Skujiņš Zigmunds

Likteņstāsti

Zigmunds Skujiņš

Likteņstāsti

.

ISBN 9984-536-92-0

Dēkas un secinājumi

Par savu cilti zinu samērā daudz, jo septiņdesmitajos gados mūsu radurakstus pētījis arhīvu speciālists Klāvs Šiliņš. Skujiņu senči pie Burtnieku ezera dzīvojuši gadsimtiem ilgi. Ziņas aizved līdz 1742. gadam, kad Dūres pagasta «Stul-tes» mājas saimniekam piedzimst dēls Jānis, mans pirmais dokumentāli pierādāmais sencis. Taču tās pašas «Stultes» mājas Toms 1638. gadā apzvērējis, ka šajās mājās dzīvojis jau pirms piecdesmit gadiem.

Pa mātes līniju esmu saradots ar Vidzemes Leimaņiem. Konversācijas vārdnīcā teikts — leimanis (no vācu Lehens-mann, lēņu vīrs) Vidzemē — sīka vasaļa nosaukums, brīvzemnieks, viņš nebija pakļauts muižai, bet bija brīvs «karā jāšanas dēļ».

Skujiņi ir blondi vai pelēki ar zilām vai pelnkrāsas acīm. Aziātiski gēni mūsu sejās nav lasāmi, drīzāk smailie, kuprainie «knābji» signalizē par «zilasiņu» piejaukumu. Mana vecāmāte — Burtnieku «Inču» saimniece, jaunībā skaista, vētrainas dabas sieviete — pārdzīvo trīs vīrus, bet galu galā saimnieko mājās viena ar vecāko meitu Karlīnu, manu māti. Jaunākās mācās Valmierā. 1919. gada novembrī, kad Latvijas armija kopā ar igauņiem Valmieras pusi iztīrījusi no lieliniekiem un pēc garajiem kara laikiem Vidzemē iestājas miers, Karlīna Leimane Burtnieku baznīcā salaulājas ar Jāni Skujiņu. Kas viņus abus saved kopā, iespējams vienīgi zīlēt. Parastajās mīlas stāstu aplodās šī laulība it kā neiekļaujas. Karlīnai jaunība aiz muguras — viņai trīsdesmit septiņi. Jānim pāri piecdesmit. Viņš divkāršs atraitnis ar kuplu bērnu pulciņu, kas izmitināti pie iepriekšējo sievu radiem. Visticamāk — «Inču» mājas put laukā un Karlīnai pēdējais laiks sākt patstāvīgu dzīvi. Aiz apstākļu slogiem viņā, jādomā, runā arī sieviete. Pēc pirmā bērna — manas māsas Annas Antonijas — piedzimšanas 1921. gada vasarā Karlīna un Jānis no Burtniekiem pārceļas uz Rīgu. Drīz vien šo pašu ceļu iet mana «Inču» vecāmāte ar jaunākajām meitām.

Tālākais lielā mērā atgādina traģiska romāna sižetu. Arī manu piedzimšanu 1926. gada Ziemassvētku naktī nenosauksi par parastu ģimenes pieaugumu. Pēc Annas Antonijas māte ir pārliecināta, ka vairāk bērnu viņai nebūs. Viņai jau četrdesmit četri gadi. Bet, raugi, notiek brīnums, eņģelis vienu puiku tomēr vēl pasaulē ielaiž. Tas esmu es.

Tēva veselība pilsētā strauji ķibelējas. Drīz pēc manas piedzimšanas profesors Stradiņš Pārdaugavas slimnīcā viņam amputē vispirms vienu, vēlāk otru kāju. Savukārt vecāsmātes jaunākās meitas — konservatorijas dziedāšanas klases studente Antonija un skolotāja Marta — saslimst ar tuberkulozi un nomirst.

Pirmo mūža gadu aizvadu Āgenskalnā Mazās Nometņu ielas un Grāvmuižas ielas stūrī. Ģimenes ieņēmumu avots — malkas pagrabs. Toreiz Rīgā, īpaši pilsētas nomalēs, dzīvokļus apsildīja un pavardus kurināja galvenokārt ar malku. Malkas pagrabi tirgojās ar pagaļu rituļiem jeb — kā tautā tos sauca — «riņķiem». Āgenskalna manās atmiņās nav. Tikai ar miglainiem ainu vīdējumiem prātā iezīmējusies arī nākamā dzīvesvieta Maskavas priekšpilsētā, kur tēvs kā invalīds saņem patenti laikrakstu kioska atvēršanai. Sis dzīves posms mūsu ģimenei ir tik dramatisks, ka par to man daudz un tēlaini stāstīts. No dzirdētā Maskavas priekšpilsētu jeb — kā toreiz sacīja — Maskavas forštati iedomājos aptuveni tādu, kādu Gorkijs tēlojis lugā «Dibenā». (Latviešu literatūrā šī vide plašāku atspoguļojumu nav guvusi.) Praulainas pažobeles, nabadzība, cilvēku sablīvējums, tautību, paražu, valodu jūklis. Mūsu ģimene īrē vienistabas skabūzi, bet naudas īrei vienalga nepietiek un «gultas vietā» vēl pieņem padzīvojušu pāri. Istabas tā laika inventārs saglabājās arī vēlāk, kad dzīvojām Iļģuciemā. Gultās čabēja siena maisi, pārklāti ar pašaustiem palagiem un svītrainām lauku segām. Skapja augšu rotāja kokā griezts «kronis». Apkalta pūra lāde un sienas pulkstenis ar misiņa ķēdi, pendeli un čiekurī-gām čuguna bumbām. Rīgā ienākušo latviešu estētika un bujums (aizmirsts vārds sadzīves mantībai) taisnā ceļā nāk no zemnieku sētas. Kioska atvēršana Maskavas ielā iepretim pilsētas morgam atnes vienīgi parādus. Visas rūpes uz mātes pleciem. Viens no viņas stāstiem, īsumā saņemts, tāds.

Māte. Toreiz no tiesas nesapratu, ko iesākt. Pēdējā maize apēsta, pēdējā malka nokurināta, saimnieks atnesis papīru par izlikšanu no dzīvokļa. Tu gultā brēc, Toņa (mana māsa) dzinkstina ar karoti tukšu bļodiņu. Izlaižu Toņu laukā. Ir agrs pavasaris. Daugavā iet ledus. Nostājos pie loga, salieku rokas un lūdzu Dievu.

Es. (Desmitgadīgs puika šaubu ēnotā ziņkārē.) Vai Dievs palīdzēja?

Māte. Jāteic, ka palīdzēja. Bezcerībā varēju izdarīt diezin' ko. Bet es tiku grūtākajam pāri, un dzīve pagriezās uz labu.

Mātes saviļņotā balss mani pārsteidza, jo ticības lietās no viņas dedzību nebiju jutis. Šis «pagrieziens uz labu» ir iepriekšējā stāsta turpinājums.

Sešus gadus vecā Toņa stāv Daugavas malā un skatās, kā iet ledus. Ūdens pacēlies līdz krasta bruģim. Skatās Toņa, skatās, kamēr no ūdeņu skriešanas, no ledus ņirboņas vai varbūt no bada sagriežas galva. Atskan plunkšķis, un Toņa jau peld straumē. Par laimi, biezās drēbes tūdaļ neļauj nogrimt. Kāds vīrs peldošo meiteni saķer aiz bizes un izceļ uz bruģa. Kā slapju bērnu pametīsi, vīrs ietin Toņu savā mētelī un uzsviež uz pleca. Tā viņi ierodas, kad māte, rokas saņēmusi, stāv pie loga. Svešais, ieraudzījis mūsu ģimenes postu, iespiedis Tonai saujā pieclatu gabalu. Un, būdams miesnieks vai gaļas pārvadātājs, ilgi pēc tam nesis avīzē ietītas cūku astes, no kurām māte vārījusi sātīgas zupas. Aiz bailēm no iespējamā bada māte mani ilgi barojusi ar krūti. Reiz bērnu punkta ārste nesaprašanā grozījusi galvu — tāds divgadīgs zeperis, bet vēl piena miesa!

Man ir četri gadi, kad no Maskavas forštates atgriežamies Pārdaugavā. Ar cerību, ka vieta iepretim Iļģuciema tirgum avīžu kioskam būs ienesīgāka. Nu manas atmiņas spolējas iespaidu un izjūtu bagātas, tāpēc par sava dzīvesstāsta īsto aizsākumu es uzskatu Iļģuciemu.

Iļģuciems kļuvis populārs kā viens no Čaka dzejas romantiskajiem simboliem. Zīvertam ir Ulubele, Čakam — Iļģu-ciems, kur «Dzegužkalnam pie kājām kā slinks runcis glaužas Zunds». Līdzīgi kā Brigaderes «Maijā un Paijā» velēnu mājiņas priekšā kūko Velēnu vecītis, Iļģucie-ma avīžu kioskā sēž avīžu sieviņa un laiku pa laikam sarakstās ar Čaku. Šajā sapņu pasaulē aug smilgas, ganās kazas, krogū lirina ermoņikas un kaujas jūrnieki...

Iļģuciems, kurā es augu, bija caurcaurēm reāla vieta. Un brīnišķīga ne tik-daudz ar poētisko romantiku kā ar plašajām iespējām. Iļģuciems — tā bija izdevība vienlaicīgi dzīvot gan pilsētā, gan laukos. Pa asfaltēto Daugavgrīvas ielu, kas Rīgas centru savienoja ar Spilves lidostu, braukāja lepni limuzīni, bet piecu minūšu attālumā sākās plašās Spilves pļavas, kur varēja klīst kā pa mežonīgu prēriju. Te bija Rātsupe un Lāč-upe, Pērzacene un Hapakgrāvis. Cīruļi virs galvas un Dieva sētu ziedu hektāri. Peldvietas un slēpšanās vietas, kalvju līči un vilkvāļu dumbrāji. Uz rietumiem stiepās mežs līdz pat Vārnukrogam, kur Buļļ-upe ietek Lielupē. Tikai tagad ar laika atkāpi varu novērtēt likteņa priekšrocību — uzaugt dubultas zēnu paradīzes tuvumā. Pirmā — gaisa paradīze — bija Spilves lidosta, kur pacēlās un nolaidās lidmašīnas, ar motoriem iedūkdamas ausīs sapņus par tālām zemēm un kārdinošiem ceļojumiem. Otrā — ūdeņu un kuģu paradīze — Zunda kanāls, Iļģuciemam pievērstais Daugavas atzars. Pirātu un flibusteru dēku apraksti, jaunu zemju meklētāju piedzīvojumi atklājās saprotamāk, ja tepat Zunda krastā varēja uzkāpt uz vecuma nāvei pamesta buru kuģa, kas smaržoja pēc darvas un tālu jūru sāļuma. Ķīpsalas pusē piestāja pēc stutmalkas atbraukušie tvaikoņi ar visdažādāko valstu karogiem. Pasaules ostu nosaukumus es iemācījos nevis no ģeogrāfijas grāmatām, bet no reģistrācijas uzrakstiem kuģu ahteros.

Iļģuciemu, manuprāt, vēl iezīmēja masīvais buferis ar kantaino šķērskoku, kas noslēdza 9. tramvaja līnijas sliežu galu. Tas rādīja, ka te tiešām bija galapunkts, kur kaut kas beidzas un sākas kaut kas pavisam cits. Iļģuciemiešiem pat prātā nenāca, ka viņi varētu būt rīdzinieki. Viņi bija iļģuciemieši. «Uz Rīgu» nebrauca bieži, jo viss bija tepat: darbs un izpriecas, veikali un darbnīcas.

Manā domāšanā dīvaini sajaucās fantāzija un realitāte. Vecāsmātes uzraudzībā patiesībā baudīju neierobežotu brīvību. Mīlēt viņa mani mīlēja pār mēru, taču tagad saprotu, ka audzināšanu noteica lauku cilvēka dzīves ziņa. Viņai ne prātā nenāca mani iesprostot mājas pagalmā vai uzmanīt sīkumainā aizbildniecībā. Audzināt nozīmē mācīt atšķirt labu no ļauna. Lai es pats zinātu, ko drīkst un ko nedrīkst. Viņa baidījās, kad septiņu astoņu gadu vecumā.es cēlieniem rotaļājos Zundā uz plostiem. Bet viņa neaizliedza, jo cilvēks neesot sīpols, ko varot iz-diedzēt trauciņā uz palodzes. Par to esmu viņai pateicīgs. Lai apjēgtu dzīvi, ar dzīvi jāsaskaras. Dienām ilgi klīdu pa Spilves plašumiem. Lielajā mežā manas gaitas veda tālāk un tālāk. Apziņa, ka esmu viens pats un varu paļauties tikai uz sevi, prātu turēja sprindzībā, maņas darbojās asi. Reālās izjūtas un tas, ko rādīja acis, saplūda ar lasīto un dzirdēto. It kā gāju kājām, it kā jāju uz zirga ar laso šķeteri pie sedlu somas. It kā apkārt pletās Kleistu pauguri, it kā sekvoju mežs pie Sautfortriveras, kur Old Vaverli kopā ar virsaiti Tungusu cīnījās pret apa-šiem.

Mana ienākšana literatūrā notika caur tās priekšnamu — lētajām piedzīvojumu («bojeviku») sērijas burtnīciņām. Literārās vērtības tām, protams, nebija, bet atmodināt fantāziju spēja. Tādā veidā es gluži kā Iļģuciema apkārtstaigājošās vistas sakārpīju sev to, pēc kā mana sirds un prāts tolaik juta nepieciešamību. Desmit vienpadsmit gadu vecumā Old Va-verli un detektīvs Nats Pinkertons dabiskā secībā aizveda pie Viļa Lāča un Aleksandra Grīna. Un tad jau laiks bija sastapt arī Ēriku Adamsonu, Anšlavu Eglīti un Mirdzu Bendrupi. Bet sākās tieši ar Adamsonu. Četrdesmitajā gadā draugs mani iepazīstināja ar grāmatu krājēju, kam skapī atradās pārsteidzošāki dārgumi nekā pirātu mantu lādēs — Adamso-na dzejoļi. Esejā «Mans Ēriks Adam-sons» es rakstu:

«Tajā reizē kāda pasaule aizgāja bojā un kāda cita piedzima, gluži kā 1522. gadā, kad Magelāna ekspedīcijas vienīgais atlikušais kuģis, pierādījis, ka Zeme ir apaļa, atgriezās Sanlukaras ostā. Jūsmas mikrobi, kas miriādēm lidoja mazajā, pelēkajā istabiņā, aplipināja mani tik pamatīgi, ka, iznākot uz ielas, man pie cepures plīvoja varavīkšņota spalva no Ādamsona Pegaza spārna un kabatā atradās viņa dzejas grāmata «Ģerboņi».»

Runājot par vēsturiskajām pārmaiņām, parasti saka — «Latvijas laiks», «krievu laiks», «vācu laiks». It kā vēstures skatuve aizvērtos, lai atdarītos pilnīgi jaunai, ar iepriekšējo cēlienu nesaistītai izrādei.

Es tādu dalījumu pieņemu ar iebildēm. Piemēram, mana literārā gaume noturīgi audusies cauri visiem pieminētajiem laikiem. Tāpat vecmāmiņas gravējumus manās smadzeņu krokās laiku maiņām izdzēst nav bijis pa spēkam. Protams, nāca klāt jauni iespaidi, jaunas atklāsmes, taču pamatos dzīve, tāpat kā upe, plūst uz priekšu ar visas teces garumā gūto saturu. Naivi domāt, ka daži laiki ir Dieva laiki, bet daži — velna laiki. Ikviens laiks spiež izdarīt izvēli tūkstoš jautājumos. Un tieši nepārtrauktā izvēle galu galā arī izveido to sarežģīto instalāciju, kas izsaka cilvēka dzīvi.

1940. gadā manas simpātijas piederēja komunistu sludinātajiem principiem. Es nāku no vides, kam Ulmaņa iekārtā objektīvi bija mazas izredzes. Sociālie sliekšņi ir realitāte, nevis izdomājums. Pašlaik atjaunotajā brīvvalstī stāvoklis diemžēl arī nav spožs. Laikraksti vēstī, ka apmēram 15 000 bērnu neapmeklējot skolu, jo vecākiem trūkstot naudas. Tajā pašā laikā grupiņa veikloņu var atļauties savus bērnus sūtīt uz pasakaini dārgām privātskolām Anglijā, Amerikā vai Šveicē.

Četrpadsmit gadu vecumā teorētiskas

doktrīnas neko nenozīmē, darbojas citi uztveres kanāli. Jaunā vara apmādināja ar neiespējamā iespējamību, pārliecinot, kā Jēzus Kristus savulaik bija pārliecinājis neticīgos, pārvēršot ūdeni vīnā un tukšus grozus piepildot ar zivīm. Manā acu priekšā notika ne mazāk brīnumainas lietas. Atklājās, piemēram, ka avīžu un žurnālu redakcijas, kas man bija tēlojušās kā neaizsniedzamas citadeles, pārtapa par aicinošiem^ perēkļiem ar vēlīgi pieslietām kāpnēm. Žurnāls «Radio Viļņi», kurā biju apbrīnojis savu elku Oskara Norīša un Egila Hermanovska zīmējumus, nodrukāja arī vinjeti, ko biju zīmējis es. Žurnāls «Pionieris» atvēlēja vietu maniem Dresleram pakaļdarinātiem pantiem un zīmējumiem. Varēju iekļūt radio vissvētākajā vietā — mikrofona telpā. Diktore, kuras balsi pazina visa Latvija, izjautāja mani par jaunatnes teātri Rīgas pilī. Mani pieņēma darbā jaunatnes laikrakstā skrejzēna postenī. Sad tad ar kādu rakstu nācās iecilpot arī «Atpūtas» redakcijā, kur joprojām strādāja gan Anšlavs Eglītis, gan Čaks, kur turpināja apgrozīties gan Ēriks Adamsons, gan Mirdza Ķempe, gan Rūta Skujiņa, gan Vilis Ced-

rinš. To es minu ne bez nolūka. Mušu «

dienās lasāmajās atmiņās apstākļus it bieži tēlo tā, it kā ar 1940. gada 17. jūniju visi tūdaļ būtu sadalījušies divās nesamierināmās nometnēs. Patiesībā valdīja neskaidrība, neziņa, sajukums. Lūzuma brīdi iezīmēja pirmās izsūtīšanas.

Un tad sākās karš. Kas paši to nav piedzīvojuši, iztēloties tādu psiholoģisku īssavienojumu diez vai spēj. Biju audzināts apziņā, ka uzbrukums cilvēka dzīvībai — augstākajai vērtībai — ir vislielākais noziegums. Pēkšņi gaišā dienas laikā pāri galvām lidoja lidmašīnas, tāpat vien nāvējot visus pēc kārtas. Un neviens to nespēja aizkavēt. Jau pirmajā uzlidojumā bumba iekrita arī mūsu oagalmā un nogalināja veco saimnieku. Liktens laimes ratā dzīvība izrādījās papīrītis ar krustiņu. Tikpat viegli varēja krist tukšā loze — nāve.

Pēc vāciešu ienākšanas mani priekšstati par dzīvību kā svētu vērtību turpināja saņemt belzienus. Atklājās komunistu briesmu darbi — Baltezerā un Centrālcietumā atraka masu kapus. Avīzes bija pilnas ar drausmīgiem fotoattēliem tuv-skatos un panorāmās. Noskaidrojās izsū-

tīšanas šerminošās briesmonibas. Mūsu dienās materiāli par to plaši pieejami un vairāk vai mazāk zināmi. Es par to minu ētiskā fona sakarā, uz kura veidojās mani toreizējie uzskati.

Ātri vien atklājās, ka, parādot komunistus, žīdus un krievus kā asiņainus briesmoņus, jaunie vācu kungi savā izrīcībā nebūt nebija šķīsti eņģeļi. 1941. gada rudenī alus brūzi pie Dzegužkalna pārvērta par krievu karagūstekņu nometni. Rītos vācu karavīri gūstekņu kolonnu dzina darbos uz Spilves aerodromu un vakaros atpakaļ. Est viņiem acīmredzot tikpat kā nedeva. Lai gājiens uzturētu tempu, sargi sita skrandās tērptos ģindeņus ar šauteņu laidēm un koka nūjām. Sākoties ziemai, bada un aukstuma uzveiktie cilvēki-ēnas ar saviem ķermeņiem piebārstīja ceļmalas. īpašas komandas tos savāca un ar ragaviņām aizvilka atpakaļ uz brūzi. Sastingušos līķus brūža pagalmā krāva kaudzēs kā malku, jo sasalušajā zemē kapus izrakt bija grūti. Tas viss notika iļģuciemiešu acu priekšā.

Šausmināja žīdu vajāšana. Aizbildināšanās iemesli likās pilnīgi nesaprotami. Tautības dēļ vērsās arī pret čigāniem un poļiem. Rīgas Valsts tehnikumā, kur mācījos, no mūsu klases izsauca poļu puisi, un tā viņš skolā vairs neparādījās.

Manī strauji atšķetinājās vīrietība. Radās nojausma par agrāk nepazītām izjūtām un dziņām. Aicinošie noslēpumi uzdeva neskaitāmus jautājumus. Atbilžu meklēšana vēl vairāk pievērsa literatūrai, teātrim, kino, kur dzīvi dažādos sižetos un pārdzīvojumos izspēlēja kā saistošas šaha simultānpartijas.

Mākslas dzīve vāciešu okupētajā Rīgā brāzmoja mutuļiem, bet drudžainajā mundrībā jautās kaut kas no dzīrēm mēra laikā. Stāsta, ka pat ziemas spelgonī ugunskurā iesviests ievas zars pamirušos pumpurus uz mirkli izdzenot ziedos. Gaisā neizklīda smagu nojautu bula. Cerībām sabiedrība meklēja atbalstu un to atrada it kā lielāku vērtību ieguvušajā patriotisma idejā. Tauta, tāpat kā dzērvju kāsis, sajukušā stāvoklī ilgi lidot bīstas. Pazaudējusi vadoņus, tā instinktīvi meklē jaunus, aiz kuriem sakārtoties. Vāciešu (tāpat kā vēlāk krievu) izraudzītie dekoratīvie vietvalži uzticību nebaudīja. Ceļa zinātājus meklēja dzejniekos, prozaiķos, filozofos. Izrādījās, Kārlis Skalbe, Aspazija, Jaunsudrabiņš un citi atradās tepat līdzās. Viņu klātbūtne viesa stabilitātes apziņu. īstā Latvija turpināja pastāvēt dzejā, stāstos, romānos. Atjaunojās izdevniecības, drudžainā steigā iznāca grāmatas. Ar izstādēm muzejos vairs nepietika, radās mākslas saloni. Pie teātriem stāvēja rindas kā pie pārtikas veikaliem, kur bez kartītēm pārdeva zivis un saknes.

Atžirga arī mana interese par Ādamso-nu, Anšlavu Eglīti, Bendrupi. Blakus viņiem atklāju arī citus. Literatūras magnētisms vilka aizvien spēcīgāk un nāca tuvāk un tuvāk, zināmā mērā kļūstot par daļu no manis. Vācu laikā latviešu valodā izdeva tikai vienu dienas avīzi — «Tēvija». Politiskais saturs bija oficiālās propagandas līmenī, taču rakstnieka Kārļa Zariņa vadītā «Tēvijas» literārā daļa — perfekta. Tieši «Tēvijas» literārā devuma dēļ es ar nepacietību kā piedzīvojumu gaidīju katru jaunu dienu. Laiks, kad «Tēvija» publicēja Anšlava Eglīša «Homo novus» un Ērika Adamsona «Sava ceļa gājējs», iestrēdzis apziņā kā krāšņi svētki. Cik satraukti un kāri atvēru kārtējo avīzi! Rakstniecības maģija it kā uz brīdi izrāva no kara murgiem un pārcēla iztēles pasaulē, kas dzīvoja pati savu dzīvi kā drūmā šķūnī ienests spožs zelta zivtiņu akvārijs. Mirdza Bendrupe «Latvju Mēnešrakstā» publicēja noveles par Skudru Meistaru. Ilona Leimane laida klajā «Vilkaču mantinieci». Velta Toma un Andrejs Eglītis tirpināja manu latvietības apziņu, bet Adamsona dzeja draudzīgi čukstēja ausī:

Lai zemestrīces gavilē,

Lai trako kari sīvi,

Ja miers — ja miers mums dvēselē — Dod apskaidrotu dzīvi.

1944. gada rudenī manu gadagājumu iesauca leģionā. Esmu dzimis sešas dienas pirms gadumijas, un, saņemot iesaukšanas pavēli, man līdz pilniem astoņpadsmit krietni pietrūka. Tēvs pavasarī bija miris, māte turpināja pārdot avīzes. Māsasvīrs, lidotājs, aviācijas pulka mehāniķis, jau bija iesaukts. Māsa ar trim maziem bērniem dzīvoja pie mums.

Vācija tuvojās sakāvei, to saprata visi. Karadarbība jau atkal notika uz Latvijas zemes. Normandijā sabiedroto desants virzījās uz priekšu. Ja 1941. gada vasarā viens otrs par kārtējiem «atbrīvotājiem» varbūt loloja ilūzijas, tad reiha ērgļa nagos pavadītais laiks cerību medu bija pārvērtis mielēs. Totālā kara Molohs rija aizgūtnēm. Leģionāru nāves ziņas «Tēvijā» ik dienas aizņēma vairākas slejas. Visam klājās pāri agonijas noskaņa, taču ne mazāk nomācoša bija neziņa, kas notiks «pēc tam». Klīda baumas: amerikāņi nepieļaušot Latvijas iekļaušanu Padomju Savienībā; sākšoties karš starp sabiedrotajiem un krieviem; angļi Kurzemē izcelšot desantu. Dažkārt esmu sastapies ar neizpratni — ja vācu varu ienīda, kāpēc iesauktie gāja? Es atbildu ar pretjautājumu — kāpēc ebreji gāja uz geto? Varai, īpaši bargai, piemīt hipnoze. Sacelšanās pret varu draud ar bezcerību tūdaļ, pakļaušanās varai it kā saglabā kādu iespēju.

Prasīju padomu pasaules karu izkarojušam strēlniekam. Viņš paraustīja plecus — šādos jautājumos padomus nevar dot. Svarīgi, kurā stūrī lielākas izredzes palikt dzīvam mājā, kas tūdaļ, tūdaļ sabruks.

Iesauktos nometināja 1. pilsētas ģimnāzijā Raiņa bulvārī. No klasēm bija izvākti soli, uz grīdas izklāts siens. Nedēļas beigās iešot kuģis uz Vāciju. No

Iļģuciema kopā turējāmies kādi četri pieci. Vakarā pārlēcām pār sētu un manījāmies uz staciju. Manam draugam Andrejam Limbažu pusē dzīvoja radinieki, izlēmām slēpties tur. Biļetes nopirkām, taču uz perona žandarmi visiem vīriešiem prasīja dokumentus. Mēs zinājām, ko nozīmē krist žandarmu nagos. Kādam citam pie Gaisa tilta dzīvoja krusttēvs. Mūs uzņēma laipni, bet tik daudziem slēpties divistabu dzīvoklītī nelikās reāli. Atraitnis pacienāja ar ceptiem kartupeļiem un kara laika vājšnabi, nakts melnumu turpat pie galda nosnaudām un rīta pusē atgriezāmies Raiņa bulvārī. Rāmā, zeltainā novakarē smagi pielādētais preču kuģis atstāja Daugavas krastu Valdemāra ielas galā un pagriezās uz jūras pusi. Malā palika pavadītāji. Sirdi žņaudza nojauta, ka notiek kaut kas liktenīgi svarīgs, izšķirīgs, taču neapjaušams un neatturams. Par ritdienu itin nekā nezināja ne aizbraucēji, ne palicēji. «Mēs nāksim atpakaļ!» skandējām no kuģa. «Mēs jūs gaidīsim!» sauca no krasta. Visi kopā dziedājām «Dievs, svētī Latviju!». Attālums starp krastu un kuģi auga un dziesmu kā dzīvu miesu pārplēsa divās daļās.

Rakstot pēc piecdesmit gadiem par šiem tālajiem notikumiem, vienotu vērtējumu tomēr nevaru dot. Tautas kokam toreiz, bez šaubām, nolauza zaļoksno galotni. Bet kas būtu noticis, ja abus gadagājumus atstātu mājās? Krievi iesauca tik un tā un izkāva vēl bezjēdzīgāk. Tiesa, dzimtenē pēc kara atgriezās nedaudzi, un tie, kas no Vācijas pārcēlās uz Rietumiem, Latvijai zuduši šā vai tā. Bet vai vienīgi iesaukšana leģionā aizveda latviešus svešumā? Daļa no jaunekļiem neiesaukti mēnesi vēlāk aizbrauktu kopā ar vecākiem. Kam gan tiesības nosodīt kādu, kas zudis Latvijai, toties izglābis sev dzīvību vai izbēdzis no Sibīrijas moku vietām? Cik cilvēku, tik likteņu. Par sevi gan varu sacīt — laiks pierādījis, ka ar mani toreiz notika labākais no iespējamā. Atskatā uz savu mūža izkārtojumu atkal un atkal esmu spiests pamanīt visuvarenu sargspēku. It kā pēc horeogrāfa ieceres es dejotu uz tumšas skatuves ar sev dāvinātu gaišu apli. It kā kāds sekotu maniem soļiem ar spožu staru.

Gads, ko pārlaidu Vācijā, droši vien ir viens no baismīgākiem cilvēces vēsturē: apokaliptiskās bombardēšanas, kara zaudētāju ārprāts no vienas puses un kara uzvarētāju murgainais azarts no otras pusēs, nogalināto hekatombas uz kvadrātkilometru, izšauto ložu, granātu un mīnu daudzums uz vienu cilvēku u.t.jpr. īsi sakot, milzu katls ar verdošu asiņu, akmeņu un tērauda viru. Mans apgalvojums var skanēt fantastiski, bet es neko tādu neesmu piedzīvojis. Manā tuvumā bumbas nav sprāgušas un nekas nav gruvis. (Kad Iļģuciemā bumba mūsu mājas pagalmā nogalināja saimnieku, es nebiju mājās.) Uz mani neviens nekad nav šāvis. Arī man nekad ne uz vienu nav nācies šaut. Jā, līķus ceļmalās esmu redzējis, taču apmēram tā, kā dažkārt garāmbraucējiem iznāk redzēt līķus autokatastrofu vietās. Un tāds ir ne tikai mans Vācijas laiks. Tāda ir mana dzīve. Tumsa palikusi it kā aiz gaismas apļa. Čūsku pie savām kājām neesmu redzējis. Nikni suņi turējušies pa gabalu. Briesmu tuvumā kāds it kā saņēmis pie rokas un aizvedis pa drošāku ceļu.

No Dancigas braucām ar vilcienu. Uz kurieni? Nezinu. Ne toreiz kāds to sacīja, ne vēlāk esmu mēģinājis noskaidrot. Sasaiste ar notiekošo no manas gribas nebija atkarīga, un mana piedalīšanās atgādināja līdzdalību, ko pārdzīvojam murgainos sapņos. Stāvokli uztvēru fatāli. Zināmā mērā pat nevērīgi. Runāja, ka te esot Polija. Zem rudenīgām debesīm pelēcīgi pletās lēzeni, vietām nedaudz pauguraini klajumi, kas traucās pretī kā spoku kuģis — bez vienas dzīvas dvēseles. Labība, novākta un savesta šķūņos, nekulta stāvēja. Izmitinājāmies pa tukšo lauku māju tukšajām istabām un saimniecības ēkām. Labības šķūni drīz vien puiši nopīpēja.

Dienas ritēja nomācoši. Priekšpusdienas — zem klajas debess guļoties, ceļoties, soļojot šurpu turpu pa rugainēm. Pēcpusdienas — nīkstot teorētiskās mācībās mušu piesīktās istabās. No Latvijas pienāca vēstules, paciņas un avīzes. Lietainā dienā pīppauzē dubļaina paugura galā no vecas, Liepājā drukātas «Tēvijas» uzzinājām, ka Rīga kritusi krievu rokās. Starp mums, kas atradāmies šeit, un to, kas apziņā dzīvoja kā jēdziens «mājas», pēkšņi it kā atvērās bezdibenis. Tāpat doma par atgriešanos mājās, kas bija izpaudusies saucienā «mēs nāksim atpakaļ!» un izsacījusi dziļāko pārliecību, šķiet, izgaisa neaizsniedzamā tālumā kā no pirkstiem pasprucis krāsains baloniņš. Par laimi, mācību vienmuļību nomainīja aizsardzības joslas būve. No rītiem garus kilometrus soļojām turp, vakarā atgriezāmies. Darbs nebija grūts — zāģējām bunkuriem baļķīšus.

Atmiņā iespiedies pulkveža Januma rīkotais Ziemassvētku vakars, uz kuru kopā ar vēl dažiem izraudzītiem nez kāpēc uzaicināja arī mani. Varbūt tāpēc, ka tieši Ziemassvētkos man apritēja astoņpadsmit. Dzērām karstvīnu, Rīgas mākslinieki dziedāja un muzicēja. Pulkvedis Janums, vidēja auguma vīrs, bet kustībās un valodā ciets kā novilkta atspere, sacīja apmēram tādus vārdus — mēs viņiem vienu karu bijām parādā, tagad var uzskatīt, ka vismaz daļa no parāda ir nomaksāta. Ko pulkvedis domāja, tā runādams, grūti izprast vēl šodien. Prātošanai par parāda maksāšanu neredzu pamata. Latviešu strēlnieku milzīgos upurus Pirmajā pasaules karā daļēji izpirka rezultāts — neatkarīgā Latvija; Otrajā pasaules karā kā vācu, tā krievu pusē uzspiestā līdzdalība latviešiem nedeva neko.

Janvāra beigās sākās krievu lieluzbru-kums. Pa nevainojamiem ceļiem krievu tanki izlauzās tālu uz priekšu, ko neviens neparedzēja. Kāpurķēdes uz bruģa akmeņiem sacēla ellišķīgu, kilometriem tālu dzirdamu troksni. Šīs skaņas radīja paniku, kādu kara sākumā bija radījušas vācu piķējošiem «štukasiem» pierīkotās sirēnas.

Naktī mūs piecēla, izdalīja konservus, siltu apģērbu, vecus, saeļļotus šaujamos. Dažiem krita pa «tanku dūrei». Gājām uz rietumiem, lai nepaliktu ielenkumā. Sasniedzot vāciešu apgabalus, ceļus bieži pārpildīja bēgļu pajūgi. «Folkšturmisti» steigā būvēja tanku aizsprostus. Naktis pārgulējām pamestās barakās, kinoteātros, vienreiz sieviešu klosterī. Ar mums vēl it kā nekas nenotika, taču bija skaidrs, ka tūdaļ, tūdaļ kaut kas notiks. Histēriski radiobrēcieni no Berlīnes pauda, ka Vācija neatzīs kara zaudēšanu.

Brīnumainā kārtā jutos mierīgs. Soļodams pa ziemīgajām Pomerānijas alejām, kur grāvmalās rēgojās krituši zirgi un balto sniegu vietumis krāsoja aviācijas bumbu melnās skūpstu vietas, grūti izskaidrojamā bezbēdībā atkal un atkal skaitīju Ādamsona pantu:

Lai zemestrīces gavilē,

Lai trako kari sīvi,

Ja miers — ja miers mums dvēselē —

Dod apskaidrotu dzīvi.

Kādu nakti pēc mums atsūtīja automašīnas. Kļuva jau gaišs, kad atbraucām mežainā apvidū. Saņēmām pavēli ierakties. Laiku pa laikam netālu skanēja šāvieni.

— Nu re, — sacīja Andrejs, — beidzot arī mums būs izdevība pašaudīt.

— Šaubos, vai pratīšu.

Sēdējām uz svaigi izraktā ierakuma malas. Manas šautenes laidne bedrē. Ar rokas dilbu biju atspiedies pret stobru.

— Tas taču tik vienkārši, jānospiež tikai gailis.

— Tiešām? — es pieliecos un piebikstīju pirkstu mēlītei.

Šajā mirklī atskanēja šāviens.

— Dullais! Ne jau, atspiedies uz stobra...

Tā pusapzinīgi, pusneapzinīgi, varbūt aiz puiciskas vieglprātības, varbūt aiz bezjēgas apātijas nonācu kara mašīnas gaņģī, kas darbojās zem balta karoga ar sarkanu krusta zīmi. Nokļuvu lazaretē Baltijas jūras krastā. Krieviem laužoties tuvāk, lazareti evakuēja uz Holandes pierobežu. Vesterštēdē, provinciālā pilsētiņā, nebija ne rūpniecības, ne militāru objektu. Totālā kara jezgā tā snauda neievērota. Sabiedroto bumbvedēji, sa-švīkodami debesis baltās svēdrās, gan dienu, gan nakti lidoja pāri, par Vester-štēdi neliekoties ne zinis.

Aprīļa vidū tuvojās sabiedroto karaspēks. Visus kaut cik veselos norīkoja «izšķirošajai kaujai». Es biju atkopies, taču šaubas radīja mana nevāciskā persona un militārā piederība. Saņēmu pavēli meklēt «savu daļu». Ar šo plaša jēdziena dokumentu kabatā, ziedošo Oldenburgas un Meklenburgas dārzu apņemts, soļoju atpakaļ Oderas virzienā. Biju pārliecināts, ka «savu daļu» nemūžam neatradīšu. Bet liktenis bija lēmis citādāk. Vienu jauku dienu ieraudzīju pretējā virzienā maršējošu kolonnu, kas jau pa gabalu nesaprotamā kārtā saistīja manu uzmanību. Sejas likās pazīstamas. Tā es kļuvu par līdzdalībnieku pulkveža Januma drosmīgi iecerētajā un prasmīgi vadītajā operācijā — vācu spēku acu priekšā latvieši patvarīgi pameta austrumu fronti un devās internēties pie amerikāņiem.

Atmiņu pamattoni par dzīvi gūstekņu nometnē Lībekas līča krastā iekrāso bads. Dienā saņēmām trīs četrus biskvītus un gabaliņu šokolādes. Vārījām nātres. Mēģinājām ēst jūras zvaigznes un gliemežus. Dzīvojām zaru būdās. Negribējās kustēties. Domas un valodas tinās tikai ap ēdienu. Izčākstēja skolas gados Latvijas brīvvalstī un vācu okupētajā Rīgā zemstrāvās uzputotā leģenda par Rietumu sabiedrotajiem kā draugiem un glābējiem: viņi mūs sapratīs un aizstāvēs. Mūsu liktenis nevienu neinteresēja. Uz mums raudzījās ar aizdomām vai ar nāvīgu vienaldzību. Varēja just, ka latviešu pārstāvju memorandi un deklarācijas sabiedroto kara administrāciju kaitināja. Karš bija beidzies un robežas novilktas. Avīžu fotogrāfijas vienotībā rādīja trīs dižvīrus, kas pasauli bija izglābuši no fašisma: Čerčilu, Trumenu un Staļinu. Spēki izsīka. Dzirdēja runas par iespējām izceļot uz Ameriku un Austrāliju.

Lai uzturētu mundrumu, nometnes vadība veicināja pašdarbību. Literāram izdevumam uzrakstīju dzejoli. Pēc trīsdesmit deviņiem gadiem — 1984. — Velta Toma man pačukstēja, ka, vācot kopā

Vācijas nometņu literatūru, atradusi arī manus pantus: apdzēstas brīvības ilgas kā karsti pelni, vējam uzpūšot, spēj pārtapt liesmās; mēs atgūsim brīvību un valsti! Tagad pašam gandrīz vai jābrīnās — lai nu vēl saka, ka jaunība neredz tālāk par degungalu.

Reiz, kad abi ar Andreju nometnes zaru būdā atkal nekustīgi zvilnējām, draugs jautāja:

— Vai tev nav apnicis?

— Ir apnicis.

— Nu tad laižam mājās.

Savādi, bet es ne mirkli nešaubījos. Klīda baumas, ka Lībekā atrodoties punkts, kas repatriējot piespiedu kārtā atvestos. Nometni sargāja reti posteņi uz lielākajiem ceļiem. Nokļūt Lībekā nebija grūti.

Padomju zonā filtrācijas nometne bija iekārtota kokzāģētavā. Sarkanie karogi, frāžainie plakāti, vadoņu noģīmji, nebeidzamās runas nedaudz aizsita elpu, taču nu jau to uztvēru kā vērotājs — ironiski, ar iecietīgu vīpsnu. Te nīkšanai vismaz bija mērķis — braucam mājās.

Sargeņģelis turpināja stāvēt nomodā. Reģistrējoties uz pirmo ešelonu, kas devās Latvijas virzienā, atmērījums izbeidzās tieši pirms mums ar Andreju. Tūdaļ būs nākamais ešelons, paskaidroja virsnieks. Tā arī notika, septembra beigās mēs bijām atpakaļ Rīgā. Bet «laimīgie» pirmie braucēji, kā vēlāk atklājās, taisnā ceļā bija aizvizināti uz Tālo Ziemeļu ogļu šahtām.

Rīga salīdzinājumā ar sagrauto, badā slīkstošo Vāciju, tāpat ar nopostītajām Polijas un Baltkrievijas pilsētām, kurām bijām braukuši cauri, šķita maz cietusi labklājības osta. Kinoteātros rādīja amerikāņu filmas, grāmatu veikalos varēja nopirkt latviski tulkotas grāmatas, kas pa kara gadiem bija izdotas Anglijā un Amerikā. Mātes sakrātajos jaunās avīzes «Literatūra un Māksla» numuros lasīju pazīstamus vārdus: Adamsons, Čaks,

Bendrupe, Grēviņš, Plaudis, Grots, Elīna Zālīte. Sludinājumi vēstīja par teātru izrādēm. Savā vietā atradās Smiļģis un Ert-nere, Amtmanis-Briedītis un Osis, Berta Rūmniece un Anta Klints, Lilita Bērziņa un Špīlberga.

No vienistabas dzīvoklīša Nordeķu ielā māte kopā ar Toni un mazbērniem bija pārcēlusies uz lielāku Lilijas un Kreslera ielas stūrī. Man bija istaba ar logu uz ābeļdārzu. Kamēr krāsniņa sildīja ūdeni vannai, atlaidies uz dīvāna, tiesāju mātes ienesto rupjmaizes šķēli ar sviestu un tomātiem. Likās, visapkārt drūzmējas sap-nīgas iespējas, atlika nieka sīkums — pareizi izvēlēties.

Iestājos Mākslas vidusskolā, kuru vadīja Elerts Treilons un kur pulcējās īsta talantu buķete: Rita Valnere, Indulis Zariņš, Uldis Zemzaris, Gunārs Cīlītis, Aleksandrs Stankēvičs u.c. Skolā valdīja draudzīgas attiecības un pamatīgas prasības. Reiz pa ceļam uz skolu iegriezos 1940. gada darba vietā — «Padomju Jaunatnes» redakcijā. Man piedāvāja kaut ko uzrakstīt. Atnesu vienu rakstu, otru, trešo. Apmēram pēc pusgada redaktors Blūms solīja speciālkorespondenta štata vietu. Laikam tā bija lemts. Skološanās par mākslinieku pārtrūka.

Tāpat kā zem ūdens noturēts cilvēks aumaļām rij gaisu, citam nepievērsdams uzmanību, pirmais laiks pēc izkulšanās no kara smaceņa apdullināja ar dzīves baudīšanas iespējām. Publiskas balles, restorānu naktsdzīve, čupošanās vienaudžu bariņos. Iļģuciemiešu komanda gandrīz neticamā kārtā bija atgriezusies mājās pilnā sastāvā. Katrs rīts likās sākums svētkiem, katrs vakars — pārtraukums pirms jauna izpriecu cēliena. Bet patiesībā laiks bija traģisks. Latvijā karš nebija beidzies. Asiņainas kaujas turpinājās laukos. Cīņās no abām pusēm piedalījās gan godavīri, gan nelieši, gan likteņa izspēlēti bandinieki, gan pārliecināti uzskatu aizstāvji. Lielajās pilsētās, īpaši Rīgā, «izķemmēja», «atmaskoja» un «padarīja nekaitīgus ienaidniekus». Iekārtai bīstams pēkšņi varēja izrādīties ikviens — cienījams profesors par rindkopu sen publicētā grāmatā, inženieris par «noslēptu biogrāfijas faktu», aktieris par līdzdalību nevēlamā iestudējumā utt., u.t.jpr. Arī manas šanses tikt vai netikt «atmaskotam» vai «izsekotam» bija laimes spēle. Jaunības azartā nevis bikli aprimu, bet devu vaļā pa visu banku. Apmēram tā, kā zēna gados nakts melnumā ar velosipēdu — uz labu laimi pilnā ātrumā, cerībā, ka bedre priekšā netrāpīsies. Staigāju ar komjaunieša nozīmi pie krūts un, apvilcies izīrētu fraku, piedalījos kāzu ceremonijā baznīcā. Pirmā maija demonstrācijā tribīnes priekšā kopā ar citiem kliedzu «urrā!» un vācu mājās «buržuju laiku» žurnālus un grāmatas.

Kā es tolaik uztvēru dzīvi? Laikam diezgan ciniski. Vācieši bija izdeldējuši manas ilūzijas par komunistiem. Komunisti parādīja fašisma uz otru pusi apgriezto cimdu. Tikpat maz ticēju, ka velnam pierē ragi, kā tam, ka jaunava Marija nevainīga ieņēmusi Jēzu. Ja biju izvēlējies dzīvot Latvijā, tad sistēmu nācās ņemt kopā ar dogmām, rituāliem, terminoloģiju. Manu attieksmi — kā tagad teiktu — ietvēra formula «jāievēro spēles noteikumi». Nelaime vienīgi, ka nepaklausīgā, samaitātā domāšana no ideoloģijas maisa līda laukā kā īlens. Ap maniem rakstiem allaž virpuļoja nemiers. Aizvien kaut kas bija pateikts tā, ka aizķērās domas un uzšķīlās ķīviņi. Plaši strīdējās, piemēram, par manu apgalvojumu avīzē, ka laulības gredzena valkāšana nav pierādījums reakcionārai domāšanai un ka sekošana modei nepavisam nav «klanīšanās Rietumu kultūrai». Uzskatu apmaiņa par maniem stāstiem «Vienas nakts hronika» un «Traģēdija» preses izdevumos un sanāksmēs turpinājās vairāk nekā pusgadu. Patiesībā tā izvērtās par pirmo literāro sadursmi pēckara Latvijā. Manā pusē nostājās rakstnieki Ēvalds Vilks, Ojārs Vācietis, Vilis Lācis. Brīžiem spriedze sasniedza bīstamu robežu. Atceros, reiz vēlā vakarā man piezvanīja radiofona darbiniece, kas bija piedzīvojusi 1937. gada represijas Maskavā. Viņa ieteica ar steigu nozust no redzes lauka, kamēr vēl esmu uz brīvām kājām. «Attiecīgā iestāde» esot pasūtījusi abu stāstu tulkojumu.

Taču ar mani nekas ļauns nenotika. Ne toreiz, ne vēlākajos gados, kad ASV izdeva romānu «Kailums» vai kad rakstnieku kongresā ieteicu krievu ieliktajam vietvaldim Pelšem noņemt Rīgas centrā izlikto gaismas reklāmu ar partijas solījumu, ka «mūsu paaudze dzīvos komunismā». Sveikā izkūlos arī, sākdams diskusijas pret kompartijas izstrādāto plānu visas skolas pārveidot par divvalodīgām skolām.

Kas mani sargāja? Kurš uz to var atbildēt! Sākumā, iespējams, mani turēja par jaunu nejēgu. Vēlāk varbūt rēķinājās kā ar personu, kuras vārds jau minēts daudzās grāmatās un enciklopēdijās. Un pēc 1967. gada tā sauktās «jauno rakstnieku revolūcijas Latvijā», jādomā, mans PSptS Rakstnieku savienības valdes locekļa statuss. Atgādināšu gan, ka manu brīvdomību nekad nav vadījusi iezīmēta disidenta stāja vai politiskas teorijas. Tā izaugusi no laikmeta vēsmām, no manas pasaules uztveres un latviskās apziņas. Žurnālista un rakstnieka gaitu sākumā gan aiz jaunības vieglprātības, gan aiz izpratnes trūkuma esmu muļķojies un grēkojis. Taču no dziļākas iestigšanas kalpībā pasargājusi sirdsapziņa.

Mans pirmais stāsts «Pāri sētai» 1949. gadā publicēts žurnālā «Bērnība». Diez vai kāds to pamanīja. Piecdesmito gadu sākumā sarakstītais garais stāsts «Ceļi un krustceļi» jau radīja neparastu ievērību. Ar ko? Laiks devis atbildi — izlauzās mana gara radniecība ar latviešu pirmskara literatūras vilni, ko nosacīti apzīmē par ornamentālo literatūru. Citiem vārdiem, ar literatūru, ko veidoja rakstnieki, kurus es mīlēju visvairāk. Tādējādi es it kā satvēru zūdošas tradīcijas galu un sasaistīju ar varas kontrolēto sociālistisko reālismu. Runa, protams, bija galvenokārt par stilistiku, par manieri, taču, kad gandrīz viss iepriekšējais tika pārsvītrots, tā bija lieciba atžirgšanai. Un lasītāji to uztvēra.

1955. gadā Rakstnieku savienībā iepazinos ar Mirdzu Ķempi. Viņa skaļi pateica, ko citi pateikt neuzdrošinājās, — turpiniet rakstīt kā Anšlavs Eglītis. Kā Adamsons. Tas ir jūsu stils. Ķempe man uzdāvināja Ādamsona personisko «Smalko kaišu» eksemplāru ar novēlējuma ierakstu Adamsonu allaž paturēt prātā. Līdzību ar Ādamsonu viņa tāpat laikam saskatīja manā indevē šķirt gaišajos matos celiņu. Šī pārpratuma dēļ mūsu attiecības uz laiku atvēsa. Tomēr vēlāk daudzus gadus abi kopā Rakstnieku savienībā konsultējām jaunos autorus. Sapratāmies labi.

Pēckara gadi, kā jau teicu, bija ban-gaini. Arī personiskajā dzīvē. Tikai dabā pavasarī visiem ir pavasaris, rudenī visiem rudens. Cilvēciskajās izpausmēs līdzās dzīvo gan tie, kam rudens, gan tie, kam pavasaris, — tad uz katra stūra stabulē pāns, uz katra soļa dejo nimfas un driādas. Man nav par ko žēloties, viss ir bijis. Un viss skaists.

1951. gada maijā mazajā Ģildē deju vakarā iepazīstos ar savu nākamo sievu

Valdu Drīzuli. Valdas paziņa no literārajām aprindām brīdina: šitais dzērājs! Valda tomēr atnāk uz teātri, kur norunāta tikšanās. Bet no Skujiņa ne vēsts. Viņš sajaucis, viņš gaida pie cita teātra, pie tam skaidrā prātā, jo dzērājs nekad nav bijis. Taču tie ir mezglojumi banālai literatūrai. Ja pa īstam lemts satikties, sīkumi neizšķir.

Dzīvi bez Valdas man grūti iedomāties. Domāju, te lieti der vārdi, ko kādā stāstā saku par savu varoni. «Un viņam sāka veikties. Patiesībā vārds «veikties» nebija īstais. Viņa dzīve, kas līdz tam bija šūpojusies straumē kā motorlaiva, kam neizdodas «uzraut» motoru, pēkšņi atdzīvojās un ieguva gan gaitu, gan jaudu.» Sieva man nav ne talismans, ne poētiska mūza. Viņas vieta ir neaizstājamāka. Viņa manā sirdī un manās smadzenēs ir papildu bloks. Patiesībā tikai kopā ar viņu esmu tas, ko cilvēki četrdesmit piecus gadus pazīst kā Zigmundu Skujiņu. Mums ir meita. Gadsimtos krātajā dzimtas vārdu sarakstā ienāk jauns, agrāk nevalkāts — Inga. Viņa garajā paaudžu rindā arī pirmā, kas gēnos mantotās mākslinieciskās spējas apzīmogo ar akadēmisku mākslas maģistres raudzes zīmi. Mūsu starpā ne reizes nav ieķīlējies paaudžu konflikts. Ar meitas acīm es mēģinu raudzīties uz sevi un pasauli no tās maiņas redzes punkta, kam lemts piekļūt nākotnei soli tuvāk nekā manējai.

Apjēgu par rakstnieka darbu ieguvu • pamazām. Izprast, kas notiek pasaulē, ņirbot ilūzijām un mirāžām, nav viegli. To es īpaši gribu pasvītrot. Apžilbuši no jaunās šķietamības, arī pašreiz daudzi okupācijas pusgadsimtu iespīlē vienkāršotā shēmā. Jā, zaudētā Latvijas neatkarība sirdī sūrstēja, bet sarkanais zīmulis pasaules karti pārkrāsoja iespaidīgi. Sarkanie karogi plīvoja pus Eiropā, revolūcija uzvarēja Ķīnā, ar Padomju Savienību brāļojās Indija, liela daļa arābu, vairākas Āfrikas valstis, Kuba, Mongolija, Ziemeļko-reja... Jā, komunistiskā partija (kurā neesmu sastāvējis) literatūru turēja tādā kā zooloģiskā dārza būrī. Bet kāpēc ar boļševikiem biedrojās Bernards Šovs un Sartrs? Kāpēc komunistiskajā partijā iestājās Pikaso un Djego Rivera? Kāpēc uz Maskavu pie rakstniekiem brauca Aragons, Amadū, Dirrenmats, Neruda, Lanū, Andersens-Nekse? Drīz pēc kara

Ždanova «partijas norādījumi» noplīkšķēja kā kančuka zibeņi. Tikt oficiāli nopeltam nozīmēja ieslīdēt saltajā zonā, kuras tumsā, kas likās krājusies no Galileja, Husa un Goijas laikiem, biedinoši vīdēja Gumiļova, Bulgakova, Mandelštama, Lai-cena, Eidemaņa un neskaitāmu citu ēnās pārvērstās sejas. Gandrīz visi «vainīgie» «kļūdas» laboja. Piemēram, Čaks, kuru es uzskatīju par dzejnieka etalonu, laida klajā tādas grāmatas kā «Patrioti» un «Zem cēlās zvaigznes», traģisku literāru mocīšanos. Vilis Lācis rakstīja «pareizi», tomēr bija un palika Latvijā vispieprasītākais rakstnieks.

Sacerot «Vienas nakts hroniku», man ne sapņos nerādījās no kaut kā lauzties ārā. Aizrāvies aizmirsu pieliekties. Un piere iegrūdās varas palodās. Tas liktenīgi sakrita ar Ungārijas notikumiem. Diskusija presē atklāja, ka savus uzskatus iespējams ari nedaudz aizstāvēt.

«Kolumba mazdēlus» iecerēju kā mīlestības gabalu par jauniem cilvēkiem. Pats biju jauns, neko no pirksta nevajadzēja izzīst. Romāns guva pārsteidzošu atsauci. (Vienpadsmit izdevumi deviņās valodās.) Panākumu kārdināts, ķēros pie vēl viena jaunības gabala, šoreiz par māksliniekiem. Seklais tvērums putas vien sasmēla. «Fornariria» gan piedzīvoja trīs izdevumus, taču iekšējais kritiķis vēstīja neveiksmi un lika daudz ko pārdomāt.

Gadiem ritot, aptvēru, ka oficiālais sociālisms, kas it kā nomainījis kapitālismu, praksē atklājās kā krievu imperiālisma paveids. Neraugoties uz varas pūlēm informāciju no ārpasaules aizslēģot, divdesmitā gadsimta komunikāciju caurvējš darīja savu. Radio gāja cauri «zāģiem». Modro acu uzraudzītie ārzemju braucieni tomēr ļāva pašam salīdzināt. Pat no tendenciozajām «Иностранная литература» publikācijām kaut kādus priekšstatus par pasaules procesiem varēja iegūt. Kā kinoscenārists skatīju filmas, ko kinoteātros nerādīja. Un viss pamazām krājās, krājās, krājās. Reģistrēt visus satricinājumus un cilpas literārajā dzīvē, pasaules politikā un Latvijā, kas mani briedināja citai domāšanai, īsā biogrāfijā nav cerību. Taču pagrieziena brīdis atmiņā nospiedies precīzi.

Tas notika 1966. gada decembrī, kad cerības trinās ap Čehoslovakijas idejām par «sociālismu un cilvēcisku seju», bet Maskava draudēja «Dubčeka murgus» izdedzināt ar karstu dzelzi. «Literatūra un Māksla» Jaungada numuram gaidīja no manis stāstu. Apsēdos pie galda. Sižetu un personāžu biju izdomājis. Un tad pēkšņi sapratu — kā līdz šim es vairs nerakstīšu. Rakstīt nenozīmēja valkāt sezonas mēteli. Rakstīt nozīmēja izmainīt mūžu pret uzrakstīto. Tā ir pārāk nopietna cena, lai bez dziļākas pārliecības vieglprātīgi kaisītu vārdus. Padomju apstākļos rakstnieka uzrakstīto mērīja, svēra un vilka uz liestes, bet neviens nevarēja piespiest rakstīt to, ko rakstnieks negribēja. Literatūra ir nianšu un noskaņu māksla. Vārdu tūkstošbalsīgā instrumenta klaviatūra rakstniekam jebkuros apstākļos dod iespēju paust savus uzskatus.

Es it kā pavilku svītru zem iepriekšējā. Sākās jaunas izpratnes cēliens. Radās stāsti «Dzimtene» (1967), «Iesaldētais cilvēks» (1967), «Novele par Čingishana zirgu» (1967), «Gladiatori» (1970). «Pie-tā» (1972), romāns «Kailums» (1970), luga «Brunču medības» (1972).

Ja saka, ka Tautas frontes kustībai Latvijā zemi sastrādāja Kultūras fonds, tad Kultūras fonda aptverošajām rosībām aizmetnis ir Dabas un vēstures pieminekļu aizsardzības biedrība. 1928. gadā Krievijā tāda organizācija bija nodibināta, un, tā kā visam, kas bija Krievijā, vajadzēja būt arī Latvijā, 1965. gadā Dabas un vēstures pieminekļu aizsardzības biedrība radās arī pie mums. Jūtot asimilācijas briesmas, latvieši satraukti centās stiprināt identitāti. Tas bija laiks, kad Imants Ziedonis rakstīja «Kurzemīti», kad pulcēšanās koros un etnogrāfiskajās kopās kļuva par īpatnēju pretošanās kustību. Zem jaunās biedrības izkārtnes radās iespēja nodibināt Gaujas nacionālo parku, apkopt baznīcas, rīkot talkas «neērtu» apbedījumu uzpošanai, pievērst uzmanību apzināti aizmirstām vēsturiskām personībām. Viens piemērs. Vecpiebalgas grupa saviem spēkiem izgatavoja un uzstādīja pieminekli Garlībam Merķe-lim. Kad tas kļuva zināms partijas «augšām» Rīgā, izcēlās skandāls. Oficiālās amatpersonas baidījās pieminekli atklāt. Palūdza rakstnieku.

1973. gadā žurnālā «Zvaigzne» publicēju stāstu «Neikens iet uz Roperbe-ķiem». Valdīja uzskats, ka Juris Neikens ir mūsu kultūrvēstures spitālīgais. Ar vainu — bijis mācītājs. Noklusēja, ka Nei-kens ir pirmais latviešu stāstu rakstnieks, ka viņš licis pamatus Dziesmu svētkiem Latvijā. Stāsts iekustināja Neikena atkal-atzīšanu. 1975. gadā kopā ar tēlnieku Andreju Jansonu Umurgas kapos Jurim Neikenam, rakstniekam un Dziesmu svētku tradīcijas iedibinātājam, neprasot atļauju, uzlikām piemiņas akmeni.

1982. gadā sāku rakstīt «Gultu ar zelta kāju». Iecerētais stāsts rakstīšanas gaitā pieņēmās apjomos un galu galā izauga par savdabīgu epopeju. Pagaidām varbūt pēdējo šāda žanra darbu latviešu literatūrā, jo jaunie rakstnieki pārāk nervozi garai rakstīšanai. Priecājos, ka «Gulta» latviešu valodā izdota 195 000 eksemplāru.

1991. gadā sarakstīto noveli «Dieva Dēla dēls» uzskatu par nozīmīgu sava darba atskaites punktu jau atjaunotajā Latvijas valstī — kas ir mākslas un kas ir ticības patiesība, kāda ir mākslinieka un pravieša personības nozīme cilvēces ceļā?

Proza mani saista savdabīgi skata punkti, neatkailināti mākslinieciskie nodomi, laikmeta zīmju iestrādājumi. Pat tēlojot dzīves drūmākās, atbaidošākās ainas, vienlaidu nopietnību uzskatu par uztveres plakanumu. Svarīga man šķiet valodas kopšana, veidošana, kuplināšana. Duļķojumus iepludina mazjūtīgie saziņas līdzekļi, kas kāri pārtver izplatīto moderno švaukstismu. Un nabadzība atbaidoši sāk izpausties ne tikai sociālajā jomā, bet arī intelektā. Nevienam nebūs vajadzīgs vecs, pussabrucis valodas praulu šķūnītis, ko nemīļo, neatjauno, nekopj, bet ērmīgi izķēmo ar citur pakamptiem ielāpiem un atlauzām. Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados latviešu valodā ieviešas mani jaunvārdi: vaļasprieks, tālrāde, skrotzīmulis, žūžulis. No aizmirstības izrušināti tādi vārdi kā klupināša-na, bujums, karsējs u. c.

Atlikām runāts par latviešu literatūras piecdesmit gadu sašķeltību, par svešumu, kas valdījis starp rakstniekiem Latvijā un rakstniekiem Rietumos, par atklāsmes šoku, krītot okupācijas slogam, utt. Es to nevaru teikt. Mani allaž interesējis trimdas kolēģu darbs, un iespēju robežās apstākļu uzceltajā žogā esmu meklējis un arī atradis robus. Pirms divdesmit sešiem gadiem (1971) sākās sarakste ar Gunāru Janovski Anglijā. Dažādos apakšzemes grūdienos mūsu draudzīgās attiecības palikušas nesašķobītas. Es lepojos ar 1980. gada 1. decembra vēstulē rakstītajiem Janovska vārdiem: «Tu esi mans brālis. Patiesībā žēl, ka tikai amata brālis.» Šādi vai tādi esmu izjutis daudzu ārpus Latvijas mītošo kolēģu draudzību un labvēlību. Viņu vārdi: Velta Toma, Jānis Klīdzējs, Juris Soikans, Tālivaldis Ķi-ķauka, Uldis Ģērmanis, Indra Gubiņa, Irma Grebzde, Kārlis Ābele, Lūcija Bērziņa, Rita Gāle u. c.

Latviešu rakstniecības klasiķa Anšlava Eglīša darbi visu mūžu piesaistījuši manu vērību un kalpojuši par labu skolu, galvenokārt valodas un stila apjēgā. Anšlavs Eglītis pāri okeānam bija sekojis manam darbam un deva izsvērumu. Sākot ar 1980. gadu, viņš rakstīja man pats. Esmu vērtēts arī viņa vēstulēs brālim un rakstnieka dzīvesbiedres Veronikas Ja-nelsiņas kundzes vēstulēs, kas rakstītas pēc Anšlava Eglīša nāves.

Par savas dzīves svarīgāko notikumu uzskatu Latvijas neatkarības atgūšanu un piedalīšanos šajā vēsturiskajā notikumā. Man patiesība nav jāizurķē no politiķu ļoganajām nostādnēm. Es pats daudz kam esmu bijis aculiecinieks. Kā neatkarīgo Latviju nogremdēja, kā tā augšāmcēlās. Tāpēc vien, ka krievu murdā materiāli dzīvoju pieņemami, bet Latvijas likumdevēji mani paspējuši pamatīgi izģērbt, nostalģiju pēc aizgājušā neizjūtu. Tieši otrādi. Ar derdzību atceros izlikšanās un liekulības balagānu, kas sabiedrību uz melu kruķiem apvienoja gadu desmitiem ilgā baiļu kankanā. Šī iekārta, par laimi, bankrotēja, kad ķērās pie mūsu nacionālo interešu žņaugšanas ciniski atklāti. 1988. gada Radošo savienību plēnums apturēja plānu iznīcināt latviešu skolas, pārveidojot tās par divvalodīgām (kopskolām).

Mani nekad nav tirdījis jautājums, kurā pusē stāvēt. Savus uzskatus neesmu īpaši slēpis. Atšķirībā no krieviem, kas prasa «aizsardzību» zemēs, kuras paši agrāk okupējuši, es prasu pirmtiesības un aizsardzību latviešiem vienīgajā tēvzemē, kurā mūsu senči mitinājušies jau pirms četriem gadu tūkstošiem. Tāda mana nostāja bija 1988. gada disputos, to pašu sacīju 1991. gada barikāžu laikā.

Vārds vārdā to izklāstīju rakstā «Testaments» 1991. gada žurnālā «Karogs», ko iespieda Tallinā, jo Preses namu Rīgā bija ieņēmuši omonieši.

Pēc manas pārliecības, latviešu literatūrai liktenis lēmis būt tautas sirdsbalsij. Mums nav Mateja, Marka un Lūkasa, mums ir dainas ar mākslas valodā paustu nostāju visos dzīves jautājumos. Ķiku-ļa Jēkabs, pirmais zināmais latviešu dzejnieks, ritmizēti sūdz Valmieras novada dzimtļaužu bēdas. Jānis Ruģēns, viens no pirmajiem izglītotajiem dzejas mūzas kavalieriem, atbalsīgi jautā, kas tolaik daudziem gruzd prātos, — «kad atnāks latviešiem tie laiki, ko citas tautas tagad redz?». Poruka, Friča Bārdas, Annas Bri-gaderes darbi nav tikai talantīga, liriska sevis izteikšana. Nācijas garīgais satvars vai — kā mēdz teikt — tautas dvēsele tajos ir pamatu pamats. Dzeja un proza ir kā zvana skaņas svētdienas rītā, kas atrauj no dienišķām sīkrūpēm un aicina uz lielajiem būtības jautājumiem. Pumpurs, Auseklis, Rainis nebūtu tie, kas viņi ir, ja uzstātos vien savā vārdā vai ar kosmopolītisko piederību visiem un nevienam.

Tiesa, laiku pa laikam arī mūsu rakst-

niecību inficējusi formas spožuma vai globālas šķiriskas virboņas, vai Austrumu filozofijas mode. Slimības gan aizvien pārvarētas — slimotāju nav bijis daudz, un inficētie drīz atguvušies. Kāpēc par to vispār jārunā? Kāpēc jāklāsta patiesības, kas sen noliktas vietā? Ir Blaumaņa diskusija ar Jansonu-Braunu, ir Virzas strīdi ar Rihardu Rudzīti, ir Fallija, Linarda Lai-cena un citu traģisku mūžu pieredze. Diemžēl paaudze, kas par spīti nebrīvībai tēvzemē un citu kultūru ielenkumam trimdā piecdesmit gadus saglabāja latvietību, tagad, vecuma pieveikta, apklust. Par galveno spēku kļūst pēckara paaudze. Ar padomju skolu mērķtiecīgo apstaroju-mu, ar pēkšņi uzkritušās kosmopolītiskās popkultūras narkotiskajām devām, ar bērnišķi īsredzīgo pieņēmumu, ka Latvijas valsts ir neizbēgama realitāte vai — kas sliktāk — neizbēgams ļaunums (pie mums nekā laba nav, labais ir kaut kur citur), nacionālā apziņa novājināta katastrofāli. Gluži kā cirkus zilonis, kas pēc pareizi izpildītiem numuriem saņem cu-1 kura graudiņu, Latvija pašreiz pēc pareizām tūrēm laikmeta rēvijā saņem atmaksājamus kredītus. Svārstību laikā, kad

dažs labs fonds atalgo «pareizas» kultūras programmas un «laikmetīgus» mākslas darbus, tagadējā rakstnieku organizācija diemžēl vairs nav latviskās domas cietoksnis.

Vēsture, arī literatūra attīstās viļņiem. Jūsmas spārnotā 1905. gada dzeja pārtapa par dekadences faunu un klaunu kūleņošanu. Brīvības cīņu laikā ar Virzu, Skalbi, Akurateru un Plūdoni atdzima patriotiskā ieinteresētība. Trīsdesmito gadu sākumā vēlreiz sasparojās pasaules ideju invāzija. Vācu okupācijas laiku un piecdesmit gadu garo padomju okupāciju iezīmēja nepieredzēts nacionālā zemteksta dzejas uzplaukums. Jācer, ka tautas organisms spēs radīt jaunus Ruģēnus, Pumpurus, Brigaderes, Virzas, Skalbes, Aspazijas, Elksnes... Vēsture ļauj ticēt — izšķirošā brīdī par spīti maldiem un kļūdām mēs atkal saslēgsimies rokās un stāvēsim likteņa cienīgi.

Tas īsumā viss, ko vēlos pateikt. Pārējais izlasāms manos darbos. Kāpēc bija svarīgi, lai es ierastos pasaulē piedalīties spēlē ar nosaukumu «20. gadsimts», neesmu noskaidrojis. Savu lomu spēlēju pēc labākās sirdsapziņas. Pārkāpis septiņdesmit gadu slieksni, kalendārā raugos ādamsoniskā mierā.

Nāk vasara. Kas gan jaukāks par siltu, sārti zeltainu, mierīgu novakari, kad apvāršņa malai lēni tuvojas saule un vēl ir mirklis laika priekam par pasaules mūžveco, bet vienmēr jauno skaistumu.

Zigmunds Skujiņš

Rīgā 1997. gada marta

Satana eņģelis

Stāsts

Autors atgādina, ka viņa sacerējums ir literāras dabas un vērtējams ar beletristikas mērauklām. Meklēt vēl ko citu būtu apmēram tas pats, kā zvejot mākoņos.

Tie, kas interesējušies par latviešu trimdas dzeju, «Elles ķēķa» nosaukumu būs dzirdējuši. Šis vārds kā ekstravaganta bandrole apņem mūsu Ņujorkas literātu darbību piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, kad vēl bija dzīvs Linards Tauns. Viņa šaurais miteklis un gleznotāja Milta darbnīca zibeņoja un dārdēja bohēmas negaisīgajās mundrībās. Tomēr «Elles ķēķa» vārds nav dzimis no atraisītas fantāzijas kā savulaik Rīgā bieži deldētais «Zaļās vārnas» nosaukums vai vēstures grāmatās pieminētā Tērbatas «Pīpkalonijas» iesauka.

«Elles ķēķa» — Hell’s Kitchen — vārdu nes Manhatanas doku ostmalas rajons pie Linkolna tuneļa. No šīs vietas līdz Taimskvēram apmēram tikai kilometrs, tomēr «Elles ķēķis» maz atgādina debesskrāpju megapoles lepno centru. Te vēl novecojusi un panīkusi mirst tā

Ņujorka, ko aprakstījis Dreizers un Ficdžeralds. Sarkani, kaili ķieģeļu īres nami ar ugunsdzēsības kāpnēm gar ārsienām. Jaunceltnēm atbrīvoti apbūves laukumi. Žogu apņemti noplēšanai pamesti grausti. Nelielas viesnīciņas apmaksātam stundupriekam. Sīki krodziņi jūrnieku sauszemes vakariem. Lētu krāmu veikaliņi, banālu bilžu izrotāti kino-teātrīši. Pestīšanas armijas mitekļi un kuģu svilpju sasaukšanās.

Es to visu sastapu augusta mēnesī, kad Ņujorkā valda versmīga sutoņa, kas jo jūtamāku dara automašīnu dvingu un no atvērtajiem logiem un vaļējām durvīm palojošās eksotisko ēdienu smaržas. Stresa uzlādē vienlīdz dzirksteļoja gan no drudžaino apkārtskraidītāju mirdzošajām acīm, gan no pakrēšļos nīcēju nedabīgā sastinguma. Pinkaini fanātiķi uzvilktās balsīs apliecināja nezināmus dievus. Taukos smokoši vielu maiņas invalīdi likās peldam karstajā, viļņojošajā gaisā kā pārlieku uzpūstas gumijas lelles.

Varēja saprast, kāpēc Amerikā iebraukušos latviešu literātus un māksliniekus bija pievilcis tieši šis rajons. Samērā lēts, ērti pieejams. Bet galvenais — nomācošu slogu nebija uzspiedusi neviena milzīgās pilsētas etniskā minoritāte. Vietas raksturu nosacīja tuvā osta un dzīvespriecīgie jūrnieki.

Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit trešā gada augustā «Elles ķēķis» latviešu kultūrai jau bija nogrimusi gaismas pils bez augšāmcelšanās cerībām. Milts kā seno dienu dzīvs piemineklis, Amerikas likumu sargāts, par to pašu sen nojauktās darbnīcas īres maksu mitinājās modīgas augstceltnes cekulā. Bet tā bija iluzora sasaiste ar pagātni. Dzīvei ir ne mazums paņēmienu, kā jaunības pulcēšanās tieksmes pārvērst brieduma centrbēdzē. Kādreiz ciešais kodols, līdzīgi svētku raķetei, uzšāvies līdz apogejai, sašķīda sīkās dzirkstīs — atsevišķās ģimenēs, kas bija dabiska, neatgriezeniska virzība. Nešķiramie bohēmieši, kļuvuši par lektoriem, profesoriem, prominentiem sava žanra meistariem, pamazām vien izklīda pa malu malām, ļaudamies labklājības un iegūtā stāvokļa gravitācijai. Netrūka arī traģiski iezīmētu likteņu.

Par to un daudz ko citu runājām ar dzejnieku X, literatūras autoritāti, kura vārdu savā ziņā uzskata par «Elles ķēķa» grupas sinonīmu. Gadījums mūs saveda kopā viesībās pie dzejnieces Y. Atraidīt viņa laipno piedāvājumu būt par gidu ekskursijai uz «Elles ķēķa» rajonu nozīmētu to pašu, kā atraidīt Einšteina piedāvājumu izskaidrot relativitātes teoriju. Izskatījās, ka ekskursija interesēja arī dzejnieku, senās takas neesot pārstaigātas gadus piecus.

— Te atkal viss līdz nepazīšanai izmainījies, — viņš sacīja, kad staigājām pa teiksmotajām vietām. — Ņujorka ir plūstoša kā Mozus ticīgo Toras rullis — no viena gala atritina, no otra satin. Laime, ka vismaz «Malstrēms» savā vietā. Vai tu zini, kas ir «Malstrēms»?

— Jā, — es sacīju. — Edgaram Po ir novele «Nolaišanās Malstrēmā». Tālu ziemeļos Golfa straume radot milzīgu ūdens virpuli, no kura nespējot izrauties ne laivas, ne kuģi. It kā jūrā būtu caurums.

— Pareizi! — X smējās. — Arī šejienes virpulis mala jūru līdz dibenam.

No ārpuses «Malstrēms» šķita parasta ostmalas kneipe. Nišu sienas rotāja vecas gravīras ar fjordu ainavām, jahtu ragainie stūres rati un Noasa laika jūras

kartes. Pie griestiem karājās burukuģu modeļi un preparēta zobenzivs ar metru garu pīķi. Spriežot pēc kaktā iestumtā antikvārā pianīna, šad tad te arī muzicēja. Caur krāsainajām logu rūtīm telpā plūda sārta, vakarīga gaisma, kaut stunda bija agra un saule ne tuvu netaisījās rietēt.

— Es šaubos, vai Milts būtu apmeties «Elles ķēķī» un vai viņa darbnīca kļūtu par to, par ko tā kļuva, ja šeit nebūtu atradies «Malstrēms», — dzejnieks, mums abiem malkojot vēsu alu, aizklīda atmiņās.

Milts sākumā bijis piestājis citā Ņujorkas rajonā. Reiz atnācis uz ostmalu sagaidīt kuģi, ar kuru no Vācijas braucis viņa draugs, un nejauši iegriezies «Malstrēmā», ko vietējie dēvējuši par Scandinavian Cave — skandināvu būceni. Miltam ar angļu valodu toreiz vēl diez kā nevedies, izteiksmes tukšumos sprukuši latviešu vārdi. Un tad nu atklājies, ka «Malstrēma» saimnieks Miltu gluži labi saprot. Vīrs izrādījies no tā sauktajiem veclatviešiem. Vecāki, laimi meklēdami, viņu kā mazu zēnu uz Ameriku atveduši pirms Pirmā pasaules kara. Vecpuisis

Kristaps Ruzga sacījies dzimis Ašerādenē. (Kur šī brīnumvieta Latvijā atrodama, dzejnieks X nezināja un rādījās pārsteigts, ka Ašerādene tā pati Aizkraukle vien ir.)

Kad Milts jautājis, kāpēc uzņēmumam tāds dīvains nosaukums un kāpēc alu pasniedz Skandināvijas fjordu atvēsināju-mā, krodzinieks atbildējis, ka to izdomājis kneipes pirmais īpašnieks, arī latvietis, kurzemnieks no Valgundes Vilhelms Valters, kas Amerikā uzradies pagājušā gadsimta beigās. Toreiz skandināvu jūrnieki Ņujorkas krodziņos bijuši bieži sastopami. Vilhelms Valters runājis vāciski, kas blondajos vikingu pēctečos radījusi lielāku tuvības vilkmi nekā citos šeņķos skanošā angļu mēle.

Saskare ar latvietības idejas pārņemtajiem literātiem un māksliniekiem dzīves apgurdinātajā Ruzgā drīz vien atmodinājusi Amerikā reti sastopamo parādību — ideālismu. Un, līdzīgi tam, kā rūdīti bezbērnu pāri, beidzot tikuši pie atvases, vecāku pienākumos metas ar neprātīgu aizrautību, Ruzga latviskās kopības pārliecībā pēkšņi atklājis kopš jaunības gadiem meklēto, taču neatrasto eksistences jēgu. Starp «Elles ķēķa» kabūzīšiem

un «Malstrēmu» pastāvējusi vistaisnākā taka. Kad ķēķiniekiem apnicis pie Linarda vai Milta, tie skrējuši uz «Malstrēmu», kur Ruzga sutinājis skābos kāpostus un cepis cūkas krūtiņas. Savukārt ik reizes, kad Milta ūķī vai pie Linarda veidojies kas ievērības cienīgs, kā pašu cilvēks piedalījies arī Ruzga.

— Nav grūti iedomāties, kādi apvāršņi pavērās gara nabadzībā izbadinātajam krodziniekam, pēkšņi uzšūpojoties tik atšķirīgas domāšanas un rīkošanās sfērās, — dzejnieka balsi uzkarsēja jūsma. — Trimdinieku publika, kas toreiz šeit parādījās, bija iespaidīga. Operas solisti, glezniecības korifeji, aktieri, ap kuru vārdiem saistījās leģendas, grāmatu izdevēji, virsnieki, ķirurgi, inženieri, kuģu kapteiņi. Talantīgi rakstnieki, kas pa naktīm psihiatriskajās slimnīcās uzraudzīja garā vājos, filozofi, kas pelnījās, slaucīdami ielas, atkritumu aizvācēji, kas brīvajā laikā pasniedza latīņu valodas stundas. Un turpat blakus kā līdzīgi starp līdzīgiem no kara slaktiņa laimīgi izkļuvuši gados jauni pasaules klaidoņi, kas dienas vadīja bezrūpīgi kā putni gaisā.

Dzejnieks stāstot raudzījās manī, taču

acu iestingušais skatiens pauda, ka skopajos vārdos izteiktais viņam atklājās ar bagātām, spilgtām atmiņu ainām, kas ņirbēja garām kā arhīvā atrastas vecas filmas.

— Sāka iznākt žurnāls «Ilustrētais Mēnešraksts». Svaigi dibinātā redakcija atradās Kvīnsā luterāņu draudzes pagrabā. Taču latviešiem no sendienām ceļš uz baznīcu grumbuļains, bet uz krodziņu līdzens, un tā iznāca, ka žurnāla līdzstrādnieki un amatpersonas biežāk satikās «Elles ķēķī» nekā redakcijas telpās. Žurnālā redzamu vietu ieņēma nodaļa, ko saturu rādītājs sauca par dokumentālo prozu, bet mēs, redakcijas ļaudis pārsvarā jaunos gados, ne bez indīgas ironijas dēvējām par «atmiņu krematoriju». Jāsaka tomēr, ka lasītājos interese par šīm publikācijām turējās augsta.

Arī Ruzga uzcītīgi lasījis atmiņu stāstus, to apliecinājuši viņa jautājumi: vai atmiņas žurnālā varot iesniegt visi vai tikai noteiktu sabiedrisko stāvokli sasnieguši ļaudis? Ar ko dokumentālas atmiņas atšķiroties no literārām atmiņām? Kad paša atmiņas kļūstot par tādām, kas intere-

se plašāku sabiedrību? Apmēram tādā garā.

Dzejnieks X pastāstīja, ka par atmiņu tēmu viņam ar Ruzgu pirms tam iznākusi gandrīz vai tāda kā diskusija. Ruzga gribējis zināt, ar ko viedoklis atšķiroties no patiesības.

— Es viņam teicu, ka patiesības uz pasaules nemaz nav. Ir tikai viedokļi.

— Tas nevar būt, — Ruzga turējies pretī. — Ja viens saka, ka «Malstrēms» atrodas Amerikā, tad tā ir patiesība.

— Kā to ņem. Tikpat labi var teikt, ka «Malstrēms» atrodas zemeslodes gāzes slāņa — atmosfēras — dibenā. Tāpat kā zemeslodes šķidrā slāņa dibenā atrodas koraļļu kolonijas un gliemežu plantācijas.

Dzejnieks X apklusa un, ar neslēptu baudu iztukšojis alus kausu, pētīja sarkanīgajā gaismā zaigojošo stiklu. Es domāju, ka stāsts galā, un taisījos valodas vērst uz citu pusi, kad X ierunājās no jauna.

Reiz viņš atkal, ieracies redakcijas papīros, sēdējis, lūk, tur, pie tā galdiņa — dzejnieks ar īkšķi nevērīgi pār plecu pamāja uz klavieru pusi. Pienācis Ruzga ar briesmīgi savādu ģīmi un paziņojis, ka vi-

ņam svarīga runāšana. Ko es sacītu par tādu joku, ja arī viņš nodotu žurnālam kādu gabalu no dzīves.

— Jā, tieši tā viņš sacīja: «kādu gabalu no dzīves» un «ko jūs sacītu par tādu-joku». Man tolaik jau labi pazīstamā krodzinieka seja par jokošanu gan neliecināja. Varēja redzēt, ka «gabals no dzīves» Ruzgu mocīja kā uzstīvēts šaurs zābaks, ko nevar ne atstāt kājā, ne dabūt nost.

Es jautāju, vai viņš sācis rakstīt, un Ruzga atbildēja, ka tas diemžēl neesot noticis. Vīrs, no kura viņš «Malstrēmu» nopircis, valgundietis Vilhelms Valters esot pametis visādus jocīgus papīrus. Arī stāstu par savu nelaimīgo iemīlēšanos ellīgā eņģelī. Pierakstījums esot vācu valodā. Uz pirmās lapas varot lasīt Bosto-nas vācu žurnāla 1899. gada atteikumu publicēt. Un tā tas žūksnis guļot Rīgā pirktā koferī.

— Un kas ar to «gabalu no dzīves» notika?

— Nekas. Glabājas kā literārs pusfabrikāts, — dzejnieks turpināja runāt drastiskā vaļībā, taču tā vairs nelikās blīva. Cauri spīdēja tāda kā neapmierinātība ar

sevi, tāda kā vainas apziņa. — Mani tie papīri saskaloja pamatīgi, — viņš sacīja. — Atceros, manuskriptu izlasījis, nakts vidū zvanīju Jānim Rudzītim uz Stokholmu — «noticis apvērsums!». Par laimi, Eiropā vēl bija pieklājīga vakara stunda. «Kāds apvērsums?» Rudzītis nesaprata. «Literatūrvēstures apvērsums... »

Domāju, ka dzejnieks X intrigas kontūras piepildīs ar kaut ko tveramāku. Bet viņa solīdajā, amatiem un grādiem apliecinātajā amerikāņu augstskolas franču literatūras profesora sejā notika pārvērtības, kuru atsevišķas fāzes biju ievērojis jau agrāk, — mierīgajos, izlīdzinātajos padzīvojuša vīra vaibstos iezagās faunis-ka šķelmība, azarts un viltīga bezbēdība. Ar šādu seju nebija grūti viņu iedomāties lomā, kas aizgājušo gadu tālumā miglojās aiz platās laika upes. Kā cilvēciskas personības daļa šīs īpašības acīmredzot turpināja viņā dzīvot joprojām.

— Zini, kas man nupat parādās uz ekrāna! — viņš iesaucās. — Tas «gabals no dzīves» tev jāizlasa! Varbūt pat jāņem līdzi uz Rīgu un jānodod kādai bibliotēkai vai muzejam. Pēc «Ilustrētā Mēnešraksta» slēgšanas daļu arhīva paņēmu pie sevis. Garāža tādu mantu glabāšanai nudien nav piemērotākā vieta.

— Tu sacīji, ka manuskripts vācu valodā?

— Ir tulkojums. Mēs taču gribējām publicēt. Bet vienam kungam dikti nepatika, un redaktors sāka šaubīties. Tu brauc uz Garezeru? Ļoti labi. Es «gabalu» aizsūtīšu pa pastu. Kad mēneša beigās tiksimies Vašingtonā, varēsim parunāt. Pašlaik nav nozīmes.

Dzejnieka X solījums aizslīdēja man gar ausīm, interesi īpaši neaizkurot. Kaut kāds tur valgundietis, latviskās uzņēmējdarbības celmlauzis! Nu, vilks ar viņu! Katru likteni pa zīlei kā rožukroni neizvir-pināsi. Mana Amerikas atklāšana risinājās brāzmaini. Cilvēki un notikumi šaudījās apkārt kā lāzera zibšņi diskotēkā.

Bet vienu jauku dienu apsolītais sūtījums bija klāt. Nevis plāns lapiņu žūksnī-tis, kā pēc stāstītā tēlojās, bet itin iespaidīgs sainis kastveidīgā apvalkā. Visvairāk . vietas aizņēma teksta oriģināls cietos vākos. Svītrainās kantora grāmatas lapas bija kaligrāfiski pierakstītas ar brūnu tinti. Pavirši uzmetu acis pievienotajai fotogrā-

fijai: jaunlaulāto pāris, jādomā, tūdaļ pēc laulību ceremonijas. Uzņēmuma biezās kartona pamatnes mugurpusi rotāja puķaina firmas reklāma. «Photographisches Atelier A. Fergis, Mitau, Katholische Str N 32. Das Negativ wird aufbewahrt». Neliels mitruma traips un tāds kā peļu apgrauzts stūris. Laika deldi dīvainā kārtā visjūtamāk atklāja salīdzinoši jaunais latviskā tulkojuma mašīnraksts, kas varēja būt radies ap piecdesmit piekto vai piecdesmit sesto gadu. Uzklabināts uz lēta papīra, tas tagad rādījās aziātiski sadzeltējis. Kleberīgās mašīnas drukājums, jau rakstīšanas brīdī izklājies raibi nelīdzens, no pagātnes šurp lūkojās ar pieķepušiem burtu apaļumiem un pārlieku dziļi ieknābtiem punktu caurumiem.

«Maldi ir kā nezāles, kas atkal un atkal atjaunojas ar jauniem dzinumiem, bet mīlestības neprāta pārņemts cilvēks ir akls un bez apjēgas. Rūgto un nepateicīgo pienākumu — cik vien iespējams patiesi aprakstīt savu apmātību — esmu uzņēmies, viena vienīga nolūka vadīts: lai jauni ļaudis, kaislības pātagoti, tāpat kā es savā laikā, liekot visu uz mīlestības kārts, tiktu no mana neapskaužamā likteņa brīdināti.»

Vēstījuma iesākums likās patētisks un naivi pretenciozs. Taču, rēķinoties ar dzejnieka X dzīvo līdzdalību šajā lietā, lasīju tālāk. Ziņkāri kurināja arī neskaidras nojausmas.

Sekoja stāstījums par bērnību un senčiem. Vilhelma Valtera tēvs, «ķermeņa būves, apsviedības un iznesības dēļ» no vienkārša muižas puiša paaugstināts par barona kučieri, iemanto «labu ieredzēša-nu un ērtus dzīves apstākļus tajos laikos, kad ļaužu vairums Kurzemē dienas vadīja tumsībā, nabadzībā un bēdās». Tēvs savu stāvokli muižā vēl vairāk nostiprina pēc barona nāves, kad noteikšanu pārņem barona atraitne. Melnās drānās tērpto lielmāti tēvs vadā četrus gadus un septiņus mēnešus un tikai pēc tam, kad pārējie dzimtas locekļi par ieilgušajām sērām sāk kurnēt, baronese paņem iegātņos atvaļinātu cara leibgvardes kapteini ar divkaujā nocirstu ausi. Iznesīgā kučiera valdījumā nodod krogu. Tā Vilhelma Valtera tēvs, kas, saprotams, tolaik viņa tēvs vēl nebija, tiek pie mantas un sievas «no muižas freilenēm». Sieva izrādās vārga, un, kā ļaudis runājuši, «braulais krodzinieks viņu nobeidzis».

Pēc Vilhelma pasaulē laišanas viņa ilgi vārgst uz gultas. Vilhelmam lemtās dvīņu māsas piedzimst nedzīvas. Trešajās dzemdībās krodzinieces nīki plīvojošā dzīvības svece izdziest.

Vilhelma bērnības apraksti likās pārlieku plaši tverti. Stāstīts tika par krodzinieka likstām, par to, ka apkārtējās vācietes pie sliktu slavu iemantojušā krodzinieka nav gājušas, bet ņemt par sievu latvieti iedomīgais Valters, vecākais, negribējis. Tekstā tomēr atradās arī rindkopas, kas piesaistīja interesi kā pieteiktās intrigas turpinājums un liecināja par zināmām spējām aprakstīt izjūtas.

«Krogus ir vīriešu pasaule,» rakstīja Vilhelms Valters. «Sievietes bērnībā es redzēju maz. Varbūt tāpēc viņas mani tā valdzināja, kā allaž valdzina nepazīstamais un tas, pēc kā ilgojamies. Kad svētdienas rītos citi bērni gāja uz baznīcu mātēm pie rokas, es noskatījos uz viņiem ar kārām acīm un badu sirdī, kā neēdušie noraugās uz redzamiem, bet nesasniedzamiem gardumiem.»

Pirmo izglītību Vilhelms iegūst kaimiņu muižas privātskolā. Kopā mācās «kungu kārtas» (vietējo muižnieku un mācītāju) un «maksātspējīgo» (krodzinieku, dzirnavnieku, vagaru, bagāto saimnieku) bērni. Kurzemē nekad nav pastāvējušas tā saucamās draudzes skolas un tikumi šajā ziņā it kā ir vaļīgāki. Taču tikai šķietami, kārtu robežas saglabājas nepārprotami. Ainiņas no privātskolas dzīves Vilhelmu rāda kā jūtīgu, viegli ievainojamu zēnu. Ar laiku notiek lūzums. Sāk izpausties kaismīga tieksme izcelties, pārspēt privileģētos klases biedrus gan mācībās, gan pārgalvībās. Varētu pat teikt — lielība. Piemēram, Vilhelms plaši un tēlaini apraksta derības ar barona dēlu, ka pusnaktī viņš no tuvējās kapsētas atnesīs kapličas slotu.

Iestājoties reālskolā Jelgavā, Valters, jaunākais, sevi raksturo kā «ugunīgu ži-peri, kam žogi pastāv, lai tos pārkāptu, un straumes, lai pārpeldētu». Atsities tēvā, septiņpadsmit gadu vecumā viņš ir sešas pēdas garš, «augumā vēl paplāns, tomēr ar īsta vīra krampi un iznesību». Tēva vēlīgi gādātā nauda tiek tērēta uz nebēdu. Mācības gan tas nekavē, galva Vilhelmam laba.

«Dzīves pazīšanā» par viņa skolotāju un patronu Jelgavā kļūst attālāks mātes radinieks, kas manuskriptā figurēja kā krusttēvs. Veiksmīgais lopu tirgotājs, aizspriedumu negrožotais bonvivāns, apņemas Vilhelma «pieredzē ar sievietēm ienest nepieciešamo skaidrību». Vilhelms tiek aizvests uz vienu no Jelgavas četrām publiskajām mājām — pašu smalkāko ar iesauku «Versaļa».

«Mēs bijām dzēruši,» atzinās Vilhelms. «Līdz prieka mājas durvīm sekoju krusttēvam ālīgā bezbēdībā, naksnīgo pastaigu uztverot kā brangu joku. Pie tajā laikā jelgavniekiem labi zināmā divstāvu nama četrkantīgajām kolonnām un brūni krāsotajām lauvām lievenī mana dūša sašļuka. Mēģināju atkāpties, gudrodams visādus ieganstus. Bet manas bailes krusttēvu tikai iesparoja, un, smieklos locīdamies, viņš satvēra mani aiz mēteļa apkakles un, mierinoši plaukšķinādams uz pleca, izvadīja cauri satraucošajām durvīm, kā tramīgu zirgu noved garām kuļmašīnas dampim vai neparasti nokrautam vezumam.

No priekštelpas, kas patiesībā tāda krogus zāle vien bija ar dažiem vīriešu kārtas priekotājiem un bariņu neparasti ģērbtu vai — kā man toreiz likās — izģērbtu sieviešu, nonācām atsevišķā kambari. Krusttēvs teica — chombr se-pare. Gluži kā cietumsargs jaunpievestus cietumniekus mūs pavadīja nenosakāma vecuma dāma ar skolotājas seju un mei-tenīgām ģimnāzistes bizēm. Atšķirībā no iepriekšējā telpā redzētajām sievietēm viņa bija ģērbusies solīdi. Mode prasīja, lai eleganta sieviete atgādinātu piepūtušos balodi. Kuplo, uz priekšu izvirzīto guznu korsete vidus daļā spēji sašaurināja, garo taļļu noslēdzot ar uzpolsterē-tu, atpakaļ atšautu dibenu.

Krusttēvs izņēma no svārku kabatas portmoneju un, nevērīgi pāršķirstījis naudas žūksni, nosvieda uz galda desmit-rubļu palagu.

— Mīļā Ernī, es ļoti uz tevi ceru!

Mēs palikām divatā. Es drebēju, it kā nekurinātā istabā būtu gulējis bez segas un piepeši uzrauts no miega. Uz sievieti neskatījos, bet istabas kaktā stāvēja trimo spogulis, kas pārvērta mani par spiegu. Sieviete sāka lēni vilkt kleitu uz augšu. Apakšā nekā nebija, tikai stīpu režģis, kas apņēma viņas kailumu kā vaļīgs sprosts. Pacelts līdz padusēm, čaukstošais zīda čemurs aizķērās, nosegdams seju un sasaistīdams rokas. Sievietes pēkšņā smieklīgā nevarība mani atslābināja. Atļāvos ātru, nekaunīgu skatienu. Sārti bālajā miesas laukumā patiesībā gan redzēju vienīgi tumšo, spuraino ķīli. No klasiskās tēlniecības un pornogrāfiskajām bildītēm salipinātie aptuvenie priekšstati saņēma nāvīgu triecienu. Leknajā spalvu kušķī drīzāk izpaudās mājiens seno teiksmu virzienā par cilvēku un zvēru dažādajām kombinācijām.

— Labi audzināti jaunskungi dāmām palīdz, — viņa sacīja ar tēlotām skumjām balsī.

Pagājos tuvāk. Zīda kaudzi aizskāru tik vārīgi, it kā tā būtu pilna ar indīgiem putekļiem. Kleita pārvilnīja pleciem. Stīpu režģis noslīdēja gar kailajām gūžām. Iesmiedamās sieviete satvēra manu delnu un pievilka tieši pie t ā s vietas, par kuru priekšstati manī dzīvoja gan spēcīgi, gan iztēlē nepiesaistīti. Apmēram tāpat kā priekšstati par Dievu vai nāvi.

— Nu, apraugi, apraugi, nebaidies, nav jau pučka.

(Lasīdams manuskriptu, es šajā vietā apstājos. Kāds interesants vārds, pēdējā laikā no latviešu valodas pilnīgi izzudis!

Atgriezies Rīgā, meklēju pučkas skaidrojumu vārdnīcās, līdz beidzot atradu Vecā Stendera Leksikonā: doze. Manuprāt, tā ir kļūda. No bērnības atceros, ka mana vecāmāte ar pučkas vārdu saprata spelti, liesmojošu uguni.)

Prieka mājas epizodi Vilhelms nobeidza ar secinājumu:

«Tajā naktī uzzināju daudz. Taču, kad rīta krēslā abi ar krusttēvu devāmies projām, jutu drizāk šķērmu domību, nevis sajūsmu un atvieglojumu. Uzmācās skumjas, it kā kārotajā Ziemassvētku dāvanu sainī būtu atradis pavisam ko citu nekā gaidīto. Tikai daudz vēlāk sapratu, ka svētlaimīgā ekstāze, ko sauc par mīlestību un ko visi tā meklē, un tāda vienkārša vīrieša un sievietes savienošanās ir dažādas lietas. Mīlestībai ar divām miesām vien nepietiek, vajadzīgs trešais komponents — jūtas. Tāpat kā vārgi lodājošai kūlas gruzdei vajadzīga vēja brāzma, lai pārvērstos par liesmojošu uguns auļošanu.»

Vilhelms Valters reālskolu Jelgavā nepabeidz. Tuvāku paskaidrojumu nav. Teikts, ka Valters, vecākais, krogu izdevīgi pārdod un, iegūto naudu papildinot ar bankā sakrāto kapitālu, turpat Valgundes pagastā nopērk divi simti pūrvietas lielu zemes īpašumu. Saimnieka grožus uztic Vilhelmam.

Jaunie pienākumi, jādomā, viņa sirdij ir itin tuvi, jo plaši tēlots Vilhelma brauciens uz Berlīni pēc šaipusē maz pazīstamām lauksaimniecības mašīnām, lielas kūts būve un pārkārtojumi augu sekas sistēmā. Ieguldījumi atmaksājas. Lielupes līdzenumu ražības ziņā var salīdzināt ar auglīgo Nīlas ieleju. Pēc dažiem gadiem saimniecībai pievieno zemes gabalu ar māla krājumiem. Vilhelms nodibina akciju sabiedrību, uzceļ ķieģeļu cepli un kļūst par galveno akciju turētāju.

Tad īss, negaidīts teikums kā biedīgs krakšķis mierigi dūcošā motorā. «Nelaime nenāk viena. Tajā gadā, kad nomira tēvs, es ieraudzīju Elzu.»

No Valgundes līdz Jelgavai divu zirgu vilktos federratos pusotras stundas brauciens, ne vairāk. Reiz, visu dienu pilsētā noņēmies ar saimniecības un ķieģeļu cepļa lietām, Vilhelms, draugu pavadīts, iegriežas Saviesīgajā biedrībā ieturēt vakariņas. Tiek ēsts un dzerts. «Negribu sevi tēlot labāku, kā biju. Jautras kompānijas mani vilktin vilka, un, kad galvā sakāpa skurbulis, gars nesās uz ēverģēlī-bām.» Biedrības augšstāva zālē risinās savā ziņā ievērojams notikums — vietējie diletanti pirmo reizi Jelgavā latviešu valodā ceļ skatītājiem priekšā Šekspīra lugu pilnā apmērā.

Vilhelms musina uzkāpt augšā starpbrīdī paamizēties ar dāmām, palūkoties, kas tur sapulcējusies par publiku. Varbūt vērts palikt uz balli?

Kā gadās, kā ne, Vilhelms ar kompāniju nonāk zālē, kur notiek izrāde. Un te viņa acis burtiski pielīp vienai no tēlotājām. Viņu neinteresē ne luga, ne loma, ko tēlotāja izpilda, viņš kā sastindzis sēž un jūt, ka notiek brīnums. Viss apkārtējais — plašā telpa ar cilvēkiem, gaisu un skaņām — pēkšņi sarūk, sacentrējas līdz vienam vienīgam punktam.

«Redzēju tikai viņu, dzirdēju tikai viņu. Ja šodien man jāpasaka, kas Elzas balsī mani tā valdzināja, pie labākās gribas nevaru. Klausījos ar sevi visu. Kad viņa uz skatuves kādu brīdi apklusa, novilktā uzmanībā gaidīju ierunājamies atkal, kā pērkona negaisa laikā pēc viena zibšņa gaida nākamo.

Redzēju būtni, kas nebija vairs meitene, bet nebija vēl uzplaukusi sieviete. No viņas plūda žirgtuma un dzīvesprieka strāvojums tādā lādiņā, kādu līdz šim nevienā nebiju sastapis. Viņa likās sprieguma pilna kā ripulī satīta atspere.

Redzēju lielās, gavilējošās acis, slaido kaklu, kuplos, zeltaini rudos matus, kas cirtās sedza pieri un smagā, biezā vilnī nolaidās uz pleciem. Bet visvairāk mani saistīja noslēpums, kas no viņa3 staroja kā no jauna pilnmēness, kura izniršana virs apvāršņa vienlaicīgi ir saprotama un reizē tik neizskaidrojama.»

. Izrāde beidzas. Kalpotāji kroņlukturos aizdedz sveces un ienes gāzes lampas. Bet Vilhelmam šķiet, ka viss iegrimst tumsā. Joprojām skan aplausi un sajūsmas saucieni, ņudz drūzma, draugi kaut ko saka, kaut kur bīda, bet viņam prātā viena doma: gaistošais jāsatver un jānotur, saikne starp nule piedzīvoto un viņu nedrīkst pārtrūkt.

Vilhelms metas pa kāpnēm lejā, ielec biedrības priekšā snauduļojoša ormaņa kulbā un pavēl braukt uz tuvāko dārzniecību. Tur viņš liek «nogriezt visskaistākās rozes tik, cik var saņemt ar abām rokām». Atgriezies Vilhelms ar atvieglojumu redz, ka nekas nav nokavēts. Balle ir sākusies, un v i ņ a ir šeit!

«Kas notika, kad ienācu zālē ar milzīgo rožu pušķi? Cilvēks ar graudu spaini, ienākdams vistu kūtī, diez vai izsauc lielāku ievērību. Bet tas mani neinteresēja. Es redzēju vienīgi viņu. Stādījos priekšā, apliecināju sajūsmu.

Iztraucēta sarunā ar bālu slimīga izskata jaunekli, viņa, ar visu būtni turpinādama starot, manī paraudzījās diezgan izklaidīgi. Nelikās ne pārsteigta, ne iepriecināta. Iespējams, tāpēc, ka jau atradās galējas pacilātības nemaņā, ko vairs nebija iespējams kāpināt. Viņas skatienā varēja lasīt daudz. Un pirmām kārtām savas vērtības apziņu, kam viņa ļāvās ar milzīgu baudu. Viņa jutās vakara karaliene un nemēģināja to slēpt. Kāpēc es jau toreiz neapjautu bīstamās pretrunas, ko slēpa šis raksturs? Kārdinošā sievišķība meitenīgajā apveidā, sapludinātais šķīstums un izaicinošā dedzība, piemīlības svaigums, kaislais negantums — patiesībā tas viss jau bija iepriekšējs brīdinājums. Tikai es par to nedomāju.

— Cik skaistas puķes! — viņa pasacī-

ja un novērsusies turpināja sarunu ar jaunekli.

Nevērība pieder vakara karalienes lomai, man iešāvās prātā. Bet varbūt viņa kāro paildzināt uzvaras baudu?

Izmisīgi prātoju, ko iesākt tālāk. Par laimi, atradās persona, kuras klātbūtnei līdz šim nebiju pievērsis uzmanību, — melnā kleitā tērpta matrona ar melnu mežģīņu mantiju ap sirmajiem matiem. Elzas mātei Valgundes puse nebija sveša. Viņa pat atcerējās manu tēvu. Centos saglabāt uzmanību sarunai ar dižmanīgo kundzi, tomēr acis un sirds kavējās pie Elzas. Sākoties jaunai dejai, viņa un bālais jauneklis iejuka drūzmā. Pēc dejas viņu abu zālē vairs nebija. Atvainojos Elzas mātei un arī izmetos ārā. Man likās ārkārtīgi svarīgi viņu atrast.

Vairāku jaunekļu pavadībā Elza no skatuves aizkulisēm parādījās balles beigās. Mātes kundze nervozi cilāja rozes un neapmierināta raudzījās apkārt. Muzikanti vāca kopā instrumentus.

Par naudu danco velns. Spējīgs uz niķiem un stiķiem, sasēdināju Saviesīgās biedrības lielajos alusratos balles orķestri un, muzikantiem plēšot brašus maršus, pavadīju divjūgu ar Elzu un viņas māti līdz Svētes pļavām. Tas, ka es diriģēju, bija māžošanās. Labiem muzikantiem di-riģēšana nav vajadzīga.»

Tālākajās lappusēs Vilhelms gari apraksta savu mīlestības apsēstību. Neko nezinādams par mums šodien zināmo — par ķermenī mītošajām vielām dopamīnu un noradrenalīnu, kas izsauc simptomus, kurus jau pirms gadu tūkstošiem «Augstajā dziesmā» atspoguļojis ķēniņš Zālamans, Vilhelms ļoti precīzi notēlo feniletil-amīna molekulas (PEA) izraisītās pārmaiņas: nomoda sapņus, idealizēša-nu, ilgas, pavājinātas koncentrēšanās spējas utt.

Vilhelms mēģina Elzu sastapt, klimst pie viņas mītnes vārtiem. Kad, pametusi mācības ģimnāzijā, viņa atgriežas laukos, brauc uz vietējās baznīcas dievkalpojumiem, nīkst tuvējā kapsētā, visur, kur jelkādas cerības viņu sastapt. Elza no sarunām izvairās, uzvedas noraidoši. Bet Vilhelma tā jau nomizotos nervus brucina baumas un tenkas: Elza, Rīgā ciemodamās, pēc balles plika skrējusi apkārt Esplanādei, Elzas dēļ kāds jauneklis slīcinājies, Elzai precēts kavalieris.

Interese par saimniekošanu peld projām kā krasts no straumē ierauta slīcēja. Ne saimniecības, ne ķieģeļcepļa vadīšana nav darbs, ko var darīt cita starpā. Klīstot apkārt skumjā, neremdinātā garastāvoklī, roka sāk tvert pēc glāzītes. Krogos un restorānos Vilhelms kļūst bieži sastopams ciemiņš.

Viens labums no tā ir — krogā Vilhelms iepazīstas ar Elzas tēvu. Šis dīvainais kungs, izrādās, regulāri reizi nedēļā brauc uz Jelgavu skatīties ugunsgrēkus līdzīgi tam, kā angļu lordi regulāri brauc uz Derbiju vērot zirgu skriešanas sacīkstes. Pēc tam tēva kungs Jelgavas restorānā piedzeras līdz nemaņai un, viesnīcā izgulējis reibumu, atgriežas mājā.

Pēc kāda laika Vilhelms ievēro, ka Ro-zenvalda kungs (Herr Rosenwald) uz māju nebrauc ne otrajā, ne trešajā, ne ceturtajā dienā. Pat neiet skatīties ugunsgrēkus, tikai dzer, uzkāpj augšā «num-merā» izgulēties un dzer atkal. Kas par lietu, jautā Vilhelms. Esmu bankrotējis, Rozenvalda kungs atmet ar roku, saimniecība izputināta. Lopu mērī nokrita seši zirgi un sešpadsmit govis.

«Sapratu, ka tas zemiski, bet jaunā zi-

ņa mani uzmundrināja. Vējš iegriezās manās burās. Es kaunējos pats no sevis, bet mana apsēstība izrādījās stiprāka. Tai pretī turēties es nespēju. Vārdos Ro-zenvalda kungam izsacīdams līdzjūtību un nožēlu, sirdī priecājos, it kā pāri bezdibenim, kas mani šķīra no Elzas, liktenis sāktu būvēt tiltu.

Bet tas nebija viss. Drīz vien ausīs nāca ziņa par vēl lielāku nelaimi: Elza ar kādu gaisā pasistu aktierīti (acīmredzot to pašu slimīgo bālģīmi, kas viņu aplidoja Saviesīgajā biedrībā) aizbēgusi no mājām. Jelgavas viesnīcā policija abus saņēmusi ciet!

Man pārbrauca pāri kā dzelzs ritenis. Droši vien izklausīsies pārspīlēti, bet no tiesas gribējās mirt. Triecu pieri pret stenderi un raudāju kā nopērts puika. Gariem cēlieniem dzīvoju reiboņa dullumā. Greizsirdības trakumā iztēlojos visbriesmīgākos atriebības skatus. Galvenā vaininiece, bez šaubām, bija Elza. Bet arī gļēvais tēvs bija pelnījis sodu. Pieļaut meitai būt tik izlaidīgai! Un mīlošā māmiņa tāpat, droši vien līdzzinātāja, viltīgo nodomu slēpēja... Vajadzēja viņu aizmirst, atbrīvoties no domām, kas mani lēnām sagrauza un piemēsloja, kā ābolā ielīdis tārps sagrauž un piemēslo ābolu. Taču mīlestības apsēstībā es joprojām meklēju ceļu pie Elzas. Spriedums par viņas zaudēšanu stāvētu pāri maniem- spēkiem.

Galu galā jebkuros apstākļos var atrast ko cerīgu. Sāku prātot: Elza jau nav pazudusi, viņa atgriezusies mājās. Varbūt tur, Jelgavas viesnīcā, vispār nekas nav noticis. Varbūt Elza tagad visu nožēlo. Bez šaubām, skandāls tas ir. (Tajos laikos, mīļā stundiņ!) Lai apklusinātu ļaužu valodas un notikušo kaut cik sakoptu, Elzai atliek viens ceļš — iziet pie vīra, salaulāties ar piemērotas vērtēs cilvēku. Ka plikajam aktierītim viņu nedos, skaidrāks par skaidru. Situsi mana stunda!»

Vilhelms Valters izšķirošajam solim sagatavojas sev raksturīgajā stilā. Rīgā pie dārga drēbnieka pasūta rūtainu smalk-vilnas uzvalku. Uzzinājis, ka Parīzē vīriešiem modē nākušas salmu platmales ar plakaniem dibeniem, izraksta tādu pa pastu. Tad kopā ar puisi, kas izģērbts par sulaini-grūmu, divos zirgos jāšus ierodas Rozenvaldu mājās. Elza negaidīto ciemiņu uzņem «melanholiskā vienaldzībā». Rozenvalda kungs ir priecīgs par iespēju atkorķēt ciema kukuļa smalko pudeli, bet Elzas māte rādās patiesi iepriecināta par pašu ciemiņu. Vilhelma apgriezieni varbūt ir dīvaini, taču savāciskoto latviešu tipiskā pārstāve — «Daukšu» saimniece — apbrīno kundzis-kumu jebkurā izpausmē. Viņa Vilhelmu atzīst, jo viņam ir divas vērā liekamas lietas: vēriens un nauda.

Apciemojumi atkārtojas. Runas kļūst atraisītākas, lietišķākas. Elza sarunās piedalās reti, vienkārši pieceļas un iziet no istabas. Kad māte mēģina aizturēt, vēsi, bet rātni paraugās viņai acīs: «Es tūdaļ atgriezīšos.» Bet atpakaļ neatnāk.

Uzzinātais nav nekas priecīgs. Saimniecība ir parādu apkrauta. Ūtrupe durvju priekšā. Nu, varēja jau domāt! Elzai ie-precēšanās bagātās, vekseļu neapgrūtinātās mājās ir izdevība īstajā brīdī. Vai viņa varētu to nesaprast?

«Reiz, kad laimīgas nejaušības dēļ ar Elzu dārzā bijām palikuši divatā, nolēmu neziņai darīt galu. Atzinos savās jūtās, lūdzu viņas roku un jautāju, vai viņa gribētu kļūt par manu sievu.

Pretī raudzījās skaudras, tiešas, ne mazākajā mērā nesamulsušas acis.

— Pie viena noteikuma.

— Un kāds tas būtu?

— Jūs nopērkat «Daukšas».

Biju sagatavojies dzirdēt daudz ko, tikai ne tādu atbildi. Pie tam pateiktu balsī, kas iepriekš noraidīja jelkādas iebildes. Ar mokām piespiedos vismaz atklāti neizrādīt apjukumu.

— Mani kapitāli acumirklī jau ieguldīti...

— Pārdodiet savu saimniecību. Tā vērta apmēram 15 000 rubļu. Jums vēl paliks pāri.

Viss bija izrēķināts, viss bija apsvērts. Viņa noteica cenu mājai, bet tas skanēja, it kā viņa noteiktu cenu sev. Tieši un bez aplinkiem. Vārdi kā drēgns caurvējš. Divas vēlmes mani plēsa uz pusēm. Gribējās cirst pliķi un tajā pašā laikā mesties viņas priekšā ceļos. Kaut saprāts vārgi pretojās, ar sirdi nojautu, ka esmu uzveikts. Nevis sev viņa nosacīja cenu. Viņa bija noteikusi cenu man. Pašpārliecināta kā dieviete. Droša par savu varu, nešaubīga, ka darījums notiks. Kaut kas traks un pilnīgi neiedomājams! Bet tieši tāda viņa man likās iekārojama un vērtīga.

Mani pārņēma karātavu jautrība.

— Labi, — es sacīju, — jūs gribat, lai nopērku «Daukšas»? Es tās ņemu. Lieciet maisā!»

Tik veicīgi tādas lietas nekārtojas. Kamēr Vilhelms savām mājām atrod pircēju, kamēr piņķerējas papīru lietas, paiet ziema. Tikai 1886. gada 31. maijā Dāvis Rozenvalds-Rozenbergs paraksta līgumu, ar ko «Daukšas» nonāk Johannas Emīlijas, Elzas Rozenvaldes-Rozenber-gas līgavaiņa īpašumā par 14 880 sudraba rubļiem, kas galvenokārt aiziet saimniecības parādu nomaksai. Pēc trijām nedēļām Elzu un Vilhelmu Jelgavas vācu draudzes baznīcā salaulā.

Par laulībām manuskriptā sīkāk netiek stāstīts. Toties plaši aprakstīts kāzu vakars un «tas, kas notika pēc tam». «Mūsu attiecības bija nenormālas jau no paša sākuma,» atzīstas Vilhelms. «Bet es to nelikos manām, tiepīgi mierināju sevi, ka laulības visu noliks pareizajā vietā. Izvairīšanos no jebkādas tuvības pirms kāzām varēja izskaidrot ari ar viņas pārgalvīgā rakstura labām izmaiņām. Zināmā mērā es jutu pat gandarījumu. Taču kāzas neizmainīja neko. Izvairības vietā stājās pretestība. No ārpuses tas, iespējams, palika nepamanīts. Mēs skūpstījāmies, dejojot viņa man piekļāvās, staigājot piemīlīgi ieķērās elkonī; tikai es zināju, ka skūpsts patiesībā bija sakostu zobu trieciens, ka mīļā tiekšanās pēc manas rokas beidzās ar asu atgrūdienu.

Saērcināts, tomēr cerību nepamests kāzu apreibumā uz lieveņa mēģināju viņu apkampt pa īstam. Vēlme, kas izauga no patiesām mīlestības jūtām un dabiskas dziņas gūt apliecinājumu precēta cilvēka tiesībām, beidzās ar ko tādu, par ko vēl pēc šiem gadiem izjūtu pazemojumu. Bijām divi vien. Cieši aptvēris ap viduci, atspiedu viņu pret margām. Tā vietā, lai atmestu niķus un ļautos maigumam, Elza spēji parāva uz augšu savu spēcīgo ceļgalu. Tik augstu, lai sāpīgi trāpītu vīrieša visjūtīgāko ķermeņa daļu, kas — nav ko slēpt — tobrīd bija tapusi vēl jūtīgāka. It kā nekas nebūtu noticis, viņa iesaucās:

— O, piedodiet, man laikam drusku vīlās!

Sāpēs locīdamies, cīnījos pēc elpas, bet viņa nicīgā mierā pārbaudīja kuplās kāzu kleitas kritumu un ar paceltu galvu iegāja atpakaļ mājā.

Ar sasprindzinātu uzmanību gaidīju, kas notiks pēc pusnakts guļamistabā. Uzmācās nelabas nojautas. Tomēr satraukums mani uzlādēja ari ar nepacietības sparu. Galu galā katrs vīrietis būtībā ir mednieks; bet šķēršļi mednieku tikai iekarsē, ļpaši, ja medījums bija tik kārots, tik neprātīgi lenkts un gandrīz, gandriz jau rokā.

Starp mums un kāzinieku burzmu aizvērās durvis. Uz kāpnēm vēl skanēja dziesmas un klaigas, tad balsis attālinājās, noplakdamas par neskaidru, vienmērīgu murdoņu apakšstāvā, kur turpinājās dzī-rošana. Noliku uz galda Elzas mātes iedoto lampu. Otrā rokā turēju vīna pudeli, kādā vīzē iegūtu — pat nezināju. Elza ar sievas aubi galvā stāvēja dažus soļus notālāk. Pie sienas, vienmērīgi svaro-dams pendeli, skaļi taktēja pulkstenis.

Jūtu un alku pārpilns, saņēmu viņas labo roku ar laulības gredzenu.

— Sirdsmīļā Elza, šis ir laimīgākais brīdis manā mūžā. Ja tu zinātu, ko tas man nozīmē...

Viņa raudzījās manī ar jautājošu skatienu, bet roku neatrāva. Tas mani pievīla.

— Cik šeit smacīgi, — viņa nopūtās. — Lūdzu, attaisiet balkona durvis!

Gaiss, kas ieplūda pa atvērtajām durvīm, tiešām it kā noņēma no krūtīm slogu. Bija silta Jāņu laika nakts, blāzmaina, ar retām zvaigznēm.

Kad es pagriezos un gribēju atkal saņemt viņas roku, Elza sacīja: — Nopūtiet lampu, istabā sanāks odi.

Izpildījis pavēli, kas bija dibināta, ar vēl lielāku dedzību šāvos apskaut Elzu. Bet mani atkal apstādināja viņas loģiskā lietišķība.

— Jānovelk drēbes. Vai jūs kādu brīdi neuzkavētos uz balkona?

Šī prasība mani sarūgtināja. It kā no tā, kas pienācās man, kaut kas tiktu atskaitīts. Taču mīlestība nav šķirama no tieksmes kalpot, no rēķināšanās ar mīlamā cilvēka tieksmēm. Arī šoreiz nekurnēdams paklausīju. Satraukuma dzesēšanai līdzi paķēru vīna pudeli.

Atgriežoties istabā, tūdaļ manīju nesaprotamas izmaiņas. Bet kādas? Likās, pretī izlēca dziļš, tukšs klusums. Klusums, kas griezīgi sasprindzināja dzirdi. Vai tas bija no uzbudinājuma? Varbūt no vīna?

Laulības gulta istabas stūrī vidēja kā gaišs plosts. Uz krēsliem Elza bija izklājusi daļu no saviem intīmajiem noslēpumiem. Acis visu uztvēra steigā. Drebošiem pirkstiem pogāju vaļā pogas un atsaitēju mezglus, it kā izģērbtos pirms nošaušanas.

Sajūtot līdzās silto ķermeni, sastingu svētlaimē. Pagāja brīdis, līdz atguvu elpu. Lēni uzliku roku uz viņas krūtīm. Elza gulēja nekustīgi kā pamirusi. Viņa bija kaila. Aiz mīlestības un pēkšņi uzkritušām pateicības jūtām metos viņu skūpstīt, bet viņa aizgrieza seju.

— Nav nozīmes. Kājas ir saķēdētas.

Neticīgi smiedamies, pārslidināju plaukstu gludajam stilbam. Elza nemānījās. Pie potītēm abas kājas biezā mudžeklī bija notītas ar smalku ķēdi un saslēgtas ar priekškaramo atslēgu.

Tagad sapratu, kas, atgriežoties istabā, mani bija pārsteidzis. Pulkstenis negāja. Viņa bija izvilkusi pulksteņķēdi!

Ko man bija darīt? Apsēdos pie galda un vienā kampienā izdzēru pudeli. Vēlāk ļaudis runāja, ka kāzu nakti esmu nogulējis uz balkona ar spaini pagalvī. Viņi runāja patiesību.»

Kāzu viesi izklīst. Sākas ikdiena. Elza turpina Vilhelmu noraidīt. Cīņas gultā ir karstas. Elza aizbildinās ar sievietes sliktajām dienām. Viņas higiēniskā uzkabe, piestiprināta pie īpašas vidusjostas, atgādina viduslaiku nevainības bruņas. Vārdu sakot, Elzai cīniņos ir lielas priekšrocības. Turklāt viņa parāda bagātīgu izdomu. Pret Vilhelma skūpstiem, piemēram, viņa izgudro gulēšanu ar brillēm uz deguna. (Vilhelms domā, ka tās mātes īpašums, jo dienā Elza brilles nelieto.) Atklājusi, ka prieku Vilhelmam sagādā pat pieskaršanās viņas ķermenim, Elza fortifikāciju pastiprina ar muslīna biksēm, deviņpadsmitā gadsimta impozanto dāmu veļas gabalu ar stilbu starām pāri ceļgalu locītavām.

Tad Elza maina taktiku. Viņa paziņo, ka attiecības varētu būt citādākas, ja Vilhelms aizvestu viņu uz Rīgu izpriecināt pa teātriem un restorāniem. Viņa gribētu dzīvot labā viesnīcā un iegādāties dažus jaunus tērpus.

Saprotams, ka Vilhelms ir ar mieru. Kāda runāšana. «Manu zelta sieviņ, kāpēc tu jau agrāk neteici. Mocījies pati un mocīji mani!» Elza noņem brilles (tikai brilles!) un ļauj sevi noskūpstīt. Vilhelms

izlec no gultas un ar bikšaino Elzu uz rokām dziedādams dejo valsi. Viņš gaida Rīgas braucienu, kā bija gaidījis kāzu dienu.

Pirkstos izkūst vairāk nekā pieci simti rubļu, bet Vilhelms ir spārnos. Tās sešas dienas to vērtas! Pēc «Tanheizera» izrādes Vācu teātrī, pēc vizināšanās karietē pa Rīgas bulvāriem, pēc izmeklētām vakariņām sveču gaismā Pēterburgas viesnīcas restorānā Elza luksusnumura gultā zem brokāta baldahīna beidzot viņam atdodas. Vilhelms to apraksta tā:

«Manai mīlestībai pret Elzu nebija robežu. Atcerēties, ka dāvanai trūkst nevainības zīmes, nozīmētu šaursirdību un sīkmanību. Viņa kā lidojošs paklājs atkal un atkal uznesa mani debesīs; pacēlos mirdzošos augstumos, kritu saldos bezdibeņos. Salīdzinot ar viņas vētraino enerģiju, bezdibenīgo iedvesmu un, jādomā, attiecīgām fiziskām dotībām, pieredze, ko biju guvis pie citām sievietēm un pat profesionāles — «Versaļas» Emijas, likās bikla, gaudena meņģēša-nās. Nešaubījos, ka mūsu miesīgā tuvība ir sākums saskaņai pārējā. Jutos laimīgs: beidzot viens otru esam atraduši!»

Vilhelma prieki tomēr ir īsi. Atgriezusies mājās, Elza izmainās. Dienām ilgi dzīvo līdzās, vīru it kā neredzēdama. Staigā pagalmam riņķī un apkārt ar saspringtu seju, satrauktām acīm. Vilhelms grib zināt, ko viņa meklē. Elza atbild kaut kādās nesaprotamās penterēs. Kad Vilhelms, Elzas labā gatavs darīt iespējamo un neiespējamo, apjautājas, kā viņai trūkst, vai viņai nav kāda vēlēšanās, atbilde nāk vēl dīvaināka — visām sievietēm trūkstot brīvības gara, vīriešu egoisms esot piesūcinājis pasauli kā samazgu ūdens trauklupatu.

Gultā cīniņi vairs nenotiek. Bet tā nav tā Elza, par kuru atgādina atmiņas. Viņa pārbūrusies pusdzīvai krupenei līdzīgā būtnē, kas, it kā neredzamā ledus bluķī iesalusi, sastingušiem locekļiem un bez jebkādas atsaukšanās nejūtīga zviln ar viņu zem vienas segas.

«Kas cits man atlika, kā remdēties skurbulī,» jautā Vilhelms un elēģiski turpina: «Pateicīgu līdzdalībnieku atradu Rozenvalda kungā. Viņš gan jau bija alkohola tērētājs, kam jēgas zaudēšanai pietiek ar dažām glāzēm. Elzas māte sirdījās, apsaukāja mani par pavedinātāju, par nelaimes ievazātāju. Palaistā saimniekošana nepalika bez sekām. Pēc samērā labas ražas nokavēju graudu pārdošanu. Steigdamies nokavēto atgūt, sapinos ar blēdīgu starpnieku. Zaudējumi bija lieli.»

Ziemā abi nolemj vēlreiz «atņemt elpu» Rīgā. Naudas nav, bet vilinājums liels. Vilhelms paraksta vekseli. Atkal plaši dzīvo, atkal izšķiež lielas summas, bet saskaņas brīnums neatkārtojas.

Elza uzvedas neizprotami. Izgudro prasības, citu par citu trakākas. Kad Vilhelms, «līzdams laukā no ādas», sievas untumiem izdabā, viņu izsmej un ironiski pulgo. Naktīs viņa dažkārt raud. Vilhelms mēģina mierināt, izzināt, kas sievai vainas. Elza atbild ar naida izvirdumiem. Lai izsauktu Elzas plosīšanos, bieži pietiek ar vienu vārdu, ar vienu kustību. Notraukt mīlestības alcēju kā uzkritušu kukaini, sagādāt viņam saltu atžilbšanu la-matīgos izlīguma brīžos viņai, šķiet, sagādā baudu.

Vilhelma nervi ir sabeigti, viņa pacietības mērs pilns. Naidošanās viesuļos viņš vairs pār sevi nevalda, sit Elzu un žņaudz. Viņa paliek nepiekāpīga.

Trešā Rīgas brauciena laikā viesnīcas istabā kārtējā strīdus karstumā Vilhelms izrauj revolveri un pavērš pret Elzu.

— Nu šau, šauj, ko gaidi! — Elza raugās pretī ar degošām acīm. — Labāk jau nāve nekā tāda dzīve.

— Ko tu no manis gribi! — Vilhelms kliedz.

— Es no tevis? Neko. Bet tu dīrā manu dvēseli.

— Tukša runāšana!

— Tev viss ir tukša runāšana. Tu nemaz nezini, kas dvēsele ir!

— Elza, es tevi mīlu.

— Tu man esi kā valgs ap rīkli, kā lietuvēns uz krūtīm.

Saimniecība grimst acīm redzami. Vecais Rozenvalds ik dienas šūpojas starp reibumu un paģirām. Vilhelms braukā apkārt vai dienām neiznāk no istabas. Neizrīkotie kalpi slaistās. Kad pienāk termiņš izpirkt vekseli, naudas nav. Vienīgā izeja — mājā ielaist rentnieku, kas spēj samaksāt rentes naudu uz priekšu. Tāds vīrs, par laimi, atrodas.

Dzīve kļūst vēl ļaunāka. Naudas trūkums indē ik soli. Viņiem jāsaspiežas trīs istabās. Elzas māte atrodas vienmēr

līdzās. Visu dzird, visu redz, visam jaucas starpā. Apkārt biezē ienaida gaiss kā asi dūmi, slikti velkot skurstenim. Nāk virsū jauni parādu kārtošanas termiņi, rentes nauda iztērēta, nav ceribu, ka turp-i māk kas mainīsies uz labu.

Saimniecības putēšanu un attiecības ar Elzu Vilhelms apraksta divdesmit lappusēs. Kad viņš, it kā pamodies no narkotiskajiem maldiem, ar šausmām lūkojas uz savu dzīvi, nav saprotama, ne izskaidrojama dīvainā apmātība, kas viņu novedusi tik dziļā postā. Viņš nolād sastapšanās brīdi ar Elzu, visu nelaimju cēloni. Kāds spēks pie viņas ar neizskaidrojamu varu velk? Varbūt tā ir slimība? Varbūt nepārvaramā tieksme pēc vienas vienīgas sievietes līdzīga trakumsērgas ķerto patoloģiskām bailēm no ūdens un gaismas?

Pirmie priekšstati par Elzas žilbinošo skaistumu tagad viņam šķiet apstrīdama vīzija. Laika gaitā viņa mainījusies tūkstoš veidos, atklādamās arī ķēmīgās, muļķās, smieklīgās, alkatīgās, pat zvērīgās grimasēs. Kāds, piemēram, īstenībā izskatās viņas deguns, viņš tā arī nezina. Ir viņai sejas, kurās tas zīmējas smalki veidots, samērīgs, daiļš. Ir sejas, kurās rupju vaibstu vidū rēgojas neglīts dīvaina profila knābis. Tāpat viņas kājas dēvēt par glītām nav pamata. Tās ir masīvas, ar spēcīgiem ikriem, ar biezām potītēm. Nu ja, bet tieši tādas viņam... Un prātojumi sabrūk, izrādās tukši, izrādās lieki. Dusmodamies, cik viņa slikta, cik viltīga, cik ļauna, viņš taču domā par viņu. Jo nedomāt par viņu nemaz nav spējīgs. Viņš un viņa dzīve pilna ar Elzu kā akmens ar saviem raibumiem — nešķirami, neatdalāmi. Ja viņa neremdināmā tieksme ir slimība, viņam nav ne mazākās vēlēšanās izārstēties.

Pavasara pusē Elzai aprit divdesmit trešā dzimšanas diena. (Tikai divdesmit trešā, lasot manuskriptu, es nodomāju.) Pēc vakariņām, kas paiet sen nejustā saskaņā un, kā Vilhelms raksta, «no Elzas puses pat pieglaudīgā maigumā», jubilāre izsaka vēlēšanos paraudzīties, vai birzītē jau nebalsnē pūpoli. Viņi vēl nav tikuši laukā no pagalma, kad Elza metas Vilhelmam ap kaklu.

— Es šodien nolēmu, ka tā kā līdz šim tālāk dzīvot nedrīkst. Pavasaris ir īstais laiks, lai sāktu no jauna.

Vilhelms netic savām ausīm. Varbūt Elza atkal viņu muļķo? Varbūt viņai no dzimšanas dienas vīna sagriezusies galva? Bet runa izklausās patiesa.

— Es visu esmu apsvērusi. Te mums palikšanas nav. Pat ja parādi būs samaksāti, no rentes naudas mūsu ģimene iztikt nevar.

Elzas plāns ir laikmetīgs un, varētu teikt, pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu otrajai pusei gandrīz banāli raksturīgs: laime jāmeklē iespēju zemē Amerikā, uz kurieni pārceļotāji gāžas no malu malām. Avīzes par to vien raksta.

— Bet kas tad notiks ar «Daukšām»?

— Nekas sevišķs, mīļais. «Daukšas» jāpārdod. Daļa naudas mums ceļam un dzīves iesākšanai, daļa palicējiem.

— Un tu... Tu patiešām būtu braucēja?

— Ar vislielāko prieku!

Vilhelms ir apjucis. Neteikdams ne «jā», ne «nē», viņš muļķīgi smejas, plaukšķina rokas un izkliedz nedaudzās zināmās angļu frāzes. Par «Daukšu» likteni bēda maza. Ne tās Vilhelmam mīļas, ne citādi sirdij pieaugušas. Bet par Ameriku? Par Ameriku ir tā, it kā nakts vidū

viņu vilktu uz tumšu, svešu mežu. Kas tur sagaida — ne jausmas. Doma, ka viņš varētu būt Amerikā, Vilhelmam nekad nav ienākusi prātā. Ap Ameriku allaž pinušies priekšstati par kaut ko bezgala tālu, kam ar viņu nav sakara: karš par nēģeru atbrīvošanu, kovboji ar revolveriem pie jostas, indiāņi ar matos saspraustām spalvām un garām plintēm...

Bet vilcēja ir Elza, kas pati solās būt blakus. Necaurredzamā svešumā tik cieši piebīdīta viņam klāt, ka vienmēr būs sajūtama gan viņas elpa, gan sirdspuksti. Kur viņš viņai vienīgais tuvais, ar viņas likteni saistītais. Vai pēc tā viņš karsti nekāro un neilgojas? Amerikā katrs, kam galva uz pleciem un veikls ķēriens, varot kļūt par miljonāru. Katrs, kam nauda, ir barons, un katrs, kam lāpsta, Klon-daikā rok zeltu...

Naktī Vilhelms pilnā mērā var pārliecināties, kāda Elza viņam dzīvos blakus Amerikā. Viņa ļauj viņam to nobaudīt līdzīgi kā ābolu pārdevēja tirgū ļauj pircējam nobaudīt šķēlīti no piedāvātajiem āboliem. Vienu brīdi garā kreklā ar nakts-aubi galvā un aizdegtu sveci rokā durvīs parādās māte.

— Vai jūs nekaujaties? Man likās, es dzirdēju Elzu kliedzam.

Ģimene plānu atbalsta. Māte rādās pat apmierināta. Par saņemto naudu viņi Jelgavā nopirks nelielu pilsētas māju. Brāļiem un māsai nevajadzēs nīkt internātos. Priecājas arī tēvs — ugunsgrēki būs pa rokai.

Pašreizējais rentnieks «Daukšas» nopirkt nevar. Taču pircējs atrodas.

Elza seko, lai Amerikas braucienam visu rūpīgi sagatavotu. Bagāžai jāsaiet trīs lādēs. Savas smalkās kleitas Elza vest pāri okeānam netaisās. «Tur būs jāstrādā, nevis jāballējas,» viņa saka. «Kad tiksim pie naudas, pirksim jaunas.» Vilhelma uzvalki, jā, tie jāņem. «Lai tūdaļ var grozīties ļaudīs, atstāt labu iespaidu.» Ceļa naudai un biļetēm Elza izšuj Vilhelmam kaklā nēsājamu maisiņu ar zīda oderi, monogrammu un kokosa mizas pogu.

Augusta pirmajā svētdienā laimes meklētāji dodas ceļā. Atvadīšanās ir svinīga. Veco Rozenvaldu istabā deg sveces. Tēvs skumju (varbūt paģiru) aizžņaugtā balsī lasa ceļā pavadīšanas vārdus no Otrās Mozus grāmatas. Māte

dod svētību, asaras slaucīdama. Elzas māsa un brāļi raud, pulciņā saspiedušies.

Uz Žagari aizceļotājus un bagāžu ved rentnieks. Kāpēc tieši uz Žagari, autors nepaskaidro. Taču atminēt to nav grūti. Tiesa, Žagare neatrodas ne pie jūras, ne pie starptautiskas dzelzceļa līnijas. Bet tā jau ir vieta ārpus vāciskās kārtības. Tā ļau ir robežrajoniem tuva province. Turklāt Za-garē sparigi rosās ebreji, kuru lielā izmaņa robežu pāriešanā ir vispār zināma.

Žagarē Vilhelms «noņem viesnīcas numuru». Kamēr Elza pēc nogurdinošā brauciena atpūšas, viņš dodas «kārtot lietas». Rentnieks iebraucamā vietā pūtina zirgus. Vakarā visi satiekas restorānā un vēlreiz nosvin atvadas. Vilhelms raksta tā:

«Elza bija īpaši jautra un pieprasīja nobaudīt jaunus un atkal jaunus dzērienus. Priecīgs par viņas bezbēdību un lietu labo pavēršanos, labprāt izdabāju. Vai man varēja ienākt prātā, ka viņa mani tīšām apdzirda, lai pati ar rentnieku varētu sarunāt. Kā nokļuvām numurā, neatceros. Zinu tikai, ka otrā rītā jutos pārlieku nelāgi. Pajautāju, vai rentnieks aizbraucis uz māju, un viņa atbildēja, jā, jau naktī, kad šķīrāmies. Nevarēju tikt laukā no gultas. Elza nokāpa lejā un atnesa pudeli alus. Man vajadzēja atkal iet kārtot lietas. Elza sacīja, lai visu naudu līdzi neņemot, pārējo lai atstājot pie viņas. Tas man likās apdomīgi, tā arī izdarīju. Kad pusdienas laikā atgriezos, uz galda atradu zīmīti.

«Nemeklē mani un neuztraucies, bet ar mierīgu sirdi turpini ceļu tālāk. Es pārdomāju. Laikam būs prātīgāk, ja uz jauno vietu vispirms aizbrauksi Tu viens pats. Kad apstākļi kļūs skaidrāki, laid man ziņu. Tā būs vieglāk gan Tev, gan man.»

Pirms paraksta vēl bija daži vārdi, bet rūpīgi nosvītroti. Vēstuli izlasījis, sāku smieties un nevarēju apstāties. Mani pārņēma bailes. Sapratu, ka tā var smieties vienīgi prātā sajukušais. Aizspiedu muti ar delnu. Uz brīdi smiekli noslāpa, bet uznāca par jaunu.

Nokāpu lejā un pasūtīju tos pašus dzērienus, ko biju pasūtījis vakar, izdabādams Elzai.

Viesnīcu atstāju, kad uz apaļo akmeņu bruģa krita slapjš sniegs. Bija vēls rudens, varbūt arī jau ziema.»

Nauda notērēta. Par laimi, pirkstā vēl biezais zelta laulības gredzens un neskartas ceļa lādes ar mantām. Vilhelms izpārdod visu līdz pēdējam Žagares ebrejiem un gudro, ko darīt tālāk. Viņš saprot, ka nelabās ugunis, kas viņu no iekšpuses dedzina, nepavisam vairs nav naida, dusmu, sašutuma, apvainojuma ugunis. Jā, draņķīgi viņš jūtas, kas ir, tas ir. Bet tāpēc, ka atkal ilgojas pēc Elzas. Bez viņas viņš neprot dzīvot. Cirkā burvju mākslinieks, visiem redzot, pārgriež virvi un pēc tam ļauj pārliecināties: virve vesela. Arī viņa mīlestība pret Elzu, izrādās, ir tāda nepārgriežama virve.

«Vai Elzas izrīcību grūti saprast?» viņš prāto. «Viņa taču ātrsirdīga sieviete, izlutināta, untumaina. Visu pamest, doties uz tālu, nezināmu vietu nav joks. Uznāk bailes, dūša saskrien papēžos. Vai tāpēc tūdaļ jāspriež, ka tā ir viltīga bēgšana no manis? Vēstulē rakstīts skaidri un gaiši: «Uz jauno vietu vispirms aizbrauksi Tu viens pats.» Vispirms tu. Vispirms. Saprotama vēlēšanās. Būtībā nekas nav mainījies — es esmu vīrs, viņa mana sieva.»

Tomēr mainījies ir daudz kas. Arī viņš

nekur nav aizbraucis. Ja atkrīt «vispirms», atkrīt arī «pēc tam». Bet nauda notriekta. «Daukšām» cits īpašnieks. Vilhelms iedomājas sastapšanos ar Elzu, un viņam it kā uzmauc galvā aukstu dzelzs cepuri: aiz galda kā tiesneši sēž Elza, Elzas māte un Rozenvalda kungs. Izsmiekla izšķobītas sejas. Nosodījums katrā kustībā: «Ak tad no Amerikas jau atpakaļ! Ātri gan, ātri. Nu, pastāsti, kā tajā Amerikā tev klājās. Vecais uzvalciņš izskatās pašķīdis...»

Atvilkties kā sapērtam sunim ar nolaistu asti... Skaidrot vājumu... Taisnoties, lūgt piedošanu...

Vilhelms ar nokārtu galvu sūc degvīnu un nezina, ko darīt. Kad kvernēšanu nespēj izturēt, pastaigājas pa tukšām nomales ieliņām. Parasti vēlās vakara stundās. Ilgi stāv uz Svētes tilta un raugās melnajos, apakšā ņirbošajos ūdeņos. Draņķīgi maza upele, nav pat cerību tajā noslīcināties.

Kad pēdējā nauda iztērēta, notiek brīnums: Vilhelms Žagarē uz tirgus laukuma satiek bijušo Valgundes kaimiņu, kas viņam parādā lielāku naudas summu. Kaimiņš tikko uzpircējam pārdevis mežu.

Spēks, kas velk pie Elzas, pamazām vien — gluži kā iepriekš minētais Mals-trēma mutulis (varbūt Vilhelmam šis nosaukums iekrita prātā tieši toreiz?) — maļ viņu iekšā. Pretestības apļi kļūst mazāki un mazāki. Ilgas, liekas, nesūc, tās viņu kā urbi stāvus virpina iekšā paša izdzeltā bezdibeni.

Un tā vienu jauku pavasara dienu, vairs neprātodams, vairs nedomādams, Vilhelms sēžas baļķu vedēja tukšajos ratos un atgriežas Jelgavā.

Vai Elza dzīvo pilsētā, nav zināms. Viņš apmetas izbijuša skrodera mājā Pārlielupē pie Vecā ceļa. Vienīgais darbs, ko piesola, ir sīklopu slaktēšana lopkautuvē. Vilhelms sākumā piekrīt, taču norunātajā dienā neierodas. Kāds no bijušajiem ķieģeļu cepļa akcionāriem aizdod viņam nelielu summu. Vilhelms turpina nīkt pa krogiem.

Reiz vēlā vakara stundā Vilhelms kļūst liecinieks kārtējam ugunsgrēkam. (Koka Jelgavā ugunsgrēki nav retums.) Ziņkārīgo drūzmas pirmajā rindā rosās Rozen-valda kungs. Viņam sekodams, Vilhelms atklāj Rozenvalda jauno īpašumu Pētera un Zaļās ielas stūrī. Lai pārliecinātos, vai tur dzīvo ari Elza, Vilhelms aiz ceriņu krūmiem kvern līdz rītam. Tas izrādās svētdienas rīts. Braukā maiznieki un piena vedēji, apsējušies baltus priekšautus, rosās «dvorņiki», bet gājēju maz. No Ro-zenvaldu mājas tāpat neviens laukā nenāk. Beidzot Elzas māte ar grozu uz rokas aiziet stacijas virzienā.

Vilhelmam sirds tikai pamazām no rīkles gala atgrimst krūtīs, ļaujot daudzmaz tikt pie elpas. Piere nosvīdusi slapja. Vārgs, nevarīgs viņš atsēžas zem krūma kā pēc pārciestas sāpju lēkmes. Laiks būtu iet projām, bet Vilhelms nespēj aiziet, it kā saņurcītais, daudzcietušais uzvalks aizmugurē būtu aizķēries, pieāķē-jies. Viņam kaut pa gabalu gribas redzēt Elzu.

Beidzot viņa iznirst — grezna, žilbinoši skaista kā vēl nekad. Vilhelmam locītavās atkal iemetas nevarības mīkstums. Lai cik dīvaini liktos, tieši greznums un skaistums neļauj Vilhelmam pieiet viņai klāt. It kā viens ar zābaku atspertu viņu atpakaļ.

Kad viņš attopas, Elza jau aizgājusi labu gabalu. Uz kurieni viņa iet? Uz dievkalpojumu? Vilhelms paslepšus seko. Uz

105

14 — 1030

Lielās ielas gājēju daudz. Aiz dāmu saulessargiem, platajām cepurēm, ņirbošajām kleitām, aiz kungu vizītsvārkiem, re-dingotēm, šēzēm, aiz zemnieku pelēkajiem svārkiem, aiz zemnieču lakatiem, aiz švītu cilindriem un mazāk švītīgo pieplakušajām naģenēm Elza brīžiem skatienam pazūd, bet laimīgi atrodas. Nu jau tikpat kā pie pils. Dīvaini gan. Neies taču uz Pārlielupi?

Nē, uz Pārlielupi Elza neiet vis. Pie Volfa konditorejas gaida divriču aizjūgs — viegliem izbraukuma ratiem priekšā sidrabaini balta, dīdīga ķēve. Ieraudzījis Elzu, no ratiem pretī izlec jauns dragūnu virsnieks. Balti cimdi, zelta treses, zelta aksel-bantes. Elza kā vēja rauta pūka ielido sēdekli. Horunžijs veikli apgriež divričus un brauc tieši turp, kur ielas malā kā smadzenes pazaudējis stāv Vilhelms. Viņš paspēj vienīgi aizklāt seju rokām un nedaudz pieliekties. Elza redz tikai sev līdzās sēdošo melnīgsnējo dienvidnieku.

«Izjusto varu atstāstīt vien aptuveni,» Vilhelms raksta. «Kaut ko līdzīgu, iespējams, pārdzīvo cilvēks, kas pēkšņi ierauga, ka viņa roka nav vairs pie viņa pleca, bet guļ zemē pie kājām. Vai vēl ļau-

nāk — svešs suns to aizvelk pa ielas bruģi. Sāpes un zaudējuma mokas uzradās vēlāk, kad redzēto sāku apdomāt. Pirmajā brīdī biju pārsteigts un līdz nāvei izbrīnīts. Manī kā šaurā telpā ieskrējis putns plītējās viena doma: tas nav iespējams! tas nav iespējams! Bet, tāpat kā uz vienu pusi aizliekts zars sprūk atpakaļ, arī doma «tas nav iespējams» ieguva kustību pretējā virzienā. Ja redzētais ir īstenība, ja neiespējamais ir iespējams, tad es gribēju visu zināt. Visu. Mani pārņēma baiga, alkatīga ziņkāre.»

Vilhelms klimst pie Rozenvaldu pilsētas mājas un piesardzīgā neatlaidībā izseko Elzas gaitas. Atklājums seko atklājumam. Vietējās dragūnu regimentes horunžiju sauc Kucevalovs. Viņš ir pusta-tārs, pusmazkrievs. Netālu no kazarmām viņš īrē savrupmāju ar greznu dārzu. Elza Kucevalova miteklī ir bieža viešņa. Tvanīgās vasaras novakarēs pāri sētai atlido horunžija dziedāto romanču kaislīgās skaņas. Klavieru pavadījumu droši vien spēlē Elza.

Tumsas aizsegā Vilhelms ierāpjas koku zaros, lai redzētu, kas notiek dārzā un aiz gaišajiem logiem. Pēc kāda laika

107

14* — 1030

viņš ir uzzinājis, kas vēl mājā dzīvo, kurās telpās uzturas. Viņš kļūst aizvien pārdrošāks, iezogas dārzā un spiego bīstamā tuvumā. Redzētais vienlaicīgi sagādā «gan neizsakāmas mokas, gan saldu, apdullinošu baudu. Brīžiem šķita, ka kļūstu ārprātīgs,» raksta Vilhelms. «Elza, sieviete, ko es neprātīgi mīlēju un kuras noslēpumiem piekļūt alku vairāk par visu pasaulē, te atklājās tik dziļā intimitātē, kas aizrāva elpu un lika drebēt iekārē. Tikai manā vietā kopā ar viņu atradās cits. Līdz ar to tas, kas manos sapņos un atmiņās pastāvēja kā dzīves augstākā vērtība, pārtapa it kā zemiskā parodijā. Noslēpumu vairs nebija. Pats savām acīm pietiekami biju redzējis. Kāpēc es turpināju klimst pie Kucevalova mājas? Vai tiešām bez tā jau nespēju iztikt kā narkomāns bez jaunas indes devas?

Un tad man prātā iestrēga dīvaina doma: viņa zina, ka es skatos. Manu ložņāšanu ap māju viņa sen atklājusi. Un tagad visu dara tīšām, lai mani mocītu. Nē, tā turpināties nedrīkstēja. Viņas nekrietnībām bija jādara gals.

Tovakar ilgi un rūpīgi mazgājos, apvilku tīru veļu. Kā pirms divkaujas, kā pirms

dievgalda. Bikšu kabatā iebāzu veco sataupīto revolveri un devos uz Kucevalova māju. Bija silts, apmācies rudens vakars. Kucevalovs ar divričiem Elzu atveda pie gaismas. Līdz tumsai gaidīju viņpus žoga, tad ielēcu dārzā un paslēpos aiz krūmiem pie viesistabas loga. Pēc stundas vai drusku ilgāka laika no viesistabas viņi pārcēlās uz blakus telpu.

Mainīju posteņa vietu un pacietīgi gaidīju, kamēr izdzisa lampas rozā gaisma. Plāns man bija izstrādāts, neko prātot nevajadzēja. Kad gaisma nodzisa arī kalpotāja un virējas istabā, iekāpu pa logu virtuvē. (Biju ievērojis, ka virtuves logu neaizver.) Sērkociņus nēsāju kabatā. Lampu atradu uz galda. Lampai bija stikla guzna un gara sudraba kāja. Man iešāvās prātā: «Redz, cik ērti nest.» Ar lampu vienā rokā un revolveri otrā aizgāju līdz guļamistabas durvīm. Pieklaudzināju ar revolvera stobru. Durvis atgrūdu ar kāju.

Negribīgi pamodušies, viņi raudzījās uz mani kā uz spoku. Kucevalovs vairāk ar īgnumu nekā ar izbailēm. Elza klusi iekliedzās, kailajām krūtīm raudama pāri palagu.

— Kas jūs tāds? Ko vajag? — horun-žijs viebdamies krieviski uzkliedza.

— Atnācu paprasīt savai sievai, vai viņa nav aizmirsusi mājās laulības gredzenu.

To sakot, es drusku sastomījos. Man arī laulības gredzena vairs nebija.

Kucevalovs lēni stiepa roku uz naktsgaldiņa pusi. Sapratu, ka viņš meklē revolveri. Taču ar to vien, ka es to z i n ā j u , man nepietika. Gribēju par to pārliecināties. Jā, tieši tā. Pēkšņi revolveris viņam bija rokā un pavērsās pret mani.

— Kopjaties pie velna! — viņš pavēlēja.

Atskanēja šāviens, un lampa manā rokā sašķīda. Degošā dakts krītot aizdedzināja izlijušo petroleju. Uzšāvās sārts, ugunīgs krūms. Plīvojošajā gaismā savā priekšā ieraudzīju kailo Kucevalovu. Izšāvu uz viņu un metos laukā pa durvīm.

«Atjēdzies sapratu, ka esmu atkal ceļā uz Žagari. Sākumā gāju kājām, vēlāk par mani iežēlojās viens otrs zirdzinieks. Tagad Ameriku patiešām redzēju kā vienīgo iespējamo ceļa mērķi un glābiņu. Ceļa naudu izdiņģēju no zināma Žagares ebreja. Parāds ar augstiem procentiem bija jāatdod Amerikā.»

Ar šo piezīmi atmiņu stāstījuma latviskais tulkojums beidzās. Vācu valodas oriģinālā vēl bija norādīts, ka «es, Vilhelms Valters, šo savu dzīves bēdu stāstu citiem daru zināmu Ņujorkas pilsētā 1908. gada adventu laikā, kad stilba kaula lūzums četrdesmit astotajā mūža gadā mani piesaistījis pie gultas. Man ir sieva un divi dēli — Ferdinands un Bobo. Parādus esmu nomaksājis. Paziņas mani apskauž kā veiksminieku un laimes lutekli. Taču joprojām kā tumša ēna mani pavada atmiņas par jaunībā izciesto likteņa sitienu. Mīlestība kā atmaksu saņēma nodevību. Būtne, ko es pielūdzu, izrādījās sātana eņģelis. Izdalīta uz daudziem, mana atmiņu nasta varbūt kļūs vieglāka. Kaut tā būtu!»

Ilgi pētīju sūtījumam pievienoto fotoattēlu. Tik dīvainu jaunlaulāto uzņēmumu redzēju pirmoreiz. Nebija ne parastās plecu sakļaušanās, ne mīlīgās roku sa-āķēšanās, nebija pat abu figūru kompozi-cionāla apvienojuma kopīgā plankumā. Viņi stāvēja pilnā augumā viens otram pretī, taču it kā katrs par sevi, un ar pagrieztām galvām raudzījās fotogrāfa objektīvā vai varbūt kaut kur tālumā. Vilhelma seja ne ar ko īpašu neiezīmējās. Švītīgi uzskrullētās ūsas likās nejaušas, tā kā mākslīgi pielipinātas. Gaišie, biezie mati, virs augstās pieres atbilstoši tā laika modei galvas vidū pāršķirti, krita divos nokarenos viļņos. Elzas seja hipnotizēja ar plati ieplesto acu mirdzumu. Acis sejas pārējos elementus — pilnīgās lūpas, pagaro neiezīmīgās formas degunu un nevienādās uzacis — noturēja attiecībās, kas kopumā veidoja savdabīgu skaistumu. Bet, liekas, tieši tāpēc, ka kopiespaida pamatu veidoja šī trauslā nejaušība, nojauta atklāja iespējas šai sejai ātri kļūt asai, rupjai, skarbai. Bet varbūt priekšā čukstēja ne tik daudz nojauta kā tas, ko atcerējos no viņas vēlāko gadu attēliem. Galu galā šī seja man bija labi pazīstama...

Mēneša beigās Vašingtonā vēlreiz sastapos ar dzejnieku X. Latviešiem, kas pēc Otrā pasaules kara izklīda pa pasauli no Vācijas bēgļu nometnēm, ir paradums, iebraucot svešā valstī vai svešā pilsētā, viesnīcās neapmesties, bet mitināties pie kāda sendienu drauga vai paziņas. Un praktiskā izlīdzēšanās kļūst par tādiem kā atkalredzēšanās svētkiem. Arī dzejnieks X Vašingtonā bija apmeties pie jaunības drauga, pensionēta zobārsta. Izbeidzis naudas pelnīšanu, viņš nodevās dzīves baudīšanai. Pateicoties baudas avotam — latviešu literatūrai — eks-zobārsta māja uz dažām dienām kļuva arī par manu pajumti. Tā sanāca, ka gan mājastēva, gan svētku noskaņā iestigušā dzejnieka X, gan arī mana rakstura vājības dēļ sarunai par Vilhelma Valtera manuskriptu diezgan ilgi netikām klāt. Un tomēr tas mirklis pienāca.

— Nu? — dzejnieks X jautāja, un sejas izteiksmē skaidri izpaudās triumfs par vienīgo iespējamo atbildi. — Vai es toreiz, zvanīdams Jānim Rudzītim uz Stokholmu, meloju? Vai tas tiešām nav apvērsums literatūrvēsturē? Parādās Vilhelms Valters, cilvēks, kuru Aspazija kā savas biogrāfijas līķi ir apglabājusi dziļā alā, priekšā aizveļot vēl smagāku klints bluķi nekā savulaik no krusta noņemtajam Pestītājam. Pēc pusgadsimta bluķis nu novelts, un Valters visiem rāda savas rētas!

— Man interesants liekas pavisam kas cits, — es sacīju. — Spriežot pēc uzrakstītā, Vilhelms Valters nodzīvojis mūžu, tā arī neuzzinot, ka viņa «sātana eņģelis» ir latviešu literatūras vaidelote, mīlestības smalkāko stīgu koklētāja, latviešu tautas zieds un lepnums dzejniece Aspazija. Vai Ruzga to zināja? Vai jūs ar viņu par to parunājāt?

— Diemžēl. Darbu juceklī neienāca prātā. Vai aiz jaunības paviršības. Visticamāk, ka arī Ruzga nezināja, bet nojauta nelika mieru. Tāpēc uztraucās un manuskriptu kādam gribēja parādīt.

— Kāpēc Vilhelma atmiņas toreiz nepublicējāt?

— Sprieda, ka Aspazijas biogrāfijas revidēšana var sakaitināt daudzus abonentus, var apdraudēt nacionālās kultūras vērtības. Rudzītis iesacīja pirmāk rūpīgi pārbaudīt, vai visu nav sagudrojis kāds velna dzinējs, kāds mistifikators...

— Vai Ruzga apliecināja, ka manuskriptu saņēmis no Valtera?

— Tu arī šaubies? — dzejnieks X iesmējās.

— «Šaubies» nebūs īstais vārds...

— Atceries, es tev stāstīju par diskusiju ar Ruzgu, — dzejnieks mani skarbi pārtrauca. — Patiesības uz pasaules nav! Ir tikai viedokļi. Tiesības uz savu viedokli ir arī Vilhelmam Valteram. Drīz būs riņķī simt gadi, kopš pieejams vienīgi Aspazijas viedoklis: Valters dzērājs, Valters izputinājis «Daukšas», Valters aizbēdzis uz Ameriku. Man ne prātā nenāk uzņemties atbildību, ka Valtera rakstītajā viss ir Dieva taisnība. Bet, lasot Aspazijas pašas sacerēto autobiogrāfiju «Mana dzīve», nevar nepamanīt pretrunas, kas pieļauj arī notikumu citādāku tulkojumu. Piemēram, kā Valters varēja izputināt «Daukšas», ja tās bija izputinātas pirms Valtera iznākšanas spēles laukumā? «Daukšas» Valters saņem nevis kā Aspazijas pūru, bet nopērk no Aspazijas vecākiem. Kā var sacīt, ka Valters uz Ameriku aizbēg, ja Aspazija pati viņu uz Žagari pavada? Un Aspazijas atzīšanās par atpakaļceļu no Žagares, kad rentnieks Strazdiņš, viņu «iedomājies par vieglas dabas sievieti», Kalnmuižas silā attiecīgi sāk uzvesties. Naivi ieņemt galvā Aspazijas dzīvi kā seklu, dzidru strautiņu, caurredzamu līdz baltām grunts smiltiņām. Viņas dzīve ir dzelme ar visu, ko dzelmes mēdz glabāt. Nav jēgas iztēloties dzejnieces ceļu taisnāku, nekā tas bija. No nemīlestības uz mīlestību. No mīlestības uz vientulību. Viņu nēsāja uz rokām, kad viņa, iesācēja, šokēja publiku. Kad viņa patiesi kļuva liela dzejniece, reti kurš viņu vairs atcerējās.

It kā no savas nopietnības sakaunējies, dzejnieks X palaida ellesķēķisku delverību — ar cēlu žestu gluži kā priesteris hostiju trauku izstieptās rokās augstu pacēla ziedu pilnu puķu vāzi.

— Sumināsim dižo dzejnieci Aspaziju! Sumināsim nemirstīgo poēziju!

«Ir dzeja — apskaidrota debesmeita, Kas pekles karstiem skūpstiem ļāvusies; No visām zvaigznēm viņas liktens zīlēts: No Dieva apžēlots, no velna mīlēts!»

Senais stāsts manī turpināja skanēt kā spēcīgs akords pedāļa neizdzēstās klavierēs.

— Jā, — es sacīju, — patiešām muļķība te laikam būtu meklēt vainu un vainīgo. Mani māc aizdomas, ka nelaimju vairums ceļas nevis no tā, ka pasauli pārplūdina netaisnība, bet gan no tā, ka uz pasaules pārāk daudz taisnību. Katram sava...

1996

Bibliogrāfijā

Latviešu valodā

Ceļi un krustceļi. Stāsts. R., LVI, 1954 Varavīksne. Stāsti un tēlojumi. R., LVI, 1955 Esmu dzimis bagats. Stāsti. R., LVI, 1956 Šķēps un roze. Kinoscenārijs. Rigas kinostudija, 1959

Kolumba mazdēli. Romāns. R., LVI, 1961 Kolumba mazdēli. Romāns. R., LVI, 1963 Ciemiņš no viņpasaules. Stāsti. R., LVI, 1963 Fornarina. Romāns. R., LVI, 1964 Spēka zars. Stāsti bērniem. R., LVI, 1964 Kolumba mazdēli. Romāns. R., Liesma, 1966 Sudrabotie mākoņi. Romāns. R., Liesma, 1967 Fornarina. Romāns. R., Liesma, 1968 Zebras āda. Noveles. R., Liesma, 1968 Kailums. Romāns. R., Liesma, 1970 Balzams. Stāsti. R., Liesma, 1972 Brunču medības. Komēdija. R., Liesma, 1974 Vīrietis labākajos gados. Romāns. R., Liesma, 1975

Uzbrukums vējdzirnavām. Stāsti, noveles. R., Liesma, 1976

Zibens locišana. Apceres, sarunas. R., Liesma, 1978

Sveiks, miļais Blaumani! Luga. R., Karogs, 1978, nr. 12

Sermuliņš uz asfalta. Stāsti. R., Liesma, 1980 Jauna cilvēka memuāri. Romāns. R., Liesma, 1981 Gulta ar zelta kāju. Romāns. R., Liesma, 1984 Gulta ar zelta kāju. Romāns. R., Liesma, 1985 Izlase. Pirmais sējums. R., Liesma, 1986 Izlase. Otrais sējums. R., Liesma, 1986 Izlase. Skolas bibliotēka. R., Zvaigzne, 1986

Abpus durvīm. Fantazija un dzīve. R., Liesma, 1988

Sarunas ar jāņtārpiņiem. Atmiņu stāsti. R., Preses nams, 1992

Stāstītāja svētdiena. Noveles. R., Daugava,

1994

īsumā. Domu izteikumi. R., Likteņstāsti, 1996 Jātnieks uz lodes. Cilvēki, laiks, atziņas. R., Preses nams, 1996

Citās valodās

Внуки Колумба (Kolumba mazdēli). Роман M., Мол. гвардия, 1961. Krievu vai.

Молодые (Kolumba mazdēli). Роман. M., Гослитиздат, 1961. — Krievu vai.

Kolumbo anukai (Kolumba mazdēli). Vilnius,

Valst. grož. lit. l-kla, 1963. — Lietuviešu vai.

Внуки Колумба (Kolumba mazdēli). КиТв ДержиКвидав УРСР, 1963. — Ukraiņu vai. Kolumbuse lapselapsed (Kolumba mazdēli). Tallinn. ERK, 1964. — Igauņu vai.

Хрон1ка одн1е'Г ночи (Vienas nakts hronika).

КиТв Днтро, 1965. — Ukraiņu vai.

Форнарина (Fornarina). Роман M., Мол. гвардия,1965. — Krievu vai.

Молодые (Kolumba mazdēli). Роман. M.t Известия, 1967. — Krievu vai.

Силач (Spēka zars). Рассказы для детей. P., Лиесма, 1968. — Krievu vai.

Когда приходит любовь (Kad atnāk mīlestība). Рассказы. P., Лиесма, 1968. — Krievu vai. Серебристые облака (Sudrabotie mākoņi). Роман. P., Лиесма, 1969. — Krievu vai.

Ср1бни хмари (Sudrabotie mākoņi). Khīb Молодь, 1970. — Ukraiņu vai.

Kolumba mazdēli. Romāns. Tbilisi, Merani, 1971.

— Gruzīnu vai.

Vienas nakts hronika. Stāsts. Tbilisi, Nakaduli, 1972. — Gruzīnu vai.

Бапьзам. Рассказы. M., Худож лит., 1976. — Krievu vai.

Mees parimais aastais (Vīrietis labākajos gados). Tallinn, Eesti Raamat, 1976. — Igauņu val. Мужчина во цвете лет (Virietis labākajos gados). Роман. M., Сов писатель, 1977 —

Krievu val.

Pieta (Pieta). Story. R.t Liesma, 1979. — Angļu val.

Внуците на Колумб (Kolumba mazdēli) Варна,

Г., Бакалов, 1979. — Bulgāru val.

Vyras pačiame žydijime (Vīrietis labākajos gados). Vilnius, Vaga, 1980. — Lietuviešu val.

Мьж в расцвета на силичи (Vīrietis labākajos gados). София, Нар. култура. 1980. — Bulgānj val. Pan v nejlepšich letech (Virietis labākajos gados). Praha, Lid. nakl., 1981. — Čehu val.

Muž v najlevšich rokoch (Virietis labākajos gados). Bratislava, Tatran, 1981. — Slovāku val. Нагота (Kailums). Два романа, рассказы. Р., Лиесма, 1981. — Krievu val.

Man in his Prime (Virietis labākajos gados). M., Progress, 1981. — Angtu val.

Чолов1к к розквт лп\ (Vīrietis labākajos gados). КиТв Днтро, 1982. — Ukraiņu val.

Нагота (Kailums). Романы. M., Известия, 1982.

— Krievu val.

Большая рыба (Lielā zivs). Повесть и рассказ. М„ Правда, 1983. — Krievu val.

Мемуары молодого человека (Jauna cilvēka memuāri). Роман. Р., Лиесма, 1984. — Krievu val.

Мемуары молодого человека (Jauna cilvēka memuāri). М., Сов. писатель, 1984 — Krievu vai. Liela zivs — Большая рыба — Der grosse Fisch. Stāsts. R., Liesma, 1985. — Latv., krievu, vācu vai.

Избранное (Izlase). Роман, повесть, рассказы. M., Худож. лит., 1985. — Krievu vai.

Мемоарите на един млад човек (Jauna cilvēka memuāri). София, народная младеж, 1986. — Bulgāru vai.

Kuldjalaga voodi (Gulta ar zelta kāju). Tallinn, Eesti Raamat, 1989. — Igauņu vai.

Мужчина во цвете лет. Мемуары молодого человека. (Vīrietis labākajos gados. Jauna cilvēka memuāri). Романы M., Сов. писатель, 1991. — Krievu vai.

P. S. Z. Skujiņa grāmatu kopmetiens 7 milj. 174 000. (1997. g. 9. IV, manuskripta nodošanas dienā.)

Saturs

Dēkas un secinājumi.....

Sātana eņģelis. Stāsts... Bibliogrāfija....................

Izdevējs — A. Mellupes SIA bezpeļņas

organizācija «Likteņstāsti»,

reģ. apl. nr. 000326453, izd. 31.08.95.

Redaktore Ligita Bibere.

Korektore Astrīda Giptere.

Grāmata izgatavota Talsu tipogrāfijā un dizaina centrā.

Talsu tipogrāfijā pie grāmatas strādāja:

datorsalicēja Inga Miezīte,

maketētājs Arnis Balodis,

montētāja Janina Lamberte,

iespiedēja Vizma Spalvēna, korektore Malda Lore.

lespiestuves ceha vadītāja Irēna Dzirvinska,

sietuves ceha vadītāja Dace Mahte.

Galvenā inženiere Dagnija Grasmane.

Direktors Harijs Poļevskis.

1000 eks. (200 red. eksemplāri). Līgumcena.

Content

Skujiņš Zigmunds Likteņstāsti

Dēkas un secinājumi

Satana eņģelis

Bibliogrāfijā

Saturs