vāze garākiem ziediem bija par zemu. Viņai par izbrīnu virtuvē valdija tīrība un kārtība. Neredzēja ne nemazgātus traukus uz galda, ne piesmulētus dvieļus uz pakaramā, ne pa krēslu atzveltnēm izmētātus apģērba gabalus, ne gružus uz grīdas. Kā dzīves biedrs Andreass droši vien nebūtu par lielu traucēkli.

Vai infarkts, kā runā, pēc dažiem gadiem atkārtojas?

Alargita ieslīga atzveltnī.

Krāsnī sprakstēja uguns, velkme tai laba. Tā Andreass bija apgalvojis. Vai viņš joprojām strādās par krāšņu meistaru? Un atkal viņa pati sev likās pretīga.

Atvērās blakusistabas durvis — uz sliekšņa stāvēja Andreass, tērpies tumšpelēkās biksēs un plānā svīterī ar vaļēju apkaklīti. Atturēties nebija Margitas spēkos, viņa piecēlās un pagājās pretī. Apvija rokām Andreasa plecus un pastiepa lūpas skūpstam. Kaut gan bija nolēmusi tūdaļ atvirzīties nost, tomēr piekļāvās viņam ar visu augumu. Saprāts diktēja, ka nav labi tagad satraukt Andreasu, taču alkas pēc tuvības guva virsroku. Pēc mirkļa saprāta balss apklusa pavisam un viņa tiecās tikai pēc viena — lai Andreass to nepalaistu vaļā. Margita viņu apskāva vēl ciešāk un skūpstīja vēl kvēlāk. Sajutusi, ka arī Andreass iedegas, viņai pagaisa no miņas i slimība, i viss pārējais, viņa atdevās tikai šim acumirklim un tam, kas nāks pēc tā. Tiesa, paguva gan pačukstēt, ka nav brīv, taču tā jau vairs bija tikai spēle, nevis īstens aizliegums — viss viņas augums pauda gluži ko citu. Mazliet tikai atvirzīja viņu, lai atbrīvotos no tērpa; vēlāk gan sev klusībā iegalvoja, ka to darījusi vienīgi Andreasa dēļ — lai viņu atvēsinātu. Pēc tam kad Atargitu bija pārņēmis

īpašs maigums pret Andreasu — viņa pašaizmiršanās atstāja uz Margitu brīnumainu iespaidu — viņa atkal un atkal pārlika, vai tomēr abiem nevajadzētu dzīvot kopā, — slimība ne nieka nebija kaitējusi Andreasam.

Andreass bija viņu pametis vienu, jo zvans pie ārdurvīm lika tam izsteigties priekšnamā. Margita nelikās traucēties, jo Andreass nodomāja, ka atkal meklē dzīvokļa saimnieku — dzelzceļniekam netrūka draugu un paziņu.

Pēkšņi viņa izdzirda satrauktas balsis.

Kas noticis?

Sveša, acīmredzot gados jaunāka cilvēka balss skaļumā pārspēja Andreasu.

Sākumā Margita nolēma neiziet no guļamistabas. Bet tūdaļ arī sacīja sev, ka viņas vieta ir līdzās Andreasam, jo galu galā viņi taču ir tikpat kā viens vesels.

Tagad vārdi atskanēja skaidrāk — no blakusistabas.

Margita noprata, ka Andreass cenšas savaldīties un pieklusināt arī trokšņotāju. Pēc dzirdētā varēja spriest, ka ieradies Andreasa dēls. Sis atklājums atskurbināja.

Margita zināja, ka Andreasam ir pieaudzis dēls, taču līdz šim viņš likās kaut kas tāls, kaut kas līdzīgs abstraktam jēdzienam. Bet nu pavisam negaidot jaunais cilvēks atrodas tepat līdzās un, kā šķiet, ir iereibis; dēls vārdos diezin cik izvēlīgs nebija, drīzāk tīšām kaitināja tēvu. Nolaidīgi, nesavaldīgi jaunieši reizēm mēdz saviem tuviniekiem sāpīgi iedzelt, un Andreasa dēls tieši tā rīkojās.

— Klusē, — Margita izdzirda Andreasu uzkliedzam. — Nevēlos kļausities tavās jēlibās. No manis tu nedabūsi ne feniņa.

— Kapeikas, papucīt, kapeikas. Mums tagad ir kapeikas, dārgo papuc, — atskanēja ņirdzīga balss, — Ja atmetīsi man desmitnieku, pazudīšu, citādi — nekustu no vietas.

— Saku tev pēdējo reizi — nedošu tev ne feniņa. Atnāc skaidrā prātā parunāt, — palīdzēšu, kā protu. Bet tagad — arlabunakt.

Noklaudzēja durvju rokturis — laikam jau Andreass vēra vajā durvis.

Dēls pacēla balsi.

— Padauzām tev naudas netrūkst! Kuras mētelis te...

Noskanēja skāņš plīkšķis tm dēla bļāviens. Bija dzirdama grūstīšanās, elšana un pūšana, tad viss noklusa. Satrūkusies Margita atkāpās guļamistabā. Viņa centās kustēties klusām un sevī izlēma: jātiek pēc iespējas ātrāk no šejienes prom un nekad vairs nav jānāk šurp. Saejoties ar Andreasu, viņa būs saistīta arī ar viņa dēlu — no ceļa noklīdušu jaunekli, kurš ir gatavs uz visu un var šantažēt arī viņu — Margitu. Kāpēc pašai bāzt galvu cilpā. Ak debestiņ, cik vieglprātīgi un neapdomīgi viņa tikko bija gatavojusies rikoties! Tā jau ikdiena no visām pusēm mācas virsū, kādēļ ļauties, lai tā nosmacē pavisam.

Margita, nostājusies pie spoguļa, gaidīja ienākam Andreasu. Viņa bija pilnigi sakārtojusies, pieglaudusi matu sasuku, nokrāsojusi lūpas, apvilkusi zeķubikses, bet, šķiet, steiga bija lieka. Andreass nerādījās. Viņa vēlreiz uzmanīgi aplūkoja sevi spogulī. Kleita gluda, nesaburzīta, spilgtais piesārtums sejā nozudis, frizūra nevainojama. Kad Andreass joprojām nerādījās, viņa piesardzīgi pavēra guļamistabas durvis un ieslīdēja ēdamistabā spraugā starp ēdamgaldu un bufeti — dzīvoklis nudien neiedomājami pieblīvēts — un iznāca priekšnamā.

Tur neviena nebija.

Tukšais priekšnams to izbiedēja.

Kur ir Andreass?

Margita pēkšņi jutās pavisam neomulīgi.

Margita uzgāja Andreasu virtuvē.

Andreass sēdēja uz soliņa, atbalstījies ar elkoņiem uz galda.

«Ak dievs, viņš taču pilnīgi slims cilvēks,» Margita nodomāja.

Tad balsī ievaicājās:

— Vai pie tevis kāds bija atnācis?

Jautājums izskanēja pavisam neviltoti.

Andreass gausi pavērsa skatienu uz Margitu. Viņa seja — plankumaina, satūkusi. Un Margita vēlreiz klusībā nosprieda, ka Andreass īstenībā ir smagi slims. Daudz slimāks, nekā viņa līdz šim domājusi.

Margitu satrauca viņa acis.

Tā Andreass vēl nekad nebija viņu uzlūkojis. Tas bija pilnīgi citāds skatiens, un no tā Margitai zuda tik parastā pašpaļāvība. Andreass itin kā redzēja viņai cauri.

— Atvaino mani, — viņš sacīja un piecēlās, rokām atbalstoties pret galdu.

— Nu man jāiet, — Margita steidzīgi noteica. — Rītdien kolēģijā uzklausīs manu atskaiti, tāpēc vēl jāgatavojas, jo arī es esmu nonākusi laika trūkumā.

Grūti nācās melot, bet vēl grūtāk palikt šeit.

— Paldies, ka atnāci, — viņš sacīja. — Un piedod.

— Vai tu jūties slikti?

Andreass noliedzoši pakratīja galvu.

Viņš izvadīja Margitu priekšnamā, palīdzēja tai uzģērbt mēteli. Vīrietim, kurš tikko bija juties tik spēcīgs, tagad ik kustība lika aizelsties. Margita klusībā pārlika, vai šobrīd maz drīkst viņu atstāt vienu. To-

mēr Jāva uzvilkt sev mēteli un pie neliela priekšnama spoguļa rūpīgi uzlika galvā cepuri. Viņai bija bail paskatīties Andreasam acīs.

— Vai ataicināt ārstu? — viņa jautājoši pateica, kad Andreass gatavojās atvērt ārdurvis.

— Nevajag, — viņš nomierināja Margitu. — Viss kārtībā. Dēls bija atnācis, notika nejauka saskriešanās, neesmu pratis savu dēlu... savus bērnus izaudzināt... Pateicos tev... par visu.

Tā kā Andreass apliecināja, ka viss kārtībā, Margita sev iegalvoja, ka viņa patiešām var doties prom; ja kāds šeit nervozē nevietā, tad tā ir viņa — Margita. Andreass jau jūtas labāk. Viņa bija apmierināta, jo varēja notikt vēl kas ļaunāks. Promejot savas lūpas skūpstam nesniedza, jo patlaban izjuta bailes no An-dreasa, no viņa acīm.

Margitai aizejot, aizvēris durvis, Andreass, kājas šļūkādams, ienāca virtuvē un, smagi elpodams, nosēdās uz ķeblīša, tad, galvu rokām satvēris, saguma pār galdu. Tā viņš bija sēdējis, arī pirms Margita ienāca virtuvē, — tā bija kaut cik vieglāk. Sēdēja nokārtu galvu labu brīdi, gaidīdams, kad sāpes pierims. Tad iešāvās prātā nitroglicerīns, ko bija aptiekā nopircis. Viņš piecēlās, lai to sameklētu. Uzgāja naktsskapīša atvilktnē un pabāza tableti zem mēles. Laikam derētu atgulties, viņš domāja un ar grūtībām aizvilkās atpakaļ virtuvē. Atrāva vaļā virtuves logu — pa reizei trūka arī gaisa. No ielas atskanēja motocikla tarkšķi, auto bremžu kaucieni un dzērāju vervelēšana. Andreass atkal apsēdās pie galda. Sāpes krūtīs tā kā atlaidās, sirds it kā atbrīvojās no žņauga. Beidzot viņš tomēr atgūlās. Kad dedzinošās sāpes krūtīs pilnīgi pierima un ausīs vairs neatbalsojās sirdsklauves, nepacietība viņu atdzina atkal virtuvē. Pie galda vairs nesēdās, bet izstiepa laukā aiz aizkariem novietoto veidojamo dēli. īsti piemērotu paliktni modelēšanai viņš vēl nebija pagatavojis, bet to noteikti sarūpēs, pats izgatavos, jo diez vai tādus kaut kur pārdod. Šobrīd noderēja parasts rasējamais dēlis, ko bija iegādājies, kad nomocījās ar galvassāpēm, tikai veidot uz tā pagrūti — nevarēja lāgā pagriezt. Veidojamais dēlis ar māla piku cilvēka galvas lielumā svēra diezgan pamatīgi, un viņam likās, vai nebūtu prātīgāk atturēties no tādas piepūles. Taču viņš izdomāja vēl jaunus iemeslus jauniem pūliņiem. Viņš atcerējās, ka lejā pastkastītē bija pamanījis vēstuli, gribējis, no pagraba atgriežoties, to paņemt, bet piemirsis. Tagad nolēma to uznest. Varbūt meita atrakstījusi.

Nokāpšana neradīja grūtības, bet, augšā nākot, ik pēc desmit pakāpieniem vajadzēja atpūsties. Par to, vai nerīkojas vieglprātīgi, viņš nedomāja, viņš gluži vienkārši citādi nespēja.

Bija divas vēstules, no ilIes nevienas.

Pirmo rakstījis Jāks.

Tas bija aicinājums uz bērēm.

Jāks nedaudz vārdos paziņoja, ka Eduards braucis kopā ar mazdēlu uz Klogas piekrasti, sirdslēkme to sagrābusi pie Keilas upes tilta, un, pirms zudusi apziņa, viņš vēl paguvis novadīt mašīnu pāri tiltam un apstādināt ce]a malā — uz to norāda riepu nospiedumi un Kuldara izteikumi. Zēns pastāstījis, ka tieši uz tilta vectēvs sakņupis pār stūri, mašīna sākusi dīvaini streipuļot no vienas malas uz otru, vectēvs ar lielām mokām atslējies taisni un no jauna satvēris stūri, bet tieši tajā mirklī, kad mašīna apstādināta, vectēvs sabrucis atkal un novēlies zemē starp sēdekli un stūres stieni. Eduards itin kā atvirzījis uz dažiem mirk|iem nāves iestāšanos, lai izglābtu mazdēlu, jo diez vai

Kuldars izkļūtu sveikā, ja mašīna ietriektos tilta margās vai, tikusi pāri tiltam, iegāztos grāvī.

Andreass labu brīdi neizlaida Jāka vēstuli no rokām. Viņam šķita, ka Eduards tagad izpircis savu vainu. Un nolēma noteikti piedalīties Eduarda bērēs.

Otru vēstuli atsūtījuši no zinību biedrības, tajā paziņots, ka Oruvercs kolhozs gaida viņu atbraucam ar priekšlasījumu.

Arī uz turieni viņš nolēma aizbraukt.

Pulkstenis rādija pusnakts stundu, kad Andreass sāka modelēt.

Vispirms viņš vērīgi nopētīja māla piku, kas atgādināja cilvēka galvas apveidus. Tas, kurš pazīst Nikolaju Kurvitsu, pēc uzmanīgākas vērošanas varbūt ari pamanītu, ka Andreass Ja 1 laks cenšas piešķirt māla pikai ar cara vārdu apveltītā kolhoznieka sejas vaibstus.

Pret loga rūtīm brāzās smagas lietus lāses. Laukā bija sācis 1it.

Куусбсрг Пауль Лугустовнч КАПЛИ ДОЖДЯ Рига «Лиесма» 1980 На латышском языке Перевела 0 эстонского Тамара Нилсоне Художник Ароид ралевиус

HB M 2916 Kūsbergs Pauls LIETUS LĀSES

Redaktore M. Priedniece. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore G. S|epkova.

Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 17.09.79. Parakstīta Iespiešanai 16.0180 Formāts 70x108/32. Tipogrāfijas papīrs Nt I. Latīņu garnitūra Augstspiedums. 12,95 uzsk. Iespiedi ; 13,5 izdevn. t. Metiens 30 000 eks. Pasūt. Nt 2210 D. Cena I rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn. M I0O/3O35I/D-83I. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

«Tīrā prāta kritika».

3

— 2210

Content

Kūsbergs Pauls Lietus lāses

1