Tammsāre Antons Hanzens

Miniatūras

Antons Hanzens Tammsāre

Miniatūras

.

.

KADAI JAUNAI MEITENEI (Improvizācija)

jauna, bet vērt otru vecu;

Smejies tu, bet prāts top bēdīgs;

Prieks tavs atvēdina skumjas;

Auša tu, bet vairo grūtsirdību;

Laba tu, bet dari ļaunu;

Vēlīga stiep tukšu roku;

Nesoli nekā, bet cerēt neliedz;

Domāt netīk tev, bet vedini uz domām;

Dzejai sveša tu, bet dzejoļus tev veltī;

Pļāpā bērnišķības tu, bet tevi uzklausa kā viedu vīru;

Salta esi tu, bet iekvēlini;

redzu tevi pirmoreiz, bet tvīkstu tevis vairāk nekā sava labākā drauga, un laimīgi ir tie, kuri nekad tev netuvosies, jo tie neuzzinās, kas ir vilšanās.

MUŠA, PRUSACIENE UN ZIRNEKLIS

Muša griestu spraugā pamodās no ziemas miega janvārī — istaba bija pārāk silta guļai.

Izrāpusies no savas slēptuves, tā bridi padomāja, tad patrina savas priekškājas vienu gar otru, pakratīja durno galvu un pacēlās lidojumam, pāris reižu kā sajukusi atsitās ar pieri pret griestiem un, pamanījusi lampu, sāka riņķot ap to, līdz, karstuma pārmākta, nokrita augšpēdu uz galda.

Tā nu muša tur gulēja: spārni cieši sakļauti kopā uz muguras, kājas saslietas gaisā.

Pēc brīža viņā pamodās vēlēšanās nostāties uz kājām; izmēģināja visādi, bet nekā. Ņemot talkā spārnus, tā sīkdama turpat desmit reizes griezās riņķī, taču velti. Spārni spindzēja gan, bet pati, kēyas augšup spirinādama, aizvien vēl gulēja kur gulējusi.

Spārnu spindzieni skāra prusacienes ausis. Ziņkāres uzplūdā tā izskrēja laukā no papīru klājiena uz galda un taisnā ceļā aiztecēja pie mušas.

Dīvaini! Šādu zvēru tā vēl nekad nebija redzējusi, lai gan jau bija paguvusi šo to iepazīt. Viņa pazina kaķi, kurš

apēda viņas radiniekus; mazo suņuku, kurš reizēm, ja bija labā omā, rotaļādamies uzlika viņiem savu ķepu; meiteni, kura svilināja viņus ar lampas uguni vai dūmojošu skalu un kuru viņi savukārt naktis tirdīja bez žēlastības, un saimnieci, kura pagalam neprata jokus. Prusaciene zināja arī to, kur atrodas ūdens spainis, nemazgāti galda piederumi, mitri apavi, plīts ar sprakšķošām pannām, pieliekamā durvis, kartupeļu pods, kafijas kanna un daudz citu saistošu priekšmetu. Dažiem no tiem drīkstēja pieiet pavisam klāt, citu tuvums turpretī maksāja dzīvību. Un daudziem viņas radiniekiem, ciešot zinātkāres un sabiedrībai noderīgu ideju dēj, kā varoņiem nācās atstāt šo pasauli.

To visu prusaciene zināja, bet mušu tomēr nepazina. Tāpēc lietas labā sāka virzīties soli pa solim tuvāk' un tuvāk, līdz beidzot mušai ar kājām izdevās satvert to aiz rīkles. Pārbaidītā prusaciene zibens ātrumā pamuka zem tuvākās laikraksta malas, bet muša ar bēgles palīdzību jau bija paguvusi tikt uz kājām.

Muša stāvēja un domāja. No prusacienes bija redzami tikai viņas kustīgie taustekli. Muša pamēģināja staigāt, taču galva joprojām bija kā apdullusi un acis aizmiegoju-šās.

— Kas tu tāda esi? — prusaciene jautāja un sadūšojusies pabāza no avīžu malas laukā galvu.

— Bet tu — vai tik neesi no policistiem? — muša atjautāja.

— Neesmu vis.

— Pārējiem vajadzētu mani pazīt.

Prusaciene klusēja un pārlika, ko atbildēt. Šī svešā persona acīmredzot ne tuvu nav tik negants barbars, kā sākumā bija licies. Pienākusi pāris soju tuvāk, tā jau gluži pieklājīgi apvaicājās:

— No kurienes tu te uzradies?

— Es tikko pamodos, — muša atteica.

— Tikko pamodies? — prusaciene brīnījās.

— Jā, tādi ir apstākļi!

— Apstākļi? Vai tad tie nosaka, kad jāguļ?

— Viss atkarīgs no apstākļiem. Vai pie jums ir citādi?

— Mēs dzīvojam pēc likuma, — prusaciene it pašapzinīgi un lepni atteica.

— Un arī guļat pēc likuma?

— Mūsu likumā ir tikai viens punkts.

— Kāds tas ir? '

— Vairojieties, un jūsu cilts nezinās gala.

Muša neticēja savām ausīm. Kādas muļķības gan tāda prusaciene spēj sarunāt!

— Vai arī pa ziemu šis likums ir spēkā? — muša pārsteigta vaicāja.

— Protams: vasarā un ziemā, pavasari un rudenī, jo likumi ir svēti un tie jāpilda vienmēr.

— Neticami, — muša, galvu purinādama, nomurmināja un no jauna atkrita augšpēdu. Kad mutīgajai prusacienei šķita, ka muša, tik dikti sīkdama, viņas vārdus nesadzird, un viņa pacēla balsi, savā zīdmīkstajā ligzdā atmodās zirneklis.

Iznācis laukā, tas brīdi padomāja, tad izvilka no aiz-jostas valga galu, piestiprināja to pie ligzdas balsta un apdomīgi laidās lejup, lai palūkotos, kas tur notiek. Uzmetot īsu mirkli, zirneklim situācija kļuva skaidra: tas sāka labot vecos tīmekļus un aust klāt jaunus.

Pagāja pāris dienu. Prusaciene tekalēja pa galdu un sienām. Viņai sametās mazliet garlaicīgi, un tāpēc viņa lūkoja sameklēt mušu: ar gudru personu ir patīkami, laiku kavējot, patērzēt. Beidzot viņa uzgāja mušu zirnekļa tīklā. Tā tik tikko spēja pakustēties: zīda pavedieni sasaista ciešāk nekā tērauda stieple.

— Vai tu nevarētu man palīdzēt? — muša pazemīgi lūdza.

— Būs jāmēģina, — prusaciene rāmi atteica un piesardzīgi aizskāra tīklu.

— Parausti stiprāk, saņem visus spēkus! — muša izmisumā lūdza.

— Nedrīkstu, man sevi jāsaudzē, citādi pārstiepšu vēderu, esmu taču smalki audzināta. Turklāt pirmoreiz esmu uz grūtām kājām.

— Tad man gals klāt! — muša ievaidējās.

— Man ir kas cits padomā, kā tu varētu izglābties, — prusaciene piebilda.

— Kāds ir tavs padoms?

— Ļoti vienkāršs un drošs — es tevi apēdīšu.

Un, nenogaidījusi mušas piekrišanu, prusaciene ķērās tai klāt — iekodās pakaklē.

Muša sīca:

— Tava rīcība šādos apstākļos nav pareiza.

— Bet es rīkojos pēc likuma, — prusaciene atteica.

— Jūsu likumā taču tāda punkta nav!

— Ja nepieciešams — mēs pievienojam jaunus punktus klāt.

Un prusaciene joprojām grauza mušu, tēvišķīgi to pamācīdama:

— Vispār dzīve ir bēdu ieleja, bet neko darīt. Vienīgais līdzeklis: ņemt vērā un izpildīt to, ko prasa likums.

Muša, neganti sīkdama, protestēja, kamēr spēki bija galā.

— Pie tam, — prusaciene ar prātnieka rāmumu piemetināja, — nekad nemēģini gausties, tas nevienu neinteresē, tikai sabojā kārtīgu iedzīvotāju mieru un možo omu.

To visu redzēja un dzirdēja zirneklis. Ar gudru ziņu viņš apsvēra, ko darīt. Beidzot klusām izlīda no savas migas un apmeta izturīgu zīda valgu prusacienei ap kaklu. Izbīlī tā izdarīja neuzmanīgu kustību un nokļuva ar visām kājām tīklā. Gan spārdījās no visa spēka, gan purināja. Zirnekļa mūžvecais miteklis šķobījās visos pakšķos un sāka knak-stēt. Bet aizvien jauni pavedieni tinās un tinās prusacienei apkārt, līdz pēdējā cerība uz glābiņu bija zudusi. Viņu pārņēma patiesas dusmas uz zirnekli, un viņa sauca:

— Kādas tiesības tev tā rīkoties?

— Kas tas ir — tiesības? — zirneklis atjautāja.

— Vai tava rīcība ir likumīga?

— Kālab tai jābūt likumīgai?

— Bet pēc kā tad tu dzīvē vadies, barbar? — dziļā pacilātībā iesaucās prusaciene, kuras svētākās jūtas zirnekļa vārdi bija aizskāruši.

— Es dzīvoju tā, kā liek mana sirdsapziņa, — zirneklis bez aplinkiem noteica.

Ievīstījis pietiekami cieši prusacieni tīmekļa valgos, zirneklis mierīgu prātu ielīda savā zīdmīkstajā migā atdusēties.

KRAUKĻU MĀTE UN TāS DĒLI

Reiz visi vecie bija sanākuši vienuviet un žēlojās par saviem dēliem.

— Dēli ir nepaklausīgi un stūrgalvīgi, — gaudās viens.

— Dēli nemīl mani, — nopūtās otrs.

— Dēli ir nepateicīgi, — vaimanāja trešais.

— Dēli noniecina mani, — sūdzējās ceturtais. Un žēlabu bija bez gala. Cildinoša varda — neviena.

— Un tomēr — mēs esam viņus radījuši, — sacīja tēvi.

— Mēs esam viņus dzemdējušas, — raudāja mātes.

Beigu beigās viens no vecajiem ņēma vārdu:

— Kādai kraukļu mātei bija divi dēli. Tie atdusējās ligzdā, kas atradās augsta, vientuļa koka galotnē. Koks auga lielas, platas upes malā, bet otrā krastā zaļoja biezs mežs. ,

Un, kad pavasarī upē saviļņojās ūdeņi, krauklēni lūdza māti:

«Aiznes mūs pāri upei uz mežu — šeit, vientuļā kokā, ir garlaicīgi.»

Mātei patika, ka dēli jau tik saprātīgi, un viņu pārņēma lepnums, ka iespēj šo vēlēšanos piepildīt.

Kad viss bija sagatavots, viņa izņēma vienu krauklēnu no ligzdas un lidoja ar to pāri upei uz mežu.

«Ko tu man vari apsolīt par pārnešanu?» jautāja māte, nokļuvusi līdz upes vidum.

«Mīlēšu tevi līdz nāvei, rūpēšos par tevi vecumā. Visgardākos sprāgoņas gabaliņus došu tev, viskošākos uzietos spīgulīšus nesīšu tev, lai iepriecētu tavas dziestošās acis, un trūkumu tu nepazīsi,» atbildēja dēls.

Taču, tikko māte izdzirda šos vārdus, viņa palaida krauklēnu vaļā un ļāva tam iekrist upē, kur tas noslīka. Straume nesa mirušo uz jūru, un tas bija vienvienīgais melnais plankums upes viļņos.

Kraukļu māte brīdi lidinājās nopakaļ savam nelaiķa dēlēnam, nolūkojās uz to vēl pēdējo reizi, tad atvēra knābi un pāris reižu žēlā balsī iebrēcās.

Kad viņa atgriezās ligzdā, otrs dēls jautāja

«Māmiņ, kāpēc tu tā klaigāji?»

«Es lūkoju izklaidēt tavu brāli, lai viņam nebūtu garlaicīgi,» māte atteica.

To sacījusi, viņa paņēma otru dēlu un laidās pāri upei uz mežu.

«Ko tu man apsoli par pārnešanu?» jautāja atkal kraukļu māte.

«Apsolīt? Tev?» dēls savukārt jautāja. «Tev nesolu nekā. Bet reiz arī man būs dēli — un tiem es darīšu visu tāpat kā tu man.»

Un, redzat, šo dēlu māte pārnesa pāri platajai upei un uzaudzināja lielu un skaistu, mācīja visādās gudrībās: peles ķert un pēc saldenās smakas uziet sprāgoņu kaut desmit verstu attālumā.

Krauklēnam bija jātop piesardzīgam, aizvien jālido augstu un ligzda jāceļ vientuļa koka galotnē, lai ganuzēns nevarētu piekļūt pat tad, ja tam rokas un bikses ar sveķiem noziestas.

Krauklēnam bija jāmācās nievāt žagatas švītīgo astes mētāšanu un vārnas nepiedienīgo ķērkšanu un jāvingrinās klusēt — tā, kā to dara vistu vanags un ērglis.

Vecais krauklis apklusa.

— Tev droši vien pašam dēlu nav, citādi tu tā vis nerunātu, — pārējie cits caur citu sauca.

— Nav gan, — skumji noteica vecais. — Man bija divpadsmit dēlu, bet tie visi jau miruši.

.

PATIESĪBA

un notika tā, ka Patiesībai uz zemes saka klāties ļauni. Viņai bija jāklist no vienas pasaules malas uz otru, un viņa nerada mieru nekur. No vietām, kur Patiesība bija mitusi līdz šim un ko visi sāka uzlūkot par nemainīgam, viņu aizbaidīja prom, un velti viņa meklēja jaunu dzīvesvietu.

Kad Patiesībai nācās klejot zem klajām debesīm, viņa noskuma un sacīja: — Ko ļaunu esmu nodarījusi cilvēkiem, ka viņi mani tā vajā!

Un viņa attālinājās no zemes, lai dotos uz debesīm.

Bet, kad ļaudis to pamanīja, vairāki no viņu vidus teica:

— Patiesībai nodarīts pāri, tāpēc viņa mūs pamet.

Taču tie, kuri atradās Patiesībai vistuvāk, ilgojušies pēc

tās kā dzīves īstenās laimes, tai svinīgi solījuši mūžīgu uzticību un ziedojuši savu jaunību, vīra gadus, visu dzīvi, sacīja:

— Patiesība ir skaistāka par visskaistākām jaunavām — bet vai skaistums ir mūžīgs? Patiesības gaisma ir spulga kā saule — bet vai saule žilbina visus? Patiesība ir novecojusi, viņa zaudējusi savu jaunavību, — bet kura nevarīga

vecava gan spētu likt straujāk iepukstēties mīlētāja sirdij? Patiesība ir mānīga gluži tāpat kā daiļas sievietes, tāpēc arī tā lidinās prom pie Debestēva.

Bet trešie steidzās paskaidrot:

— Patiesībai radies pēctecis, tāpēc viņa mūk prom.

Kad Patiesība, nokļuvusi līdz debesu vārtiem, sāka tur

klaudzināt, lai laiž iekšā, Pēteris jautāja:

— Kas tu esi?

— Esmu Patiesība, — klauvētāja atteica.

Un, kad Pēteris to izdzirda, viņš atcerējās tā kunga vārdus: «Pirms gailis divreiz dziedās, tu mani trīsreiz aizliegsi.»

Un viņš aizsedza rokām acis un raudāja gauži.

Pa to laiku Patiesība pa debesvārtiem ielavījās iekšpusē.

Pirmo viņa sastapa gudro Zālamanu. Bet arī tas viņu nepazina. Zālamans ņēmās klāstīt par savām daudzajām svešzemju sievām, par kurām Jehova sacījis: «Tām nevaid jūsu vidū vietas, jo tās patiesi raudzīs pievērst jūsu sirdi savam dievam,» — un, izdzirdīs, Patiesības vārdu, beidzot piemetināja:

— Lūk, tas viss bija darīts aplam, velta gara tirdīšana! It viss — kļūma alošanās.

Un Patiesība devās tālāk, līdz nonāca pie Debestēva un nostājās tam iepretī.

Bet virs, kurš sēdēja pie Debestēva kājām, sacīja Patiesībai: — Tu stāvi gluži kā romietis — bet kālab no vaiga tu līdzinies barbaram?

— Es esmu Patiesība, — atskanēja lepna atbilde.

— Kas tas ir — patiesība? — vīrs klusi vaicāja.

Patiesība noskuma un teica:

— Žēlīgais debesu valdniek! Zemes virsū mani vajā, debesīs mani nepazīst, — kurp lai es eju?

Un Visužēlīgais teica:

— Nolādēta ir zeme tevis dēļ; ērkšķus un usnes tā dos, līdz tu un cilvēki taps atkal par zemi, no kuras tu esi ņemta. Jo tu esi puteklis — un par putekli tev jāpaliek.

Patiesība jutās vēl vairāk skumju nomākta.

Bet tas, kurš sēdēja Debestēvam pie labās rokas, sacīja:

— Mīlestība piešķir dzīvotspēku. Bet neviens nespēj sacensties mīlestībā ar to, kurš savu dzīvību ziedo draugu labā. Vai tev ir draugi?

— Atceros tikai ienaidniekus, — Patiesība atteica.

— Tad mirsti savu ienaidnieku labā, jo nāvē ir dzīvība, un tieši debesīs ienaidniekus uzlūko par vismīļākajiem draugiem!

Un Patiesība nomira ...

Kopš tā laika ļaudis, kuri zemes virsū meklē un neatrod Patiesību, mēdz sacīt: — Patiesība tagad mīt debesīs.

TIKLA MĪLESTĪBA

Kopš tiem laikiem pagājis daudz, daudz gadu. Tolaik vēl Vanemuine mēdza nākt pie savas tautas, lai spēlētu kanneli. Un Lauku mātes meitas vēl dietin dēja zied-noru vidū, varavīksne, pērkona ratiem dārdot, pasmēlās ūdeni no jūras viļņiem, un Auseklis un Rietablāzma, pavasaros viens otram tuvojoties, sapņoja par sastapšanos vaigu vaigā.

Tagad tas viss grimis aizmūžā. Pat avots, kas toreiz urdza nokalnē, ir izžuvis, un sirmvecs ozols, snaudā grimis, skumji liec zarus pār zālēm aizaugušo gultni. Rītos, kad viegla vēja pūsma to pamodina no nakts dusas, viņa pa daļai jau sakaltušie zari sāk kaisīt neskaitāmas asaru lāses kādreizējā avota gultnē.

Un tomēr tur bieži ir tik ^auss, ka varde, tajā tupēdama un ilgodamās pēc lietus, metas kurkstēt un žēlabainām skaņām tai atsaucas vālodze mežā. Citādi visapkārt tik kluss, it kā nāvē grimis: šos laikus te mājo vairs tikai nedzīvie iemītnieki.

Bet viss bija gluži citādi, kad te burzguļoja avots un tā spirdzinoši vēsā straume, nezināma spēka dzīta, no zemes

dziļumiem izplūda virspusē, it kā tveicīgajās dienās vēlēdamās spirdzināt zaļoksnos ozola zaru vijumus.

Uz avotu toreiz veda divas takas: vienu iemina jaunava, slaika kā niedre, viegla un žigla kā stirniņa, otru — dižens un spēkpilns jauneklis, kura solis sparīgs un smags, itin kā paša pērkona rati.

Jau trīs gadus, reizē ūdeni smeldami, viņi bija gremdējuši savas krūzes avotā, bet vēl ne vārda viens otram netika bilduši. Un jaunava bija tik bikla, ka puisis tikai avota spogulī varēja ieskatīties viņai acīs. Bet, kad trīs gadi un trīs dienas bija pagājušas, jauneklis vairs nespēja klusēt un sacīja: — Redzi, esmu liels un spēkots kā dižvecais ozols, bet tu esi slaika un viegla kā niedre, un tomēr mani sagrābj trīsas, kad avota ūdenī redzu atspulgojam tavas acis. Tāpēc saki — vai tu mani mīli?

Bet jaunava, nebildusi ne vārda, piepildīja savu ūdens-krūzi un viegliem soliem pa ziedošu ievkoku ēnoto taciņu devās prom. Jauneklis kā sastindzis vērās viņai nopakaļ, tad nokārtu galvu soļoja mājup.

Nākamajā dienā viņš atkal ieradās pie avota un, kad tajā no jauna ieskatījās jaunavai acīs, vaicāja vēlreiz to pašu, ko vakar. Bet viņa, smeldama ūdeni, to savirmoja un tādējādi liedza puisim skatīt savas acis. Arī šoreiz viņš nokārtu galvu devās mājup.

Bet, kad jauneklis trešajā dienā pie avota savu jautājumu atkārtoja, meitene, pavērusies viņam acis, atbildēja:

— Esmu viegla un slaika, bet tu esi diža auguma un spēcīgs, un tomēr tu drebi, mani ieraugot, tāpēc zini — es mīlu tevi. Atnāc ritu arī, tad tev kaut ko pajautāšu.

To sacījusi, viņa devās prom no avota.

Līksmu prātu un paceltu galvu jauneklis gāja mājup. Un tikai tad pamanīja, ka piemirsis pasmelt ūdeni.

Kad citudien viņš nostājās avota malā iepretī jaunavai, viņa vaicāja:

— Saki, ak, spēkotais jaunekli, — kāda ir tava mīlestība?

Un viņš atbildēja:

— Mana mīlestība ir tīra un mūžīga kā mirstamās drānas un skaidra un bezgalīga kā tavu acu skatiens.

— Tad nāc un noskūpsti mani uz pieres, tikai pieraugi, ka nesajauc manas zeltainās sprogas!

Un jauneklis pārkāpa pāri avotam, noskūpstīja jaunavu uz pieres un nepavisam nesajauca viņas matu sprogas.

— Rīt redzēsimies atkal, — jaunava sacīja un ar ūdens-krūzi rokā aizgāja pa taciņu.

Pusceļā uz mājām jauneklis griezās atpakaļ, jo arī šodien bija piemirsis pasmelt ūdeni.

Kad viņš nākamajā dienā ieradās pie avota, meitene teica:

— Spēkotais jaunekli, ja tava mīlestība joprojām ir tik tīra un mūžīga kā mirstamās drānas un skaidra un bezgalīga kā manu acu skatiens, tad nāc un noskūpsti manus kaistošos vaigus, tikai pieraugi un neskaries klāt baltpuķī-tēm, ar kurām esmu izrotājusi savus matus!

Un jauneklis izpildīja šo lūgumu, noskūpstīdams viņas rītblāzmas sārtos, kaistošos vaigus tā, ka baltpuķītes netika skartas.

Trešajā dienā jaunava sacija:

— Es ticu, ka tava mīlestība ir skaidra un bezgalīga, tāpēc nāc un noskūpsti manas acis, kurās tu līdz šim tikai ūdens atspulgā esi lūkojies un kuras tev likušas notrīsēt! Tikai pieraugi, ka nesagumzi šo vainagu, kas man galvā!

Un jauneklis piesardzīgi satvēra savās rokās viņas vainagoto galvu un skūpstīja šīs bezgaldziļās acis, kuru skatiens vēl nesen kā lietuvēns draudēja aizžņaugt elpu.

Lepns un līksms par savu skaidro mīlestību jauneklis atgriezās viņpus avota. Bet jaunava, ar savām jaunavīgi smeldzošajām krūtīm pieglaudušies pie zemes, gauži raudāja .. .

Jauneklis dziļā neizpratnē vērās raudošajā jaunavā, tad no jauna atgriezās šaipus avota ...

Šajā — trešajā dienā jaunava mājās pārnāca ar smagu sirdi un vieglu ūdenskrūzi, jo krūtīs nemājoja vairs ne-

skartības izjūta — un krūze bija tukša. Viņas zeltainās cirtas sabužinātas — un vainags, kas tās bija greznojis, samīdīts palicis vīstam avota malā ...

Bet tas viss notika sen, sen, aizviņos laikos. Tikai vēlā pavasarī Auseklis un Rietablāzma to atceras un mēmiem skatieniem stāsta viens otram. Pār izžuvušā avota zālēm aizaugušo krastmalu skumji liecas sirmvecais ozols un, no naktssapņiem pamodies, lej nebeidzamas asaras par tām ne-skartības dienām, kad skaidro acu skatieni vēl sastapās tikai avota spogulī.

KARALIS UN LAKSTĪGALA

Reiz dzīvoja slavens karalis.

Apkārtējās tautas un valstis tas bija izpostījis, viņu svētvietas apgānījis, labības laukus un dārzus ar zirgiem izbradājis un kararatiem izdangājis un cilvēkus nonāvējis vai aizvedis gūstā uz tālām zemēm. No sievu vidus tas bija izraudzījis tās, kas skaistāLkas vaigā un glītākas augumā, un atvēlējis karavīru vaļai, lai tās piemeklētu kauna darbi: un jaunavība tika likta apsmieklā, un pat sievas uz grūtām kājām netika saudzētas.

Pārgājis augstus kalnus, viņš nonāca pasaules malā, kur plešas bezgalīgā jūra. Viņš bija pārsoļojis zemju zemes, kas sniedzās no vietas, kur saule lec, līdz vietai, kur tā noriet, un neatradās neviens, kurš spētu tam pretoties.

Abās pasaules malās viņš lika uzstādīt pa milzu kolonnai un pārklāt tās ar rakstu zīmēm par godu sev mūžīgi mūžam un par pateicību un slavu dievam, kas devis viņa rokās tādu varu. Viņš lika nokaut vēršus, kas bija uzbaroti leknajās kalnu ganībās, un neskaitāmus izmeklētus sīklopus, lai dievam tīkamo un smaržīgo upuru pietiktu ilgākam laikam.

Bet tie nedaudzie no uzvarēto vidus, kuriem bija izdevies paglābt savu dzīvību no karacirvju asmens, aizbēgot dziļi kalnos vai aiz sūnu purviem, atgriezušies uzgāja vairs tikai ciemu un pilsētu kūpošos gruvešus un gauži vaimanāja.

Un šis varen gudrais un dievbijīgais karalis uzcēla varen lielu cietuma namu, un neviens neatceras, ka tas kādreiz būtu bijis tukšs.

Bet jau pirmajā pavasarī pēc cietuma uzcelšanas tā priekšā melnalkšņa lapotnē dziedāja lakstīgala.

Uzticamie kalpi ziņoja par to karalim.

— Par ko tā dzied? — viņš noprasīja.

— Par brīvību un mīlestību, visužēlīgais valdniek, — kalpi, līdz zemei klanīdamies, paskaidroja.

Gudrais karalis uz brīdi iegrima domās. Tad pavēra savas lūpas un sacīja:

— Viss mūžs aizrit kā nebrīvē, un būtu netaisni apdziedāt brīvību. Dzīve ir vienvienīga atriebe, un būtu noziegums cildināt mīlestību.,Es, jūsu karalis, nezinu, kas ir brīvība, jo esmu visu vergu vergs. Es, jūsu pavēlnieks, nezinu, kas ir mīlestība, jo izpildu tikai pienākumu. Tālab ņemiet manu niknāko medību vanagu un uzrīdiet to lakstīgalai!

Uzticamie kalpi klusēdami izpildīja sava valdnieka pavēli.

Nākamajā vakarā viņi varēja ziņot:

— Visužēlīgais pavēlniek, ap cietumu valda klusums.

Taču nākamajā pavasarī zem cietuma loga melnalkšņa zaros dziedāja cita lakstīgala, un atkal tika palaists sva-badībā karaļa negantākais vanags, kurš dziedones balsi apklusināja uz mūžiem.

Tā ik pavasari viss atkārtojās no jauna, jo, atnākot jaunam ziedonim, melnalkšņos pogoja aizvien cita lakstīgala.

Un tad notika, ka šis visuvarenākais un visugudrākais karalis āva kājas, lai celtu karu pret tautu, kura bija ieradusies no pasaules aizviņmalas, no tāltālo kalnu viņpuses, un viņš tika uzvarēts. Viņa uzticamie kalpi tapa nomaitāti un viņam laupīta acu gaisma, un, lai viņš nomirtu bada nāvē, viņu iemeta tajā pašā lielajā cietuma namā, kuru pats savā gudrībā un varenībā bija licis uzcelt.

Karalis nu mita mūžīgā tumsā.

Augšā logā mirguļoja zvaigznes, bet karalis nespēja tās saredzēt. Gar cietuma pakšiem gaudoja vējš, bet karalis nespēja to sadzirdēt, jo sienas ar gudru ziņu bija uzceltas biezas jo biezas. Viņa nesenajā mītnē dzīroja svešzemju vīri un kaitējās ar viņa meitām, kuras bija gados jaunas un kuru zeltainās cirtas rotāja dārgakmeņi un pērles, bet karalim neviens šo vēsti neatnesa, jo viņa kalpi bija miruši.

Bet, kad bads un slāpes sāka mocīt aizvien negantāk, viņš izmisumā piesauca Debestēvu.

Un tas sūtīja eņģeli un pavēlēja karali aicināt uz saviem mūžīgajiem mājokļiem. Bet tajā mirklī, kad karalis uzklausīja Debestēva aicinājumu un gatavojās doties uz viņsauli, cietuma tumsā un klusumā ielauzās dziesmas skaņas.

Karalis klausījās, klausījās un piemirsa badu un slāpes. Tālab viņš griezās ar lūgumu pie Debestēva un sacīja:

— Visužēlīgais! Apgaismo mani, karali, lai es noprastu, kam pieder šī skanīgā balss, kas aizsniedz manu dzirdi, un lai apjaustu, par ko tā dzied, tad varu tūdaļ doties pie tevis.

Un Debestēvs sūtīja savu vēstnesi un lika karalim pasludināt:

— Tā ir lakstīgala, kuras dziesmu skaņas tu dzirdi. Tā slēpjas melnalkšņa zaros cietuma durvju priekšā un dzied par brīvību un mīlestību.

Un karalis lūdza vēlreiz:

— Visužēlīgais! Ļauj kput vienu pašu acumirkli paklausīties šo dziedoni, tad tūdaļ došos pie tevis!

Bet, iekams karalis saņēma atbildi, dziesma apklusa. Tālab karalis sacīja:

— Remdē manu izmisumu, ak, kungs, un saki, kāpēc lakstīgala vairs nedzied!

Un Debestēvs ar sava vēstneša muti atbildēja:

— Visvarenais un žēlīgais karalis, kas nogalināja tavus uzticamos kalpus un lika izdurt tev acis, un ieslodzīja tevi šajos cietuma mūros, lai tu nomirtu bada nāvē, tikko uzrīdīja lakstīgalai savu niknāko medību vanagu, tāpēc tā ir apklususi. Bet nākamajā pavasarī ieradīsies cita lakstīgala un atkal skandēs dziesmu par brīvību un mīlestību, līdz vanags to saplosīs.

Un.karalis lūdza pa treši lāgi:

— Žēlīgais un visuvarenais debesu un zemes valdniek! Esmu dzīvojis, kā tu esi vēlējis, un pildījis tavus baušļus. Tava vārda slavu esmu vairojis zemju zemēs līdz pat pasaules malai. Tāpēc, ak, uzklausi manu pēdējo lūgšanu un pagarini manas dzīves dienas līdz jaunam pavasarim! Liec, lai paradīzes vārti man šodien tiktu slēgti, un atdari tos tikai pēc gada! Un, kad mani mocīs bads un man mēle piekaltīs pie aukslējām, un kad izmisumā saukšu pēc tevis, tad vērt, ak, kungs, savas ausis kurlas, nocietini savu sirdi un aizcērt savas dvēseles durvis, lai manas lūgšanas tur neietiktu, līdz vēlreiz nebūšu klausījies dziesmu par brīvību un mīlestību!

Un Debestēvs ņēma vērā karaļa lūgšanu un pagarināja viņa dzīves dienas līdz jaunam pavasarim.

Bet, tā kā karalis vairs nespēja atšķirt dienu no nakts,

vasaru no ziemas un rudeni no pavasara, viņam cauru gadu nācās aizvadīt nomodā, lai lakstīgalas dziesma to nepārsteigtu guļot. Un, kad beidzot sengaidītā īslaicīgā dziesma par brīvību un mīlestību atskanēja no jauna, karalis atkal lūdza, lai pagarina viņa dzīves dienas vēl par vienu gadu.

Tā aklais karalis lūdz ik pavasari no jauna — un žēlīgais Debestēvs izpilda šo pazemīgo lūgumu, jo karaļa dzīve kļuvusi svētlaimīga un viņa lūgums Debestēvain tīkams.

Jau sen toreizējais melnalksnis ir satrūdējis, un šajā vietā izaudzis jauns, spēcīgs koks, bet karalis vēl aizvien cieš badu un slāpes un nomodā pacietīgi gaida, lai vēl un vēlreiz dzirdētu dziesmu par brīvību un mīlestību.

ZĒNS UN TAURENIS

Pļavā, ko mežs aizsargaja no ziemeļu vējiem, jaukajās pavasara dienās saplauka daudz skaistu puķu. Bet plūcēju tās gaidīja velti, un tā dažai labai nobira ziedlapiņas pirms gaidītā ierašanās. Bite gan dūca, taču plūkt tā neplūca, lidinājās arī taurenis, taču tas nevienu nenolauza.

Puķes jau sāka zaudēt cerību un kurnēdamas griezās pie Debestēva. Un tas atsūtīja pie viņām zēnu, kurš mīlēja puķes un labprāt tās mēdza plūkt.

Un, kad zēns nonāca pļavā, puķes kļuva līksmas un visas vienā balsī sauca:

— Noplūc mani! Noplūc mani!

Un gaiss bija viņu tīkamās smaržas pārpilns.

Apskurbis zēns tuvojās pirmajai puķei. Jau pastiepa roku, lai to noplūktu, kad no turienes izlidoja taurenis: tas šķita kā no zīda, kā samtā darināts un dzirkstošs kā dārgakmens, kā sniegpārsla mānīgi mirgojošs — tāds bija tau-renītis, kad tas pacēlās spārnos.

Tikai mazdrusciņ tālāk aizlaidies, tas, spārnus saulē izpletis, atkal piekļāvās ziedam.

— Ļauj, es gribu tevi notvert, — puķes piemirsis, zēns sacīja.

— Pamēģini, — taurenis atteica.

— Nekā ļauna tev nedarīšu, palūkošos un atkal palaidīšu vaļā.

— Pamēģini.

— Pat nepieskaršos tev, tikai palūkošos uz tevi tā klā-tāk, — zēns apbēdināts teica.

— Vispirms notver mani, tad dari, kas tīk!

Un zēns sāka dzenāt rokā taureni.

Sākumā viņš mēģināja slepus pielavīties; taču tik tikko paguva spert pāris soļu, kad taurenis jau aizlaidās uz nākamo ziedu un itin kā kaitēdamies vēcināja savus krāšņos spārnus.

Zēnu pārņēma nepacietība.

Viņš skriešus un neatlaidīgi sāka tvarstīt taureni: solis šurp, solis turp, te lēciens pa labi, te — pa kreisi, pāri ciņiem un zemajiem krūmiem — aizvien tuvāk bēgošajam taurenim, kurš, spārnus ņirbinādams, traucās gan uz dienvidiem, gan tūdaļ uz ziemeļiem, gan ienira zemāko ziedu vidū, gan metās augšup, kur saule. Abu trauksmainais skrējiens nerimās: viens ar savām lokanajām, žiglajām kājām, otrs ar spārniem — zīda, samta, dārgakmeņu mirgojumā. Nenogura bēdzējs, nerimās tvarstītājs.

Pēdīgi taurenis pacēlās augstu gaisā un laidās pāri mežam, kas aizsargāja pļavu no ziemeļu vējiem.

Tikai tad zēns aizelsies apstājās un sasarkušiem vaigiem nobažījies vērās taurenī, it kā cerēdams sagaidīt to atgriežamies.

Kad zēns tā stāvēja un cieši raudzījās uz mežu, vēja pūsma uzvēdīja skurbinošu smaržu: viņš atcerējās piemirstās puķes, kuras gaidīja plūcēju. Kaut arī vēl satraukts, bet smaržu aizgrābts, viņš pievērsās puķēm un bija ar mieru noliekties pie pirmā zieda, taču samulsis sastinga uz vietas — un no viņa vaigiem pagaisa liesmojošais sārtums: tvarstot taureni, viņš bija saminis visus ziedus.

Zēns noskumis apsēdās un sāka rūgti raudāt: viņš taču ziedus mīlēja un tik labprāt būtu tos noplūcis.

LAKSTĪGALA UN ZIEDI

Kādā jaukā pavasari aizžogā dziedāja lakstīgala. Turpat saplauka arī ziedi.

Lakstīgala, pamanījusi košos ziedus, nodomāja:

«Tik skaisti tie zied tikai tāpēc, ka dzird mani dziedam.» Un lakstīgala pogoja vēl jaukāk.

Bet ziedi, izdzirduši lakstīgalas dziesmu, nodomāja:

«Tik brinum jauki tā pogo tikai tāpēc, ka redz mūs ziedam.»

Un ziedi izplauka vēl košāki.

.

DZIEDONIS

Reiz cilvēkiem pasaulē pienāca grūtas dienas. Sūrošanās un vaimanas bez mitas aizsniedza Debestēva ausis.

Un, kad viņam šāda gaušanās apnika, viņš sacīja dziedonim:

— Ej pie cilvēkiem zemes virsū un ar savu dziesmu māci tiem piemirst dzīves rūpestus!

Un dziedonis gāja.

Jauniem ļaudīm skurbīgiem vārdiem viņš sludināja mūžīgo mīlestību, kas dzīvē gan pastāv tikai īsu mirkli. Vīra gadus sasniegušo krūtīs viņš iededza cīņas alkas un drosmīgu censības garu. Vecļaudīm lika saraukt grumbās pieri un gremdēties dziļās pārdomās par dzīves niecību. Bēdu pārņemtajiem viņš skandēja poētiskas dziesmas par skumjām, līksmajiem dziedāja par dzīvesprieka brīnumaino varu, bet pagurušajiem un pasaules nīdējiem atdarīja cerību vārtus un no jauna iemācīja smaidīt.

Visi klausījās dziesminiekā, un tika piemirsts dzīves apnikums un dvēseles sāpes. Uz debesīm vairs netika raidītas ne žēlabas, nedz nopūtas.

Tāpēc Debestēvs ataicināja savu eņģeli un tam sacīja:

— Steidzies uz zemi un atnes man ziņu, kā tur cilvēkbērniem klājas! Jau sensenis neesmu dzirdējis viņus skaitām lūgsnas, nedz slavas dziesmas dziedam.

Kad sūtnis pārradās, viņš sacīja:

— Varenais Jehova! Cilvēki tevi aizmirsuši. Tie seko dziedonim un uzklausa viņu.

Un Debestēvs sacīja:

— Nav labi, ka liku doties dziedonim zemes virsū. Tālab steidz atpakaļ pie ļaudīm un paziņo dziedonim, ka gaidu to atgriežamies! Šeit augstumos mākoņu troņi, ko mani eņģeļi apzeltīs ar rieta saules mirdzumu, lai top par viņa mājokli uz mūžiem.

Un debesu sūtnis aizsteidzās un atveda dziedoni.

Bet, kad Debestēvs nākamajā dienā devās pastaigā, lai izklaidētos, un debesu pulki ar zelta taurēm bazūnēja tam slavu, viņš pamanīja dziedoni, kurš sēdēja savrup, vērās uz zemi un lēja asaras.

— Kāpēc tu nedziedi,? — Debestēvs vaicāja.

— Kuram šeit, paradīzē, lai dziedu? — atskanēja atbilde.

Un, kad Debestēvs, domās iegrimis, palika turpat stāvam, dziedonis lūdza:

— Žēlīgais kungs! Atvēli man doties atpakaļ pie ļaudīm, viņi gaida mani!

Bet Debestēvs atteica:

— Atpakaļ uz zemi tev doties nevajag, ak, dziedoni, jo, klausoties tevī, cilvēkbērni atsvešinās no manis.

— Tad atļauj man doties uz elli un dziedāt tur: ja mani esi radījis par dziedoni, tad tev jāgādā arī ausis, kuras mani dzirdētu.

Un Debestēvs pārlieku noskuma, tāpēc ka dziedonis izteica tādu vēlēšanos. Beidzot viņš sacīja:

— Pasaules durvis, ak, dziedoni, esmu pavēlējis aizdarīt tavā priekšā, bet debesu un elles vārti lai allaž tev top atvērti! Tālab dodies lejā un dziedi tur tumsības valstī!

Žigliem soļiem dziedonis devās ceļā, lai remdētu cietēju mokas.

Un, kad viņš redzēja mocības, kas tika ciestas elles tumsībā, viņa gars gaužām savārga. Viņš nosēdās ciešanu pārmāktajiem līdzās, un no viņa dvēseles dziļumiem sāka plūst brīnumaina dziesma.

Un tūdaļ jau skaidrojās sāpēs gailošās acis, izlīdzinājās sejā ciešanu ievilktās rievas, pagaisa nebeidzamās šausmu atmiņas.

Visi noklusa un klausījās, tikai dziesmas skaņas viļņoja, plūda, pieņēmās spēkā.

Un, kad pienāca pastarā diena, Debestēvs sūtīja savu dēlu, lai tas visus, kuri cietuši, atpestītu.

Bet, kad tas nonāca pie elles vārtiem, viņš klaudzināja velti, lai to laiž iekšā: neviens negāja vērt vārtus, jo visi klausījās dziedonī.

Gadu tūkstoši pagājuši kopš pastarās dienas, taču Kristus aizvien vēl stāv un klaudzina pie augstajiem vārtiem. Bet tur joprojām, tāpat kā iepriekš, valda miers, tikai dziesmu skaņas nebeidz viļņot un plūst.

KANNELES SPĒLMANIS

Viņš bija vecs un sirms, bet viņa krūtis liesmoja jauneklīga guns un dvēselē mājoja sapņi un jūsma. Visu dzīvi viņš bija veltījis skaistumam un tā labā upurējis savu mantu un godu.

Viņa miesai nācās izciest badu un slāpes, bet dvēseles dziņas piemirstas netika.

Visu pasauli viņš apceļoja un sameklēja visslavenākos meistarus, lai padzertos no viņu skaistuma avota.

Māksla kļuva par viņa dievību, un skaistumā viņš lūkoja rast atpestīšanu. Māksla bija ciešanas un skaistums — dzīves jēgas atklāsme. Taču māksla, šķiet, atvairīja grēku, un, kad viņš sailgojās pēc bērnu dienu nevainības, tad steigtin steidzās būt skaistuma tuvumā.

Reiz radītājs, paaicinājis viņu pie sevis, sacīja:

— Pasaule tapusi veca, un tikai bērni modina cerības; pasaule tapusi nejutīga, bet tikai ciešanas nes augļus; pasaulei atkal vajadzīga atpestīšana, bet man ir tikai viens dēls, — tāpēc dodies tu pie cilvēkiem un sludini jaunu priecas mācību tā, kā to tavas kanneles stīgās esmu ielicis. Un raugi, esmu ar tevi līdz pasaules galam!

Un kanneles spēlmanis uzklausīja radītāja vārdus un devās pie cilvēkiem.

Viņš soļoja pa lielceļiem un skatīja dižas pilsētas, lielu bagātību un izšķērdīgu krāšņumu. Bet, kad viņš sāka spēlēt, ļaudis pamanīja viņa sirmo bārdu un grumbām klāto vaigu un daža laba mīkstsirdīga cilvēka acīs iezagās līdzjūtība un žēlums. Un viņi sameklēja kabatā naudas gabalus un nolika tos kanneles spēlmanim pie kājām. v

Un it visur, pilsētās un vietās, kur daudz ļaužu un viņš spēlēja kanneli, viņu ielenca ziņkārīgie, apbrīnoja viņa pirkstu žirgtumu un pasniedza ubaga grašus.

Un ļaudis saniknojās bez gala, kad pamanīja — kanneles spēlmanis viņu veltes pamet turpat putekļos. Tad viņi to izsmēja, zākāja un nopulgāja.

Skumju pārmākts, kanneles spēlmanis steidza no pilsētas uz pilsētu, no vienas vietas uz otru, bet it visur to saņēma kā ubagu un diedelnieku.

Jau nogurums viņa locekļos sāka gūt virsroku, kad takas malā viņš ieraudzīja ,vīru, kurš atpūtās. Un viņš devās pie tā un spēlēja tam.

Bet, kad viņš beidza spēlēt, ceļinieks pavēra lūpas un sacīja:

— Esmu priecīgs, ka tu spēlēji man, bet vēl jo priecīgāks tāpēc, ka man nav nekā, ar ko tev atlīdzināt; jo, kaut

man piederētu visas pasaules karaļvalstis un slava, un bagātība piedevām, tomēr justos apkaunots tavā priekšā. Biju noskumis, un tu iepriecināji mani; ilgi neesmu baudījis ēdiena, bet tagad aizmirsu izsalkumu; man rīkle izžuvusi, bet patlaban slāpes itin kā pagaisušas. Spēlmani, nāc man biedros!

Un kanneles spēlmanis devās līdzi ceļiniekam.

MĪLESTĪBA

Reiz dzīvoja kāds ķēniņdēls. Viņš bija tāltālu izslavēts savas gudrības pēc.

No visām pasaules malām sanāca prinči un princeses viņā klausīties.

Bet gudrais ķēniņdēls nezināja, kas ir mīlestība.

Un notika tā, ka reiz viņš ieraudzīja ķēniņmeitu, kuru gribētu par savu saukt.

Un ķēniņdēls tai sacīja:

— Vai tu vēlies nākt pie manis par sievu?

Bet ķēniņmeita gauži noskuma un atteica:

— Kā gan varu iet pie tevis par sievu, ja ne vārda man neesi bildis par mīlestibu?

Un ķēniņdēls sacīja:

— Zinu visu, tikai to vien ne, kas ir mīlestība.

— Tad ej un uzzini to! '

Un ķēniņdēls gāja.

Visupirmo viņš sastapa pavasari. Tam bija jaunas sievietes izskats, kuras matu cirtas rotāja vainadziņš un rokās — ūdenskrūze.

— Kas ir mīlestība? — jautāja ķēniņdēls.

— Mīlestība ir skurbums, — tā vārā balsī atteica, savus apgurušos locekļus staipīdama.

Un ķēniņdēls devās tālāk, līdz sastapa vasaru, kas sakārtoja savu smago nastu uz pleca. Pavaicājis tai, kas ir mīlestība, viņš saņēma atbildi:

— Mīlestība ir sāpes.

Pa pēdām vasarai klusēdams soļoja rudens, nodzeltējušās lapas vēja auros bārstīdams, un viņa acīs varēja izlasīt:

«Mīlestība ir skumjas.»

Kad ķēniņdēls beidzot aizkļuva lidz ziemai, tā vīstījās savās baltajās drānās un stingajā gaisā atskanēja vārdi kā kapu zvans:

— Mīlestība ir nāve.

Nu gudrais ķēniņdēls atgriezās pie savas ķēniņmeitas un, acīm mirdzot, sacīja:

— Daudz pieredzēju un uzzināju par mīlestību, bet galu galā viss apliecina vienu un to pašu: mīlestība — tā ir laime un pati dzīve. Vai tagad tu gribi nākt pie manis par sievu?

Un ķēniņmeita bija ar mieru.

IZDAUDZIUNĀTAIS ATTURĪBNIEKS

UN notika, ka cilvēku cilts zemes virsū aizvien vairāk sāka ilgoties skurbuma, kas sagādātu baudu.

Šo izjūtu labad tika ņemtas sievas un kārots iziet pie vira, šo prieku labad tika radītas iekāri satraucošas mākslas, šo prieku labad smēķēja apdullinošus augus un šo prieku labad iebaudīja rūgtenus un saldus dzērienus.

Un, kad to redzēja tie, kas tiektin tiecās skatīt cilvēci veicam dižus uzdevumus, tie gauži noskuma un sacīja:

— Kāre pēc izpriecas novedīs cilvēci pie bojāejas.

Bet citi tiem atbildēja: — Cilvēces bojāeja ir jau pienākusi, tālab tā nododas baudai.

Un šiem strīdiem nebija gala.

To visu redzēja un dzirdēja Debestēvs, un viņš nosūtīja zemes virsū cilvēku, kur§ uzdevums — atgādināt ļaudīm viņu cildenos pienākumus un sludināt tiem atturību.

Un šis cilvēks runāja un rakstīja tiku tikām un labi. Drīz vien viņa vārds tika daudzināts it visur.

Dzērāji jautrā prātā dzina jokus par viņu, opija smēķētāji murgoja par viņu, Veneras pielūdzēji, izdzirduši viņa vārdu, šķelmīgi samirkšķinājās, uzdzīvotāji rāmi sakrustoja

rokas uz vēdera, mātes lēja pateicības asaras, kamēr rāmākie apmierināti smaidīja.

— Vai nav vienalga, kā pelna maizi? Bet runāt viņš prot! Pat nelasījis bībeli, viņam var noticēt.

Atturībnieka slava auga augumā. Izglītotajiem ļaudīm bija neērti nezināt viņa grāmatu saturu, un, sākot jau ar pirmo mācību gadu, skolēniem nācās iepazīties ar viņa augstajiem ideāliem. Pat valsts budžetu sastādot, dieva ieceltie zemes valdnieki neiztika bez viņa vārda minēšanas.

Beidzot vispārējā pateicība pieauga tādos apmēros, ka visa tauta kā viens vīrs sanāca kopā un izvēlēja lieliskus sūtņus, kuriem vajadzēja sveikt visizcilāko atturībnieku. Apsveicēju vidū bija pat Veneras pielūdzēji, opija smēķētāji un tie, kuri labprāt nobaudīja kā saldus, tā rūgtenus dzērienus; tikai mātes, kas lēja pateicības asaras, nebija to vidū, jo viņām nebija kur atstāt bērnus.

Apsveikums tika sastādīts visjaukākajā valodā vis-skaistākiem vārdiem, un par to izvēli diskutēja ilgi.

Un, raugi, kad tautas izvēlētie sūtņi nonāca slavenā atturībnieka namā, tie ieraudzīja tur izģinduša vīrieša mirstīgās atliekas. Uz ceļiem nometusies, pie tā šņukstēja nelaimīgā un priekšlaikus novecojusī sieva, kamēr izsalkušie bērni klusēdami stāvēja turpat līdzās: naktī, sava mūža darba novārdzināts, bija miris viņu tēvs.

ŪDENSGARS

Bijām daudz staigājuši, silā meklējot sēnes un ogas. Ceļā šķērsojām pakalnus — citu pēc cita. Un, ķad cauri stalto priežu audzei kaut kur lejā pavīdēja rāms ezers, uz brīdi apstājāmies, lai plecu pie pleca klusēdami vērtos ņirbošajā ūdens spogulī. Saskatījāmies, uzsmaidījām viens otram un soļojām tālāk pa ziedošo viršu klāto zemi.

— Varbūt apsēdīsimies- uz brītiņu? — es jautāju.

— Vai esat piekusis? — viņa atvaicāja, smaidā pavērusi lūpas un pārlikdama uz krūtīm savu kviešu stiebra dzelteno bizi, kuru aplūkoja, it kā baiļodamās, vai sārtās lentas mezgls neraisās vaļā.

— Ak nē! — atsaku, jo nevēlos atzīties noguris, iekams to nav darījusi viņa.

— Es to ieminējos tāpat/vien, jo reizēm derētu apsēsties. Piemetīsimies kaut kur pakalnā, no kurienes var saredzēt tālu, tālu.

— Bet es gribu sēdēt ielejā, — viņa, atmetusi galvu, tiepjas.

— Manis pēc sēžam ielejā.

— Bet es vairs to nevēlos.

— Nu, tad apmetamies kalnā!

— Ari kalnā negribu.

— Nu, tad rāpjamies katrs savā kokā!

Viņa smiedamās paveras man acīs un saka:

— Ejam apraudzīt ūdensgaru!

— Ūdensgaru? — es brīnos.

— Jūs nezināt, kas ir ūdensgars?

— Nē.

Mēs ejam. Ceļu rāda viņa un jūtas turklāt pašapzinīga un lepna, ka pilda ceļveža pienākumu. Pārkļuvuši pāri dažām nogāzēm, nokāpjam ezera krastā. Tur tieku aizvests līdz kādai vecai laivai, uz kuras gala apsēžamies.

— Vai tad šis ir jūsu ūdensgars?

— Šis pats, — viņa atsaka.

Bet tā ir tikai laiva, tēvu tēvu darināta — bez zāģa un ēveles, izcirsta no diviem prāviem stumbriem, kas pēc iz-dobšanas ar cirvi savienoti ar koka tapām. Taču abas puses kā smīnā pavērta mute atdala prāva sprauga, un ikviens, kurš sadomātu irties ar tādu braucamrīku, bez žēlastības noietu dibenā. Laivas pakaļgalā un priekšgalā, šķiet, samanāmi naža griezumi, un es mēģinu uztvert kādu rotājošu rakstu. Bet neatrodu neko. Laivas tuvumā aug bērzi nokareniem zariem un platzaru egles, bet viņu saknes klāj garas zāles pamīšus ar kūlas rugājiem, mīkstu sūnu un zem

kājām brikšķošām trūdošām kritalām. Ezers ir izžuvis, un no zibošās ūdens virsmas tik vien ir atlicis kā līčloču strautiņš, kas, lipīgu dubļu ietverts, slinki plūst uz rietumiem, kur tek upe. Šur tur burzguļojošās dūņās jau tagad paceļas atsevišķi zāļu puduri, un pēc dažiem gadiem tie droši vien būs saauguši tik cieši, ka acs lipīgajos dubļos vairs nesamanīs pat pīles pēdas. Gaisu pilda rūgstošas kūdras, sasmakušas melnzemes un vēja pūsmas atšūpotā sveķu smarža.

— Tā taču ir laiva, — pēc brīža ierunājos.

— Nē, tas ir ūdensgars.

— Kā jūs to zināt?

— Zinu, veci ļaudis tā runā.

— Ko viņi stāsta?

— To es nezinu, neatceros, bet tas ir bēdīgs stāsts.

— Nelaimīga mīlestība, — es turpinu.

— Kā jūs zināt?

— Zinu, jo mīlestība aizvien mēdz būt nelaimīga.

— Nu, tad stāstiet ...'stāstiet, lūdzu! Stāstiet visu gari un plaši, es paklausīšos. Vai būs arī jāšausminās?

— Mazliet.

— Tad nekavējieties un sāciet!

Bet ko lai stāstu, ja šo ūdensgaru šodien dzirdēju pieminam pirmo reizi? Meitene apsēdās man tuvāk un ar

skatieniem kā piekalta vērās manās lūpās. Viņas zilajās acis, kur, kā šķita, bija savirknēti tumšāki un gaišāki aplīši, dzirkstīja ziņkāra nepacietība — un ik jauns skatiens, ikviena plakstu kustība šķita piešķiram acīm jaunu, nebijušu nokrāsu. Vēros šajās mainīgajās nokrāsās un nepacietībā trīsošajās, mazliet pietūkušajās, saulē un vējā sasprēgājušajās lūpās un iesāku tā:

— Sensenos laikos šeit pletās liels, liels mežs, daudz lielāks nekā tagad. Koki sadīga, sāka augt, kļuva gari un resni, tā ka septiņi vīri ar abām rokām nevarēja tos apņemt, un neviens tos nedz cirta, nedz apdarināja tiem zarus, jo ik kokam bija savs gars, kas to sargāja, un, jo lielāks bija koks, jo lielāks bija šis sargātājgars. Pavasaros galotnē kūkoja dzeguze, bet neviens nezināja, kam tā kūko; lejā uz zariem dziedāja erickiņš, un neviens nezināja, kam tas dzied. Lejā ezers — pilns skaidra jo skaidra ūdens, un tā virmojums mirgoja tāltālu kalnu nogāzēs. Krēslainajās pavasara naktīs, kad atgadījās, ka mednieks kaut kur zem egles pie ugunskura, rēnā siltuma apņemts, aizvēra acis, viņu nereti pamodināja skaļš sauciens vai skanīgi nemitīgi smiekli, it kā ciema norā līksmotu puiši. Kad devās tos meklēt, tad neuzgāja neko, tikai zari brikšķēja zem kājām un izbijies putns, paceļoties spārnos, sakustināja koka zarus.

Tolaik te, ezera krastos, mita ūdensgars. Mans vecaistēvs vēl atminas milzīgo koku ar dobeno vidu, kas šim biedam noderēja par mājokli. Šis ūdensgars arī bija tas, kurš meža vīriņu saucieniem atbildēja ar skaļām smieklu šaltīm un aizbiedēja noguruša mednieka naktsmieru. Viņš bija arī tas, kurš sameistaroja šo laivu, ar kuru mēdza doties uz ezeru, itin kā būtu kāds no zvejas vīriem. Darboties kā cilvēkam un dzīvot kā mežiniekam — tas viņam sagādāja prieku. Bet, kad ūdensgaram apnika šādi aušoties, viņš izlēca no laivas un zviegdams sparīgi rikšoja pa ūdeni kā ēzelis, un viņa zirga nagi šķīla no ņirbīgajiem vilnīšiem ugunis. Un, galvu atmetis, kaklu kūkumā izliecis, savu sprogaino asti gaisā sacēlis, tas šņākdams pūta laukā pa nāsīm garaiņus, tā ka saule un zvaigznes aptumšojās. Necik ilgi — un viņš jau pieplaka ūdens virsai un pārvērtās par pīlēnu, kas tik neganti pēkšķēja, itin kā viņa māte būtu vanagam nagos ietikusi. Reizumis, vērties baltā skaidā, viņš šūpojās ezerā, bet tad no jauna iemetās laivā un airēja, kā jau vīram klājas. Naktīs, kad pacēlās migla, viņš glūnēja tumsā starp kokiem un laiku pa laikam līgani aizslīdēja no vienas ezera malas līdz otrai, itin kā ūdens arī Jāņudienā būtu gludā ledū sasalis. Un ūdensgars izstrādāja vēl labu tiesu citu stiķu, bet neviens cilvēks netika redzējis nedz viņu pašu, nedz viņa izrīcības.

Reiz notika, ka šajā ezermalā nonāca jauneklis un jaunava. Viņš bija stalta auguma, un viņai bija zilas acis. Linu balti mati tai sniedzās pāri pleciem līdz pat gurniem ...

— Tik gari! — klausītāja brīnījās. — Man mati gan nav tik gari.

— Bet ja tos atpītu?

— Tad ... varbūt.

Un, stāstot tālāk, raisīju vaļā viņas matu pīnes, taču viņa tam nepievērsa uzmanību, jo viņas acis bija kā piekaltas manām lūpām. Un es rotājos ar viņas cirtām un turpināju stāstu:

— Tā stāvot, — jaunava no ilgās iešanas bija piekususi, kaut gan to nevēlējās atzīt, — viņi pamanīja pašu ūdens-garu, kas, uz muguras laivā atgūlies, irās ar kājām.

«Paaicini šo zvejnieku, varbūt viņš mūs pavizinās,» viņa ieteicās.

Un jauneklis pasauca laivinieku.

Bet ūdensgars tos bija pamanījis jau sen. Viņš redzēja jaunekļa stalto augumu un jaunavas zilās acis un matus linu baltumā, kuri sniedzās tai līdz gurniem. Un sirds tam notrīsēja priekā, kad veca vīra izskatā tas piestāja krastā.

«Vai ņemsiet mūs savā laivā?» jaunava vaicāja.

«Mana laiva ir maza, trijus tā noturēt nespēj,» ūdensgars atbildēja.

«Varbūt jūs ļautu braukt mums divatā un pats tikmēr pagaidītu krastā?»

«Manai laivai ir apaļš dibens, un tā ir nedroša, tālab varu uzticēt to tikai savai gādībai.»

«Bet mani jūs pavizinātu?»

«Kāpiet iekšā!» atskanēja aša atbilde.

Un jaunava iekāpa laivā pie ūdensgara, bet jauneklis palika vientuļi stāvam ezera krastā.

Bet, tiklīdz laiva bija nonākusi ezera vidū, sakumpušais zvejas virs pagaisa un viņa vietā sēdēja lepns jauneklis, apjozies ar zobenu, ķiveri galvā, piešiem pie kājām. Pēc sejas līdzīgs karaļdēlam, un augums bija kā īstam spēkavīram. Jaunava nespēja izrunāt ne vārda, tikai cieši vērās svešiniekā, gaidot, ko tas sacīs. Bet ūdensgars joprojām klusēja un lūkojās jaunavas zilajās acīs. Beidzot viņš pavēra lūpas — un viņa dzirdēja skurbīgus vārdus:

«Gaidu tevi jau sen, bezgala sen. Kad viens braukāju te ar laivu vai, garlaika mākts, klaiņāju pa mežu, tad domāju par tevi. Lauku m^te daudzināja savas meitas, bet mani māca garlaicība, mežaiņi no biezokņiem raidīja man savus saucienus, bet es uz viņu aicinājumu atbildēju ar smiekliem. Esmu vecum vecs, esmu aizmūžīgs, tomēr mīlu mirstīgos. Man tīk pavasaros klejot pa siliem, tīk lavīties pa sakuplojušām zālainēm, kur saplaucis ziedu bez skaita.

Uz ceļiem nometies, ieelpoju to smaržas, jo ikvienai no tām piemit sava smarža — un tā ir tik ātri gaistoša. Bet, kad piekustu skūpstīt un locīties un redzu, ka vēl tik neskaitāmi daudz nepazīstamu ziedu, kas tvīkst gaidās un smaržo, tad mani sagrābj skumjas, es atlaižos zālē un elsoju — kā cilvēks, kurš noreibis aiz svētlaimes un žēluma.»

Un vaicāja jaunavai:

«Vai esi dzirdējusi manas elsas pavasaros — ziedu laikā, kad visur valda gaviles un skan putnu dziesmas?»

«Esmu gan, vienatnē esmu dzirdējusi.»

«Ak jā! Tev vajadzēja mani sadzirdēt, tev taču tik zilas acis. Bet rudeņos, kad mežs noklusis, sagatavoju sev siltāku vietu biezokņa nostūrī, kur aug ievas. Ielienu tur un gaidu — varbūt ziedpumpuri izplauks vēlreiz. Un, kad pamanu pirmos baltos ziediņus, klusēju līdz pat dienai, kad pēdējās ziedpārsliņas sabirst pirmajai salnai klēpī . . . Tāds biju, kad ilgojos pēc tevis, mana vienīgā, mana gaistošā! Zinu kādu birzi — tāltālu, un tur ozolu vidū aug dižkļava. Rudeņos, kad uznāk agrās salnas, platās kļavlapas nodzeltē — itin kā tās būtu darinātas no kviešu stiebriem, ko no saules aizsargā ziedplēksnes. Šo kļavu iedomāju, kad veros tavos matos. Bet, tavās acīs lūkojoties, man jādomā par savu Zilgezeru — tas atrodas tālu aiz siliem un pakalniem, augstu kalnu vidū, kur ne vējpūsma neaizsniedz.

Kad līksmodamies uz vienas kājas lēkāju pa tā virsu, vilnīšu apļi cits pēc cita aizvirmo uz krastu, ūdens sāk kaismīgi dzirkstīt un arī manās acīs iekvēlojas liesmiņas, tā ka nevaru vairs labi saredzēt. Krūtis pilda baismas izjūtas, trīsas sagrābj visu būtni, un mani pārņem vēlēšanās it kā apbrīnā vai pielūgsmē nomesties uz ceļiem, jo mans Zilgezeriņš šķiet tik bezgala dziļš, bet es — mazs, nevarīgs, nožēlojams. Un man liekas — aizmiglotais skatiens tiecas sameklēt kādas rokas, lai varētu ar lūpām pieskarties to pirkstgaliem.»

Un ūdensgars nometās laivā uz ceļiem, satvēra jaunavas drebošās rokas un lūpām skāra pirkstgalus, lūk, tā, tā, tā. Viņa skūpsti bija baismi un dzestri, itin kā nezināma mežezera viļņi, bet karstas šalkas lika nodrebēt jaunavas augumam, un saviļņota viņa nespēja pasacīt ne vārda.

Kad jauneklis krastā to redzēja, viņš skali iekliedzās. Jaunava satrūkās, gribēja pielēkt kājās, bet laiva bija nedroša, un tā apgāzās.

Ūdensgars un jaunava'nogrima.

Izmisis jauneklis klīda pa ezera malu, sūrojās un vaimanāja, bet nebija neviena, kurš steigtos palīgā vai mierinātu viņu. Kad beidzot vējš atdzina laivu krastā, jauneklis izvilka to uz sauszemes un apsēdās uz malas, gluži tāpat kā mēs patlaban sēžam. Un, tā kā viņš vairs nespēja doties

prom no ezera, tad aizmirsa mājas un savējos, aizmirsa neredzīgo māti un nevarīgo tēvu un apmetās uz dzīvi tajā pašā dobtajā kokā, kur iepriekš bija mitis ūdensgars. Jauneklis mēdza irties ar laivu ezerā, ņemot līdzi tērauda loku ar sudraba bultu, kam vajadzēja atriebt ūdensgara nodarījumu. Un ik vakaru, izvilcis laivu krastā, viņš atstāja slepenas zīmes, cerēdams, ka varbūt nakti ieradīsies ūdensgars pēc sava braucamā rika. Un, kad pēdīgi uzgāja savas zīmes izmītas, viņš nākamajā naktī sāka modri sargāt. Un ieraudzīja ūdensgaru iznākam no ezera, iestumjam laivu ūdeni un aizairējam līdz pašam vidum, kur, izcēlis jaunavu no ūdens, nosēdināja to laivas pakaļgalā, lai pats mestos viņas priekšā ceļos it kā lūgšanā un ar lūpām pieskartos viņas roku pirkstgaliem.

Bet stopa stiegra jau tika saspriegta, jau iezvinkstējās loks, jau nekļūdīgā acs sāka tēmēt — un sudraba bulta šņākdama šķēla gaisu un ietriecās ūdensgaram tieši sirdī. Mežā atbalsojās kliedziens, spalgs sauciens, ezerā saburbu-ļoja ūdens, un vienā mirkli izgaisa jaunava, ūdensgars un laiva. No rīta gaismas svīdumā jauneklis ieraudzīja laivu krastā turpat, kur vienmēr, tikai slēpās zīmes bija sajauktas.

Un viņš sāka rakt lielu grāvi, lai nolaistu ezeru sausu un uzietu ūdensgaru un jaunavu. Viņš raka rīta agrumā, raka

karstajos dienasvidos un vēsās krēslas stundās, taču kalns, kas šķīra ezeru no upes, bija augsts un akmeņains — un darbs nešķīrās. Rokot viņam pagāja jaunības gadi, pagāja vīra gadi, un viņš nemitējās arī tad, kad mati metās sirmi un acis lāgā vairs nerādīja. Bet, kad grāvis pēdīgi bija gatavs un ezera ūdens sāka plūst uz upi, vīrs bija kļuvis gluži akls un viņam nebija neviena, kurš būtu varējis palīdzēt sameklēt jaunavu un ūdensgaru. Gan sauca, gan aicināja, bet viņa balss bija zaudējusi skaņumu, un viņa saucienus neviens nedzirdēja. Taustīdamies ar rokām, viņš aizvilkās līdz izdobtajam kokam, skumju prātu apsēdās uz laivas gala, atcerējās aizgājušās dienas, savus darbus un pūliņus. Un līdz pat šodienai neviens nezina, kas viņš bijis, no kurienes ieradies, kad nomiris vai kas viņu apbedījis, bet visi it labi zina: viņš ir bijis — dzīvojis un pēcāk nomiris.

Pagāja daudz gadu. Viesuļvirpulis nolauza iedobumaino koku, un gāžoties tas nomaitāja daudz jaunaudzes, tik neganti liels tas bija. Tā stumbrs netika apdarināts, un viņa apkārtmēru cilvēki neuzzināja. Bet, kad dzenis, kāpurus baidīdams, klaudzināja pa to ar knābi, koks dunēja itin kā milzu kubls — un silā atsaucās atbalsis. Pirmējie mežstrādnieki, uz tā sēdēdami, virs uguns turējuši sālītu reņģu virtenes, un viņi stāsta brīnumu lietas. Ezers tad jau bijis izžuvis, tik piles līpenajās dūņās atstājušas savas pēdas.

Laiva gan stāvējusi turpat, kur vecais vīrs to atstājis, un līdz pat šodienai nevienam nav radusies vajadzība to pārvietot citur.

Bet, kad vīri, atkal uz dobā koka sasēduši, reiz cepuši reņģes, no meža brikšņiem izdrāzies alnis un taisnā ceļā meties uz izžuvušo ezeru, itin kā tam vajātāji dzītos pakal vai vilinātu gardā reņģu smarža, un neprātīgā trauksmē joņojis tā, ka dubļi zem kājām šķīduši pa gaisu.

«Nav gan šim alnim visi prāti mājās,» viens no vīriem ieteicies.

«Neba nu tas kāds īstens alnis,» sacījis otrs.

«Ejam tam palīgā!» trešais, pielēcis kājās, steidzinājis pārējos.

Gājuši arī un līdzējuši izpestīt alni, taču par sniegto atbalstu paņēmuši sev tā ragus un ādu. Bet, kad sākuši to sadalīt gabalos un sirdī uzgājuši sudraba bultu, vīri vaļējām mutēm vērušies tādā brīnumā.

«Tālab jau šis tā joza,» sacījis pirmais vīrs.

«Vai es tūlīt neteicu, ka tas nav īsts alnis?» otrs piemetinājis.

«Kuram tiks bulta?» vaicājis trešais.

Katrs no viņiem gribējis dabūt bultu sev, un, izrāvuši to no dzīvnieka sirds, viri tikmēr grūstījušies, kamēr sākuši stigt ezera dūņās, no kurienes tikko bija izglābuši alni. Bet tajā pašā acumirklī tie izdzirduši stipru šalkoņu un itin kā nedēļu veca jēra žēlos blējienus, un, kad pagriezušies, alnis bijis nozudis, tikai gar priežu dzeltenīgajiem stumbriem kaut kas žigli pavīdējis — itin kā tur būtu aizskrējusi baltgana stirna. Krastmalā bija palikuši tikai ragi un āda. Vīriem apjukumā bulta izslīdējusi no rokām un iegrimusi dūņās, un līdz pat šai dienai neviens to nav atradis, lai gan visi zina, ka tai tur jābūt. Bet vīrus pārņēmušas tik negantas izbailes, ka tie uz visiem laikiem zaudējuši valodu, tā ka palicis miglā tīts, kur iegūti ragi un āda.

Tāds bija mans stāsts, un meitene nolasīja vai ik vārdu no manām lūpām. Un es nezinu, kad un kā viņa bija nokļuvusi man klēpī, bet viņa sēdēja uz maniem ceļgaliem. Skatījos uz viņas kailajām pēdām, un man likās jauks viņas kāju pirkstu veidojums un glītas potīšu aprises. Bet, kad tiecos pieskarties šiem pirkstgaliem un palūkot, vai varu ar vienu roku apņemt viņas lielu, iesārtā āda viegli notrīsēja, itin kā vēlētos uzsmaidīt.

— Vai kut? — vaicāju. ,

— Nē, neesmu kutelīga, — viņa atbildēja.

Ielūkojos viņas zili svēdrainajās acu zīlītēs, no kurām bija izzudis noskaņu mānīgais mainīgums, un viņas mazliet uztūkušajās lūpās, ko klāja asinssarkanas, saules un vēja sašķeltas plaisiņas. Skatījos un vēroju, taču manas lūpas tām netuvojās skūpstā, tikai kaitējos ar viņas matu sprogām kviešu dzeltenumā.

Metās jau krēsla, kad plecu pie pleca, ar groziem rokās devāmies prom no ūdensgara mājvietas. Čabošā zāle sniedzās līdz ceļiem, sakaltušas kritalas brikšķēja zem kājām, un šad tad klusēdams uzspurdza kāds putnēns. Gaisā lidinājās trūdošo dūņu un sulīgo bērzu zaru miklā smarža.

Klusējām ...

Tā bija vienīgā reize, kad mēs tur divatā sēdējām uz laivas un es stāstīju par ūdensgaru. Pirms un tāpat ari pēc šās reizes pa šo silāju eju tomēr viens un, kad kājas no iešanas piekusušas, nokāpju, kā parasti, lejā pie sentēvu laivas, un apsēžos tās pakaļgalā, it kā vēl aizvien vēlētos saskatīt kādus senus košuma rakstus. Sēžot klusībā atkārtoju veco stāstu par ūdensgaru, bet baidos, ka atmiņa sāk mani vilt, mainot notikumus un noskaņas. Lai jau būtu tā, bet vienu tomēr atceros noteikti: viņai bija zili svēdrainas acis, un ar viņas baltdzeltenajām matu sprogām es rotaļājos līdz pat krēslas stundai.

SATURS

Kadai jaunai meitenei .

Muša, prusaciene un zirneklis Kraukļu māte un tas dēli Patiesība .

Tikla mīlestība.....

Karalis un lakstīgala

Zēns un taurenis ....

Lakstīgala un ziedi ....

Dziedonis......

Kanneles spēlmanis ....

Mīlestība......

Izdaudzinātais atturībnieks . Ūdensgars .....

ANTON HANSEN TAMMSAARE JUTUSTUSED. HI

Eesti riiklik kirjastus Tallinn 1962

АНТОН ХАНСЕН ТЛММСАЛРЕ

МИНИАТЮРЫ

Издательство «Лиесма»

Рига 1978

На латышском языке

Перевела с эстонского Тамара Вилсоне

Художник Юрис Звирбулис

ME № 1545

Antons Hanzens Tammsāre

MINIATŪRAS

Redaktore I. Bērzkalne. Maksi. redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore I. Klotipa. Korektore M. Banga.

Nodota salikšanai 1977. g. 7. februārī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 24. novembrī. Ofseta papirs 120 g, formāts 60X108/32. 2.75 f iz.

iespiedi.; 3,3 uzsk. iespiedi.; 2,71 izdeVn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 90 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 71/28890-D-723. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rigā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 324.

(£) Tulkojums latviešu valodā,

«Liesma», 1978

Content

Tammsāre Antons Hanzens Miniatūras

KADAI JAUNAI MEITENEI (Improvizācija)

MUŠA, PRUSACIENE UN ZIRNEKLIS

KRAUKĻU MĀTE UN TāS DĒLI

PATIESĪBA

TIKLA MĪLESTĪBA

KARALIS UN LAKSTĪGALA

ZĒNS UN TAURENIS

LAKSTĪGALA UN ZIEDI

DZIEDONIS

KANNELES SPĒLMANIS

MĪLESTĪBA

IZDAUDZIUNĀTAIS ATTURĪBNIEKS

ŪDENSGARS

SATURS