Barenboims Jevsejs

Operācija «Wunderland»

Jevsejs Barenboims

Operācija «Wunderland»

J. BARENBOIMS

Stāsti

OPERĀCIJA «WUNDERLAND»

...Operācija «Wunderland» izgāzās ne jau tādēļ, ka ledājos bija sarežģījušies navigācijas apstākļi, kā to cenšas iztēlot Ziemeļos notikušo kauju falsifi-cētāji, bet gan tādēļ, ka fašistu kreiseris mūsu ūdeņos saņēma varonības pilnu pretsparu. Ledlauzēja tvaikoņa «A. Sibirjakovs» bezbailīgā ekipāža, kas atkārtoja krievu kreisera «Varjags» varoņdarbu, sardzes kuģa «Dežņovs» un tvaikoņu «Revolucionārs» un «Kara» komandori, krasta aizsardzības jūrnieki artilēristi, ostas kalpotāju zemessardze un Diksona salas iedzīvotāji piespieda kreiseri «Admirālis Sērs» pamest padomju teritoriālos ūdeņus un, nekā nepanākušam, atgriezties Narvikā.

J. Barenboima stāsts «Operācija «Wunderland»» uzrakstīts vēsturiski patiesi un atsauc atmiņā tā laika varonīgās dienas.

N Toriks, atvaļināts viceadmirālis, Ziemeļu flotes politiskās pārvaldes priekšnieks 1940.—1945. gadā.

(No atsauksmes par stāstu.)

VELTĪJU SLAVENAJIEM ZIEMEĻJŪRU JŪRNIEKIEM

DĪVAINA IZLAUŠANAS, KAS SATRAUCA PASAULI

Jau pacelts ir — šis dzelzu zizlis — Pār galvām mūsējām..,

A. Bloks

Sīka muša, kas sazin kā bija ielidojusi kajīte, nesteidzīgi norāpoja pa taisno, skrimstalaino degunu un ielūkojās nāsī. Bolhens nošķaudījās un pamodās. Pa pus* pavērto iluminatoru tikko manāmi ieplūda mikls svaigums. Aiz borta ķērkstoši klaigāja kaijas. Šķērssienā iemontētais lielais, apaļais «Glashütte» firmas pulkstenis rādīja trīspadsmit un piecdesmit minūtes.

«Re, ko nozīmē sens ieradums — stundu un divdesmit minūtes miegam un ne minūtes vairāk,» viņš iedomāja. «Tas ir lielisks iedibinājums flotē — pēcpusdienas atpūta. Pēc tās jūties kā no jauna piedzimis un pilns spēka.»

Bolhens zināja, ka viņa miegu sargāja speciāli norīkots sargkareivis. Nebūtu tā — matrožu smago puszābaku rībi-nāšana pa bruņuklāju virs viņa salona pieceltu pat mironi.

Nostājies pret iluminatoru, Bolhens ierastām kustībām apsēja kaklasaiti. No šejienes, no smagā kreisera «Admirālis Sērs» augstā borta, Narvika bija kā uz delnas: šaurās un stāvās ieliņas, kas nokāpa pie jūras pa spīdīgi melnajām kraujām un bija apbūvētas ar glītām, gluži kā no ziemsvētku pastkartēm noskatītām daudzkrāsainām mājiņām, baznīcu stāvie, smailie jumti, dzelzceļa stacija, kurā katru dienu no Kīrunas pienāca smagi krauti ešeloni ar dzelzsrūdu Vācijai, stratēģiskā ceļa № 50 šaurā lente, kas savienoja Narviku ar Kirkenēsu, un nesen no Vilhelms-hāfenes atgādātā peldošā doka neveiklais milzenis.

Tieši pulksten četrpadsmitos Bolhens izgāja no guļamistabas salonā. Viņa kārnais zods balstījās pret iecietināto

apkakli, visas svārku pogas bija aizpogātas. Mazliet ieru-dos matus šķīra rūpīgi izsukāts celiņš.

Bolhens vienmēr un visur centās līdzināties savam elkam — admirālim grāfam Špē, kas necieta nevīžību un nolaidību. Tādēļ arī kreisera «Admirālis Sērs» virsnieki nāca uz kopkajīti kā uz svinīgu pieņemšanu.

Pie salona durvīm pieklauvēja, un, atbildi nesagaidot, ienāca raitnieks Krauss ar paplāti rokās.

— Labdien, pirmā ranga kapteiņa kungs. Jūsu kafija un avīzes.

— Labdien, Kraus. Paldies, noliec uz galda.

Kādu brīdi kajītē valdīja klusums, lāgiem tikai no-šķinda raitnieka ridātie trauki.

— Kas jauns, Kraus?

— Nav nekā īpaša, pirmā ranga kapteiņa kungs, — Krauss saminstinājās. — Stāsta, ka mēs drīz došoties paelpot svaigu gaisu?

— Vai tad apnicis gan?

— Kā lai jums to pasaka, — raitnieks vilcinājās, atbildi meklēdams. — Nav jau nekas ļauns arī stāvēt, tikai šitā Narvika ir pārāk nomaļš ūķis.

— Varētu domāt, ka tu esi iesaukts dienēt flotē no Parīzes, nevis no sīka ciemeļa Emsas krastā, — Bolhens iesmējās. — Vecākais virsnieks man teica, ka tu, izrādās, esot precējies. To nu gan nebiju domājis. Un arī bērni tev ir?

— Tik tiešām ir. — Krauss gan nepasmaidīja, taču Bolhens pamanīja, kā uz mirkli atmaiga acis zem palsajām skropstām. — Divi dēli.

— Cik tad viņiem gadu?

— Viens iekāpa septītajā gadā, otrs piektajā.

— Pašā laikā brūtgāni manām meitām, — Bolhens pajokoja. Viņš nopūtās, iedomājies, kā abas sēž viņam uz ceļiem, apķērušās ap kaklu. Tad pajautāja: — Un abi tādi paši izteikti «bruneti» kā viņu tēvs?

— Tādi paši,/— Krauss nenovaldījās un iesmējās.

Bolhenam patika lāgiem šādi parunāties ar ierindas

matrožiem. Viņš uzskatīja, ka nekas tā neceļ komandiera autoritāti personālā sastāva vidū kā šāda vaļsirdīga aprunāšanās ar pasmiešanos un sālītiem jokiem. Priekšniecībai un vairākumam kuģa virsnieku tas gan šķita dīvaini.

— Kādā brīvākā brīdī parādi man puiku fotogrāfijas, — viņš teica.

Sis kārnais, labsirdīgais vestfālietis ar salmu krāsas malieni, viņa novadnieks, padarīja Bolhenu jo omulīgu. Taču bija skaidrs arī tas, ka kuģa ekipāža jau paguvusi kaut ko saošņāt. Matroži jau vienmēr izcēlušies ar nekļūdīgu intuitīvu nojautu. Viņi, protams, ievēroja un pareizi izsecināja, kālab uz «Admirāļa Sēra» ķopkajīti tika ataicināti pusdienot eskadras mīnukuģu flotiles komandieris pirmā ranga kapteinis Bejs un divi pazīstami zemūdeņu komandieri Ričs un Grauss, kuri bija izcēlušies sabiedroto karavānas sagrāvē un kuru portreti bija ievietoti visās Vācijas avīzēs.

— Un ko labu sapņos redz virsdienestnieki? — viņš, brītiņu paklusējis, apvaicājās.

— Vakar kubrikā vecākais matrozis Ilence stāstīja, ka sapņos atkal redzējis rēgus. Arī signalizētājs Oto Lema-nis redz tos jau trešo nakti pēc kārtas.

Raitnieka pēdējie vārdi Bolhenam nepatika. Viņš zināja, ka uz viņa kuģa plaši izplatīta māņticība, starp citu — tāpat kā visā Vācijas flotē. Šādu aizspriedumu bija bezgala daudz. Saskaņā ar tiem sapņos pieredzētie rēgi nozīmē nāves briesmas kuģim un tā apkalpei. Nelaime gaida kuģi, kurš iziet jūrā trīspadsmitajā datumā. Un ja nu tas vēl sakrīt ar piektdienu — tad bojāeja nenovēršama.

Nelaime gaida kuģi, kurš mainījis savu vārdu. Kad Hitlers aiz bailēm, ka smago kreiseri ar tik skanīgu vārdu kā «Deutschland» var iedragāt vai pat nogremdēt un tas var ļauni ietekmēt vācu tautu, pavēlēja pārdēvēt kuģi par «Licovu», visa apkalpe bija pārliecināta, ka nelaime jau tepat durvju priekšā. Un patiešām, kad 1942. gada jūlijā kuģis gribēja iziet no Altenfjorda jūrā, lai pārtvertu sabiedroto kuģu karavānu, tas uzsprāga uz mīnas un uz ilgu laiku izgāja no ierindas. Visi Narvikā un Tronheimā dislocētās vācu flotes jūrnieki bija pārliecināti, ka citādi tas nemaz nevarēja būt. Sī paša iemesla dēļ Hitlers aizliedza nosaukt kādu no lielajiem kuģiem viņa vārdā. Un ja nu tam kaut kas atgadās!?

Taču patlaban, «Admirāļa Sēra» gaidāmā un dziļā slepenībā turamā kuģojuma priekšvakarā, šie veco jūrnieku sapņi bija pavisam nereizē. Jauno vidū tie var mazināt kaujas sparu un radīt demoralizējošas noskaņas.

«Vajadzēs tūlīt pat brīdināt vecāko virsnieku,» nolēma Bolhens. «Jāpiemin arī baumas par iziešanu jūrā.»

Šovakar viņš bija nolēmis doties vizītē pie frū Anitas Mansenas. Visās okupēto valstu ostās, kurās bāzējās vācu karakuģi, bija atvērti publiskie nami matrožiem un virsniekiem. Un tieši vienā no šādiem namiem Brestā viņš nejauši bija sastapis svaini, sapieru karaspēka pulkvedi Eberhardu.

Sākumā viņi apmulsa un izlikās viens otru nemanām, bet pēc tam, dzerdami degvīnu un sizdami viens otram uz pleca, gardi izsmējās.

Taču kopš tā brīža, kad Bolhens kjuva par smagā kreisera komandieri, par viņa laika pavadīšanu sāka gādāt gestapo. Tā arī sameklēja Narvikā viņa vajadzībām pārbaudītu glītu sievieti ar gariem, uz pleciem krītošiem gaišiem matiem, pilnīgām krūtīm un tuklām, ar ķiršbrūnu po-mādi nokrāsotām lūpām.

Vairāk par visu Vilhelms fon Bolhens alka slavas. Viņš vēlējās redzēt savu uzvārdu nodrukātu avīzēs ar lieliem burtiem, dzirdēt to pieminam radiopārraidēs. Līdz sāpēm sirdī viņš apskauda izdaudzinātos vācu zemūdeņu komandierus Prīnu, Topu, Rīču un citus, ar kuru vārdiem vācu propagandas mašīna bija aizpildījusi visas avīzes un žurnālus, visu ēteru. Viņš apskauda «Admirāļa Sēra» bijušo komandieri Teodoru Kranki, kas bija veicis panākumiem vainagotu reidu Atlantijas okeānā, bet tagad viceadmirāļa pakāpē atradās fīrera mītnē kā lieladmirāļa Rēdera personīgais pārstāvis.

Viņš nevēlējās nīkt, neviena neievērots. Kur gan citur, ja ne karā, var padarīt slavenu savu dzimtu, savu uzvārdu, varbūt pat iekļūt reiha vēsturē?

Lai kļūtu slavens, viņš bija gatavs uz visu. Pat doties nāvē.

Bolhens komandēja smago kreiseri «Admirālis Sērs» (lielākajā daļā pasaules jūrniecības rokasgrāmatu spēcīgās artilērijas un nelielās tonnāžas dēļ tas tika oficiāli dēvēts par bruņukuģi vai «kabatas» līnijkuģi) vēl pavisam neilgu laiku, apmēram pusi gada. Trīsdesmit četru gadu vecumā kļūt par jūras kapteini un jauna, visā pasaulē pazīstama kuģa komandieri — tas bija lieliski pat kara laikā, kas /pats par sevi steidzina visu notikumu ritumu.

Viņš saņēma šo kuģi negaidīti, laimīgas apstākļu sagadīšanās rezultātā. Nebūtu šī gadījuma, kas to lai zina, cik vēl ilgi viņam vajadzētu braukāt kopā ar to veco tabakdozi un ņurdētāju Maizelu.

Kārnais un slimīgais kreisera «Princis Eižens» komandieris pirmā ranga kapteinis Maizels neieredzēja savu vecāko virsnieku. Viņam nepatika daudzas virsnieka īpašības — gan ārkārtīgā centība dienestā, gan rūpīgi koptās rokas ar garajiem nagiem, gan augstmanīgā nevēlēšanās saspēlēt ar viņu vakaros kārtis, gan nepieļaujamās anglofiliskās paražas.

Tas tāpēc, ka Bolhena tēvam, paputējušam muižniekam Meincam fon Bolhenam, Vīsbādenē — pilsētiņā pie Reinas Vācijas dienvidrietumos — piederēja neliela viesnīca, kurā pirms fašisma nākšanas pie varas apmetās ārzemnieki. Viņa dēls Vilhelms pārņēma no tiem ieradumu ēst brokastīs auzu biezputru, viņam patika arī dejot aizliegto angļu fokstrotu, dzert viskiju un groku un valkāt angliska piegriezuma bikses. Vecišķi aizdomīgajam un aprobežotajam Maizelam ar to pietika. Viņš uzskatīja savu vecāko virsnieku par sliktu patriotu, lai gan nenoniecināja viņa jūrnieka dotības.

Savā laikā, kad Bolhens vēl mācījās kuģu apkalpju kadru divīzijā, oberjefreitors Proiss allaž atgādināja viņiem, jauniņajiem aspirantiem:

— Šeit jūs nok|ūsit tīģelī, kurā tādus stulbeņus un idiotus, kādi esat jūs, tā norūdīs, kā rūda Krupa tēraudu.

Patiešām, bijušais aspirants Bolhens k|uva labs jūrnieks. Iesākdams savu dienestu flotē Strālzundē vispirms kā kadets, pēc tam Flensburgmirvikā jau kā gardmarīns, viņš kāpienu pa kāpienam uzveica visu kuģinieka dienesta gājumu no eskadras mīnukuģa jaunākā stūrmaņa līdz smagā kreisera vecākajam virsniekam.

Viņa tēvs bija ievērojams cilvēks «Vācu kristiešu» vidū, paša impērijas bīskapa personīgs draugs. No sirds ticēdams dievam, viņš nīda karu un sapņoja ievadīt sava dēla dzīvi garīdzniecības pasaulē. Bērnībā paklausīgais, klusais zēns, kas bez ierunām pak|āvās tēvam un būtu aizgājis pa tēva izraudzīto c.e|u, jau ģimnāzijas gados bija iemācījies labi spēlēt fanfaru.

Valstī pie varas ar steigu lauzās fašisms. Ritēja Veimā-ras republikas mūža pēdējie mēneši. No visām malām krita acīs plakāti ar demagoģiskiem lozungiem: no afišu stabiem, no māju sienām; pacēluši pāri galvām, tos nesa demonstranti, tos klaigāja alus pagrabiņos: «Mēs neesam suņi, bet cilvēki!», «Ari strādnieks grib ēst maizi!», «Vācieti, ja tu cienī pats sevi, neiepērcies pie ebreja!».

Aizvien biežāk tika rīkotas greznas svinības, lāpu gājieni, dažādi salidojumi.

Slaidais un glītais jauneklis, kas lieliski spēlēja fanfaru, labāk nekā jebkurš cits iederējās šajās sanākšanās. Kādā no tām, kas notika Berlīnē, viņam pienāca klāt nepazīstams cilvēks, kurš ar savu ārējo izskatu varētu itin labi piepelnīties, reklamējot cigaretes vai zobu pastu: tas bija ne visai jauns, eleganti ģērbies veco laiku daktera tips — iesirms, ar labi koptu ādu, iedegušu, nopietnu seju un sukai līdzīgām gaišām Ūsiņām. Šis cilvēks bija Snīvinds — nākamā jūras kara flotes virspavēlnieka Rēdera draugs un nākamais admirālis.

Uzzinājis, ka Bolhens beidz ģimnāziju, viņš apvaicājās:

— Un kādu karjeru jūs gribat sev izraudzīties turpmāk, manu zēn?

— Tēvs vēlas, lai es kļūstu garīdznieks.

— Tā ir lieliska iecere, — Snīvinds sacīja, un viņa sejā uz mirkli pavīdēja svēta bijība. — Taču šaubos, vai tik glītam jauneklim kā jūs garīdznieka dzīve drīz nekļūs par apnicīgu. Kā būtu, ja es pierunātu tēvu sūtīt jūs mācīties uz jūras karaskolu?

Versajas līguma punktu iežņaugtā Vācijas jūras kara flote sāka pamazām atdzimt. Pirmām kārtām vajadzēja sagatavot jaunus virsniekus, sakomplektēt jūras karaskolu. Nākošo kadetu vervēšana līdz ar citiem pienākumiem tika uzdota arī Snīvindam. Viņš uzradās Bolhenu mājā Vīsbādenē tieši nedēļu pēc satikšanās Berlīnē. Būdams labs Gētes poēzijas un reliģijas vēstures pazinējs, mazliet ironizējošs un apburošs sarunu biedrs, viņš parasti atturīgo tēvu pilnīgi pārņēma savā varā. Ja Vilhelmam būs tādi audzinātāji un komandieri, tad nekā labāka nevar ne vēlēties.

— Dodu tev savu svētību, mans dēls, — tēvs sacīja.

— Mūsu dzimtenē būs par vienu draudzes ganu mazāk, toties būs par vienu karavīru vairāk.

Kopš šīs dienas Snīvinds uzskatīja sevi par Bolhena krusttēvu. Viņš sekoja Bolhena panākumiem mācībās un viņa dienesta gaitām. Sis glītais zēns, kas nebija kļuvis par garīdznieku, nepievīla viņa cerības. Izrādījās, ka puisim piemīt stingra griba un apņēmība, kas ir tik vajadzīgas īpašības kara jūrniekam, bet nebūt nav nepieciešamas dieva kalpam.

Tolaik Snīvinds pildīja Ziemeļjūras admirāļa pienākumus. Taču Bolhens zināja, ka admirālis nav viņu aizmirsis un gaida izdevību, lai izvirzītu augstākā amatā. Tieši šāda izdevība arī radās 1942. gada februārī.

Vācijas jūras karaspēka pavēlniecība jau sen bija iecerējusi pārvietot Brestas eskadru uz Norvēģijas ziemeļu ūdeņiem. Pēc angļu jūras desantu izsēdināšanas Tronheimā un Narvikā 1940. gadā un pēc britu flotes pēkšņā uzbrukuma Bergenas un Narvikas rajonā 1941. gada decembrī Hitlers staigāja kā uzvilkts. Viņš visu laiku baidījās no angļu desanta Ziemeļnorvēģijā un no padomju karaspēka uzbrukuma ziemeļos. Divās apspriedēs, kas ar nelielu starplaiku tika sasauktas Hitlera mītnē, viņš skaidroja:

— Ja angļi un krievi noskārtīs, cik nelieli ir mūsu spēki, viņi vairākās vietās dos triecienus Ziemeļnorvēģijai, padzīs mūs no turienes, ieņems Narviku, izdarīs spiedienu uz Somiju un Zviedriju, bet tas var ietekmēt visu kara iznākumu. Vācijas flotei jābūt ziemeļos un jādara viss, lai nosargātu Norvēģiju.

Vācijas jūras kara flotes virspavēlnieks lieladmirālis Rēders asi uzstājās pret kuģu izvešanu no Brestas.

— Līdz ar eskadras aiziešanu no Brestas uz ziemeļiem, — viņš teica, — sabiedroto kuģošanu Atlantijas okeānā nekas vairs neapdraudēs un tā kļūs gandrīz vai pilnīgi droša. Mans fīrer, flotes uzturēšanās Brestā — tā angļiem ir tikpat kā skabarga. Tā bez mitas knieš un sāp un jebkuru mirkli draud sagādāt smagus sarežģījumus* Mums nevajadzētu vilkt to laukā.

Un tomēr Hitlera bailes no desantiem bija tik lielas, ka Rēdera iebildumi netika ņemti vērā un eskadra sāka gatavoties izrāvumam.

1942. gada 11. februāri ap pusnakti līnijkuģi «Sarn-horsts», «Gneizenavs» un smagais kreiseris «Princis Eižens» zem līnijkuģu eskadras pavēlnieka viceadmirāļa Silliaka karoga izgāja no Brestas un devās ceļā pa Lamanšu. Nakts bija piemērota — ļoti tumša, bez mēnesnīcas. Pūta viegls dienvidrietumu vējš. Rītausmā, kad eskadra pabrauca garām Oldernejas salai un pagriezās vairāk uz austrumiem, kreisera «Princis Eižens» komandierim Maizelam sākās negantas sāpes vēderā. Viņam grieza vai visas iekšas uz āru. Pusstundas laikā komandieris tā pārvērtās, ka nevarēja vairs ne pazīt. Seja bija kļuvusi pelēka, acis iekritušas, miesu klāja lipīgi sviedri. Ik pa mirklim viņš mokoši viebās un ar rokām tvarstīja vēderu. Kuģa ārsts domāja, ka viņam ir kuņģa čūlas perforācija. Silliaks pavēlēja, lai kuģa komandēšanu uzņemas vecākais virsnieks korvetkapteinis Bolhens.

Vēl līdz pat šim brīdim Bolhens nespēja aptvert, kā un kāpēc Lielbritānijas flote izlaida viņus cauri. Sī avan-tūristiskā operācija, kas notika angļiem pašā deguna galā, risinājās fantastiski veiksmīgi. Jau bija apritējušas divpadsmit stundas, kopš vācu eskadra izgāja no Brestas un virzījās pa jūras šaurumu ar pasaulē visintensīvāko kuģošanu, pa šo grāvi, kā Lamanšu mēdza dēvēt paši angļi, bet līdz pat šim brīdim neviens viņus nebija pamanījis! Turklāt Vaitholā, britu admiralitātes senajā rezidencē, jau pirms deviņām dienām bija saņemta ziņa, ka vācieši tralē kanālu, bet tas nepārprotami liecināja, ka smagie kuģi gatavojas iziet jūrā.

Tikai ap pusdienlaiku, kad viens no «spitfairiem» pamanīja konvoju un sazīmēja tajā arī līnijkuģi, Grand Fleet beidzot izsludināja kaujas trauksmi. Vācu eskadra šajā laikā jau atradās simt jūdzes uz ziemeļiem no Kalē pilsētas.

Kreisera «Princis Eižens» plašajā stūresmājā valdīja pacilāts noskaņojums. Sēdēdams komandiera ērtajā grozāmkrēslā un ar baudu dzerdams dedzinoši karsto kafiju, Bolhens uzklausīja vecākā stūrmaņa ziņojumu:

— Mēs patlaban atrodamies Padekalē jūras šauruma visšaurākajā vietā, kur atstatums no franču līdz angļu krastam ir tikai divdesmit trīs jūdzes. Pēc stundas eskadra izies Ziemeļjūrā.

— Tas nozīmē, ka pati bīstamākā un grūtākā ceļa daļa jau aiz muguras, — Bolhens domīgi noteica. — Vai jums, stūrmani, nešķiet, ka tomiji pārāk viegli un vienkārši izlaiž mūs pa savu grāvi uz austrumiem? Tā vien šķiet, ka tas vecais lapsa Čērčils grib aizvākt mūs no sava deguna gala un aizdzīt kaut kur patālāk, no kurienes nevarēsim apdraudēt vecās Anglijas krastus.

Februārī satumst agri. Vācu eskadra atradās pēdējā pārbrauciena posmā ceļā uz Vilhelmshāfeni.

Viss risinājās/ lieliski, ja neņēma vērā atsevišķos pārsteidzoši nesaskaņotos negribīgos angļu «Beaufort» un «Hadson» tipa lidmašīnu uzlidojumus un eskadras mīnu-kuģa un torpēdlaivu triecienus no Duvras puses, kā arī magnētisko mīnu sprādzienus pirms kādas stundas pie līnijkuģiem «Sarnhorsts» un «Gneizenavs», kuri pēc tam pat nesamazināja gaitu. Bolhens atstāja uz tiltiņa savā vietā vecāko stūrmani un uz brīdi nokāpa lejā lazaretē. Vecais Maizels snauda, iedzēris sāpju nomierināšanas līdzekļus. Ieraudzījis savu vecāko virsnieku, viņš ar grūtībām pavēra piesrnagušos plakstus un pajautāja:

— Kur mēs atrodamies?

— Terhselingas salas dvarsā. Gaismiņā būsim mājās. Apkalpe izsaka jums savu līdzjūtību. Ārsts teica, ka jūsu stāvoklis esot kļuvis labāks.

Tie bija tukši, nekā neizsakoši vārdi. Maizels zināja, ka vecākais palīgs bezgala priecājas par pēkšņo iespēju parādīt sevi. Zināja arī to, ka neviens no apkalpes nedomā par viņu. Un ne jau tādēļ, ka viņš būtu bijis slikts komandieris. Gluži vienkārši tagad ir izaudzināta tāda jaunatne. Nevienam nav nekādas daļas par otru. «Zēlums piemīt tikai garā vārgajiem»; «Bez cietsirdības nav uzvaras». To dzen galvās jau ģimnāzijas jaunākajās klasēs. Drausmīgs gadsimts. Vēl nekad cilvēki nav jutušies tik vientuļi kā patlaban. Kā nacistiem izdevās tik ātri padarīt vāciešus citādus?

Bolhens vēl aizvien stāvēja pie. viņa gultas. Pēkšņi viņš noliecās pār slimo komandieri, rūpīgi izgludināja segu un palocīja zem sāniem, tad noglauda ar plaukstu valgo, karsto pieri. Maizels nesaprata, ko nozīmē šāds žests, un nekādi nebija to gaidījis no vecākā palīga. Tāpēc viņš vēlreiz papleta plakstus un izbrīnēti nopētīja Bolhenu.

Bet vecāko virsnieku bija pārņēmušas pretrunīgas jūtas. Bailes no atbildības par uzticēto kuģi, bažas, ka viņš netiks galā ar tik laimīgi un negaidīti uzsmaidījušo iespēju parādīt sevi, pateicība Maizelam par viņa slimību, kas bija pašķīrusi tik necerētu ceļu karjerai. «Paldies vecajam, ka saslima īstā laikā,» viņš iedomāja. «Kaut nu tagad nepaliktu neievērots vai ari — kas vēl ļaunāk — neizdarītu kādu muļķību. Pagaidām viss rit labi. Ašāk jādodas atkal augšā!»

— Vēlu jums drīzu izveseļošanos, — Bolhens no sirds novēlēja un vēlreiz pieskārās ar pirkstiem slimā pierei. Un vecais Maizels sajuta šo sirsnību. Viņš uz mirkli aizmiedza acis, it kā no lielām sāpēm, un divas mazas asariņas noritēja pa viņa iekritušajiem, krunkainajiem vaigiem.

— Paldies, Vilhelm. Ejiet uz tiltiņu, — viņš skaidri sadzirdami sacīja. — Jūsu vieta patlaban ir tur.

No rīta «Gneizenavs» un «Princis Eižens» iebrauca El-bas grīvā. Jau no tālienes, stāvēdams uz tiltiņa un aplūkodams binoklī lielo sagaidītāju pūli, kas bija sapulcē jies piestātnē, Bolhens pamanīja slaidu, respektablu stāvu admirā|a parādes šinelī ar gaišiem atlasa drānas atlokiem un neiztrūkstošo kortiku pie sāniem. Sirds viņam notrīsēja priecigā priekšjautā un uz mirkli sametās karsti. Taču skali viņš pateica uzsvērti vienaldzīgā toni:

— Pats lieladmiralis Reders atlidojis no Berlīnes, lai mūs sagaidītu.

Tās pašas dienas vakarā — pēc viceadmirāļa Silliaka sīka ziņojuma — lieladmirālis uzaicināja Bolhenu pie sevis. Uz «Gneizenava» ar sarkankoku apšūtajā admirāļa salonā stāvēja masīvi, ar tumšbrūnu ādu apvilkti dīvāni un krēsli. Apzeltītie bronzas svečturi gar sienām izstaroja blāvu gaismu, gluži kā sveces. Uz maza, pulēta galdiņa stavēja pudeles ar Reinas un Mozeles vīniem. Klusi dūca ventilācija, iepūzdama salonā sasildītu gaisu.

Virspavēlnieks iesāka bez kādiem aplinkiem. Bolhens nemaz nešaubījās, ka ari Snīvinds jau bija paguvis pastāstīt par viņu.

— Kā jums zināms, admirālis Kranke iecelts par manu pārstāvi fīrera mītnē. Smagā kreisera «Admirālis Sērs» komandiera vieta ir vakanta. Pavēlniecība dod par jums viscildinošākos raksturojumus. Kādas būtu jūsu domas par šādu norīkojumu, korvetkapteiņa kungs?

Reders cieši nopētīja Bolhenu.

Tas sasita papēžus.

— Uzskatīšu par godu.

— Ņemiet vērā, Bolhen, — brītiņu klusējis, Rēders turpināja. — Jūs saņemsit savā pārziņā ne jau vienkāršu kuģi. To pazīst visa Vācija. Pats fīrers seko tā panākumiem. Pacentieties nostiprināt šī kuģa slavu.

Bolhens izrieza krūtis un nolieca galvu.

Gluži kā pa miglu viņš nogāja pa grīdsegu lidz durvīm, strauji pagriezās, vēlreiz nolieca galvu un izgāja laukā.

Patiešām, saņemt šādu kuģi — tā bija neiedomājama, patiesi fantastiska veiksme, par kādu Bolhens neuzdrošinājās pat sapņot. Tik tiešām, Vācijā nebija tāda cilvēka, kurš nebūtu dzirdējis par smago kreiseri «Admirālis Sērs», par tā panākumiem reidos pa Atlantijas okeānu, kas nebūtu iegaumējis desmitos fotogrāfiju sastopamo kuģa komandiera Teodora Krankes askētiski kalsno, nesmaidošo seju, kura tik |oti līdzinājās zemūdeņu jūrnieku «papus» admirāļa Dēnica sejai. Kad jau, tad jau — viņš izdarīs visu iespējamo un pat neiespējamo, lai vairotu šī kuģa slavu arī turpmāk. Un, kā liekas, drīz radīsies izdevība to izdarīt. Pirms mēneša šeit, Narvikā, pie viņa uz kuģa bija atnācis admirālis Snīvinds.

— Kā tēvam ar veselību? — viņš apjautājās Bolhe-nam, kad pēc pusdienām abi bija pārgājuši uz salonu un te uzsmēķēja.

— Paldies, nesūdzas. Savu viesnīcu viņš atdevis hospitāļa vajadzībām, un tagad hospitālis ir viņa vienīga un galvenā rūpē.

— Es allaž esmu bijis pārliecināts, ka jūsu tēvs ir patiess Vācijas patriots. Pasveiciniet viņu no manis.

Snīvinds apklusa, un tikai šķilta viņu knakšķis pārtrauca klusuma brīdi. Tad viņš atspiedās pret krēsla atzveltni un ierunājās no jauna:

-— Man šķiet, Vilhelm, ka nebūšu kļūdījies, ja teikšu, ka jūs cerat kļūt slavens. Vai tā ir?

— Jā, tā ir.

— Paldies par atklātību. Šāda iespēja jums drīz radīsies. Papūlieties to nepalaist garām.

— Jauns reids uz Atlantijas okeānu? — Bolhens nedroši pavaicāja.

— Nē, tuvāk. Trieciens krievu iekšējām komunikācijām Arktikā. Pēkšņs un satriecošs. Taču pagaidām tas ir liels noslēpums.

Todien vēlu vakarā Bolhens sēdēja savā kajītē un rakstīja vēstuli uz mājām. Miegs nenāca. Viņš domāja par gaidāmo uzdevumu. Uz rakstāmgalda vienkāršā rāmītī stāvēja sievas Jutās un abu meiteņu fotogrāfija. Meitenes bija atsitušās viņā — rātnas, gluži kā viņš pats bērnībā, zilām acīm, un arī mati bija kā tēvam — gaiši, mazliet iesarkani. «Manas dārgās, mīļās meitiņas,» viņš rakstīja. «Jūsu tētis patlaban ir ļoti laimīgs, tikai viņš gauži skumst, ka šajā brīdī jūs nestāvat viņam blakus.»

Nez kādēļ tieši tagad viņam ienāca prātā pirms trim gadiem notikušās viesības viņu omulīgajā dzīvoklītī klusajā Heiliges ieliņā. Abiem ar Eberhardu viņiem gandrīz vai vienā un tai pašā dienā bija piešķirtas jaunas dienesta pakāpes. Juta, kas bija laba saimniece, toreiz pārspēja pati sevi, un Eberhards sacīja, ka ar tādu mērci jebkurš gardēdis apēstu pat vecu, izvalkātu tupeli...

«Admirāļa Sēra» komandiera salonā stāvēja liels radiouztvērējs. Ik. vakaru pirms gulētiešanas Bolhens to ieslēdza un klausījās angļu raidījumus. Pēc vācu eskadras izlaušanās pasaule vēl ilgi nespēja norimties. Nebija šaubu, ka eskadras aiziešana no Brestas nāca par labu Anglijai. Tagad bija novērsti draudi tās kuģu karavānām Atlantijā un, kas pats galvenais, Vācija, pārvezdama kuģus uz Ziemeļiem, faktiski atsacījās no aktīviem uzbrukumiem Anglijai. Ne jau velti Cēreils, atbildēdams uz neskaitāmajiem vienkāršo ang|u sašutuma pilnajiem izteikumiem un protestiem, parlamentā ar cinisku atklātību paziņoja:

— Ar vislielāko atvieglinājuma sajūtu es apsveicu vācu kuģu aiziešanu no Brestas.

Toties pie padomju krastiem, pie kuģu karavānu ceļiem uz Murmansku, radās jauni draudi. Un, kaut arī Bolhens nezināja, ka «Barbarosas» plānā bija nepārprotami pateikts: «Jūras kara flote pat Austrumu kampaņas laikā jāizmanto cīņai pret Angliju,» — viņš saprata, ka patlaban, kara otrajā gadā, pēc krievu sīvās pretestības, pēc sakāves pie Maskavas viss var kardināli mainīties.

VEIKSMĪGAIS KUĢIS

Patlaban Vācija pārtika no tērauda un vara. No durvīm skrūvēja nost rokturus, pārkau-sēja svečturus, vecvecāku šķīvji un dakšiņas, kas atcerējās vēl Gētes un Heines laikus, lidoja Krupa domnās...

V. Pikulis. <rMonzunda».

Pusotra gada pirms aprakstītajiem notikumiem, 1940. gada jūlija vidū, Vilhelmshāfenes milzīgajā kuģubūvētavā dienu un nakti kūsāja darbs: nepieklusdami klaudzēja pneimatiskie veseri, šaudījās elektrometināšanas uguņu atspulgi, oda pēc acetilēna un nokaitētas dzelzs. No nepārtrauktās dārdoņas un žvadzēšanas cilvēki apstulba un kļuva kurli. Cehos viņiem izsniedza speciālus mīkstas gumijas aizbāžņus ausīm. Visiem strādniekiem jau sen bija noteikts kazarmu režīms. «Ātrāk, ātrāk!» — šis daudzkārt atkārtotais aicinājums krita acīs no milzīgajiem lozungiem cehos un no namu sienām, tas skanēja radioraidījumos, un to bez mitas pieminēja meistari un inženieri. Gan Vilhelmshāfenes kuģubūvētavā, gan Krupa, gan «Deutsche Werke», «Deschimag», «Blohm und l/osz» un daudzās citās kuģubūvētavās, visās Vācijas lielākajās ostu pilsētās steidzamības kārtā pildīja flotes celtniecības ilgtermiņa programmu, tā dēvēto «Z» plānu. Saskaņā ar šo plānu, ko Hitlers apstiprināja 1938. gadā, bija paredzēts uzbūvēt vairākus lielus kuģus — 6 līnijkuģus, 8 bruņukuģus, 4 aviācijas bāzes kuģus, 233 zem-ūdenes. Hitlers pieprasīja, lai šo plānu izpildītu sešos gados. «Tas, kas mums ir šodien,» sacīja lieladmirālis Rē-ders, «ir tikai paraugu kolekcija tam, kam mums jābūt.»

1939 gada septembrī fīrers Keiteļa un Rēdera pavadībā apmeklēja Vilhelmshāfenes kuģubūvētavu.

— Ls atsūtīšu šurp Spēru, lai viņš dabū redzēt būvēšanas tempus, — Hitlers gandarīts noteica. — Mēs drīkstam atļauties būvēt tikai šādā ātrumā.

— Mans fīrer, — lieladmirālis Rēders metās aizstāvēt Spēru. — Mūsu būvētavās strādā tikai vācieši vien. Viņi nav skubināmi. Taču reihsministra uzņēmumos nodarbināti arī daudzi strādnieki no protektorāta.

— No jums, Rēder, iznāktu gluži labs advokāts, — Hitlers atjokoja, iedams uz mašīnu. — Bet nekas. Lai atbrauc vien un paskatās.

Pie kādas no būvētavas attālajām piestātnēm bija pietauvojies garš, miermīlīgs «tirgonis». Savādi šķita, kāpēc tas atrodas te, blakus vēl nepabeigtajam milzu aviācijas bāzes kuģim «Grāfs Cepelins», kas bija atvests uz šejieni no Ķīlēs, un blakus IX sērijas okeāna zemūdenēm, kuras šeit sametināja no atsevišķām sekcijām pēc inženiera Merkera metodes.

Tikai pieredzējusi acs šajā mierīgajā, neveiklajā «tirgonī», kas, tāpat kā visi tvaikoņi kara laikā, bija apbruņots ar vairākiem lielgabaliem, varētu sazīmēt vienu no jaunākajiem vācu bruņukuģiem — «Admirāli Sēru».

Četrus mēnešus kuģis gatavojās reidam pa Atlantijas okeānu. Sakarā ar asprātīgajiem pārveidojumiem — maskēšanās nolūkā uzceltajām virsbūvēm un papildu dūmeni, kā arī veiksmīgi noslēptajiem lielgabalu torņiem — «Admirālis Sērs» bija galīgi pārvērties. Korpusa izteiksmīgās aprises nogludinātas, raksturīgais, atpakaļ atliektais masts pārveidots. Un, kad no viltus dūmeņa sāka velties biezi dūmi, kādi rodas, ja sen netīrītās kurtuvēs pilnībā nesadeg sliktas ogles, — pretiniekam vajadzēja pagaist pēdējām aizdomām par sastaptā kuģa miermīlību. «Admirāļa Sēra» kuģošanas tālums bija palielināts līdz deviņpadsmittūkstoš jūdzēm, apkalpe — līdz tūkstoš trīssimt cilvēkiem. Visas mašīnas bija kapitāli izremontētas.

Vācijas Jūras kara flotes virspavēlnieks lieladmirālis Rēders, kas bija nepiekāpīgs reidu atbalstītājs karā uz jūras, 1939. gadā jau bija norīkojis par reideriem Atlantijas okeānā «Admirālim Sēram» līdzīgus «kabatas» līnijkuģus — «Deutschland» un «Grāfu Spē». Tie sagādāja Lielbritānijas admiralitātei ne mazums nepatikšanu. Galu galā 1939. gada beigās angļu kreiseri «Ekseters», «Ajakss» un «Ahillejs» iedzina «Grāfu Spē» neitrālajā Montevideo ostā, kur pati kuģa komanda to nogremdēja. Kuģa komandieris Langsdorfs nošāvās. Bruņukuģis «Deutschland», nogremdējis vairākus tvaikoņus, atgriezās Vācijā, kur to pārdēvēja par «Licovu». Drusku vēlāk reidā uz Atlantiju devās arī smagais kreiseris «Hi* pērs» un līnijkuģi «Sarnhorsts» un «Gneizenavs».

Taču uz «Admirāli Sēru» Rēders lika jo īpašas cerības. Pēdējā pusgada laikā Vācijas virsūdens flote bija zaudējusi «Grāfu Spē», kreiserus «Blihers», «Karlsrūe» un «Kēnigsberga» un četrpadsmit eskadras mīnukuģus. So smago zaudējumu dēļ Hitlers manāmi grozīja savus uzskatus par virsūdens kuģiem un Rēdera reidu doktrīnu.

— Vācija nevar atļauties būvēt un tūlīt arī zaudēt šīs dārgās rotaļlietiņas, — viņš īgni pateica Rēderam. — Lai jūsu admirāļi liek to aiz auss.

«Admirāļa Sēra» veiksmīgajam reidam vajadzēja atjaunot fīrera ticību virsūdens flotei, apstiprināt, ka Rēderam ir taisnība viņa strīdā ar Dēnicu, kas uzstāja par plaši izvērstu zemūdens karu. Tādēļ arī «Admirāli Sēru» gatavoja reidam tik rūpīgi un skrupulozi un virspavēlnieks centās iedziļināties katrā gaidāmā reida detaļā.

«Kabatas» līnijkuģis «Admirālis Sērs» stājās Vācijas flotes aktīvo kuģu ierindā 1934. gada novembrī. To būvēja vēl tad, kad Vācija bija spiesta rēķināties ar Versaļas līgumu, kas neatļāva Vācijas karakuģiem pārsniegt desmit tūkstošu tonnu tilpumu. Tādēļ konstruktori dabūja risināt grūtu uzdevumu: kā apvienot artilērijas ziņā varena kuģa taktiski tehniskās īpašības ar šo ierobežoto tonnāžu tā, lat tas varētu uzņemies kauju ar ievērojami lielāku līnijkuģi. Un jāatzīst, ka viņi sekmīgi tika ar šo uzdevumu galā. «Kabatas» līnijkuģa ātrums sasniedza divdesmit astoņus mezglus, un tas bija apbruņots ar sešiem (divos bruņutorņos) divsimt astoņdesmit milimetru lielgabaliem, kas šāva ar vairāk nekā trīssimt kilogramu smagiem šāviņiem divsimt kabeļtauvu tālumā, ar astoņiem simt piecdesmit milimetru lielgabaliem, sešiem astoņdesmit astoņu milimetru zenītlielgabaliem un četrpadsmit automātiskiem ātršāvējiem zenītlielgabaliem. «Admirā|a Sēra» pakaļgalā zem plakanām bruņucepurēm atradās divi četrvadu torpēdaparāti. Jo īpaši pilnīgi bija centrālās tēmēšanas un artilērijas uguns koriģēšanas aparāti, turklāt piešaudes precizitāti nodrošināja divi desmitmetrīgie tālummēri (viens grotmastā un otrs uz pakaļgala virsbūves). Spēcīgās bruņas, kas tika izmantotas arī kā konstrukcijas stiprinātājas, divi sakaru centri ar pašām jaunākajām isvi|ņu stacijām un radio-pārtverŠanas un radiotraucējurnu nodaļām, pieci liela diametra starmeši, divas «Arado» lidmašīnas, kuras palaida gaisā ar katapultu, astoņi spēcīgi «MAH» tipa dK zeļi, kas pirmo reizi pasaulē bija uzstāditi uz smagajiem karakuģiem, kā arī citi pilnveidojumi padarīja šo kreiseri jo sevišķi bīstamu vienpatā pirātiskā kuģojumā. «Admirālis Sērs» bija izmaksājis pasakaini dārgi — 3 miljonus 750 tūkstošus mārciņu sterliņu.

Pēc tam kad rekonstrukcija bija pabeigta, poligonā starp Svinemindi un Dancigu tika sarīkoti pastiprināti treniņi kaujas situācijai tuvinātos apstākļos. Kuģa apkalpi ievērojami papildināja ar daudziem apakšvirsniekiem un tirdzniecības flotes matrožiem.

Kuģa personālais sastāvs savu komandieri tikpat kā nepazina. Viņu norīkoja uz kuģi 1939. gada rudenī, taču ar apkalpi viņš tikpat kā nesatikās. Par viņu klīda visādas baumas: teica, ka viņš esot teorētiķis, sen neesot bijis jūrā un pēdējos gados bijis jūras akadēmijas pasniedzējs. Ka viņš, tāpat kā fīrers, esot veģetārietis. Šīs baumas izplatījās jo sevišķi plaši pēc tam, kad ostas lokomotīve pievilka pie kuģa trīs vagonus ar kāpostiem un veselu vagonu ar dažādu šķirņu sieriem. Daži rituļi bija vai ratu riteņa lielumā. Pēc tam komandieris izsaukts uz Berlīni, kur viņš piedalījās Norvēģijas sagrābšanas operācijas «Weserūbung» izstrādāšanā. Viņš sabija Berlīnē ilgi, un apkalpe par viņu aizmirsa. Viņu atcerējās tikai tajās reizēs, kad uz kuģa ieradās kāds jauniņais un, kā jau parasts, apjautājās par komandiera īpašībām. Nesen atnākušie matroži atbildēja pavisam strupi:

— Viss kārtībā.

Tie, kuri jau bija nodienējuši ilgāk, uzskatīja sevi par psihologiem un vienmēr atbildēja sīkāk. Apmēram šādi:

— Kuģis viņa vadībā brauc kā pa sliedēm. Turklāt viņš smēķē visīstāko Brazīlijas tabaku.

1940. gada 29. oktobrī «Admirālis Sērs» pirmā ranga kapteiņa Teodora Krankes vadībā izbrauca no Hotenhā-fenes uz Atlantiju. Pa miglu izkļuvis cauri Dāņu jūras šaurumam, tas strauji pagriezās uz dienvidiem no Gren-landes. Jau pēc nedēļas lidmašīna, kas pacēlās gaisā no borta, ieraudzīja lielu karavānu, kas brauca angļu palīg-kreisera «Džerviss Bejs» apsardzībā. Kaut arī anglis vīrišķīgi un prasmīgi aizstāvējās, «Admirālis Sērs» to smagi iedragāja, bet pēc tam citu pēc cita panāca septiņus transporta kuģus un nogremdēja tos. Turpinādams ceļu uz dienvidiem, reideris sasniedza visai dzīvo jūras trasi starp Antiļu un Azoru salām un sāka tur ārdīties. Angļi bija spiesti samazināt šajā rajonā kuģošanu un norīkot kuģu pavadīšanai līnijkuģi un vairākus kreiserus. Nogremdējis Azoru un Zaļā Raga salu rajonā divus transportkuģus, «Admirālis Sērs» devās uz Dienvidatlan-tiju. Te tam izdevās sagrābt milzu refrižeratoru ar piecpadsmit miljoniem olu un trim tūkstošiem tonnu gaļas. Sis refrižerators ilgi apgādāja ar produktiem visas vācu zemūdenes un citus kuģus, kas darbojās šajā rajonā. Reida dalībnieki stāstīja, ka daži izēšanās rekordisti no kreisera apkalpes derībās esot apēduši no simt olām gatavotu kulteni. Vai arī bifšteku stūresrata lielumā. Janvārī reideris aizbrauca uz Indijas okeāna dienvidu daļu. Šeit, Mozambikas jūras šauruma rajonā, tas nogremdēja vairākus kuģus un sagrāba un aizsūtīja uz Vāciju kā veltes divus tankkuģus. Sabūdams reidā pavisam simt sešdesmit vienu dienu, «Admirālis Sērs» nogremdēja deviņpadsmit kuģus ar simt trīsdesmit septiņu tūkstošu tonnu lielu kravnesību, sasaistīja ievērojamus angļu spēkus savu kuģu karavānu apsardzībai un pierādīja, ka korsārkuģi Atlantijas okeāna plašumos var gūt ievērojamus panākumus.

Rēders svinēja uzvaru. Viņa teorija par reideru karu jūrā bija guvusi it svarīgu apstiprinājumu. To bija spiests atzīt arī pats fīrers. Dēnics, kas bija nikns virsūdens kuģu pretiniēks, tika apkaunots. «Admirāļa Sēra» komandieri Teodoru Kranki uzaicināja pie paša Hitlera, kur viņš saņēma no tā rokām Bruņinieka krustu, admirāļa dienesta pakāpi un uzaicinājumu kļūt par jūras kara flotes pārstāvi viņa mītnē. Visu pārējo izdarīja propaganda. Nedēļu pēc kreisera atgriešanās Vācijā par šo kuģi jau zināja katrs bērns, kas bija vecāks par pieciem gadiem, un katra vecene, kas bija jaunāka par astoņdesmit gadiem. «Vācu karavīra gars», «vācu vīrišķība», «vācu patriotisms» — šie vāciešiem ierastie vārdi fagad uz ilgu laiku tika saistīti ar «Admirāļa Sēra» reidu. Berlīnes komiķu kabarejā izveidoja speciālus kuģojumam veltītus priekšnesumus. Uz Nollendorfplaca teātra skatuves izrādīja reidera varoņdarbiem veltītu muzikālu rēviju. Savukārt pazīstamais Anglijai domāto radioraidījumu komentētājs Viljams Džoiss («lords Hau-llau») ieteica britu jūrniekiem nerādīties jūrā, ja kaut kur tuvumā atrodas «Admirālis Sērs».

Jā, tas bija slavens kuģis, kam turklāt vēl visu laiku bija veicies. Kaut vai pēdējā pārgājienā no Vilhelmshāfe-nes uz Tronheimu. «Admirālis Sērs» brauca pirmais un izgāja sveikā. «Princi Eiženu», kas brauca nākamais, torpedēja ienaidnieka zemūdene, tas pazaudēja stūri un atgriezās atpakaļ Vācijā remontēties. Un šo slaveno «Admirāli Sēru» uzdots komandēt viņam — Vilhelmam fon Bolhenam. Viņa pienākums — vairot «Admirāļa Sēra» slavu. Un viņš to arī darīs.

FLOTES PAVĒLNIEKS

— Vai jūs mīlat jūru, kapteini? — profesors Aronakss pavaicāja.

— O jā, es to mīlu, — Nemo atbildēja.

— Jūra — tas ir viss.

Zils Vems,

<r20 tūkstoši Ijš pa jūras dzelmi».

Ziemeļu flotes teātrī izrādīja Gladkova lugu «Sendienās». Aktieri zināja, ka izrādi noskatās arī pavēlnieks, un tālab spēlēja jo pacilāti un centīgi. Jekaterina Nikolajevna paretam, cenzdamās izdarīt to nemanāmi, pameta acis uz blakus sēdošo vīru, it kā gribēdama pārliecināties, ka tā nav halucinācija, bet patiešām viņš, un tūdaļ atkal novērsās. Grūti bija noticēt, ka viņš sēž blakus — un ne jau kaut kur, bet teātrī — un viņa var vīram pieskarties, ka var kaut ko pačukstēt pie auss, redzēt viņa «spāņu idalgo lepno profilu», kā par viņu bija uzrakstījusi kāda sajūsmināta galvaspilsētas žurnāliste. Gatavais brīnums, ka viņai bija izdevies pierunāt vīru šodien atnākt uz teātri.

Uz skatuves rādīja kaut ko smieklīgu, visa zāle smējās,

dārdēja aplausi, taču Golovko klusēja. Seja joprojām palika sadrūvējusies, domīga, un viņš ik pa brīdim lūkojās pulkstenī.

Sēdēdams šeit, teātra zāles pustumsā, skatīdamies uz spoži apgaismoto skatuvi un cilvēkiem, kas uz tās kustējās, un tikpat kā nedzirdēdams, ko šie cilvēki runā, Go-lovko domāja, ka karavānai no Baltās jūras, ja vien viss veicies labi, tagad jau vajadzēja no Jugorskijšara šauruma iebraukt Karas jūrā. Jau vairākas reizes viņš gribēja piecelties un iziet no zāles, taču doma, ka zālē visi pamanīs viņa aiziešanu un iztulkos to pa savam prātam, noturēja pavēlnieku uz vietas.

Golovko labi apzinājās savu trūkumu — pārāk lielo jūtīgumu un aizrautību. Sīs īpašības, pēc viņa pārliecības, nepiedienēja tāda mēroga komandierim, un viņš kā spēdams cīnījās pret tām. Lāgiem tās traucēja viņam strādāt, izsita no ierindas. Arī visas šīs pēdējās dienas viņš netika vaļā no sliktas omas, no kaut kādas smaguma sajūtas. 1942. gada pavasara un vasaras neveiksmes atkal un atkal atausa atmiņā un dzina prom miegu.

Vispirms notika neveiksme ar desanta operāciju Pikšu-jeva zemesraga rajonā, kas sākumā bija izvērsusies pavisam sekmīgi: vāciešu aizmugurē slepeni izsēdināja divpadsmito atsevišķo jūras kājnieku brigādi. Tā ieņēma lielu placdarmu un pilnībā izpildīja uzticēto uzdevumu. Taču četrpadsmitās armijas daļas, kas devās pretim desantam, ceļā sastapās ar ļoti spēcīgiem vācu nocietinājumiem. Armijas karavīriem neizdevās tos uzlauzt un savienoties ar desantu. Brigādi evakuēja ar kuģiem, bet tā cieta zaudējumus — bija ievainotie un apsaldējušies.

30. maijā gaisa kaujā gāja bojā izcilais lidotājs, divdesmit četrus gadus vecais otrā gvardes aviācijas pulka komandieris Boriss Safonovs. Un pēc tam, pēc neliela pārtraukuma — karavānas «PQ-17» sagrāve. Aizgāja bojā lielākā daļa no trīsdesmit pieciem kuģiem, kas bija līdz lūpai piekrauti ar Padomju valstij tik nepieciešamo militāro kravu un materiāliem. Šo kuģu klāji vai lūza no četrsimt deviņdesmit piecu tanku, divsimt deviņdesmit septiņu konteineros iesaiņotu bumbvedēju, četru tūkstošu divu simtu kravas automašīnu un vilcēju un simt piecdesmit tūkstošu tonnu citu ģenerālo kravu smaguma. Tas viss kopā maksāja septiņi simti miljonu dolāru.

Pēc Lielbritānijas admiralitātes pirmā lorda Paunda galīgi nesaprotamā drausmīgā rīkojuma spēcīgā apsardze tika noņemta, karavāna izklīdināta un tālab kļuva par vācu ģenerālpulkveža štumpfa aviācijas un admirāļa Denica zemūdeņu vilku bara vieglu laupījumu.

Turpat vai divdesmit dienas Ziemeļu flotes kuģi mek-lēja šis pašas nelaimīgākās karavānas nedaudzos pa* glābušos kuģus, kuri 27. jūnijā bija iznākuši no Ilvai-fjorda Islandē.

Tajās dienās pa Murmanskas un Arhangeļskas ielām klīda sveikā palikušo transportkuģu, no glābšanas laivām izcelto un no ūdens izzvejoto amerikāņu, kanādiešu uņ angļu jūrnieku pulciņi. Kā nu kurš ģērbušies — adītās cepurītēs un lakatos, kanādiešu jakās un krievu pus kažokos, apauti botēs vai kareivju puszābakos, mežonīgām bārdām apauguši, piedzērušies un trokšņaini, viņi auroja dziesmas, iesāka kautiņus, aizskāra sievietes. Pat kori; voja komandieris komodors Daudings un ASV jūras kara* lietu atašejs pirmā ranga kapteinis Frenkels, kas bija atlidojis no Maskavas, nekā nespēja tikt ar viņiem galā. Pēc visa, ko šie cilvēki bija pieredzējuši, viņus varēja arī saprast.

Tūdaļ pēc karavānas sagrāves viena pēc otras aizgāja bojā divas mūsu zemūdenes, nolika sprādziens uz «Sč-402», bet no Kaukāza un Volgas nepārtraukti pienāca trauksmainas, sirdi plosošas ziņas...

Tikko sagaidījis pārtraukumu, Arsenijs GrigorjeviČs ašiem soļiem devās uz teātra priekšnieka kabinetu un piezvanīja flotes operatīvajam dežurantam.

— Karavānas bez starpgadījumiem izbraukušas cauri šaurumiem un turpina ceļu pa noteikto kursu.

— Labi, paldies. — Viņš nolika klausuli un sajuta, kā pēkšņi no sirds noveļas milzu smagums.

Visas šīs dienas viņš par karavānām vien bija domājis — vai izdosies laimīgi izvest visu kuģu armādu uz Ziemeļu jūrasceļa trasi. Piesardzīgais operatīvās daļas priekšnieks neieteica vākt vienkop tādu visdažādāko kuģošanas līdzekļu lēveni. Iebilda arī štāba priekšnieks. Taču viņš noriskēja — un viņam izrādījās taisniba.

No otra stāva, no «kapernauma», skanēja skalas balsis. Golovko ieklausījās un pazina zemūdeņu virsniekus Lu-ņinu, Fisanoviču, Starikovu. Tieši ar viņa pavēli Flotes namā iekārtoja speciālas istabas no kaujas uzdevumiem pārnākušajiem zemūdeņu un virsūdens kuģu komandieriem. Tur bija diezgan omulīgi — mīkstie krēsli, dīvāni, patafons —, un komandieri labprāt pasēdēja pie alus krūzes vai vīna glāzītes, lai draugu pulciņā pārrunātu tikko jūrā pieredzēto, uzklausītu, ko par to saka biedri, vai arī lai tikai atpūstos. Šāda atslodze viņiem bija nepieciešama. Golovko un Kara padomes loceklis uzmanīgi sekoja, lai «Vojentorga» darbinieki neaizmirstu šo «ob* jektu».

Kad izgadījās brīvs brītiņš, arī Arsenijs Grigorjevičs labprāt uzkāpa augšā, omulīgi apsēdās krēslā un klusītēm, starpā nejaucoties, klausījās komandieru stāstos. Pat viņš, flotes pavēlnieks, kas mīlēja jūru un pazina to, varēja no šiem vīrišķīgajiem jūrniekiem šo to pamācīties. Ne vienu reizi vien viņi bija nokļuvuši grūtā situācijā un allaž izkūlušies sveikā. «Mācies, Golovko, mācies!» viņš pats sev atkārtoja. «Līdzko sāksi domāt, ka zini vairāk par visiem, — beigas tev kā pavēlniekam!»

Tikai viņš viens laikam arī zināja, cik ļoti pats šaubījās un svārstījās pirmajā kara gadā, iekams pieņēma kādu īpaši svarīgu lēmumu. Pēc negulētas nakts, kad, kā viņam šķita, bija apsvērti pilnīgi visi «par» un «pret», viņš no rīta deva nepieciešamos rīkojumus. Bet pēc dažām dienām, dažkārt arī pēc dažām stundām, sev par lielu kaunu un sarūgtinājumu, atklāja, ka ne jau viss tika apsvērts, ka vajadzēja rīkoties pavisam citādi. «Par maz tev pieredzes, Golovko,» viņš tad teica pats sev. «Iegaumē visu ašāk. Apritējuši tikai četri gadi, kopš tu atgriezies no Spānijas, būdams trešā ranga kapteinis. Un tikai divus gadus tu komandē floti.» Patlaban, kara otrajā gadā, viņš jau jutās krietni vien drošāk.

No otrā stāva skanēja dziesma. Mīnukuģa diviziona komandieris Kolčins bija iesaucis komandieru atpūtas istabas par «kapernaumu». Viņš apgalvoja, ka tā saucot baseinus, kuros ticīgie apmazgājuši savas kājas, pirms iegājuši templī.

Fisanovičs viņam nepiekrita. Pēc viņa versijas, par kapernaumu saukuši bībelē pieminēto Galilejas pilsētiņu, ko esot apmeklējis Kristus. Lai nu būtu kā būdams, taču nosaukums ātri kļuva populārs. Golovko šobrīd ar lielāko prieku uzkāptu augšā un piebiedrotos balsu čalai, taču nedrīkstēja to darīt. Viņš bija apsolījis Katjai, ka noskatīsies izrādi līdz galam. Jocīgā. Cer, ka teātris aizvilinās viņu prom uz citām domām.

Kad izrāde beidzās, Golovko kopā ar sievu stāvēja tukšajā foajē, bet ap viņiem, nepaguvuši ne grimu nomazgāt, drūzmējās aktieri. Viņam patika teātris, viņš pazina daudzus aktierus, tikās ar dramaturgiem, rūpējās par teātra darbinieku dzīves apstākļiem un darbu. Aktieri bija viņam par to pateicīgi un allaž uzklausīja pavēlnieka domas par notikušajām izrādēm.

— Pasakiet, Arsenij Grigorjevič, — kā es jums patiku Štiročkas Azarovas lomā? — mēģināja izdibināt glītā aktrise Zinaida Pavlovna, teātra mākslinieciskā vadītāja kapteiņa Plučeka sieva, ko teātrī visi sauca tikai par Zi-nocku.

Pavēlnieks, kas izrādi tikpat kā nebija redzējis, atjokoja:

— Zvēru tev, Laura,

nekad vēl neesi tu spēlējusi tā.

Cik pareizi tu lomu savu izprati!

...Kaut arī jau bija tuvu pusnaktij, pāri Pojarnijai spīdēja pie apvāršņa noslīdējusi nekad nenorietošā saule. Tā apgaismoja kailās, vietumis ar sūnu noklātās granīta klintis, vējā drebošās pundurbērzu sīkās lapiņas, putu švīkām noklātos Kolas līča svina pelēkos ūdeņus.

Golovko palīdzēja sievai tikt pāri koka tiltiņam, kas bija pārmests pār gravu. «Cirkuļa» māja, kurā viņi dzīvoja, jau bija tepat blakus. Pa tās logiem varēja redzēt Oļeņijas salu un gabaliņu Kolas līča. Gandrīz virs pašas mājas atradās kapteiņa Prorokova baterija. Kad tā sāka šaut, mājā itin bieži izbira stikli. Abi ar sievu, nemīlīgā jūlija vēja apaurēti, kādu brītiņu pastāvēja virs ostas un papriecājās par jau ierasto, taču ik reizi satraucošo skarbās un diženās dabas ainavu.

— Paiesimies kādu gabaliņu, Golovko, — Jakaterina Nikolajevna ieminējās. — Sen neesam kopā pastaigājušies.

— Sen gan, — viņš piekrita.

Asfalts drīz vien izbeidzās. Tagad zem kājām atradās zeme, cieta, gluži kā no akmens.

Arsenijs Grigorjevičs, savās domās nogrimis, klusēja.

— Mums, Katja, taču šodien jubileja.

— Kāda Jubileja? — sieva nesaprata.

— Otra^kopš esmu iecelts par pavēlnieku. IJn savādi, ka vēl aizvien neesmu atcelts. Iemeslu bija gana.

Viņš pasmaidīja, atcerēdamies, kā 1940. gada jūlijā viņu, toreiz Amūras flotiles pavēlnieku, steidzīgi izsauca uz Maskavu. Nākošajā dienā viņš kopā ar Jūras Kara Flotes tautas komisāru bija klāt Politbiroja sēdē. Bet otrā rītā jau tika parakstīta pavēle par viņa iecelšanu«

Pirms Golovko Ziemeļu floti nepilnu gadu komandēja viņa kursabiedrs un jaunības gadu draugs kontradmirālis Drozds. Būdams enerģisks un ar izdomu apveltīts admirālis, viņš, nežēlodams ne sevi, ne padotos, daudz strādāja, lai celtu flotes kaujas spējas. Kuģi sāka darboties komplicētos, kaujas situācijai tuvinātos apstākļos. Gluži dabiski, ka līdz ar to pieauga avāriju un ārkārtēju gadījumu skaits. Sākumā tautas komisariātā to saprata un aprobežojās ar parastiem sodiem. Taču, kad Grjaznajas līča lidlaukā uzliesmoja ugunsgrēks un drīz pēc tam nogrima arī zemūdene, Drozdu no amata atcēla.

Pēc samērā mierīgā un savā ritumā iegājušā dienesta Amūras flotilē Ziemeļu flote pārsteidza Golovko ar jūras karādarbības lauka mērogiem, izvirzīto uzdevumu grandiozitāti un ar grūtajiem, skarbajiem dabas apstākļiem. Flotes operāciju zona ietvēra Barenca, Balto un Karas jūru, bet plašuma ziņā sasniedza gandrīz trīs miljonus kvadrātkilometru. Tas ir divas reizes vairāk nekā Baltijas, Melnā, Azovas un Kaspijas jūra, kopā ņemot Rietumu pusē plaši atklātā Barenca jūra ļāva pretinieka flotei bez traucējumiem iekļūt mūsu ūdeņos, bet biežās vētras un miglas, sniegputeņi, nemitīgi mainīgie ledus klajumi, sliktā redzamība, kas reizēm kritās līdz nullei, bargie sali darbības lauka austrumu daļā, polārās naktis un nenorietošā saule no maija beigām līdz jūlija beigām ļoti apgrūtināja kuģošanu un jūras karaspēka kaujas darbību. Jau bērnībā dzirdētās vienkāršās kuplejas rindas:

Ziemeli, ai, ziemeļi — brīnumplanēta,

Augu gadu ziema, viss cits — vasara, —

te ieguva pavisam konkrētu jēgu.

Kuģu flotē bija maz. Un arī pašiem lielākajiem — «Gromkij» un «Sokrušiteļnij» tipa eskadras mīnukuģiem un no Baltijas jūras atgādātajiem vēl pirms revolūcijas būvētajiem vecīšiem, «Novik» tipa mīnukuģiem, instrukcija aizliedza iziet jūrā, ja viļņošanās pārsniedza piecas sešas balles. Taču instrukcija ir instrukcija, bet karš ir karš. Kritiskais stāvoķlis reizēm piespieda pazemināt «izturības rezerves». Un, draudīgi krakstinādami starpsienas okeāna stāvajos viļņos, nosveroties tā, ka pašu velnu matījušiem bocmaņiem piemetās žagas un sirds skrēja papēžos, «septītnieki» drosmīgi, gluži kā pret nelaimi apvārdoti, šaudījās pa polārās nakts tumsu. Lai panāktu

lielāku stabilitāti, to dibeni bija izklāti ar čuguna klučiem. * ,

Ik reizi, kad jūrā tos pārsteidza šajos platuma grādos jo biežās vētras, Golovko neaizvēra ne acu. Vienīgi bezgalīgajās vējos un salā pavadītajās modrēs apsaldētā un aizsmakusi pirmā diviziona komandiera KolČina balss: «Uzdevums izpildīts, biedri pavēlniek,» — atdeva viņam dvēseles mieru. Un tomēr vispirms spēcīgās vētras laikā uz viļņa gala aizlūza «Gromkij», taču saglabāja peldspējas, bet nedaudz vēlāk pārlūza un nogrima «So-krušiteļnij».

Maz bija lidmašīnu un lidlauku, bet pavisam maz — ceļu. Lielās kuģubūves un kuģu remonta rūpnīcas vēl tikai tapa. Daudz trūkumu bija dienesta organizācijā. Flotes pavēlniecība — Kara padomes loceklis divīzijkomisārs Nikolajevs, štāba priekšnieks kontradmirālis Kučerovs un politpārvaldes priekšnieks brigādkomisārs Toriks — visi bija jauni, samērā nesen norīkoti uz Ziemeļiem, un viņiem tāpat nebija pieredzes flotes komandēšanā tik plašā karadarbības laukā. Un tomēr, 1942. gada vasarai sākoties, Golovko saprata, ka, par spīti visām kara pirmā gada kļūdām un grūtībām, par spīti visiem sūrajiem pārbaudījumiem, Ziemeļu flote bija izturējusi. Stāvoklis sauszemes frontē bija stabilizējies, draudi Murmanskai novērsti. Flote bija saņēmusi no rūpniecības gan virsūdens kuģus, gan zemūdenes, to pastiprināja arī ar lidmašīnām.

Taču pretiniekam joprojām bija liels pārspēks aviācijā, tam bija vairāk labiekārtotu kuģu bāzēšanās vietu un piekrastes lidlauku. Norvēģijas fjordos stāvēja kaujas gatavībā lieli fašistu kuģi: līnijkuģis «Tirpics», smagie kreiseri «Admirālis Sērs», «Princis Eižens», «Hipers» un vairākas eskadras mīnukuģu flotiles. Jebkurā mirklī tie varēja slepus iziet no savām stāvvietām Narvikā un Tronheimā un dot mūsu komunikācijām negaidītu triecienu. Sī Fleet-in-being (pēc angļu terminoloģijas — flote, kas nedarbojas, taču ar savu klātbūtni vien sasaista pretinieku) radīja pastāvīgu saspringumu un prasīja nepārtrauktu uzmanību.

— Pagājušā gada arktiskajā navigācijā pretinieks pavisam maz traucēja mūsu iekšējos pārvadājumus starp Balto jūru un Arktiku, — nesen vienību daļu komandieru apspriedē teica flotes štāba priekšnieks. — Barenca jūras dienvidrietumu rajonā darbojās tikai atsevišķas zemūdenes un nelielas lidmašīnu grupas. Karas jūrā vācu fašistiskie spēki nav nemaz rādījušies.

Un, klausoties štāba priekšnieka balss rāmajā plūdumā, vērojot, kā viņā klausās apspriedes dalibnieki, Golovko domāja, ka varbūt arī 1942. gada navigācijā pretinieks netraucēs mūsu pārvadājumus, bet gan koncentrēs visus spēkus pret sabiedroto kuģošanu un karavānām, kas dosies no Islandes uz Murmansku. Tāpēc viņš pievērsa apspriedes dalībnieku uzmanību šo karavānu apsargāšanai un pavadīšanai.

Tovakar pēc teātra viņam neizdevās ilgāk pastaigāt ar sievu pa naksnīgo Poļarniju. Pēkšņi atdrāzās sniegputenis. No tikko vēl dziļajām un dzidrajām debesīm piepeši sāka gāzt blīva sniega ķēpa. Bet, līdzko pārstāja snigt, atskanēja gaisa trauksmes signāls. Vajadzēja steidzīgi nokāpt bumbu patvertnē.

Nākošajā rītā pavēlnieks piecēlās agri. Pulksten septiņos viņš izgāja vēl tukšajās Poļarnijas ielās un devās uz ostu. Gandrīz vai ik rītu, ģērbies matroža mētelī bez atšķirības zīmēm, ar ausaini galvā un zābakiem kājās, viņš apstaigāja flotes galveno bāzi. Vienību un kuģu komandieri zināja par šīm admirāļa rīta pastaigām un centās nedot viņam nekādu ieganstu izteikt aizrādījumus par darbadienas sākumu un dienesta organizāciju.

Zemūdeņu brigādē patlaban lādēja uz zemūdenēm torpēdas un piepildīja balonus ar saspiesto gaisu.

Golovko vēroja, kā darbojas sarkanflotieši. Reizēm, kad darbs ritēja gausi, neveikli, viņš nenovaldījās un aizrādīja:

— Nu, kurš tā stiprina kravu? Leitnant, paej iet nost! — Un rādīja, kā to vajag darīt.

Šodien darbs ritēja raiti. Eskadras mīnukuģu divizionā apkalpes nodarbojās ar rīta apkopi. Pavēlnieks pastāvēja uz muliņa, vērodams, kā sarkanflotieši skalo klājus, kā steidzas bocmaņi, ieraudzīja arī komandierus, kas vadīja apkopi. Diena bija sākusies organizēti. Pēc tam viņš devās uz nākamo piestātni. Tieši šajā brīdī te pietauvojās Baltās jūras flotiles traleris.

— Ej, tu, uz krasta! — no tralera atskanēja aizsmakusi neizgulējusies balss. — Paķer galu!

Tajā pašā mirklī pie pavēlnieka kājām nokrita pasviestās tauvas gals. Golovko pacēla to un gribēja uzmaukt uz milzīgā pāļa. Tauva negribēja klausīt.

— Vai tev roku nav, vai, brētliņš gatavais! — no tralera turpināja tā pati balss. — Droši vien esi rakstvedis, kas stabā bikses deldē!

Beidzot metāla cilpa uzmaucās uz pāļa un no tralera uz piestātni pārmeta laipu. Golovko uzkāpa uz klāja. Matrozis apstulbis izbolīja acis un tad nelabā balsī iebļāvās:

— Pavēlnieks!

— Tu auroji? — Golovko pavaicāja matrozim.

— Es. Nepazinu jūs, biedri admirāli. Atvainojiet!

— Re nu. Pats tu esi gatavais brētliņš, ja nepazīsti priekšniekus.

Pulkstenis bija tikko pāri deviņiem, Golovko kabinetā atradās flotes izlūkošanas priekšnieks ar ziņojumu, kad tajā iesteidzās operatīvais dežurants un satraukti pavēstīja, ka, pēc tikko saņemtajām ziņām, vācu zemūdene ielavījusies Malije Karmakuli — šīs Novaja Zemļas galvaspilsētas reidā un apšaudījusi ar lielgabaliem polāro staciju.

— Viens cilvēks nogalināts, četri ievainoti. Aizdedzināta noliktava un dzīvojamā māja. Sabojāta ledus izlūkošanas lidmašīna, kas stāvējusi līcī.

Golovko saausījās. Līdz šim vācu zemūdenes reti kad iepeldēja tik tālu un arī neizrīkojās tik nekrietni.

— Kā jums šķiet, — viņš uzrunāja izlūkošanas priekšnieku, — kāpēc tā aizlavījās līdz Novaja Zemļai un pasteidzās tik klaji paziņot par savu vizīti? Vai aiz tā neslēpjas kaut kas cits? Piemēram, vēlēšanās aizvilināt mūs no kaut kā, kas tiek gatavots citā vietā? Vai arī pretiniekam šī polārā stacija kaut kādā veidā traucē?

— Es nedomāju, biedri pavēlniek, ka no šīs apšaudes būtu izdarāmi tālejoši secinājumi. Pretinieks turpina meklēt «PQ-17» atliekas. Pēc manām ziņām, vācieši paniski baidās no ledājiem un diez vai kādreiz riskēs bāzties tālāk par Novaja Zem(u.

Golovko ienāca prātā, ka tad, kad viņš vēl bija četrus gadus vecs puišelis un kopā ar tēvu gāja pa dzimto Prohladnajas staņicu, tēvs viņam pa ce|am stāstīja:

— Paraug, Sena, te dzīvoja tava māte. Un šī te ir mirušā vectēva māja. Bet, eku, šeit es mācījos.

Arsenijs klausījās, klausījās un tad noprasīja:

— Bet kā tu, tēti, visu to zini?

Tēvs toreiz ilgi smējās un tad sacīja:

— Nodzīvosi, dēliņ, tikpat ilgi, cik es, un arī tu daudz zināsi.

Un tagad, noraudzīdamies izlūkošanas priekšniekā, pieredzējušā virsniekā, kas jau daudzus gadus nodienējis flotē, taču ir pārāk pašpārliecināts un tādēļ ne vienu reizi vien izdarījis nopietnas kļūdas, viņš gribēja pavaicāt: «No kurienes, biedri otrā ranga kapteini, jums tas visa zināms?»

— Pastipriniet šajā rajonā izlūkošanu no gaisa. Un palūdziet Ziemeļu jūrasceļa galveno pārvaldi, cik vien ātri iespējams, atjaunot staciju. Iespējams, ka vācieši patiešām baidās no ledājiem, bet ari mums pašiem acis jātur vaļā.

Pavēlnieks palūdza flotes operatīvo dežurantu uzzināt, kā klājas Tiko Vilkam. Golovko labi pazina šo Novaja Zemļas saimnieku, mednieku uri mākslinieku, milzīgās salas vienīgo pastāvīgo iemītnieku.

— Slikti, biedri pavēlniek, ir tas, ka mums joprojām nav speciāli apgādātu izlūklidmašinu, — izlūkošanas priekšnieks turpināja ziņojumu, kad operatīvais dežurants bija izgājis laukā. — Ko iielu var prasīt no šiem «JTI»? No šiem lēnajiem, slikti apbruņotajiem debesu vagotā-jiem, kuriem nav pat rāciju un ir tik mazs darbības rādiuss? Mēs esam nomocījušies ar tām. Ja dabūtu «Katalī-nas» ...

Pavēlnieks zināja, ka taisnība ir izlūkošanas priekšniekam. «Kastītes», kā neveiklā izskata dēļ bija labsirdīgi nokristītas jūras tuvās izlūkošanas lidmašīnas, bija drosmigas, čaklas un cītīgi pildīja savu pienākumu. Pavisam nesen viņš pats bija apbalvojis vairākus šī pulka lidotājus un tehniķus. Tikai — patiesi — viņi nespēj izdarīt vairāk, nekā jau tagad dara. Un kur galu galā paliek sabiedroto apsolītās «Katalīnas»? Jau pagājuši divi mēneši, kopš uz amerikāņu aviobāzi Fērbenksā caur Angliju aizlidoja flotē īpaši izraudzīta pilotu un tehniķu grupa, taču no viņiem vēl nav ne ziņas, ne miņas. Laikam sabiedrotie neko nesteidzas. Bet «Katalīnas» — vai dieniņ, kā tās patlaban vajadzīgasl Tām ir divi motori, pieklājīgs apbruņojums, liels darbības rādiuss un — kas pats galvenais — spēcīga radiostacija un radars, kas uz mūsu kuģiem un lidmašīnām vēl nav sastopams.

Labi, ka jūs man par to atgādinājāt, — Golovko sacīja. — Pacentīšos noskaidrot viņu likteni. — «Vajadzēs ar kontradmirāļa Fišera starpniecību noskaidrot, kāpēc mūsu lidotāji vēj nav atgriezušies,» pavēlnieks nolēma. «Un vispār derētu ar viņu sastapties.»

Jaunais britu jūras kara misijas vadītājs, kas nāca Bevana vietā, pirms atbraukšanas uz Poļarniju bija komandējis līnijkuģi, ko vācu zemūdene nogremdēja Vidusjūrā. Ar savu lielnaga cepuri, mūždien kūpošo

pīpi, parupjo un atklāto valodu viņš bija gluži simpātisks cilvēks. Taču pēc apkaunojošā notikuma ar karavānu «PQ-17» viņš vairījās satikties. Laikam jau cilvēkam kauns par savu admiralitāti. Tas nav nemaz slikti« Tas tikai dara viņam godu.

«admirālis sers»

GATAVOJAS DOT TRIECIENU

Hitleriešu pavēlniecība cerēja izjaukt mūsu arktisko navigāciju 1942. gadā. Tā gribēja parādīt, ka Ziemeļu jūrasceļš pat aiz tūkstošiem jūdžu no frontes var saņemt vācu flotes triecienus.

N. Kuzņecovs. <rFlotēs Izsludināta kaujas trauksme».

1942. gada jūlija vidū no fīrera mītnes jūras kara vadības štābam piezvanīja Hitlera jūras karalietu adjutants pirmā ranga kapteinis Puthammcrs. So resno, īskā-jaino zvaigātāju un izēdāju, kas, liekas, nemaz neiederējās mītnē valdošajā manierīgumā, jūras štābā lāgā neieredzēja. Taču fīreram viņš kaut kādā ziņā bija pa prātam — un ar to pietika.

— Mūsu burvju vārdu meistari no preses sektora interesējas, vai jums nav kaut kas jauns kārtējam ziņojumam par jūras karaspēka panākumiem? — viņš pavaicāja štāba priekšniekam.

Priekšnieks mājienu saprata.

— Pasakiet viņiem — lai mazdrusciņ vēl paciešas.

Visas Vācijas propagandas mašīnas divu nedēļu ilgā

nepārtrauktā klaigāšana par operācijas «Gājiens ar zirdziņu» grandiozajiem panākumiem, sagraujot sabiedroto karavānu «PQ-17», sāka pamazām pierimt. Zvans no mītnes nozīmēja, ka jāpiegādā kaut kas jauns, «svaigs kumosiņš», kā šādas ziņas dēvēja propagandas ministrijas ierēdņi, ar ierastajiem ziņojumiem «par mūsu brīnišķīgo zemūdens jūrnieku panākumiem» vairs nepietika.

Šāds mītnes atgādinājums jūras kara vadības štābu strupceļā neiedzina,

Jau 1942. gada martā jūras karaspēka štāba priekšnieks sasauca apspriedi, uz kuru uzaicināja tikai uzticamus operatīvās pārvaldes virsniekus, kas pārzināja lielo virsūdens kuģu operāciju plānošanu. Apspriede bija ļoti slepena. Glītaja savrupmājā, ko no Berlīnes ielām šķīra veca parka koki, pat logu aizkari bija nolaisti.

— Mūsu uzdevums — izolēt Krieviju no sabiedroto palīdzības, nejaut piegādāt kravas no austrumiem pa Zieme|u jūrasceļu, — viņš iesāka bez kādiem ievadiem. — Krievija jau tagad ir noplicināta un tik tikko turas. Ja mes pārcirtīsim viņai šos apgādes ceļus, tad viņa nosmaks galīgi. Tāds ir fīrera viedoklis. — Štāba priekšnieks pārlaida acis sēdošajiem virsniekiem un turpināja: — Jums būs visīsākajā laikā jāizplāno operācija pret padomju kuģošanu Arktikā, iesaistot tajā lielus virsūdens kuģus. Ar pēkšņiem uzbrukumiem krievu tirdzniecības kuģiem un ledlaužiem un, iespējams, arī karavānām, kas nāk no austrumu puses, iznīcinot uz rietumiem pārvietojamos kaujas kuģus, sagraujot ostas un polārās stacijas, jāparalizē šī visai svarīgā krievu artērija. Tajā pašā laikā tas piespiedīs pretinieka pavēlniecību norīkot eskortēšanai ievērojamu daudzumu kuģu un aviācijas, tādā veidā novājinot savus spēkus citos rajonos.

Patlaban, pēc zvana no fīrera mītnes, kad arktiskā navigācija Ziemeļos bija pilnā sparā, šāda operācija šķita pati piemērotākā. Arī izlūkošanas ziņas rādīja, ka operācija būtu jāsāk tuvākajā laikā, ne vēlāk par augusta vidu.

Vācijas jūras kara atašejs Japānā atsūtīja īpaši vērtīgas sava aģenta ziņas, ka Tālajos Austrumos saformēta liela padomju karavāna, kurai pa Zieme|u jūrasceļu jādodas uz Murmansku. Saskaņā ar šī aģenta ziņojumu, bet atašejs galvoja par tā pareizību, karavānā bija divdesmit transportkuģi ar kravu, divi ledlauži, kā arī līderis «Baku» un trīs jaunākā tipa eskadras mīnukuģi. Patlaban karavāna atradās Kamčatkas Petropavlovskā un bija gatava doties ceļā.

No Hvalfjorda uzticamais aģents, kas, pateicoties savām kaismīgajām patriotiskajām runām un bagātīgajiem ziedojumiem, bija ievēlēts par altinga deputātu un kļuvis par vienu no kristīgās jaunatnes asociācijas vadītājiem, ziņoja Berlīnei: «Angļi nolēmuši karavānas Krievijai līdz decembrim nesūtīt.» Šīs ziņas apstiprināja arī citi avoti.

— Kungi! Vēl izdevīgāku brīdi, kad dot triecienu krievu iekšējām jūras komunikācijām, grūti iedomāties, — jūras kara vadības štābā uzstājās admirālis Frike. — Mēs nedrīkstam palaist garām šo lielisko polāro torti, kas tik vilinoši mūs gaida Karas jūrai

Tieši par to bija runa ziņojumā, ko jūras karaspēka štābs Berlīnē bija nosūtījis jūras karaspēka pavēlniekam Zieme|os ģenerāladmirālim Karlsam un Ziemeļjūras admirālim Snīvindam. Tagad konkrētu operācijas plānu, kā lieliem kaujas kuģiem ielauzties padomju arktiskajos ūdeņos līdz Karas jūrai, jau sāka izstrādāt Ziemeļos dislocētā vācu jūras karaspēka speciālisti.

Pie plāna strādāja drudžaini, augām dienām un naktīm. Operatīvās pārvaldes istaba, kurā bija savākti operācijas sagatavošanas materiāli, atgādināja papīra veikala noliktavu, kurā sen nav iegriezies neviens pircējs: uz grīdas un galdiem gulēja aktu vāki, laika gaitā nodzeltējušu pārskatu un noputējušu sardzes žurnālu kaudzes.

— Iekams šie kuģi izies jūrā, es šeit nosmakšu un mani aizvedīs uz kapsētu, — kapteiņleitnants Sulcs drūmi zobojās. — Mēs darām tik milzum lielu darbu, bet visa slava tiks viņiem. Vai tas ir taisnīgi, Hans?

Hansa priekšā gulēja vēl Pirmā pasaules kara laika zemūdeņu sardzes žurnāli, to vācu zvejas kuģu kapteiņu pārskati, kas šajās vietās bija zvejojuši miera laikos, tvaikoņa «Komēta» kapteiņa ziņojumi — viņš pa Ziemeļu jūrasceļu bija izbraucis 1940. gada navigācijas laikā —, kā arī slavenā dirižabļa «Grāfs Cepelīns» aerofoto uzņēmumi; Hanss neatbildēja, tikai skaļi izlamājās. Jieši viņam bija uzdots pats grūtākais darbs — precizēt kartogrāfisko materiālu, meteoroloģisko situāciju un ledus režīmu...

1931. gada vasarā Padomju valdība atļāva zinātniskos nolūkos vācu dirižablim lidot virs Arktikas. To komandēja dirižabļa konstruktors Ekeners. Kopā ar desmit dažādu valstu zinātniekiem uz dirižabļa atradās arī padomju profesors Samoilovičs. Dirižabļa lidojumu visnotaļ atbalstīja: tā vajadzībām nodibināja īpašu laika dienestu, uz Franča Jozefa zemes rajonu devās ledlauzis «Mali-gins», uzcēla īpašu pietauvošanās mastu. Četrās diennaktis dirižablis aplidoja milzum plašu padomju Ziemeļu teritoriju — gandrīz tūkstoš kilometru garumā un vairāk nekā simt kilometru platumā. Fotogrammetristi to visu uzņēma kinolentē. Pēc nolīguma fotomateriālus vajadzēja atdot mums. Taču vācieši paziņoja, ka filma ir sabojāta. Patlaban šis, kā toreiz rakstīja avīzes, lidojuma «tīri zinātniska rakstura» ziņas vācu virsnieki lika lietā, gatavojot plānu.

Līdzīgi notika arī ar vācu kuģi «Komēta». 1940. gada navigācijā šim tvaikonim atļāva kopā ar padomju kuģu karavānu izbraukt pa Ziemeļu jūrasceļu uz Kluso okeānu. Par tvaikoņa izvadīšanu Vācijas valdībai tika iesniegts rēķins par 955 tūkstošiem mārku. Tagad šī tvaikoņa kapteinis Roberts Esens un viņa ziņas kļuva par vērtīgu atradumu vācu operatīvajiem darbiniekiem.

Augusta pirmajās dienās operācijas plāna galīgais variants bija gatavs. Saskaņā ar šo plānu ielaušanās bija jāizdara «kabatas» līnijkuģim «Admirālis Sērs». Apsardzes eskadras mīnukuģi operācijā nepiedalījās — to korpusi bija par vārgiem, un ledus tos varēja saspiest. Lai apsargātu un izlūkotu ledus laukus, tika izraudzītas trīs zemūdenes. Visa operācija ieguva kodētu nosaukumu «Wunderland» — «Brīnumzeme».

Plāns vēl nebija nosūtīts uz Berlīni apstiprināšanai, kad «Admirāļa Sēra» komandieri Bolhenu ataicināja uz līnijkuģi «Tirpics» pie admirāļa Snīvinda. Pēc apspriedes namatēvs palūdza, lai Bolhens uz brītiņu paliek.

— Vai nevēlaties saspēlēt partiju? — admirālis piedāvāja, norādīdams uz šaha galdiņu blakus radioaparātam. Figūras jau bija saliktas.

— Labprāt.

Bolhens spēlēja labi. Agrāk, kad viņš vēl mācījās ģimnāzijā, viņam pat pareģoja šahista karjeru. Kamēr Snīvinds apdomāja kārtējo gājienu, viņš ar acīm pētīja biezos foliantus ādas vākos ar zelta burtiem. Tie aizņēma vairākus skapjus. Desmitajā gājienā viņš ieguva bandinieku, bet pēc tam arī figūru.

— Pavisam nesen man vajadzēja jūs aizstāvēt, — cigāru kūpinādams, Snīvinds it kā starp citu izmeta.

— Mani? — Bolhens tūdaļ saausījās. Ak tad tādēļ admirālis lūdza viņu aizkavēties. — No kā tad?

— Berlīnē bija pienākusi denunciācija pret jums. Tiesa, anonīma. It kā jūs izturoties liberāli pret matrožiem, pielabinoties viņiem un tādējādi nodarot ļaunu prasīgajiem virsniekiem.

— Šitādas muļķības! — Bolhens dusmīgi noteica.

— Es tikai negribu, ka uz mana kuģa plauktu bailes un naids pret virsniekiem. Pietiek jau ar to, ka visa apkalpe nīst vecāko virsnieku.

— Padodos, — Snīvinds teica un apgāza karali.

— Apspēlējis vecu vīru un nu priecājas,— viņš jokodamies nopukojās. Tad piecēlās un uzlika savu roku uz Bolhena pleca. Seja viņam savilkās pavisam svinīga. — Vilhelmi — viņš teica. — Katram cilvēkam ir kāds uzdevums, no kura atkarīgs viņa turpmākais liktenis. Rīt par jums var uzzināt visa Vācija. Veiksmīgs pārdrošs trieciens, krievu austrumu karavānas sagrāve, un jūs esat kalnā. Dzīve — tā ir džungļi, manu zēn. Bet džungļos allaž mīt plēsoņas un zāles ēdāji. Esiet uzstājīgs un nežēlīgs. — Admirālis apklusa un ar mājienu pieaicināja Bolhenu pie lielas kartes, kas gulēja uz īpaša galda zem stikla. — Mēs esam ieplānojuši uzmanības novēršanai vairākus triecienus šeit, Barenca jūras austrumu daļā, sāņus no jūsu maršruta. — Snīvinds parādīja vietas, kas bija atzīmētas uz stikla ar vaska zīmuli. — Jūsu reidam jābūt krieviem pilnīgi negaidītam. Un ņemiet vērā — fīrers zina par iecerēto operāciju, piešķir tai lielu militāri politisku nozīmi un pats sekos tās norisei. Vēlu panākumus!

Bolhens jau bija pie durvīm, kad Snīvinds pasauca:

— Ja vēlaties nodot vēstuli Jutai un meitenēm, pasteidzieties. Rīt mazā gaismiņā es lidoju ar plānu uz Berlīni.

— Ūdensnecaurlaidīgās šķērssienas, lūkas un atveres aizvērt! Pa vietām stāt, ejam laukā no ostas! — skaļruņos noskanēja vecākā virsnieka skarbā balss, kas bija sadzirdama visās kuģa astoņsimt telpās.

16. augustā, kad Narvikas iedzīvotāji vēl redzēja pirmsausmas sapņus, divi ostas velkoņi lēnām pagrieza līnijkuģi «Admirālis Sērs» pret izeju no ostas. Nedaudzie pavadītāji, krastā stāvēdami, laipnīgi māja ar rokām. Gar bortiem klusi čalināja fjorda baltais ūdens. Mākoņi pie sadrūmušajām debesīm solīja lietu. «Admirālis Sērs» izbrauca cauri pastiprinātajam sprostojumam, ko ierīkoja pēc tam, kad krievu zemūdenes bija ielauzušās Līnaha-marā un Tanafjordā, un drīz vien pagaisa aiz vēja trenkto sniega vērpešu segas. Līdz Lāču salai to pavadīja četri eskadras rnīnukuģi un sedzējlidmašīnu eskadriļa.

Stāvēdams uz tiltiņa, «Admirāļa Sēra» komandieris pirmā ranga kapteinis Bolhens domāja par to, ka šajā operācijā pats galvenais — slepenība un pēkšņums. Tikai pēkšņam triecienam tajā vietā, kur krievi to vismazāk gaida un vismazāk ir tam sagatavojušies, var būt vēlamie panākumi. Viņš atcerējās vācu eskadras pavēlnieka admirāļa Spē atmiņas, kurās stāstīts, kā Pirmā pasaules kara laikā vācu eskadra četrus mēnešus pēc kara sākšanās piebraukusi pie Lieldienu salas. Tur angļu tirgonis pārdevis viņiem, saviem ienaidniekiem, lielāku daudzumu lopu. Vācu jūrnieki bijuši pārsteigti par angļa nodevību. Taču noskaidrojās, ka te par karu neviens nekā nav zinājis. Mazais zemes pleķītis dzīvoja, nekā nenojauzdams par to, kas notiek pasaulē. Bet tālīnajā Rapas salā Polinēzijā par karu dabūja zināt gandrīz divus gadus pēc tā sākšanās. Un arī tas notika nejauši.

Turpretim tagad vajadzēja tikai kādam ieraudzīt viņa kuģi, lai jau pēc stundas tiktu paziņots pa radio visām krievu ostām un polārajām stacijām. Bet kuģošanas rajons nepazīstams, bargs un bīstams.

Tie, kuri bija piedalījušies «Admirāļa Sēra» reidā pa Atlantijas okeānu 1940./41. gadā, bija daudz un sīki stāstījuši viņam par šo neaizmirstamo braucienu. Neaizsargātie tirdzniecības kuģi, kas pacēla baltu karogu, līdzko «Admirālis Sērs» uzvilka signālu vai draudīgi pagrieza pret tiem savu lielgabalu stobrus. Jautrie un trokšņainie jūras valdnieka Neptūna un jūras viļņu dieva Tritona svētki Sargāšu jūrā. Kobalta zils, mierīgs okeāns ar vieglu vilnīšu baltajām mugurām, silts, maigs vējiņš, kas atnes ziedu smaržas, apbrīnojami dzidrs gaiss un dienvidu debesis — milzīgas un zilas, it kā tās nemaz nebūtu debesis, bet Maincas katedrāles augstās velves.

Toties šeit pūta spēcīgs un salts ziemeļu vējš, kas sacēla varenus viļņus. Pāri ūdens klaidam karājās platas, miklas rīta miglas strēles. Milzīgais, pelēkais kuģis, ko apspīdēja dūmakaini sarkana saule, dziļi iegrima viļņos un krasi nosvērās uz sāniem. Ūdens apšļāca šaujamlūku pārsegus, applūdināja klāju un, skaļi urdzēdams, gāzās caur špiga-tēm atpakaļ jūrā. Laga ierasti fiksēja nobraukto attālumu. Vajadzēja nokļūt rajonā, kas atradās gandrīz piecus tūkstošus jūdžu no Vācijas.

Kuģa apkalpe vēl tagad tikpat kā nekā nezināja par brauciena nolūkiem. Tikai iepriekšējā dienā avīzē «Runājot par sevi», kas katrij dienu iznāca turpat uz kuģa, tika pateikts, ka gaidāms straujš un pēkšņs trieciens krievu kuģu karavānām un tikpat drīza atgriešanās atpakaļ.

Lāču salas dvarsā apsardzes eskadras mīnukuģi pacēla signālu «Vēlam laimīgu braucienu!» un pagriezās atpakaļ.

Tālāk līdz krievu arktiskajiem ūdeņiem, kur gaidīja zemūdenes «V-601», «V-455» un «V-251», kas izlūkoja ledus apstākļus, «Admirālim Sēram» vajadzēja braukt vienam pašam. Ja neņemtu vērā garām pabraukušo četrmastu brigu «Paduja» — vācu flotes mācību kuģi — un smagi pielādēto krievu tvaikoni, kas devās uz Murmansku, pagaidām viss ritēja labi. No krievu tvaikoņa vajadzēja nogriezties sāņus un paslēpties miglā.

— Patlaban galvenais ir pēkšņums, — Bolhens, stāvēdams uz tiltiņa, sacīja. — Mums vajadzīga lielāka zivtiņa. Signalizētāji, uzmanīt vērīgāk!

Kuru katru mirkli te varēja sastapties ar krievu zemūdenēm, kas te visu laiku siroja, piepeši uzbraukt virsū veco Albionas bērnu — angļu — kreiseriem, sastapties ar ienaidnieka aviāciju. Uz navigācijas tiltiņa vecākais virsnieks korvetkapteinis Buga pilnīgi nevietā klāstīja komandierim savas šaubas:

— Mani uztrauc jūsu raitnieka matroža Krausa draudzība ar kravas telpas mašīnistu Zahtingu.

— Vai tad tas kas slikts? — Bolhens nevērīgi pajautāja.

— Vai esat dzirdējis par Zahtinga izrunāšanos Vil-helmshāfenes krogā?

— Bet tas taču nav pierādīts. — Bolhens saviebās. — Turklāt viņam Austrumu frontē krituši divi brāļi. Tas atstāj savas sekas.

— Esmu pārliecināts, ka Zahtings ir naidīgi noskaņots pret režīmu, un es atmaskošu viņu. Negribas, ka Krauss, kas ir krietns matrozis, nokļūst viņa varā. Bet, ja runājam par brāļu bojāeju, tad nāve valsts, diženās Vācijas, labā nedrīkst kļūt par iemeslu izmisumam un pretvalstiskam noskaņojumam.

— Mums vēl būs gana laika apspriest šo jautājumu, — Bolhens atteica. — Patlaban mūs gaida daudz svarīgāki darbi.

Kad vecākais virsnieks, saņēmis atļauju, aizgāja no tiltiņa, Bolhens nodomāja: «Tas ir bīstams cilvēks. Fanātiķis, Turklāt stāsta, ka viņa tēvs esot tuvs paziņa pašam Bor-manim. Jāpiesargās no tāda.» Fanātiķus viņš neieredzēja. Protams, viņam pašam, vecam nacistu partijas biedram, cilvēkam, kurš lojāli izturas pret režīmu, tādi nav bīstāņih Taču no viņiem vienmēr var sagaidīt visu ko. Pēc viņa uzskatiem, fanātisms bija parādība, kas nav raksturīga civilizētām tautām. Tajā pašā laikā jāatzīst, ka dažās apakšvienībās fanātiķi If neaizstājami. Piemēram, gestapo, «B» dienesta personālsastāvā, kas atbild par radiopārtver-šanu un atšifrēšanu.

Augšā uz «vārnu ligzdu» veikli, gluži kā mērkaķis, rāpās novērotājs matrozis Kunerts. Viņš bija no jauniņajiem, nodienējis uz «Admirāļa Sēra» tikai divus mēnešus. Kamēr rāpās, tikmēr viņš visvisādi izvaikstījās. Taču augšā sametās nelabi un viņš izvēmās.

— Padīrā vien āžus, puisīt, — apakšvirsnieks Arbinders no lejas skaļi uzsauca un iesmējās. — Arī zivīm garšo klimpas.

Apakšvirsnieks Arbinders, tāpat kā korvetkapteinis Buga, bija fanātiķis. Bolhens bija lasījis \ftna raksturojumus. Uz kuģa viņš ieradās no Austrumu frontes. Bijušo landvēristu uz kuģa bija krietni daudz. Agrāk viņš bija dienējis tirdzniecības flotē par stūresvīru. Vairāk par visu citu pasaulē Arbinders mīlēja šaušanu, viņam patika nogalināt. Tas sagādāja viņam baudu. Piespiedis rokas ložmetēja laidi pie pleca un paslēpies, viņš gaidīja, kamēr pretinieks pienāks pavisam tuvu. Šķita, ka viņam nemaz nav nervu. Viņš spieda ar saliekto pirkstu uz sprūda — un pļāva, pļāva cilvēkus, nelikdamies zinis par kliedzieniem un vaidiem, un lodēm, kas svilpa visapkārt. Viņš šāva uz vienu un to pašu vietu tikmēr, kamēr tur viss apklusa, pēc tam piedurknē noslaucīja sviedrus no pieres un kautrīgi pasmaidīja, gluži kā bērns.

Navigācijas tiltiņā žigli uzkāpa šifrētājs un pasniedza Bolhenam divas tikko saņemtas radiogrammas.

«Jūras kara vadības štābs. Pēc precizētām ziņām, krievu karavāna, kuras sastāvā ir divi eskadras mīnukuģi ar līderi «Baku» priekšgalā, 1. augustā pienākusi pie Beringa jūras šauruma. Viļkicka šaurumā karavāna var ierasties 16.—18. augustā.»

Otra radiogramma ziņoja, ka 3. un 4. kvadrātā pamanītas pretinieka zemūdenes, un ierosināja mainīt kursu — apbraukt Novaja Zemļu gar ziemeļu galu.

Bolhens zināja, ka viena no sakaru pulka rotām Ber-genā nodarbojas tikai ar Rietumu sabiedrotņ un krievu radiostaciju savstarpējo radioraidījumu pārtveršanu un atšifrēšanu. Šis ar pieredzējušiem speciālistiem nokomplektētais dienests bija visai efektīvs. Tam izdevās atšifrēt komplicēto angļu jūras kodu, un visas Vaitholas radiogrammas regulāri tika pārtvertas uri atšifrētas.

Saņemtās ziņas par krievu karavānu nekādas šaubas neradīja un bija ļoti svarīgas. Tātad bija jāpasteidzas, lai pagūtu pie Viļkicka jūras šauruma pārtvert un dot triecienu šai lielajai un, kā redzams, krieviem ļoti svarīgajai karavānai.

Bolhens palūkojās debesīs. Tagad tās jau bija pavisam apmākušās. Sāka līt smalks lietus. «Kā aicināts,» Bolhens iedomāja. «Diez vai šādā laikā pretinieka aviācija riskēs lidot.»

Viņš atcerējās, ka Narvikā pēdējā apspriedē, kura notika pirms «Admirāļa Sēra» iziešanas jūrā un kurā piedalījās visu lielāko vienību un kuģu komandieri, admirālis Snīvinds stāstīja viņiem par neseno jūras kara jautājumu apspriešanu Hitlera mītnē. Fīrers pārskaities apvainojis jūras kara flotes vadību, ka tā ļāvusi vecajam angļu es-kadras mīnukuģim «Campbelsiauti» ielauzties Sennazēras ostā. Sim mīnukuģim, kas bijis piekrauts ar sprāgstvielām, izdevies sagraut un uz ilgu laiku izsist no ierindas pašu lielāko doku Francijā. Vēlāk, jau mazliet nomierinājies, fīrers sacījis:

— No visiem karadarbības laukiem patlaban pats galvenais ir Ziemeļi. Uz Krievijas Ziemeļu ostām ejošo karavānu iznīcināšana un apgādes pārtraukšana caur šīm ostām jāvērtē kā izšķirošais faktors karā. Ar Angliju un Savienotajām Valstīm var tikt galā tikai pēc uzvaras Austrumos. Tagad visas pūles jāpieliek tieši šim virzienam.

Bolhenu, kas toreiz vērīgi ieklausījās Snīvinda stāstījumā, fīrera teiktais bija nepatīkami pārsteidzis. Vēl pavisam nesen viņš taču bija skaļi paziņojis, ka krievu pretestība ir salauzta un ka pavisam drīz Krievija pārstās eksistēt uz visiem laikiem. Bet, izrādās, viņu pretošanās atkal kļuvusi par kara izšķirošo faktoru.

Pēc apspriedes līnijkuģa «Tirpics» komandieris Tops paņēma Bolhenu zem rokas.

— Re nu, cik strauji mainās situācija, — Tops domīgi sacīja, laikam domādams to pašu, ko Bolhens, un noprasīja: — Tātad jūs brauksiet bez pieseguina no gaisa? Un kā tiksiet vaļā no angļu lidmašīnām? Nē, Vilhelm, es negribētu būt tavā ādā.

Vēl joprojām, kopš tās reizes, kad 1942. gada martā «Tirpicam» uzbruka angļu torpēdlidmašīnas, Tops sirga ar lidmašīnu bāzes kuģu kompleksu.

«PABRAUCA GARĀM BIEZĀ MIGLA, KURSS SIMT TRĪSDESMIT...»

Kad zemūdene uzpeldēja un mēs uzkāpām uz tiltiņa, visapkārt bija tikai ūdens. Pretinieka kuģis bija pazudis. Zinājām vienīgi to, kāds kurss jāuzņem.

K. Simonovs. «Dažādas kara dienas».

18. augustā zemūdene «Šč-442» lēnām braukāja Varan-gcras fjorda rajonā, cerēdama sastapt pienācīgu mērķi. Sprostojumu piesegtajās ostās, kas atradās fjorda dziļumā, — Vardē, Vādsē, Kirkenēsā un Līnahamarā — pašlaik piekrāva vācu tvaikoņus. Taču neviens no tiem laukā nerādījās. Laikam gaidīja, kamēr saformēs karavānu. Zemūdenei neviens mērķis aizvien vēl nebija pagadījies.

Niknais ziemeļrietenis, kas trakoja trīs dienas no vietas, galu galā norima, atstādams pēc sevis gurdviļņus. Milzīgie zaļgani zilie, pilnīgi gludie ūdensblāķi maigi šūpināja zemūdeni, viegli, saudzīgi, bez rāvieniem valstīdami to no vieniem sāniem uz otriem. Taču pat pie zvārošanās pieradušie jūrnieki jutās pavisam neomulīgi šādos viļņos, kas lēkāja uz vienas vietas.

Mazītiņajā kopkajītē pie galda bija sapulcējušies visi no sardzes brīvie virsnieki ar kapteiņleitnantu Šabanovu priekšgalā. Bija mazas svinības — atzīmēja komandiera palīga vecākā leitnanta Silkina dzimšanas dienu. Katram priekšā uz galda stāvēja pavēlniecības noteiktie simt grami, šķīvjos bija salikts šķiņķis, siļķes, gaviļniekam par godu izcepta torte, smaržoja vēl karstie bifšteki. Visi komandieri bija gados jauni. Tikai ūsainais komisārs bija nesen, tepat zemūdenē, nosvinējis savu trīsdesmit divu gadu jubileju. Komandieri dienēja uz šīs zemūdenes jau vairāk nekā pusgadu, šis te bija trešais kaujas brauciens, un tālab pie galda valdīja tā nepiespiestība un savstarpēja uzticēšanās, kāda izveidojas starp sen pazīstamiem cilvēkiem. Tikai jaunajam mediķim Vasjam Dobrijam tas bija pirmais kaujas pārbaudījums. Viņam bija divdesmit gadu, un pirms mēneša viņš bija beidzis feldšeru skolu.

Nedēļu pirms izfešanas jūrā krasta bāzē tūlīt pēc vakariņām dieninieks bija ievedis Vasju komandiera kajītē. Komandieris un komisārs bija aizrāvušies šaha spēlē. Turpat blakus, pāri izklātai kartei noliecies, stāvēja vecākais palīgs.

— Medicīnas dienesta leitnants Dobrijs ieradies dienesta turpināšanai! — viņš, kā reglamentā noteikts, skaļi noziņoja. Izrādījās, ka viņam ir smalka un dzidra balss, kā skolēnam.

— Sēstieties, leitnant, — komandieris teica, aplūkodams savu jauno padoto. — Tas ir labi, ka Dobrijs. Citādi pie mums uz zemūdenes dienēja tāds Ubijbatjko. Tas tik bija uzvārds! Ar tādu cilvēku pat bija bail jūrā doties.[1]

Dakterim trūka solīduma, feldšeru skolas absolventam nepiedienēja tāds izskats: mazs augums, īsi apcirpti mati, ausis lielas, atkarenas kā puišelim un seja sētiņ nosēta ar vasaras raibumiem. Viņš sēdēja uz krēsla maliņas, taisns izslējies un aiz satraukuma nosarcis, noguldījis nosvīdušās, vasaras raibumiem klātās rokas uz izgludināto melno bikšu ceļgaliem, un gaidīja pirmos rīkojumus.

— Dakter, — vecākais palīgs atstūma karti un, muguru atliecis, iesaistījās sarunā. — Pie mums uz zemūdenes ir tāds likums, kas nosaka, ka visiem jaunpienākušajiem komandieriem jāiztur neliels eksāmens savā arodā. Jums pret to nav nekas iebilstams?

— Nē, — dakteris, manāmi uztraucies, atteica. — Tikai varbūt to varētu izdarīt mazliet vēlāk? Es sagatavotos.

— Labāk jau bez gatavošanās! Ko jums varētu tādu pajautāt? Kā jums šķiet, biedri komisār? — Vecākais palīgs, pieri saraucis, centās kaut ko izdomāt. — Paga, paga. Nu tad tā. Atbildiet mums, lūdzu, kaut vai uz šādu jautājumu: kas nepieciešams, lai iztaisītu klizmu?

— Klizmas, biedri vecāko leitnant, ir dažādas. Tīrīšanas, sifona, hipertoniskās, —- Dobrijs drošā balsī uzskaitīja. Varēja redzēt, ka viņš teicamnieka diplomu bija saņēmis pelnīti.

— Labi, galva tev strādā, — vecākais palīgs neļāva pabeigt. — Bet tomēr pasaki, kas nepieciešams uz zemūdenes pirmām kārtām, lai varētu iztaisīt klizmu.

Dakteris domīgi grozīja galvu.

— Nu? — vecākais palīgs steidzināja. — Nevajag jau tā nopūlēties. Klizmas iztaisīšanai pirmām kārtām ir vajadzīga pakaļa.

Kajītē nodārdēja tādi smiekli, ka dieninieks gaitenī satrūkās un panācās tuvāk, lai uzzinātu, kas te atgadījies. Komisārs nespēja noturēties kājās un nu locījās uz dīvāna, vai smakdams no smiekliem. Dakteris sēdēja samulsis, un pa viņa apaļo seju lēnām izplūda sārtums.

— Neapvainojieties, dakter, — komisārs teica, kad visi drusku nomierinājās. — Uz mūsu kuģa mīl jokus. Tāpēc pierodiet. Bet pagaidām ejiet atpūsties, iekārtojieties. Rīt aprunāsimies sīkāk.

Patlaban rit divpadsmitā diena, kopš viņš, Vasja Dob-rijs, kļuvis par šīs zemūdenes ekipāžas locekli. Šķiet, tas noticis pavisam nesen, taču karš sablīvē laiku. Viņš jau daudz ko zina par savu kuģi un par saviem biedriem sarkanflotiešiem.

Viņiem, pēc visu vienprātīga sprieduma, ļoti paveicies ar komandieri. Vai nu tas tiesa, vai ne, bet matroži stāsta, ka komandieris pirms kara kādu laiku bijis apcietinājumā. Sazin kā, bet izdibinājuši visu sīki jo sīki. Viņa komandētā zemūdene devusies jūrā. Kolas līcī tai pretī braucis zvejas traleris. Zemūdene pagriezusies pa labi, kā to prasa «Kuģu sadursmes novēršanas noteikumi», lai pabrauktu viens otram garām gar kreiso bortu. Taču traleris pavisam negaidot sācis griezties pa kreisi, piespiezdams zemūdeni pie stāvajām krasta klintīm. Dot «pilnu gaitu atpakaļ» jau bijis par vēlu: pa kreisi — tralera tērauda priekšvadnis, pa labi — krasts. Un tad noticis pats drausmīgākais — zemūdene sadūrusies ar traleri un abi dabūjuši ļoti smagus bojājumus. Šabanovs gan nav bijis ne par mata tiesu vainīgs, bet vainīgi bijuši pagalam piedzērušies tralera slūresvīrs un kapteinis, taču tas viss noskaidrojies krietni vēlāk. Abiem zvejniekiem un Šaba-novam piespriesti desmit gadi cietuma. Kapteiņleitnants atgriezies uz zemūdenes jau pēc kara sākšanās un iesniedzis brigādes štābā dokumentu, kurā bijis teikts, ka viņš tiek norīkots dienestam Ziemeļu flotē ar nosacījumu, ka «izcietīs atlikušo soda daļu pēc kara». Ieslodzījumā pavadītais gads nebija viņu salauzis. Viņš atgriezās tāds pats, kāds bija agrāk: ārēji paskarbs, zobgalīgs, reizēm līdz neprātam pārdrošs. Agrāko gadu draugs viņam pavaicājis: t

— Pēc visa notikušā laikam nemaz negribas nākt uz zemūdeni?

Viņš godīgi atteicis:

— Apvainojies neesmu. Visā.di var gadīties. Tagad galvenais — nevis rakņāties sevī, bet sist fričus, kā nākas. Un karot gribu tikai uz zemūdenes.

Pusgada laikā viņa komandētā zemūdene nogremdēja četrus pretinieka transportkuģus un vienu sardzes kuģi. Viņi izkūlās sveikā no tādām ķibelēm, kad jau šķita, ka pienākusi pēdējā stundiņa. Un vienmēr atgriezās Poļar-nijā.

Pēc izskata komandieris nebija nekāds brašais — neliela auguma, pasīks miesās, rokas mazas kā sievietei. Valkā bērnu izmēra apavus — 38. numuru, un brigādes mantzinim allaž klapatas viņa kamašu dēļ. Taču ir apņēmīgs, taisnīgs un labi zina, kas komandierim darāms. Bet apkalpei tas ir pats galvenais. Ar tādu komandieri var droši doties jūrā.

Vecākais palīgs dodas kopā ar viņiem uzdevumā pēdējo reizi. Viņš jau ir iecelts par citas zemūdenes komandieri, tikai to patlaban peldošajā darbnīcā remontē. Ar vecāko palīgu jābūt uzmanīgam, jo nekad nevar zināt, vai viņš joko vai runā nopietni. Pirms kādām dienām pēkšņi jautāja viņam, Vasjam:

— Jūs, dakter, atbildat par personālā sastāva uzturu. Bet pats droši vien vēl šodien nezināt, cik caurumiņu izdurts galetē «Arktika». Es jau tā biju domājis. Nu tad iegaumējiet šo skaitli, nākamais Pirogov. To zina katrs zemūdenes jūrnieks. Četrdesmit deviņi caurumiņi.

Vasja aizgāja uz savu kambari un pārskaitīja. Patiešām — četrdesmit deviņi. Bet vai tad tam kāda nozīme?

Bet stūrmanim Baranovam lielas bēdas. Pirms pašas iziešanas jūrā viņš saņēma māsas vēstuli no Staļingra-das. Viņa rakstīja, ka mirusi māte, saslimusi ar plaušu karsoni, taču joprojām strādājusi rūpnīcā, līdz piepeši uz ielas kļuvis slikti, nav paguvuši ne aizvest līdz slimnīcai. Bet pašai Ziņai vēl nav pat pilni sešpadsmit gadi. Stūrmanis aizsūtīja viņai izsaukumu, lai brauc Šurp uz Po-ļarniju. Tāpēc arī viņam visu laiku tik nelāga oma. Stūrmaņa sieva pat bija sūdzējusies komandierim, ka pirms izbraukšanas jūrā vīrs aizsācis ar viņu aplamu sarunu.

— Ņemšu un neatgriezīšos no uzdevuma. Paliksiet bez tēva, vīra, brāļa. Ko jūs tad iesāksiet?

Un šī, nezinādama, ko lai atbild vīram, kā lai viņu nomierina, sākusi kliegt:

— Apklusti, velns tāds! Citādi sataisīšu tādu traci!

«Kuram gan tagad nav bēdu?» Vasja savā nodabā

prātoja. Viņam pašam bija gājis bojā vecākais brālis.

Nāves ziņa pienāca, kad viņš vel mācījās feldšeru skolā. Arī no tēva ilgu laiku nav vēstuļu. Cik daudz ciešanu un posta atnesuši šie vācieši. Būtu viņam teikšana — nevienu gūstā neņemtu, visus apšautu.

Pie galda ilgi nepalika. Pretēji paradumam nevienu neuzvilka uz zoba, nepajokoja — nebija noskaņojuma. Četras dienas ilgā veltīgā gaidīšana bija nogurdinājusi un iedarbojusies uz nerviem.

Komandieris aizgāja uz savu kajīti mazliet atpūsties. Drēbes nenovilcis, viņš atlaidās gultā. Tūlīt aizmigt neizdevās. Uzmācās domas par sievu, par Ļošu. Nāca prātā visādi nieki. Pirms vairākiem mēnešiem, kad zemūdeni remontēja, viņš Arhangeļskas teātrī skatījās «Ķiršu dārza» izrādi. Kad Raņevska, uzrunādama Trofimovu, pateica: «Jums jau divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi... Jūs esat pusperēts... Jūsu gados dzīvot bez mīļākās!» — viņš sajuta gluži kā strāvas triecienu. Viņam jau divdesmit deviņi gadi, bet nav itin nekā — ne sievas, ne mīļākās, pat ne labas paziņas. Atgriezies no uzdevuma savā Poļarnijā, sērīgi noskaties, kā izklīst pa mājām virsnieki un virsdienestnieki. Daudziem no viņiem sievas strādā, nav evakuējušās. Bet viņš valstās vakaros savā kajītē ar grāmatu rokās vai arī cīnās pie šaha galdiņa ar tādiem pašiem vientuļniekiem. Un tad vajadzēja ar tā sagadīties, ka nepagāja ne nedēļa un viņš sastapa Ņinu Sosņinu!

Tas viss iesākās pirms gadiem divdesmit. Viņš kopā ar citiem puikām spēlēja basām kājām futbolu. Pēkšņi viņš, pilnā sparā skriedams, atsitās ar pirkstu pret akmeni. Sasitums drausmīgi sāpēja, no pirksta tecēja asinis. Apkārt saskrēja puišeļi. Cits smējās, cits nepacietīgi aicināja turpināt spēli. Un tad, pastūmusi visus sāņus, uzradās skolas direktora meita Ņina, kas mācījās pirmajā klasē. Ģērbusies gluži jaunā, rimbuļainā kleitiņā, zilu zīda lenti matos, sarkanām zeķītēm un aļņa ādas čībi-ņām kājās, viņa pietupās, izvilka žilbinoši baltu kabatas lakatiņu un ar to apsēja viņa netīro, asiņaino pirkstu ar garo nagu. Viņš bija satriekts, viņš bija kļuvis mēms un bija gatavs aiz samulsuma un sajūsmas nomirt turpat uz vietas. Paša direktora meita, un tāds lakatiņš viņa kājai!

— Celies augšā, puika, — viņa sacīja balsī, kas šķita 'dziedoša kā vijole. — Es aizvedīšu tevi uz slimnīcu.

Viņš paklausīgi piecēlās un klibodams aizgāja viņai līdzi. Kopš tās reizes viņš meiteni vairs netika sastapis, un drīz pēc tam Sosņini aizbrauca uz citu pilsētu. Taču viņš saglabāja šo meiteni atmiņā uz visu mūžu. Un pēkšņi Virsnieku namā Arhangeļskas filharmonijas mākslinieku koncertā konferansjē pasludināja: «Un tagad dziedās Ņina Sosņina!» Kad pēc koncerta Sabanovs piegāja klāt dziedātājai, viņa to nepazina. Neatcerējās arī atgadījumu ar pirkstu. Taču pēc mēneša viņi apprecējās un viņš, Sabanovs, adoptēja Ņinas sešgadīgo dēlu Ļošu.

Ar Ļošu viņi drīz vien sadraudzējās. Puikam bija apaļa sejiņa, šauras acis un savam vecumam jo atjautīgs prāts. Nesen viņam iztaisīja nelielu operāciju, un viņš kādu laiku gulēja slimnīcā. Vakarā pie viņa pienāca un uz gultas malas apsēdās dežurējošā māsiņa.

— Vai jūs nezināt, ka sieviete nedrīkst sēdēt uz vīrieša gultas? — Ļoša noprasīja.

— Kur tu to rāvi?

— Man tētis pastāstīja.

«Ek, Ļoška, Ļoška, kad mēs atkal tiksimies?!» Sabanovs smaidīdams iedomāja.

Viņš pagriezās uz sāniem un aizvēra acis. Pie sevis vēl nodomāja: «Vajadzētu kaut stundiņu nosnausties.» Taču acu priekšā parādījās tēvs. Viņš bija zīmēšanas skolotājs, sirdscilvēks un sapņotājs, kam visu mūžu nedeva mieru jūra. Dzirdot vārdus «klājs», «masts», «iluminators», tēva sirds vai kāpa pa muti laukā. Viņš nomira pirms paša kara, tā arī jūru neredzējis, ne reizi neuzkāpis uz balta okeāna lainera klāja. Bet viņš, viņa dēls, kam jūra nenāca ne prātā, kļuva zemūdenes jūrnieks. «Cik bieži dzīve iegriežas citā ceļā, nekā mēs vēlētos,» Sabanovs domāja. «Un tad cilvēks it kā piedalās izrādē, pēc kuras nemaz netīko ...»

Pēkšņi no sarunu caurules, kas atradās tieši virs viņa galvas, atskanēja centrālā posteņa sardzes matroža balss:

— Biedri komandieri, lūdzu uz klāja!

Tas ir tikai tāds reglamentā noteikts pieklājīgs formulējums: «Lūdzu uz klāja!» Patiesībā tas nozīmē: «Drāz, cik jaudas, biedri komandieri!» Sabanovs pielēca no gultas, paķēra cepuri un vienā rāvienā nokļuva centrālajā postenī. No turienes pa trapu — uz navigācijas kabīni, no tās pa otru trapu vēl augstāk — uz komandtiltiņa.

— Kur? — skrējienā aizelsies, viņš uzprasīja.

Tālu, kādu astoņdesmit kabeļtauvu attālumā, binoklī varēja saskatīt vientuļa kuģa dūmus. Apsardzes kuģus nemanīja.

— Visi lejā! Steidzīgi ienirti

Kādu pusstundu zemūdene brauca, lai pietuvotos transportkuģim, kas gāja ar astoņu mezglu ātrumu stundā.

— Pacelies līdz periskopam! — Sabanovs pavēlēja bocmanim, kas stāvēja pie horizontālajām stūrēm.

Periskops vieglītēm aizslīdēja augšup. Tā okulāros kuģis jau bija skaidri saskatāms. Tam bija savi četri tūkstoši tonnu kravnesības; piekrauts līdz pēdējai iespējai, tas bija iegrimis pāri ūdenslīnijai, un no tā platā dūmeņa vēlās biezi dūmu vāli. Līčločus nemezdams, tas spiedās tuvāk krastam, un to apsargāja traleris un trīs kuteri.

— Tu re, kā šļūc, izklīdusī prostitūta, — komandieris jautri noteica. Izmeklēta valoda nekad nebija viņa stiprā puse. — It kā kara nemaz nebūtu. Kā tev šķiet, palīg, vai ar pāris torpēdām šitādam nekauņām pietiks?

— Pietiks, biedri komandier.

— Man arī tā šķiet. Priekšgalu aparātiem, gatavs!

Kopš brīža, kad sastapa transportkuģi, Sabanovs dzīvoja priecīgā uzbudinājumā. «Beidzot,» viņš domāja. «Vēl nekad zemūdene nav atgriezusies no uzdevuma bez uzvaras salūta. Lai nu krasta bāzes komandieris atkal gādā sivēnu.»

Kad līdz tvaikonim bija atlikušas kādas desmit kabeļ-tauvas un tā korpuss aizņēma visu periskopa okulāru, viņš pavēlēja:

— Uguni!

Atvieglinātā zemūdene palēcās augšup, un klājs vieglītēm iesita pa kājām. Torpēdas izlidoja ar sešu sekunžu lielu intervālu. Zemūdenē visi apklusa, gaididami, vai tās uzsprāgs vai paies garām.

Laiks vilkās neciešami ilgi. Komandieris nenovērsa acu no hronometra. Bet aiz borta bija dzirdama klusa džinkstoņa, kas traucēja ieklausīties. Tur lēnajā gaitā vibrēja visādas virsbūves. Un tad skaidri sadzirdami norībēja dobjš grāviens, bet pēc dažām sekundēm — vēl viens. Uz mirkli pacēla periskopu. Komandieris paguva ieraudzīt, kā liesmu apņemtais transportkuģis nosveras uz labo bortu. Vierva torpēda bija trāpījusi tieši zem komandtiltiņa, otra — pakaļgalā.

— Ienirt līdz septiņdesmit metriem! — Sabanovs pavēlēja bocmanim.

Klājs zem kājām noraustījās. Pret bortu atsitās kaut kas smags. No griestiem nobira korķsmalksnis. Pārplīsa un nodzisa elektriskās spuldzes. Tas nozīmēja, ka apsardzes kuģi bija pamanījuši zemūdeni un sākuši to vajāt. Dziļbumbas gāzās veselām sērijām. Taču neviena ne* trāpīja. Līdzko bombardēšana pastiprinājās, Sabanovs lika paātrināt gaitu. Kad tā nedaudz pierima — zemūdene, viegli trīcēdama, pamira uz vietas. Nekustīgu zemūdeni ir grūtāk pamanīt. Pēc pārdesmit minūtēm bumbu sprādzieni sāka attālināties. Laikam pretinieks bija pazaudējis zemūdeni. Tās klājs bija nobiris ar korķ-smalksni un gružiem. Bumbām sprāgstot, gruži lidoja laukā no visiem kaktiem, kurus ne ar kādu apkopi nav iespējams iztīrīt.

— Vēl vienu šādu uzbrukumu, un uz kuģa būs sterila tīrība, — Vasja Dobrijs stāstīja elektriķu staršinam. — Vareni gan komandieris ietrieca torpēdu tajā fašistā!

Vasja bija satraucies vairāk par visiem. Tas taču bija viņa pirmais kaujas uzdevums. Vasaras raibumi nobālušajā sejā izcēlās vēl krasāk. Visu bombardēšanas laiku viņš nostāvēja pie sava medicīnas piederumu skapja un atzīmēja ar zīmuli uz durvīm katru sprādzienu. Pavisam viņš saskaitīja trīsdesmit astoņas švīkiņas. Tikai tagad pats pamanīja, ka arī viņa galva ir piebirusi ar izolācijas korķa smalksni, tas aizbiris pat aiz svītera apkakles.

Aiz borta viss bija klusu. Bombardēšana beigusies.

— Pārbaudīt sekcijas! — komandieris pavēlēja.

Kamēr zemūdenē ritēja apkope un tika novērstas dziļ-

bumbu sprādzienu sekas, Vasja Dobrijs prātoja, ar kādām vakariņām lai atzīmē šodienas uzvaru. Patiesību sakot, nekāda medicīniska darba Vasjam uz kuģa nav. Kā rāda ambulances žurnāls, četrās dienās nav pieteicies neviens slimnieks. Bet no hroniskajiem slimniekiem piereģistrēts tikai torpēdists Vibornihs. Agrāk viņš esot bijis pazīstams siržu lauzējs, vietējas nozīmes donžuāns. Pirms gada kādā mīlas dēkā bija izlēcis pa otrā stāva logu, dabūjis vieglu smadzeņu satricinājumu un kopš tā laika iereģistrēts žurnālā to personu ailē, kurām nepieciešama medicīniska uzraudzība.

— Es jau sen esmu to aizmirsis, — viņš teica Vasjam, kad tas sāka iztaujāt, kā viņš jūtoties. — Un vairāk netraucējiet manu sirdsmieru, citādi es par sevi negalvoju.

Kā Vasjam bija izdevies nekļūdīgi noskaidrot, personālais sastāvs cienī vienus pārtikas produktus un ne acu galā neierauga citus. Labs noiets ir Astrahaņas siļķēm,

kas sālītas nelielās muciņās, vējā kaltētām jūras raudām, sājiem kliņģeriem, kompotiem un kakao. Un nepavisam nav piekrišanas olu pulverim un sarkanajiem ikriem. Bet viņam, zemūdenes dakterim, produkti jāizlieto vienmērīgi.

Pieprasījis centrālo posteni un saņēmis atjauju atvērt ūdensnecaurlaidīgās durvis, Dobrijs gribēja ieiet elektromotoru sekcijā. Tur strādā elektromotori un tādēļ ir silti un omulīgi. Turklāt Vasja te glabā instrumentus un materiālus. Brīvajā laikā viņam patika izzāģēt rāmīšus fotogrāfijām. Piepeši, iedams cauri centrālajai sekcijai, viņš izdzirda, kā hidroakustiķis, kas sēž aiz atsevišķas šķērssienas pie trokšņu peilētāja, ziņo komandierim:

— Kurss simt trīsdesmit, no kreisā borta dzirdu liela kuģa troksni. Domājams, ka tuvojas kreiseris vai eskad-ras mīnukuģis.

Centrālajā postenī neizpratne. Kā te var gadīties liels kuģis, kas turklāt vēl brauc tieši uz austrumiem Novaja Zemjas virzienā?

— Turpiniet novērošanu! Zemūdenē — klusumu! Pārtraukt jebkuru kustību!

Pēc dažām minūtēm akustiķis ziņoja vēlreiz:

— Dzenskrūvju troksnis kļūst klusāks. Kurss agrākais. Kuģa ātrums — 22—24 mezgli.

— Uznirt līdz periskopam! — Sabanovs pavēlēja.

Periskopa okulāros — migla. Ne debesu, ne jūras. Redzamība ne tālāka par divdesmit metriem.

— Izpūst vidējo! Uznirstam!

Atskanēja spalgs saspiestā gaisa svilpiens, kuģa pakaļgals it kā mazliet pasvērās lejup. Zemūdene palēcās un strauji cēlās augšup. Jau atvērta navigācijas tiltiņa lūka. Ausīs iesitas viegls grūdiens. Nošļāc ierastā un nenovēršamā no visām virsbūvēm plūstošā aukstā ūdens duša.

— Tā nu gan ir migla, — kāpdams komandtiltiņā, norūca Sabanovs. — Vai tādā maz iespējams saskatīt pretinieku? Šitādā piena putrā pats savu sievasmāti no Klaudijas Suļženko neatšķirsi. Signalizētāj! — viņš pavēlēja. — Nesapņo par Marusju, bet turi acis vaļā!

— Tiks izpildīts, biedri komandieri — Signalizētājs pasmaidīja. — Mana Marusja novērošanai netraucē.

— Troksnis apklusa, — no centrālā posteņa atkārtoja akustiķa ziņojumu.

— Paldies. Ko nu nezinu, to nezinu, — kapteiņleitnants, kā parasts, patrina mēli. — Viņa tev tāda pārlieku dūšīga. Kā kombains. Ja tādu nokaitināsi, viņa nositis tevi kā mušu. Pļeka vien paliks pāri.

— Jums nu gan ir sakāmais, biedri komandier.

«Kas tas varētu būt par kuģi?» Sabanovs norūpējies prātoja. «Atgriežas mājās kāds no mūsu mīnukuģiem? Taču brīdinājumā nekas par to nav teikts. Tātad vācietis? Tādā gadījumā uz kurieni tas brauc?»

Sabanovs kopā ar stūrmani vēlreiz pārlasīja brīdinājuma izziņu flotei tuvākajām dienām. Nē, nevienam es-kadras mīnukuģim vai sardzes kuģim šajā rajonā nevajadzētu būt. Pēc tam viņš nosūtīja uz Poļarniju satrauktu radiogrammu:

«Piecpadsmitos desmit, kurss simt trīsdesmit grādi, ar ātrumu virs divdesmit mezgliem blīvā miglā garām pabrauca nepazīstams kuģis, iespējams, eskadras mīnu-kuģis, sardzes kuģis.»

Akustiķis bija kļūdījies. Tas nebija eskadras mvnu-kuģis, bet gan «kabatas» līnijkuģis «Admirālis Sērs».

PIRMĀS TRAUKSMES ZIŅAS

16. augustā «Admirālis Sērs» izbrauca no Narvikas, apmeta loku ap Novaja Zem|as ziemeļu galu un sasniedza punktu, kura koordinātas 78 ziemeļu platuma grādi un 100 austrumu garuma grādi.

5. Roskils. «Flote un karš».

1942. gada 20. augustā Ziemeļu flotes pavēlnieks Go-lovko kopā ar Lielbritānijas jūras kara misijas vadītāju Pojarnijā kontradmirāli Fišcru sagaidīja atgriežamies no kaujas uzdevuma angļu zemūdeni «Seamolf».

Pavēlniekam aiz muguras soļa atstatumā stāvēja tulks Volodja Krivoščokovs, kalsns vecākais leitnants ar melnām uzacīm, ģērbies īsā, augumam nepiemērotā šinelī; visā Polarnijā viņu pazina kā cilvēku, kas tulko Flotes namā demonstrēto angļu filmu tekstus. Jocīgākajās vietās Volodja aprāva tulkošanu un sāka smieties. Filmā notikumi ritēja savu gaitu, skatītājos sākās sašutums, atskanēja lūdzošas balsis: «Tulko taču, Volodja!» — bet viegli sasmīdināmais vecākais leitnants aizvien vēl smējās kā kutināts. Nesen, kad demonstrēja aizraujošo

Blasko Ibanjesa filmu «Asinis un smiltis», Krivoščokovu gandrīz vai piekāva.

Patlaban viņš pārtulkoja pavēlniekam Fišera dīvaino vaicājumu:

— Admirāļa kungs, pēc angļu paražām par ciemos apēstajiem ēdieniem un izdzertajiem dzērieniem namatēvs no viesiem naudu nepieprasa. Vai tad krieviem ir citādi ieradumi?

— Pajautā — ko viņš ar to domā? — Golovko saausījās.

No Fišera un Krivoščokova tālākās sarunas noskaidrojās, ka pirms pāris nedēļām angļus uzaicinājuši pusdienās uz mūsu eskadras mīnukuģa. Pēc draudzīgi pavadīta rauta brigādes pārtikas apgādes priekšnieks iesniedzis britu misijai rēķinu par pieņemšanā izdzerto konjaku un degvīnu.

— Ir gan pečeņcgs! — Golovko dusmīgi noteica. — Apkauno floti, velna gauneris. Ataicini viņu pie manis. Ja viss apstiprināsies, dabūs desmit dienas virssardzē kā likts.

— Te ir kaut kāds pārpratums, — viņš paskaidroja Fi-šeram. — Vainīgie jums atvainosies un saņems sodu.

Fišers apmierināts pamāja ar galvu un jau īgni nolūkojās no savas lielās cepures milzīgā naga apakšas uz angļu jūrniekiem, kas drūzmējās krastmalā. Otras angļu zemūdenes apkalpe ar savu nevīžīgo apģērbu un garajiem matiem kaitināja viņu. Un viņš, garo pīpi no mutes neizņēmis, visu laiku kaut ko dusmīgi purpināja.

Zemūdene «Seawolļ» lēnām iebrauca Jekaterinas ostā. Divi nelieli, otrādi pakārti fašistiskie karogi, kas karājās pie tālēm, un arī divi sirēnas svilpieni liecināja, ka zemūdene nogremdējusi divus ienaidnieka kuģus.

Padomju jūrnieku orķestris krastmalā nodārdināja «Ardievu, klinšainie kalni». Pa laipu, ko pārmeta no zemūdenes, krastā lēnām, piesardzīgi cilādams bezspēcīgās kājas, nokāpa tās komandieris. Pēc īsa ziņojuma un draudzīgiem rokas spiedieniem kontradmirālis Fišers pagriezās pret pavēlnieku:

— Admirāļa kungs, kuģa komandieris un Lielbritānijas misija lūdz jūs piedalīties pusdienās par godu tam, ka zemūdene laimīgi atgriezusies ar uzvaru.

Parasti Golovko, ja vien bija iespēja, centās neatraidīt šādus ielūgumus. Vienkāršās viesības allaž izvērtās par draudzīgām sarunām, kas ļāva viņam tuvāk iepazīt gan sabiedrotos, gan ari savus padotos. Taču šoreiz Golovko bija spiests atsacīt. Sirds atkal bija nemierīga. Pēdējo dienu operatīvie ziņojumi satrauca, iedvesa neizprotamas bažas.

— Pasaki, ka es pateicos par pagodinājumu. Taču apstākļi man neļauj šodien būt kopā ar viņiem, — Golovko sacīja Krivoščokovam.

Pavēlnieks straujiem soļiem devās uz flotes štābu — pat garkājis tulks ar pūlēm tika līdzi — un centās salikt sakarīgā ainā tos šķietami nesavienojamos notikumus, kas bija flotē atgadījušies pēdējā laikā.

«Tātad vispirms jāsaliek kopā fakti,» Golovko prātoja. «Septiņpadsmitajā augustā zemūdenes uzbruka diviem mūsu velkoņiem — «Nord» un «Komsomoļec». Tie vilka liellaivas ar cilvēkiem un apģērbu no Jugorskijšara šauruma uz Matvejeva salu. Turklāt fašistu zemūdeņu apkalpes ar automātiem zvēriski apšāva ūdenī peldošos cilvēkus. Traleri varēja izglābt tikai divdesmit trīs cilvēkus. Deviņpadsmitajā augustā netālu no Diksona salas zemūdene nogremdēja tvaikoni «Arhangeļska». Pēc tam divas zemūdenes vienlaicīgi mēģināja iekļūt Belušjas līcī, taču sardzes traleris tās padzina. Tajā pašā dienā zemūdene uzradās pie ieejas Kostinšara šaurumā. Pretinieka aviācija šajās pašās dienās krasi pastiprināja Mur-manskas bombardēšanu. Jau sen nebija notikušas tik masveidīgas un nežēlīgas bombardēšanas. Izdega veseli kvartāli. Tādi ir fakti. Taču tie nav savstarpēji saistīti,» viņš turpināja savu domu gaitu. «Izskatās tā, it kā pretinieks tīšām demonstrētu aktivitāti, lai novērstu uzmanību no kaut kā svarīgāka, kas tiek gatavots pavisam citā vietā. Bet no kā un kur?»

Viņi soļoja garām stadionam, ko jūrnieki bija uzcēluši aizbērtā gravā flotes pirmā pavēlnieka Dušenova laikā. Futbola laukumā, kura stūros vēl baloja neizkusuša sniega gubas, kas augustā pat šeit bija rets gadījums, matroži, peldbiksītēs izmetušies, spēlēja futbolu.

— Es taču arī, biedri pavēlniek, kādreiz spēlēju Sverd-lovskas izlasē, — ierunājās tulks, ar skaudību noskatīdamies spēlētājos. — Biju kreisais pussargs.

— Jā, jā, kreisais pussargs — tas taču lieliski, — pavēlnieks apliecināja, domādams pats savu domu. «Un tad vēl no «Sč-442» saņemtā radiogramma. Kas tas par kuģi, kas ātrā gaitā devies uz austrumiem?... «Iespējams, eskadras mīnukuģis». Bet ko tas varētu darīt ar savu vājo korpusu peldošo ledāju rajonā? Vai tikai tas nebūs reideris? Nudien nav neiespējams, ka tas ir kāds liels ienaidnieka kuģis, kas devies uz mūsu iekšējiem ūdeņiem. Ja tā, tad kāpēc vēl līdz šim brīdim par to nav nekādu ziņojumu? Tam taču kaut kādā veidā sevi jāatklāj.»

Flotes štābā Golovko tūlīt pat iegāja pie štāba priekšnieka. Kontradmirālis Kučerovs bija viens pats. Viņš bija pieredzējis štāba darbinieks, labi sastrādājies ar pavēlnieku, un viņi sapratās no pusvārda.

— Stepan Grigorjevič, — Golovko iesāka, satraukti staigādams pa kabinetu. — Man nedod miera kāds minējums. Vai tikai mūsu iekšējos ūdeņos nav ielauzies fašistu reideris?

Kučerovs nokāsējās, bet neteica nekā. Būdams pēc dabas nosvērts, viņš nekad nesteidzās un izcēlās ar maz-runību.

— Kādi tam pierādījumi, Arsenij Grigorjevič?

— Reiderēšana — tā ir vāciešu iecienīta taktika jau kopš Pirmā pasaules kara laikiem. Jau toreiz vācu flotes pavēlnieks Sērs mēdza sūtīt uz okeānu atsevišķus lielus kuģus. Šiem pirātiskajiem uzbrukumiem bieži vien bija panākumi. — Golovko apklusa, izņēma no paciņas papirosu «Kazbeks» un sāka taustīties pa kabatām pēc sērkociņiem. — Daudz par to lasīju, vēl mācīdamies jūras kara akadēmijā. Arī pašreizējais Vācijas jūras kara flotes virspavēlnieks lieladmirālis Rēders ir liels reideru izmantošanas piekritējs. Atcerieties «kabatas» līnijkuģu «Grāfs Spē» un «Admirālis Sērs», kā ari palīgkreiseru «Pingvīns», «Bādene» un «Koburga» reidus. Vai tie nerāda, ka taktika nav mainījusies? Bet mēs nospriedām, ka vācu kuģi nemēģinās ielauzties mūsu ūdeņos un ka tā būs vienmēr, jo pagājušogad viņi to nedarīja un mūs pārāk daudz netraucēja. Tagad salīdziniet teikto ar pēdējās dienās notikušajiem demonstratīvajiem triecieniem un «Sč-442» komandiera radiogrammu. Tie ir pietiekami svarīgi pierādījumi.

Kučerovs atkal nokremšļojās.

— Bet vai varam būt droši, Arsenij Grigorjevič, ka Sabanova akustiķis' nav kļūdījies un pareizi saklausījis austrumu virzienā braucoša liela kuģa dzenskrūves troksni? Kāpēc tādā gadījumā Ziemeļu jūrasceļa galvenā pārvalde trīs dienas nesaka ne vārda? Neziņo, ka mūsu komunikāciju tuvumā uzradies ienaidnieks?

— Tieši tas arī man nedod miera. Un tas mulsina visvairāk, — Golovko atzinās. — Un tomēr, Stepan Grigor-jevič, steidzīgi brīdiniet Galveno pārvaldi, ka iespējama ienaidnieka reidera uzrašanās. Sazinieties ar lidotājiem, lai organizē Matočkinšara šauruma un Zelaņijes raga rajonā pastiprinātu izlūkošanu no gaisa. Pavēliet Sabano-vam, lai ieņem pozīcijas pie Zelaņijes raga, bet Vinogra-dovs lai tur pastāvīgā kaujas gatavībā vienu vai divas kreiserzemūdenes. «K-22» un «D-3» šodien beidz motoru pārbaudi.

— Saprotu, Arsenij Grigorjevič, — Kučerovs nolieca savu tumšmataino galvu ar lielajiem plikumiem virs pieres. Pavēlnieka fenomenālā atmiņa pārsteidza viņu. Par to sūrojās kadru darbinieki, teica, ka tādas atmiņas dēļ viņiem esot grūti strādāt. Nesen kadru daļas priekšnieks atnesis Golovko pavēli par vecākā leitnanta Jalion-tova iecelšanu tralera komandiera amatā. «Paga, paga,» pavēlnieks teicis. «Vai tas nav tas pats Jahontovs, kuru komandantūra pievāca uz ielas piedzērušos?» — «Tas pats,» kadru daļas priekšnieks satriekts atzinies. «Bet tas taču notika pirms četriem gadiem. Tagad viņš labi karo un degvīnu ne mutē neņem.» — «Dzērājus amatos necelt,» Golovko atteicis. «Un iegaumējiet to reizi par visām reizēm...»

Tikai tagad Golovko atviegloti nopūtās. Kaut arī ar nelielu nokavēšanos, tomēr galvenie rīkojumi ir doti. Ja ienaidnieka kuģis patiešām būs ielauzies mūsu ūdeņos un tā atrašanās vieta tiks precizēta, viņš norīkos pret to Vedmedenko komandēto mīnētāju un torpēdistu pulku un Petruhina īpašās jūras aviogrupas torpēdlidmašīnas.

Pavēlnieks aizgāja uz savu kabinetu un atvēra pieņemamās istabas durvis. Viņam parādoties, adjutants Kar* penko piecēlās. Golovko jokodamies dēvēja viņu par Parhomenko. Taču viņš bija augumā sīks, kārns, bez ūsām un nepavisam nelīdzinājās leģendārajam pilsoņu kara varonim. Pirmajā dienā, kad viņš tikko bija kļuvis par pavēlnieka adjutantu, Karpenko visus izsmīdināja. Pavēlnieks palūdza viņu steidzami atnest «Dzenu». Tā štābos saīsināti sauca angļu izdoto kapitālo rokasgrāmatu par visiem pasaules kuģiem. 1 zpildīgais adjutants pēc pusstundas atnesa pavēlniekam burku plūmju džema ...

— Biedri pavēlniek, pēc desmit minūtēm jums paredzēta tikšanās ar Novosibirskas apgabala delegāciju.

Viņi jau ir šeit. Pulksten septiņpadsmitos nulle nulle — brigādes klubā ordeņu pasniegšana zemūdeņu jūrniekiem. Astoņpadsmitos trīsdesmit — Kara padomes’sēde, — Kar-penko citu pēc cita atgādināja darāmo. — Un zvanīja mičmanis Zotovs. Lūdza pateikt, lai neaizmirstot...

— Paga, paga. Kad viņam ir jubileja?

— Pēc nedeļas būs piecdesmit gadi. Baidās, ka jūs aizmirsīsiet.

Pavēlnieks iesmējās.

— Ir gan tas Mihails Ivanovičs — precīzs kā pulkstenis.

Ar mičmani Zotovu Golovko saistīja sena draudzība.

Kad viņš vēl bija jūras karaskolas otrā kursa kursants un bija norīkots praksē uz eskadras mīnukuģa, staršina Zotovs mācīja viņam, kā apieties ar stūrmaņa amata rīkiem. Kursants Golovko bija biežs viesis viņa mājās, sadraudzējās ar viņa sievu un mazo meitiņu. Pēc tam viņi abi kopā dienēja Baltijas jūras flotē. Viņš, vecākais leitnants Golovko, bija pirmās kaujas vienības komandieris, bet Zotovs — kuģa bocmanis. Tagad liktenis viņus atkal bija savedis kopā Zieme|os.

— Pasakiet, ka neaizmirsīšu. Katrā ziņā aiziešu.

Uz galda iezvanījās tālrunis. Ziņoja operatīvais dežurants:

— Pretinieka zemūdene iznīcinājusi Hodovarihas ciema bāku un radiostaciju.

Golovko piegāja pie sienas, kur karājās ar karodziņiem apspraudīta liela mēroga karte. Sis ciems atradās pie ieejas Pečoras līcī — rajonā, kur nebija nekā tāda, kas varētu saistīt pretinieka uzmanību. Un tomēr bija nepārprotami skaidrs, ka tieši šeit, Barenca jūras austrumu daļā, ienaidnieka zemūdenes pēdējās dienās klaji demonstrē savu aktivitāti. Tās atklāti cenšas pievērst sev uzmanību.

KARAVĀNĀM DRAUD NĀVES BRIESMAS

Sīvs ugunsgrēka smārds. Viss šķind un rēc. Šķiet, blakus savas važas rauj un sēc Pats elles gars gan ļauns, gan arī vārdzīgs.

/ Pols Verlēns. «Lirika».

Bolhens paskatījās pulkstenī — līdz pusdienām vēl divdesmit minūtes. Tagad bija pienācis īstais laiks iepazīstināt apkalpi ar brauciena mērķi. To varēja pārraidīt arī pa translācijas tīklu, taču viņš gribēja, lai šī ceremonija būtu svinīgāka. Lai personālsastāvs ne tikai dzird, bet arī redz savu komandieri. Uz kuģa ir daudz jaunpienākušo^ bet viņš, gatavodamies braucienam, milzum daudz laika pavadīja štābā un sen nebija ticies ar kuģa ekipāžu. Brauciens pagaidām rit mierīgi un apstākļi ļauj sapulcināt personālsastāvu uz klāja.

No kuģa radioreproduktoriem atskanēja vecākā virsnieka balss:

— Visiem no sardzes brīvajiem — augšā! Pa divizioniem uz pūpes stāties!

Bolhens nokāpa savā kajītē pārģērbties. Kuģa komandieris tā apkalpei ir tikpat kā dievs. Apkalpe nedrīkst redzēt savu dievu nevīžīgi ģērbušos. Taču arī šajā ziņā jā-būt mēra sajūtai. Uz kaujas uzdevuma laiku par Ziemeļu jautājumu speciālistu piekomandetais oberleitnants Starzinskis, kas piedalījies braucienā pa Ziemeļu jūrasceļu ar tvaikoni «Komēta», piemēram, ģērbjas ta, it kā viņš neatrastos uz kaujas kuģa, bet ciemos pie savas mīļākās, — lepna, Berlīnē šūta cepure, no paša smalkākā angļu ševi-ota šūdinātas bikses, kas cieši pieguļ viņa resnajam pakaļgalam, iecietināta krūteža, lakādas kurpes ar augstiem papēžiem. Oberleitnants viņu kaitina. Stāsta, ka koferis, ar kuru viņš ieradies uz kuģa, esot piestampāts ar franču tualetes papīru, frotē palagiem un visvisādiem krēmiem un smaržām gluži kā kokotei.

Salonā uz galda atradās tikko iznācis jūrnieku divnedēļu žurnāla «Salūts» numurs un vēl neizlasītu avīžu kaudzes. Pāri visam ar pēdējo lappusi uz augšu — Berlīnes oficiozs «Völkischer Beobachter». Uz mirkli apstājies, Bolhens uzmeta acis galvaspilsētas teātru sludinājumiem. «Scala wariette Theater»: plaša varietē augusta programma. «Plaza»: liela rēvija «Varavīksne». Huana Lasosa lielais spāņu orķestris un sensāciju teātra programma. Tautas teātris: «Emīlija Galoti». Bet labi pazīstamajos greznajos kinoteātros «Uļa-Palasle»t «Gloria», «Kurfürstendamm» — jauna komēdija «Bende, sieviete un kareivis». Uz mirkli iešāvās prātā: cik tas viss patlaban tālu no viņa — zeltā vizošais Valsts operas teātris ar iemīļoto «Bohēmu», jautrais Berolino Lielajā kabarejā. Vai vēl palaimēsies tur kādreiz nokļūt, vai arī būs lemts palikt šeit, šajā nemilī-gajā, saltajā jūrā zivīm par barību?

Bolhens pārģērbās, paskatījās uz sevi lielajā spogulī un pašapmierināti nodomāja, ka ne jau velti viņš tā patīk sievietēm un visi uzskata viņu par glītu vīrieti. Tikai āda zem zoda gan jau kļūst ļengana un vaigi drusku noļukuši. Viņš pamēģināja ar plaukstu tos izlīdzināt. Vēl neviens neziņoja, ka apkalpe jau nostājusies. Bolhens pāršķīra lielo avīzes lapu un pārlaida acis lielajiem virsrakstiem: «Nevienam neizdosies izraut no mūsu rokām uzvaru». Tā ir fīrera uzruna virsniekiem Sportpalastā. «Eiropas prese sajūsmā par fīrera runu». «Fīrera galvenās mītnes ziņojums». Kvarantati Gambini romāna «Sarkanā roze» fragments. Un pēkšņi viņa skatiens pievērsās sīkam, sazin kā šeit iekļuvušam sludinājumam: «Mainu 33. numura bērnu zābaciņus pret 36. numuru.»

Zvanīja tālrunis.

— Apkalpe nostādīta, — vecākais virsnieks ziņoja.

F^arādes šineli un kortiku pie sāniem Bolhens piegāja

pie lielas Arktikas kartes, kas bija nostiprināta uz klāja. Pēc īsa stāstījuma par brauciena nolūku un uzdevumiem, kas kuģim jāveic, viņš sacīja:

— Mums būs darīšana ar drošsirdīgu ienaidnieku, kas pazīst šīs vietas, ir pieradis pie šejienes skarbajiem apstākļiem un kas centīsies visiem spēkiem mūs kavēt. Jums jo cieši jāpatur prātā, ka ikviens ienaidnieka kuģis, ko mēs nogremdēsim, ir liela palīdzība mūsu varonīgajam sauszemes karaspēkam. Lai katrs izpilda savu pienākumu un nedara kaunu mūsu diženajai dzimtenei.

Pēc tam Bolhens nolasīja jūras karaspēka augstākās pavēlniecības īpašu aicinājumu. Tas beidzās ar vārdiem: «Matroži un virsnieki! Vācu tauta ar cerībām raugās uz jums. Dariet visu, lai ierakstītu vēl vienu cienīgu lappusi Vācijas slaveno dēlu varoņdarbu heroiskajā grāmatā!»

Toreiz, kad pirms deviņiem gadiem nacisti bija tikko nākuši pie varas, viņam, divdesmit piecus gadus vecajam oberleitnantam, daudz kas nebija pa prātam. Arī viņu paradums uzstāties un runāt tautas vārdā: «Tauta gaida», «Tauta vēlas», «Tauta nosoda». Taču viņu interesēja dienests flotē, karjera, bet piederība partijai atvieglināja ceļu augšup. Un viņš pasteidzās iestāties tajā. Toreiz daudzi tā darīja. Pakāpeniski viņš pierada pie nacistu demagoģi* jas, pie izpušķotajiem lielmanīgajiem epitetiem, kas bija cieši ieauguši oficiālajā valodā.

Patlaban, runādams pats un lasīdams jūras karaspēka augstākās pavēlniecības aicinājumu, Bolhens ar izbrīnu pamanīja, ka nekas tajā viņam nelikās savāds, kur nu vēl netīkams. «Esmu pieradis, kā ir pieraduši miljoni vāciešu,» viņš uz mirkli iedomāja. «Galu galā tā ir tikai forma.»

Pēc lūgšanas, ko visi noskaitīja, noņēmuši cepures, nodārdēja himna. Rēca orķestra taures. Pūta stindzinošs vējš. Zem kājām zvārojās klājs. Daudzi domāja par savām mājām un lādēja stūrgalvīgos krievus. Pēc tik daudzām sakāvēm viņi nav vēl nolikuši ieročus. Uz ko viņi cer?

Vēlu vakarā, polārās saules nenodziestošajos staros zaigodams, parādījās dreifējošais ledus. Sākās pats briesmīgākais un vismazāk zināmais, no kā tik ļoti baidījās jūras kara vadības štābā. Par spīti visām pūlēm, patiesīgas ziņas par ledus stāvokli rajonā, kurp devās «Admirālis Sērs», tā arī neizdevās iegūt. Pazīstamais padomju profesors Vīze jau sen pamatoja savas ledus prognozes ar apstākļiem zemā spiediena zonā pie Islandes krastiem, uzskatot, ka šī zona un tās pārvietošanās radikāli ietekmē ledus kustību Barcnca un Karas jūrā. Pēc Norvēģijas okupācijas vācu militārie meteorologi regulāri devās izlūkošanas lidojumos Islandes, Fāreru salu un Jana Maijena salas rajonā. Bez tam viņi centās ar izpletņu palīdzību izveidot Novaja Zemļā automātiskas meteostacijas. Taču šīs ziņas bija neregulāras, maz ticamas un nedeva ledus prognožu sastādīšanai vajadzīgos materiālus. Tādēļ Bolhenam tagad vajadzēja paļauties tikai uz ziņām, ko deva uz šo rajonu speciāli norīkotās trīs zemūdenes.

Kaut kur šeit, netālu no Zelaņijes raga, vajadzēja atrasties zemūdenei «V-601», ko komandēja kapteiņleitnants Grauss. Jau Narvikā viņus stingri jo stingri nobrīdināja, ka uzņemt ar zemūdeni radiosakarus aizliegts, jo bija jā-sargās no demaskēšanās un iespējas, ka krievi varētu pārtvert raidījumu. Palika vienīgā iespēja uzmeklēt to, laižot lietā to pašu vienīgo — štatos bija paredzētas divas — mazo hidroplānu «Arado», kas atradās turpat uz «Admirāļa Sēra» klāja. Aiz dūmeņa novietotais lidmašīnas un kutera celtnis piesardzīgi nosēdināja vieglo hidroplānu uz katapultas. «Arado» iedarbināja dzinēju uz maksimālajiem apgriezieniem, un milzīgā «kaķene» izšāva lidmašīnu pāri labajam bortam. Pēc minūšu četrdesmit ilga pļaujoša lidojuma virs jūras lidmašīna atgriezās un nosēdās uz ūdens. Virsnieks navigators paziņoja, ka zemūdene ir atrasta un uz to nomests vimpelis.

19. augusta vakarā zemūdene piestāja pie līnijkuģa borta. Kamēr tā papildināja kurināmā un pārtikas krājumus, komandieris uzkāpa uz līnijkuģa. Grausam bija īsas kājas un gaiši mati, un viņš bija labā garastāvoklī. Dienā viņam bija izdevies nogremdēt tvaikoni «Arhangeļska». Ausīs vēl skanēja pērkonīgais atbildes «Heil!», kad viņš pavēstīja apkalpei: «Mēs nogremdējām krievu transportkuģi ar 1600 tonnu lielu tilpumu! Heil Hitler, puiši!»

Sī uzvara bija īpaši tīkama vēl arī tādēļ, ka jau vairākas reizes viņu izšautās torpēdas nez kādēļ nesprāga un matroži tās iesauca par «koka bluķiem».

Patlaban viņš sēdēja «Admirāļa Sēra» komandiera salonā un, krēslā atgāzies, dzēra karstu kafiju ar konjaku.

— Ledus apstākļi veidojas apbrīnojami labvēlīgi, — Grauss stāstīja. — Ledus robeža patlaban atrodas astoņdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Novaja Zemļas salām. Baltie lāči viesmīlīgi atvēra savas valstības durvis un aizdzina, pirmā ranga kapteiņa kungs, no jūsu ceļa leduslaukus, — viņš jokoja. — Starp citu, vai jūs pa ceļam neesat paķēruši līdzi kādu refrižeratoru? Mani bārdainie velni ir noilgojušies pēc mango augļiem un kokosriekstiem.

Tā Grauss atgādināja visiem zināmo notikumu, kad iepriekšējā braucienā «Admirālis Sērs» bija sagrābis amerikāņu refrižeratoru ar piecpadsmit miljoniem olu un trīstūkstoš tonnām svaigas gaļas.

— Ar augļiem? — Bolhens iesmējās. — Jūs, Graus, esat liels jokupēteris. Ja būtu runa par roņu gaļu vai sālītām mencām, tad vēl šā vai tā.

Pēc zemūdenes komandiera vizītes Bolliena oma ievērojami uzlabojās. Jau tuvojās beigām brauciena ceturtā diennakts, taču, kā liekas, viņi nav vēl atklāti. Tikai vienu reizi, aizvakar dienā, viņiem pāri aizlidoja lidmašīna. Pārkāpis visus aizliegumus, Bolhens pieprasīja pa radio štābam Narvikā, vai tā nav bijusi vācu lidmašīna. Un ar atvieglinājumu no atbildes radiogrammas uzzināja, ka pāri «Admirālim Sēram» patiešām pārlidojis gaisa karaspēka hidroplāns «Do-18».

— Stūrman, — Bolhens sacīja virsniekam, kas stāvēja, noliecies pāri savam galdiņam. — Es nolēmu doties Karas jūra Ujediņeņijes salas virzienā, bet pēc tam, ja apstākļi atļaus, iebrauksim Viļkicka jūras šaurumā. Tieši tur, pašā šaurākajā vietā, mēs arī gaidīsim savu medījumu. Vilkam bieži pietrūkst pacietības. Man tās būs gana.

Bolhens nosmējās. Lai nu ar ko, bet ar pacietību dievs viņu apveltījis jo bagātīgi. Dzīvē jāprot gaidīt. Cik cilvēku nav cietuši neveiksmi nepacietības dēļ. Viņš allaž atcerējās diženā Gētes vārdus, ka puse darba būs padarīta ar to vien, ja pratīsi būt pacietīgs.

— Sagatavojiet kursu, stūrmani — viņš pavēlēja.

Bolhens atšķīra jūras kara vadības štābā speciāli viņam sagatavoto «Admirāļa Sēra» maršruta aprakstu un izlasīja:

«Viļkicka jūras šaurums, kas savieno Karas jūru ar Lap-tevu jūru, ir svarīgākā artērija krievu karavānām, kas nāk no austrumiem uz Murmansku un Arhangeļsku. To veido Severnaja Zemļas dienvidu gals un Ceļuskina zemesrags Taimiras pussalā. Sis jūras šaurums ir pati izdevīgākā vieta, kur slepeni sagaidīt karavānas un uzbrukt tām.»

Lai nu tā notiek. Tieši no šejienes, no karavānu ceļa visšaurākās vietas, viņš pratīs pārredzēt arī rajonu uz dienvidrietumiem no Ruskijas salas. Ja tikai netraucētu migla un nepasliktinātos ledus apstākļi.

Līnijkuģa simt astoņdesmit divus metrus garais ķermenis ar savu smago priekšgala bruņutorni un bruņām klāto korpusu sāka lēnām virzīties cauri sīkajiem ledus-gabaliem uz austrumiem. Tuvojās visas operācijas kulminācijas brīdis. Kuru katru mirkli varēja gaidīt, ka parādīsies krievu austrumu karavānas kuģi.

Taču cita pēc citas aizritēja gaidīšanas pirmā, otrā un trešā diena, bet karavāna nerādījās. Tā bija kā caur zemi izkritusi.

Katru dienu pa vairāki lāgi, līdzko izklīda migla, lidmašīna «Arado» devās izlūklidojumos. Divas apkalpes pa kārtai šaudījās pa malu malām, pārmeklēdamas katru nostūri, lai tikai atrastu pazudušos kuģus. Strauji gāja uz beigām aviācijas benzīna krājumi. Pretīgi pīkstēdami, nenogurstoši darbojās pakaļgala lokācijas posteņa lokatori. «Admirālis Sērs» šajā laikā bija novirzījies uz dienvidiem līdz Izvestija VCIK salām un pēc tam — jau pa tīru ūdeni — līdz Nordenšelda arhipelāgam. Taču apvārsnis joprojām bija klajš. Stereotālskatos un binokļos bija redzamas sniegiem klāto kalnāju smailās virsotnes, bet virs galvas mierīgi zilgmoja augusta debesis.

Tikai vienu reizi visu šo dienu laikā debesīs atskanēja lidmašīnas dūkoņa. Tika izsludināta kaujas trauksme. Tā bija krievu lidmašīna — izlūks, kas atlidojis no Diksonas. Laikam lidotājs bija slikti apmācīts, tam nebija pieredzes jūras izlūkošanā, un viņš nekādi nevarēja iedomāties, ka te, tik dziļi iekšējos arktiskajos ūdeņos, var iebraukt ienaidnieka kuģis. Tāpēc, pamanījis līnijkuģi, lidotājs nolaidās zemāk, un lidmašīna, spārnus draudzīgi šūpodama, pļaujošā lidojumā aizlidoja garām. Jau ar pirmo zcnīt-automātu zalvi lidmašīnu notrieca. Sacēlusi veselu kaskādi žilbinošu šļakatu, tā ietriecās jūrā, nekā aiz sevis neatstādama. Un atkal iestājās klusums.

Mokošo gaidību trešajā dienā Bolhens jau sāka nervozēt. Tik labi iecerētā un veiksmīgi iesāktā operācija draudēja izgāzties. Kopš izbraukšanas no Narvikas bija apritējusi vesela nedēļa, bet «Admirāļa Sēra» lielgabali vēl ne reizi nebija izšāvuši. Tagad Bolhens pusdienoja viens pats savā salonā un kopkajītē nemaz nerādījās, un padotie, kuri viņu labi pazina, saprata, ka komandierim patlaban ir slikta oma. Strupākas un kokainākas bija kļuvušas agrāk tik plašās un tēlainās, gluži kā vēlākai publicēšanai domātās piezīmes viņa dienasgrāmatā.

Arī vecākais virsnieks korvetkapteinis Buga — kārns, kašķīgā rakstura dēļ visas apkalpes nīsts vīrs ar lielām ausīm un aiz briļļu stikliem paslēptām žulgi zilām, izvairīgām acīm — bija drusku aprāvies un vairs nelika matrožiem pa vairāki lāgi atkārtot apkopi un netrenca uz darbu pie lazaretes sanākušos slimniekus. Bezdarbība un nenoteiktība slikti ietekmēja visu ekipāžu.

Tikai divdesmit trešajā augustā radās gaidītais atvieglinājums. Ziemeļjūras admirāļa radiogrammā bija teikts: «Krievu karavāna, ko pavada četri ledlauži, tuvojas. Ap pulksten sešpadsmitiem gaidāma tās parādīšanās Viļkicka šaurumā.»

Divas stundas vēlāk izlūkošanā izsūtītā lidmašīna sagādāja vēl vienu pārsteigumu. Divdesmit piecas jūdzes uz austrumiem no Ceļuskina zemesraga pie Helandhanzena salas tā bija ieraudzījusi desmit noenkurojušos transportkuģus, kas bija pienākuši no rietumiem! Tātad nevis viena, bet veselas divas karavānas, kam nav ne miņas par draudošajām briesmām, galu galā tagad kļūs par viņa, Bolhena, vieglu guvumu.

— Pateicos jums, korvetkapteini, — viņš patencināja virsnieku navigatoru Goihmani. — Jūs atnesāt man neparasti svarīgas ziņas. Beidzot sāk piepildīties mūsu senais sakāmvārds: «Lēnām, bet tomēr uz priekšu.» Šķiet, šodien artilērijas virsnieks dabūs pastrādāt.

— Un kur tad mirāža?!

— Pavisam vienkārši..«

Vei, skaties tur...

Es pārsteigts

pamiru...

Roberts Roždesfvenskis.

«Mirāža».

Arktikā atkal bija iestājusies nakts — ne ar ko nesalīdzināmā, īpašā ziemeļu nakts — bez tumsas, bez zvaigznēm. Līdz pašam apvārsnim noslīdējusī saule apspīdēja ūdenī dziļi iegrimušu transportkuģu virteni. Pa labi un pa kreisi no tiem gluži kā seno vikingu pilis rēgojās augsti leduskalni. Astoņas reizes nošķinda zvans. Ivans stājās sardzē par novērotāju uz pusbaka — tieši virs tilpnes, kas bija piekrauta ar sprāgstvielām. Pēkšņi viņš izdzirda augstu debesīs vāju spindzienu, it kā tur lidotu lapsene. Viņš palūkojās uz debesīm binoklī, taču nekā nepamanīja. Tomēr savādais spindziens neapklusa, tagad tas bija kļuvis pat skaļāks. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka no tālīnā krasta puses tuvojas tumšs punkts. Lidmašīna! Ivans bija gatavs zvērēt, ka uz saules staros spīdošajiem spārniem viņš saskatījis melnus krustus. Drīz vien lidmašīna atkal pārvērtās punktā un pazuda aiz apvāršņa. Viņš tūlīt pat paziņoja par to kapteiņa trešajam palīgam, kas atradās uz komandtiltiņa.

— Tas tev, Vaņa, nomiedzī tikai parēgojās, — jauniņais trešais palīgs pasmējās. — No kurienes te varēja uzrasties fašists? No Norvēģijas lidlaukiem līdz šejienei neviena lidmašīna nevar atlidot, it īpaši, ja tā ir maza. Degvielas nepietiktu. — Katram gadījumam arī viņš piesvied a binokli pie acīm un palūkojās debesīs. Tās bija zilas un tīras. — Ir tāda parādība — refrakcija, — viņš iecietīgi paskaidroja. — Gaisa slāņi ar dažādu temperatūru veido maldinošas ainas.

— Bet skaņa — vai tā arī parēgojās? — novērotājs nerimās. — Varbūt arī tā bija refrakcija?

Kapteiņa trešais palīgs bija beidzis jūrskolu un, protams, kuģošanas jautājumos bija gudrāks nekā viņš, kuģa namdaris. Bet arī viņš taču, paldies dievam, nav ne kurls, ne akls.

Viņu tvaikonis «Uraļska» brauca tūlīt aiz ledlauža «Anastass Mikojans». Viņiem nopakaļ garā ķīļūdens

kolonnā sekoja pārējie deviņpadsmit karavānas kuģi. Pirms dažām dienām karavānu panāca un kopā ar to brauca ari īpašo uzdevumu ekspedīcijas kuģi «IUE-18» — līderis «Baku» un eskadras mīnukuģi «Razumnij» un «Razjarennij». Trešais mīnukuģis «Revnostnij» jau Tatāru jūras šaurumā atsitās pret transportkuģa «Terneja» bortu un tika no ekspedīcijas sastāva izslēgts. Smagie, pielādētie kuģi, kuru tilpnes bija piekrautas ar kara tehniku, rūpniecības kravu un pārtiku, bija pamatīgi iegrimuši ūdenī, un to dūmeņi vēla laukā melnus, visapkārt tālu saskatāmus dūmus.

Šeit, augstajos platuma grādos un tālajās Arktikas iekšējās komunikācijās, jūrnieki jutās droši. Un, kaut ari 1942. gada vasarā jūras kara zona Ziemeļos paplašinājās, iekļaujot savā orbītā Novaja Zemļu un Pečoras jūru, tālāk par Novaja Zemju vācieši neuzdrošinājās iebraukt. Turklāt tagad, kad debesis virs galvas kļuva jaušami bālākas, kas liecināja par leduslauku tuvību, transportkuģu apkalpes sāka justies pavisam droši.

Ap vieniem naktī klājā uzkāpa «Uraļskas» kapteinis vecākais leitnants Mahičevs. Kara sākumā daudziem pieredzējušajiem polārjūru kapteiņiem piešķīra militārās dienesta pakāpes, un ilgu laiku likās savādi, sastopot Mur-manskas un Arhangeļskas ielās sirmus, vecīgi smagnējus leitnantus un vecākos leitnantus. Augumam nepiemērotajos flotes formas svārkos, kas likās kā mugurā uzvilkti maisi, garos un stīvos melnos šineļos viņi nebūt neizskatījās braši, un patruļas ne vienu reizi vien aizturēja viņus par «nevīžīgu izskatu» un «nesveicināšanu».

Mahičevam ir apmēram četrdesmit pieci gadi. Viņš ir viens no vecākajiem un visvairāk pieredzējušajiem Ziemeļu kapteiņiem. Jau pirms kara par kuģu karavānas izvešanu pa Ziemeļu jūrasceļu viņš apbalvots ar Darba Sarkanā Karoga ordeni. Mahičevs ir mazrunīgs, stingrs un taisnīgs. Apkalpe cienī viņu un savā starpā mīlīgi dēvē par «mežagaru». Izskata ziņā Mahičevs itin ne ar ko neizceļas, nekrīt acīs — viņš ir neliela auguma, pašauram acīm, plāniem matiem. Arī balss klusa, kapteinim nepiemērota. Taču visos svarīgākajos jautājumos, kas saistīti ar karavānas virzīšanos, komandieris allaž apspriežas tieši ar viņu. Bet stāsta, ka sākumā bijis pavisam citādi.

Pēc kadru daļas darbinieku dīvainās iegribas drīz pēc kara sakšanas un iesaukšanas armijā vecāko leitnantu

Mahičevu iecēla par nelielas peldošas bāzes komandiera palīgu. Uz tās atradās pašreizējā karavānas komandiera, bet toreiz — traleru diviziona komandiera štābs. Kara jūrnieku vidū saglabājies sens, sarežģīts savu priekšnieku sagaidīšanas un aizvadīšanas rituāls, kas vienmēr tiek ievērots. Mahičevs šo rituālu nezināja. Reiz no rīta, kad peldošās bāzes komandiera nebija uz vietas un diviziona komandieri vajadzēja sagaidīt viņam, kuģa komandiera palīgam, viņš izdarīja kaut ko galīgi ačgārnu, nevis to, kas šajā sakarā paredzēts kuģa reglamentā.

— Kāpēc jūs stāvat kā tāds stulbenis? — pikti noprasīja diviziona komandieris, kurš, kā jau visi īsti kara jūrnieki, zināja šo rituālu no galvas un bija pie tā pieradis. — Kāpēc neziņojat?

— Pats jūs esat stulbenis! — vecākais leitnants negaidīti atcirta un aizgāja pāri klājam uz savu kajīti.

— Ko?! Ko jūs teicāt?! — iebļāvās trešā ranga kapteinis, sašutis par šādu nedzirdētu vecākā leitnanta nekaunību. — Tiesai nodošu! Tribunālam!

Vai pusi dienas patmīlīgais diviziona komandieris nespēja norimties. Viņš šķīla pērkonus un zibeņus un domāja, kādu sodu lai uzliek nekaunīgajam padotajam. Tikai ap pusdienlaiku viņš nedaudz atjēdzās, ka pats pirmais bija nosaucis padoto par stulbeni, ka vecākais leitnants ir pieredzējis polārjūru kapteinis, turklāt vēl gadus desmit vecāks par viņu pašu. Viņš atsauca Mahičevu pie sevis un piedāvāja apsēsties.

— Kā jūs iedrošinājāties tā runāt ar diviziona komandieri? — viņš noprasīja Mahičevam. — Neaizmirstiet, ka jūs tagad esat militārs cilvēks, komandieris.

— Cilvēks gan, — Mahičevs atteica. — Bet ne stulbenis.

Un nu vecākais leitnants Mahičevs ir bijušā diviziona

komandiera, bet tagad karavānas komandiera pirmais padomdevējs.

Mahičevs dzimis mežiem klātajā Novgorodas pusē. Un nav viņam labāka atpūtas veida kā klaiņošana pa mežu.

— Man nekā cita nevajag, tikai mežu, — stāvēdams uz komandtiltiņa, viņš vaļsirdības brīdī reiz bija izteicies. — Uzsleju naktij būdiņu vai arī iztaisu nojumīti, pārklāju pāri brezenta gabalu, iekuru ugunskuru, paklāju zālj vai egļu zarus un atlaižos guļus. Lai pakšina lietutiņš, lai vējš dzied savu dziesmu. Mani tas netraucē. Man tikai cilvēki ar savu muldēšanu traucē. Un ar tabakas smirdoņu.

Viņam tīk klausīties putnu dziesmās, un viņš pazīst to balsis, viņš var ilgi pētīt zvēru pēdas miklajā zemē un minēt, kam tās pieder. Viņam mežs ir pilns visādu skaņu, krāsu, smaržu. Vientulība viņu nenomāc. Jau sen viņš ir izlēmis — līdzko beigsies karš, ies prom no kuģa un strādās par mežsargu kaut kur dziļi, dziļi mežā. No sievas viņš bija šķīries pirms trim gadiem. Būdama kašķīgas dabas, ērceliga un bļaurīga, sieva kaitināja viņu. Dēls karo dienvidos. Jau sen no viņa nav vēstuļu. Vai vēl ir dzīvs vai jau kritis? Arhangeļskā viņam ir kāda krietna sieviete. Ne īsti mīļākā, ne kas cits, bet labs draugs, ja tā varētu teikt. Arī, starp citu, vientuļa, kapteiņa atraitne.

Iznācis uz klāja, viņš pirmām kārtām piegāja pie novērotāja. Ar Ivanu viņi ir seni paziņas, divas navigācijas kopā sabijuši.

— Kā klājas, Vaņa? — kapteinis apjautājās.

— Vācu lidmašīnu redzēju, Stepan Ivanovič.

— Pastāsti, kā bija.

Mahičevs vērīgi uzklausīja Ivana stāstu, brītiņu klusēdams pastāvēja un tad noprasīja vēlreiz:

— Vai neparēgojās?

— Tik tiešām, krustus redzēju. Tāpat kā tagad redzu jūs.

— Sardzes virsniekam ziņoji?

— Ziņoju. Teica, tā esot kaut kāda refrakcija, redzes māns.

— Ir gan gaisagrābslis, smurgulis gatavais, — Mahičevs nošķendējās. «Kas gan viņu izlūkam būtu šeit virs juras meklējams?» viņš gudroja, kāpdams uz tiltiņa. «Laikam taču interesējas par karavānu, būs saoduši un tagad kaut ko gatavo, riebekļi tādi. Un vispār — no kurienes tā lidmašīna te uzradusies — tūkstošiem kilometru no aerodromiem? Tas ir ļoti savādi, pat ļoti aizdomīgi.»

Kādu brīdi, kūkumu uzmetis un rokas puskažoka kabatās sabāzis, Mahičevs, ne vārda neteikdams, nostāvēja uz tiltiņa. Jo vairāk viņš domāja par lidmašīnu, jo skaidrāk aptvēra, ka mazā lidmašīna varēja pacelties no kāda tuvumā esoša kuģa l^āja. Tātad blakus karavānas ceļam atrodas un meklē karavānu ienaidnieka kuģis. Tagad tas viņam jau bija neapstrīdams fakts. «Jāziņo priekšniekam un jānogriežas uz ziemeļiem, kamēr nav par vēlu,» Mahičevs nosprieda. «Ledos viņi kuģus rokā nedabūs, bet šeit, klajā ūdenī, noslīcinās visus kā kaķēnus.»

Ar semaforu viņš palūdza flagmanim atļauju ierasties ar steidzamu ziņojumu. Un, saņēmis to, nokāpa pa vētras trapu barkasā.

— Bet tu, Mihail, kāp zemē no tiltiņa, — viņš pateica trešajam palīgam. — Es tevi atceļu no sardzes.

— Par ko tad, Stepan Ivanovič, — palīgs nesaprata.

— Par tavu muļķību un augstprātību.

Pēc stundas karavānas kuģi mainīja kursu un pagriezās pret ziemeļiem — turp, kur blāvi vizuļoja glābjošie ledāji.

ZELTA DRUDŽA ZEME

— Celies augšā, — viņa tam saka. — Braucam tālāk.

Un mēs braucam tālāk. Pametam Jukonu. Braucam uz rietumiem, šķērsojam ūdensšķirtni un nonākam Tananas novadā.

Džeks Londons. «Pa viltus sauļu taku».

Dienu un nakti virs Fērbenksas — bijušā zelta meklētāju ciemata, bet tagad lielas ASV aviobāzes Aļaskā — nenorima lidmašīnu rēkoņa. Te, uz gausās ziemeļu upes Tananas, Jukonas pietekas, nolaidās un no šejienes pacēlās hidroplāni «Katalīnas». Tieši pēc tiem, kas patlaban bija tik nepieciešami Padomju Ziemeļu milzīgajos plašumos, 1942. gada vasarā atlidoja vairāki mūsu lidotāji un tehniķi.

Jau trīs nedēļas viņi dzīvoja kopā ar amerikāņu lidotājiem viesnīcā, tā dēvētajā Kvonsetas būdā, lielā, pusapaļā vienlaidmetāla mājā, kas kara sākumā bija uzcelta vienā no galvenajām Fērbenksas ielām — Dousonstrītā. Taču Padomju Savienībai domāto «Katalīnu» aizvien vēl nebija.

Katru rītu lidmašīnu nogādātāju grupas komandieris kapteinis Sokolovs devās pie aviobāzes štāba priekšnieka pulkveža Vaita, lai uzzinātu, vai lidmašīnas nav jau atvestas, un katru reizi kā stādaigs garais un pieklājīgais Vaits vainīgi plātīja rokas un teica:

— Nav nekā jaunums, mister Sokolov.

Divas reizes Sokolovs zvanīja uz Vašingtonu Padomju Gaisa Kara Spēku atašejam. Tas solījās darīt visu iespējamo un noskaidrot aizkavēšanās iemeslus. Bet pagaidām viņš ieteica pilnībā apgūt nepazīstamo lidmašīnu un rūpīgi izstudēt gaidāmo atpakaļceļu. Pārlidojums patiešām

bija sarežģīts — gar visu Ziemeļu jūrasceļa trasi. Tādēļ lidotāji katru dienu mācījās īpaši atvēlētā telpā, apguva nepazīstamos aparātus un radaru, bet, kad atļāva laiks» devās treniņa lidojumos. Jo sevišķi grūti klājās grupas komandierim. Viņš bija lidotājs iznīcinātājs, un, lai gan jau agrāk kādu laiciņu bija lidojis arī uz smagajām lidmašīnām, tomēr tagad pārkvalificējās ar lielām grūtībām. Pēc ārstu domām, Sokolovs vēl nebija īsti atkopies pēc nesenā ievainojuma, un, par spīti visiem lūgumiem, viņam pagaidām lidot uz iznīcinātāja neatļāva. Šis aizliegums arī bija viens no iemesliem, kāpēc viņu aizsūtīja speciālajā komandējumā.

Pēc vieglā, izveicīgā «Jakovļeva» divmotorīgā «Kata-līna» likās smaga un neveikla — kā lācis salīdzinājumā ar vāveri. Brīvajā laikā Sokolovam patika klaiņot pa Fērbenksas nomalēm, klusuciešot stāvēt krastmalā un lūkoties zilgajā tālumā un mežiem apaugušajos ne visai augstajos kalnos. Tā nu bija noticis, ka ar ļoti atbildīgu uzdevumu šajā pusē vajadzēja nokļūt tieši viņam, cilvēkam, kas kopš bērnības alžrāvās ar Džeku Londonu un bija iemīlējies viņa varoņos, kas savos zēna gadu sapņos bieži vien šeit, Lielā Aukstuma tin Lielā Klusuma zemē, pie Četrdesmitās jūdzes skaloja zeltu un dejoja bārā ar skaistuli Fredu. Ja kāds pirms gadiem pieciem teiktu, ka viņš kādreiz atradīsies netālu no Jukonas, Bonanzas, pie Cilkutas kalnu pārejas, zelta meklētāju galvaspilsētas Dousonas, ka nokļūs vietās, kuru nosaukumi viņam skanēja tikpat kā mūzika, — viņš uzskatītu sacīto par vistīrākajiem murgiem.

Gandrīz viss aviobāzes personāls izturējās pret viņiem sirsnīgi, ar to viesmīlību un pretimnākšanu, ar kādu vienam pret otru jāizturas sabiedrotajiem cīņā pret kopīgu ienaidnieku. Protams, mūsu aviatoriem daudz kas likās dīvains, pat mežonīgs. Kaut vai, piemēram, tas, ka ik svētdienu speciāls pasažieru «Duglass» aizveda uz Čikāgu vairāku tūkstošu jūdžu tālumā divus aviobāzes štāba jaunākos virsniekus un pirmdienas rītā atveda atpakaļ. No amerikāņu lidotāju stāstiem bija zināms, ka viens no šiem virsniekiem ir liela universālveikala īpašnieks un ka patlaban veikalu vadīja viņa sieva, bet otrs — pazīstamās Čikāgas lopkautuves «Brāļi Šepardi un sabiedrība» līdzīpašnieks. Viņi varēja atļauties šādus dārgus iknedēļas lidojumus.

Savādi šķita arī tas, ka daudzi lidotāji un tehniskais personāls atklāti priecājās, ka atrodas dziļā aizmugurē, pat vācu aviācijai praktiski neaizsniedzamā vietā. Un, kad Sokolovs reiz pajautāja, vai viņi raksta lūgumus, lai viņus norīkotu uz Angliju, uz kauju rajonu, viens no viņiem, kapteinis Džozefs Imbers, sāka smieties un atteica, ka cilpa, ja vien to gribēšot, savu kaklu vienmēr atradīšot un tāpēc nav jālien tajā pirms laika. Pārējie lidotāji, kas arī dzirdēja sarunu, piekrītoši māja ar galvu.

Taču kopumā amerikāņu lidotāji bija jautri, sabiedriski un varen skaļi puiši, kas saprata jokus un bija savā veidā sirsnīgi. Katru vakaru viņi kopā ar mūsējiem gāja uz virsnieku klubu, kur skatījās kārtējo grāvēju ar kārdinošu «gērlu» obligātu līdzdalību, pēc tam bufetē no skārda bundžām ar baudu dzēra alu «Gines» (pie mums Ziemeļos alus bija liels retums), spēlēja biljardu, triktraku, domino. Dauzīt «āzi» viņi iemācījās ātri un spēlēja it aizrautīgi, sita pa galdiem tā, ka skanēja pat apakšējos stāvos, bet, ja zaudēja, smiedamies un zobodamies rāpās zem galda. Reizēm viņi viesnīcā spēlēja kārtis, «faraonu». Tad galdā uzradās viskija pudeles, istaba piekvēpa zila no cigāru dūmiem, bet kaudzē gulēja dolāri. Mūsu puiši tādās reizēs, aiz ziņkārības drusku pastāvējuši pie galdiem un pavēroL juši spēli, devās gulēt.

Sieviešu aviobāzē bija maz, viņas varēja vai uz pirkstiem saskaitīt. Tāpēc karavīri arī reti gāja klubā uz dejām, kur spēlēja nēģeru džezs.

Jūlijā Fērbenksā polārā vasara ir pilnā plaukumā. Slapjo sniegu bieži nomaina lietus. Tundrā, kas pienāk pie pašas aviobāzes, viss izžulgst, strauti pārplūst. Bet saule ziemeļrietumos pakāpusies it augsti un apgaismo zemi ar blāviem, gluži kā caur plēvi krītošiem stariem.

— Samtainā sezona, — kapteinis Džozefs Imbers smējās. — Pats labākais gadalaiks. Šodien temperatūra gandrīz kā Maiamī — 18 grādi pēc Fārenheita.

Lidmašīnu nogādātāju grupas komandieri divdesmit sešus gadus veco kapteini Sergeju Sokolovu pazina turpat vai visi Fērbenksas iedzīvotāji. Viņš bija pārlieku uzkrītošs — slaida auguma, platiem pleciem, pelēkām acīm, staigāja melnu flotes cepuri galvā, vaļā pavērtā kanādiešu jakā un zābakos ar atlocītiem stulmiem. Lielā rēta uz kreisā vaiga nepadarīja viņu neglītāku, bet gan piešķīra sejai kaut kādu īpašu cēlumu. Grupā viņam bija absolūta autoritāte. Sokolovs, lidotājs iznīcinātājs, bija slavenā Ziemeļjūru asa Borisa Safonova tuvākais draugs. Bija piedalījies arī tajā kaujā, kurā krita Boriss. Viņa krūtis greznoja Ļeņina un Sarkanā Karoga ordenis. Klīda baumas, ka pirms kara bijis precējies, taču sieva no viņa aizgājusi. Pats viņš par to nekā nestāstīja.

Ēdnīcā krievu lidotājus apkalpoja oficiante Greisa Džonsa. Patiesībā viņa bija nevis oficiante, bet Amerikas armijas seržante, sakaru mezgla telegrāfiste. Taču pavēlniecība uz laiku iecēla viņu jaunā amatā, pamatoti uzskatīdama, ka lidotājiem būs patīkamāk, ja ēdnīcā viņus apkalpos jauna, glīta meitene, nevis kāds no vecajiem vīriem, kas iesaukti no rezerves un dien saimniecības komandā.

— Ņemiet vērā, seržante, no mūsu puses tas ir viesmīlības žests, — pulkvedis Vaits centās viņu pierunāt. Un meitene piekrita.

Greisa bija savā ziņā slavenība. Viņai tikko palika divdesmit gadi. Armijā viņa bija iestājusies brīvprātīgi — aizgājusi no Masačūsetsas tehnoloģiskās koledžas otrā kursa. Viņas tēvs, agrāk sīks ierēdnītis ASV sūtniecībā Vācijā, bija maza mēroga biznesmenis^ nelielas autoremonta darbnīcas īpašnieks.

Māte — indiāniete. No viņas Greisa bija mantojusi zili melnus matus, mazdrusciņ izrieztus maigus vaigu kaulus un gaišas bronzas ādas krāsu. Kad Greisa pirmo reizi ienāca ēdnīcā un savā skarbajā balsī uzsauca: «Labrīt, džentlmeņi!» — mūsu puiši gandrīz vai aizrijās, bet amerikāņi visi kā viens sāka smieties. Pirmo reizi ieraudzījuši Greisu, viņi jutās tikpat sajūsmināti kā krievi. Visā pasaulē vīrieši ir vienādi.

Kad meitene izgāja laukā, sāka runāt leitnants Džims Goldsmits. Viņš runāja ātri, ik pa mirklim paskatīdamies ar savām lielajām, melnajām acīm te uz krieviem, te uz tulku, it kā gribēdams pārliecināties, vai viņš spēj pārtulkot pateiktā būtību.

— Viņa ir tikpat kā svētā, — leitnants teica, un pārējie lidotāji piekrizdami māja ar galvu un smaidīja. — Vēl mazliet, pavisam mazu, mazu drusciņu, un viņas vārdu ierakstīs lūgšanu grāmatās, bet seju uzgleznos uz sienas Svētā Krusta baznīcā, kur viņa svētdienās dzied korī.

— Džims kaut kur dabūjis dzirdēt, ka meitenēm ASV armijā neizsniedzot krūšturus, — Džozefs Imbers pārtrauca Džimu. — Būdams ziņkārīgs, viņš nolēma pārbaudīt, vai tas ir tiesa. — Imbers uz mirkli apklusa un paskatījās uz pierimušo leitnantu. — Atpakaļ viņš brauca mašīnā ar nodzēstām ugunīm. Stāsta, ka no paša dabūtajiem lukturiem esot bijis gaišs kā dienā.

Amerikāņu un krievu lidotāji vienā balsī ierēcās. Zvai-gāja ilgi, lūkodamies Džimā, kas arī smējās kopā ar visiem, līdz kapteinis Imbers gluži kā rezumēdams pateica:

— Man šķiet, ka viņai ir savs Rudolfo Valentino un mēs viņas acīs vispār neeksistējam. Vienīgais, ko varu jums ieteikt, — papriecājieties par viņu kā par skaistu lietiņu vai arī, ja vēlaties, kā par Goijas gleznu «Mahas uz balkona», kas izstādīta Ņujorkas Metropolitēnmuzejā.

Un tomēr, bet, iespējams, ka tas viņam tikai tā šķita, kapteinis Sokolovs vairākas reizes sajuta sev pievērstu piesardzīgi ziņkāru skatienu.

Divas dienas vēlāk, kad Sokolovs no rīta kārtējo reizi atgriezās no pulkveža Vaita tukšā, viņš pamanīja aviobāzes štāba šaurajā gaitenī Greisu ... Viņa nepiespiestā pozā sēdēja uz palodzes, pārkārusi kājas pār centrālās apkures baterijām, un smēķēja. Šoreiz viņa bija ģērbusies ASV aviācijas seržanta formas tērpā. Ieraudzījusi Soko-lovu, kas nāca pa gaiteni, meitene viegli nolēca uz grīdas, drastiski izslējās, piesvieda roku pie deniņiem un pilnīgi negaidīti pateica lauzītā krievu valodā:

— Ar labs rīts, mister Sokolov.

Sokolovs pat apstulba no šāda sveiciena.

— Jūs protat krieviski? — viņš noprasīja.

— Ne visai lieliski. — Viņa pasmaidīja, priecādamās, ka sagādājusi kapteinim pārsteigumu. — Es mācījos krievu valoda mūsu koledžā. Tikai... ļoti, kā to lai saka, īss laiks.

Grcisa runāja lēnām, vārdus meklēdama un tos kropļodama.

— Kāpēc jums vajadzīga krievu valoda? Tiem, kuriem ir darīšana ar amerikāņiem, jāprot angļu valoda.

— Nē, nē. Tā domā tikai muļķi, kas grib uzpūst vaigu. — Viņa uz mirkli apklusa un aizmeta cigareti. — Līdz 1937. gadam mēs dzīvoj Berlin. Es redzēju, kā nāci sarīkoja cilvēk ķeršan. — Viņa atkal apklusa, un Sokolovs pamanīja, kā dusmās samiedzas viņas vēl pirms mirkļa smaidīgās acis. — Ar suņiem. Kā meža zvēram. Kā ķēra ciet maziņus ... children.

— Bērnus, — Sokolovs pateica priekšā.

— Jā, jā, bērnus. No tā laika nīstu viņus. Visa mūsu ģimene ļoti mīl krievus. Bet armijā iestājos, lai karotu, nevis sēdētu šite.

Sokolovs atcerējās, kā amerikāņi ēdnīcā stāstīja, ka pulkvedis Vaits neparko negribot laist Greisu uz fronti. Viņš uzsverot, ka mākslas darbus nedrīkstot izlikt zem lodēm. Dzimtene viņam to nepiedošot.

— Man šķiet, ka Vaitam arī bez jums ir ko sūtīt uz Angliju, — Sokolovs teica.

— Bailīgi zaķpastalas, — Greisa skarbi noteica. — Būtu vīrietis, es ne mirkli nesēdētu šite. Bet viņi... tikai meklē romānu.,* Bet jūs, mister Sokolov, laikam esat |oti drošs cilvēks, — viņa pēc brīža sacīja.

— Kāpēc jūs tā domājat?

— Jums ir daudz šito... — Greisa saminstinājās, meklēdama īsto vārdu. Tād parāva Vaļā Sokolova jakas rāvējslēdzēju un piedūra ar pirkstu pie katra viņa ordeņa. — Daudz, daudz. Kā viņu sauc krieviski? — Viņa nevarīgi palūkojās Sokolovā.

— Apbalvojumu?

— Jā, jā. Apbalvojumu. Jūs ir ļoti drosmīgs.

— Drosmīgs? — viņš nopūties pārjautāja. — Nezinu. Laikam nebūšu vis. Es ļikai esmu stūrgalvīgs un, tāpat kā jūs, neieredzu fašismu. Mums viņi jāuzvar par katru cenu.

Sokolovs pēkšņi kaut ko atcerējās un paskatījās pulkstenī.

— Atvainojiet, Greisa. Mani gaida. Vēlu jums visu labu.

Viņš paspēra pa gaiteni soļus desmit un palūkojās atpakaļ. Greisa aizvien vēl stāvēja turpat un skatījās viņam nopakaļ. Meitene uzsmaidīja, un Sokolovs pamāja viņai ar roku.

Svētdien ap pulksten desmitiem vakarā, kad beidzās kārtējais vesterns un padomju un amerikāņu lidotāji un tehniķi barā izgruva no kinoteātra un devās mājup, viņi izdzirda, kā deju zālē nēģeru džezs braši dragā dejas ritmā pārveidoto populāro krievu melodiju «Полюшко-поле». Dzirdēt šādu mūziku, kad kājas gandrīz pašas sāk cilāties, un neieiet zālē — tas bija pāri viņu spēkiem.

Spodri novaskotajā parketā gluži kā tumšā ūdenī atspoguļojās kruzuļotie kroņlukturi. Dejotāju nebija daudz. Dažas sievietes ar saviem kavalieriem. Kāds desmits pāru dejoja vīrietis ar vīrieti, visvisādi izērmodamies un vaikstī-damies, lai sasmīdinātu gar sienām sastājušos paziņas.

Piepeši zālē, resna intendantūras dienesta majora pavadīta, ienāca Greisa. Viņa bija ģērbusies no aļņa ādas šūdinātā un ar stikla pērlītēm izrotātā indiāņu jakā, ap kaklu bija apsiets spilgts zīda lakats, bet kājas apautas augstos, šņorējamos puszābakos.

— Simttūkstoš velnu, — sajūsmā noteica Džozefs Im-bers, noskatīdamies meitenei pakaļ. — Kādam tomēr palaimēsies dabūt šito skaistuli. Atdotu visu līdz pēdējam centam, lai varētu būt viņa vietā.

— Gaidi vien, gaidi, — Goldsmits iesmējās. — Atradies Teksasas miljonārs. Domā, ka tu viņai ar savu dolāru tūkstoti esi vajadzīgs?

Greisa pārlaida ašu skatienu amerikāņu un krievu virsniekiem, kas drūzmējās netālu no durvīm, ieraudzīja viņu vidū Sokolova slaido stāvu un pienāca tuvāk.

— Kāda... injustice, — viņa skaļi iesaucās. — Citur sievietes cieš, ka trūkst partneri, bet šite garš laiks tik daudz pārgalvīgi drosminieki. Dejojam, mister Sokolov?

Viņa uzsmaidīja kapteinim, parādīdama baltu, līdzenu zobu rindu.

— Sen neesmu dejojis, — Sokolovs atzinās, it kā jau laikus atvainodamies. — Godīgi runājot, arī agrāk nekāds lielais meistars nebiju.

— Tas nekas. Noslēgsim savā starpā vienošanās, — Greisa jautri atteica. — Jūs labi mani mācīs krievu valoda, bet es jūs dancināšanā.

Viņas mati smaržoja pēc tikko nopļauta siena, bet pa atpogātās jakas ierobu varēja samanīt tumšas, maigas krūtis.

— Lai notiek, — Sokolovs, acis novērsis, sacīja. — Sāksim mācīties. Tikai ne dancināšanā, bet dejot.

— Sapratu, — viņa atkārtoja. — Dejot.

— Man tikai bail, ka mēs nepagūsim savu kursu pabeigt. Valts apgalvo, ka drīzumā atgādāšot lidmašīnas.

Greisa neatbildēja. Viņi nodejoja vēl vienu deju, nekā nerunādami, abi izgāja laukā un lēnām aizsoļoja pa īso Dousonas ieliņu. Lietus, kas lija jau kopš paša rīta, beidzot bija mitējies. Ziemeļrietumos, pie paša apvāršņa sastingusi, spīdēja milzīga saule. Tā bija blāva, un tajā varēja skatīties nepiemiegtām acīm. Pilsētiņa izbeidzās. Visapkārt pletās purvaina tundra. Pelēka sūnu jūra, pelēki akmeņi, zemas un vārgulīgas egles un baltegles. Pie pašām kājām joņoja no ūdens uztūcis strauts.

— Kādas zivis, jūsuprāt, tajā dzīvo? — Sokolovs pārtrauca klusumu.

— Nezinu. Šķiet, trout. Jūsu valodā — foreles, — Greisa bija domīga un nerunīga.

— Arī pie mums ir foreles, — Sokolovs it kā atdzīvojās. — Un daba arī ļoti līdzīga. Ziemeļi ir un paliek Ziemeļi.

Viņi apstājās, uzsmēķēja un prāvu brīdi stāvēja klusēdami, skatīdamies straujajā ūdenī pie kājām.

— Mister Sokolov, — Greisa pārtrauca klusumu pirmā. — Vai jūs pats ir notriecis kaut vienu vācu lidmašīna?

— Jā, — viņš mierīgi atteica. — Vienpadsmit.

Greisa paskatījās viņā, un Sokolovs ieraudzīja meitenes acīs sajūsmu.

— Un ne reizi neesat bijis ievainots?

— Biju. Bet jau uz zemes. Ar naža dūrienu.

Greisa pieskārās rētai uz viņa vaiga.

— Šeit?

Sokolovs pamāja ar galvu.

— Jūsu sievai laikam ļoti baiļojas par jums?

— Man, Greisa, sievas nav. Viņa aizgāja no manis.

— No jums?! — meitene pārsteigta iesaucās. — Aizgāja no jums?

— Vai tad tas kas sevišķs? — Sokolovs pabrīnījās.

— Jūs esat tāds.,, tāds,,» — Greisa nevarīgi palūkojās viņā un tad apņēltlīgi noteica: — Es gan neaizietu.

Viņi stāvēja blakus, viens otru neskardami un izjuzdami savādu, nevaldāmu vēlēšanos pietuvoties, taču katrs no viņiem kaut kādu savu iemeslu dēļ baidījās to izdarīt. Viņš, svešzemnieks, kas saklausījies valodas par Greisas īpatnējo puritānismu, baidījās izjaukt pirmās tikšanās burvīgumu, bet viņa — vēl nespēja apjēgt, kas ar viņu notiek šī vīrišķīgā krievu lidotāja klātbūtnē.

— Pirms kara mēs ar vecākiem dzīvojām nelielā strādnieku ciematā Donbasā, — Sokolovs pēkšņi sāka stāstīt. — Tēvs, māte, vecākā māsa, kas nebija precējusies, un es. Tēvs vadīja slimnīcas ķirurģisko nodaļu. Es ar viņu lāgā nesapratos. Viņš bija stingrs, skarbs, bet es — stūrgalvīgs, sevī noslēdzies un turklāt vēl slikti mācījos. Angļu valodā, piemēram, man vienmēr bija divnieki. Abi ar māsu reizēm vairākas dienas nepārmijām ar tēvu ne vārda. Un tomēr, kad pie viņa slimnīcā nokļuva kāds ļoti smags slimnieķs, viņš zvanīja mums uz mājām un teica, ka vajadzīgas mūsu grupas asinis.

— Un ko jūs?

— Mēs abi ar māsu tūlīt braucām, devām asinis un pēc tam atkal varējām ar viņu nerunāt.

— Un tagad jums liekas, ka nebijāt taisni pret viņu? — Greisa pajautāja.

— Jā, — viņš tūlīt piekrita. — Es bieži par to domāju.

Tajā vakarā viņi abi noklaiņoja gandrīz vai divas

stundas. Lai gan Greisa parasti ātri iekaisa, bija asa savos spriedumos un maksimāliste vērtējumos, taču viņa bija vaļsirdīga un paļāvīga kā bērns. Ar viņu varēja par visu izrunāties. Meiteni nomāca dzīvošana šajā dziļā aizmugurē dislocētajā aviobāzē, viņa vēlējās cīnīties ar nacistiem aci pret aci.

— Man ļoti žēl, ka nav piedzimusi par vīrieti! — meitene teica, un viņas melnās acis mirdzēja, bet tumšā piere kļuva bālāka. — Es viņus nīstu! Cik daudz ciešanu šie nāci nodarījuši cilvēkiem!

Kad no debesīm atkal sāka līt sīks, gluži kā catir sietiņu izsijāts lietus, Greisa ieveda Sokolovu mazā, pustukšā bāriņā.

— Hello, Bil, — viņa sacīja. — Divus martini.

— Tūlīt, mem.

Bilam bija lielas, labsirdīgas un visu saprotošas acis.

Viņu rokas gulēja uz letes blakus. Un tad Sokolovs uzlika savu smago, plato plaukstu uz Greisas slaidajiem pirkstiem. Meitenes plaksti uz mirkli ietrīsējās, seja kļuva savādi nevarīga, viņa palūkojās virsniekā un pacēla glāzi.

— Par jums, mister Sokolov, — viņa teica un ne-pieskandinājusi izdzēra. Sokolovs pabrīnījās, cik dobja pēkšņi bija kļuvusi viņas balss. — Vai drīkstu jūs saukt par Sergeju?

— Okey, — viņš pavisam amerikāniski atbildēja un draudzīgi uzsmaidīja Greisai.

Pēc tam vēl tikai trīs reizes viņiem izdevās satikties vecajā vietā pie pārplūdušā strauta pilsētas nomalē. Un katrs no viņiem mokoši gaidija šos brīžus.

Krietni pirms norunātā laika allaž ieradās Greisa. Jau iztālēm ieraudzījusi uz lietū izžulgušās taciņas Sokolova garo augumu, viņa paslēpās aiz kokiem un stāvēja tur, acis aizvērusi un klausīdamās, kā dubļos aizvien ska]āk šļakst viņa soļi un kā ik pēc soļa sāk negantāk^ dauzīties pašas sirds. Tad puiša spēcīgās rokas aptvēra viņas vidukli, pacēla viņu gaisā un pagrieza ar seju pret sevi. Viņa tad iespiedās ar seju puiša kanādiešu jakā, kas oda pēc mikluma un tabakas, un apskāva viņa kaklu. Tā viņi klusēdami uz brīdi sastinga, gluži kā viņiem kāds no malas būtu uzsaucis: «Mierā!» Pēc tam viņš saudzīgi nostādīja meiteni uz zemes. Ja lija lietus, viņa apvaicājās:

— Vai neaiziesim uz kino, Sergej?

— Bet ko rāda? — viņš jautāja.

— Kāda ir tam nozīme? — viņa ar vieglu pārmetumu balsī noprasīja.

— Jo sliktāka filma, jo labāk. Zālē būs pavisam maz cilvēku.

— Jā, jā, — Greisa smējās. — Jāiet skatīt sliktāku filmu. Kaut gan — viņas visas ir sliktākas.

Sokolovs centās nedomāt par to, kas notiks, kad beidzot atlidos tik ilgi gaidītās «Katalīnas», ko saka biedri, apspriezdami viņa vakara prombūtnes cēloņus. Un pēkšņi šodien, kad viņi iznāca no kinoteātra un, paslēpušies aiz kaut kāda žoga, stāvēja, viens pie otra cieši piespiedušies un nekādi nespēdami šķirties, Greisa pateica:

— Palaid, Sergej, mani va|ā, man tev kaut kas..* — viņa bija manāmi uztraukusies un tāpēc tikai ar lielām grūtībām atrada vajadzīgos vārdus, — jāsaka |oti... pats svarīgs... — viņa runāja lēni, cieši skatīdamās augstajā dē|u žogā, un pēkšņi izgrūda: — Paņem mani uz Krievija. Es tevi ļoti mīlēšu. Un dzemdēšu veselu baru babies.

Meitenes balss iedrebējās, taču viņa palūkojās Soko-lovā un pasmaidīja.

Visas šīs dienas Sokolovs bija par vari centies maz#< domāt par Greisu. Ar prātu viņš saprata, ka tagad, pašā kara svelmē un svešā zemē, kurp viņš atsūtīts ar vienu vienīgu nolūku — pēc iespējas ātrāk saņemt un nogādāt dzimtenē lidmašīnas —, mīlestībai nav ne īstā vieta, ne piemērotākais laiks. Bet viņam, speciālas vienības komandierim, tā nepavisam nav pieļaujama. Viņš pats taču ir personīgi atbildīgs par to, lai nevienam no viņa padotajiem nebūtu nekādu sakaru ar vietējām sievietēm. Un tomēr, par spīti visam tam, viņš juta, ka Greisa ieņem aizvien lielāku un lielāku vietu viņa sirdī un ka viņš nespēj par meiteni nedomāt un nespēj nenākt uz satikšanos. Visādu darīšanu, rūpju un mācību trakajā steigā, ar ko bija aizņemtas dienas, viņš piepeši atcerējās meitenes smaidu, zem kanādiešu jakas pabāztās rokas ar slaidajiem pirkstiem sev uz krūtīm, viņas acis, kas bija apbrīnojami dzīvas un izteiksmīgas. Tādas acis bija viņa māsai, un māte viņu mīlinoši dēvēja par «spulgacīti».

Un no rītiem, atgriezdamies no pulkveža Vaita, viņš štāba gaitenī sagausināja soļus un gaidīja, kad atvērsies durvis un Greisa it kā netīšām iznāks pretim.

— Labrīt, mis, — Sokolovs tad teica.

— Labrīt, Sergej, — viņa atbildēja. — Es šodien redzēju tevi sapnī.

— Velna izskatā?

— Nē, eņģeļa izskatā, — viņa nopietni iebilda. — Un

tev bija divi spārniņi. i

Sājā mirklī gaitenī allaž uzradās kāds ziņkārīgais un Sokolovs devās prom. Viņam likās, ka aiz meitenes uzkrītošā skaistuma slēpjas nosvērts raksturs un tīra, labestīga sirds. Taču apprecēt viņu un aizvest sev līdzi... Viņš ļoti labi apzinājās, ka nevarēs to izdarīt.

— Tas, Greisa, nav iespējams, — viņš sacīja. — Nekādi nav iespējams.

— Bet kādēļ? — viņa nesaprata un neticīgi palūkojās Sergejā. — Tu mani nemīli?

— Ne jau tādēļ.

— Bet kādēļ tad? Es biju domājusi, tāds drošsirdīgs var visu, ja tikai grib.

— Ne jau nu visu. — Viņš nopūtās un gudroja, kā lai izskaidro Greisai, ka padomju cilvēku laulības ar ārzemniekiem aizliegtas ar likumu. — Tu esi ASV padotā, bet es krievs, — viņš turpināja. — Un, lai aizbrauktu no šejienes, tev vajadzīga ārzemju pase, mūsu un jūsu varas iestāžu atļauja un vēl vesels lēvenis visādu formalitāšu, par kurām tev nav ne mazākās sajēgas.

— Bet, ja varētu, vai tu ņemtu? — Greisa pētoši ielūkojās viņam acīs.

— Ja varētu — ņemtu, — viņš atklāti pateica. — Taču atkārtoju: tas nekādi nav iespējams. Un mums nevajadzētu par to vairāk runāt.

Kādu brīdi viņa stāvēja, domās nogrimusi un apdzisušo cigareti pirkstos turēdama, tad savādi iesmējās un uzprasīja:

— Atzīsties, Sergej, tu negribēji, lai Greisa izdarītu kaut ko tādu, kas pārsteigtu visus, visus?

— Ko tad?

— Nē, to es tev neteikšu, iekams nedabūšu dzirdēt, cik tu mani mīli. — Un meitene paskatījās Sokolovā.

Sokolovs klusēja. Pēkšņi Greisa ieraudzīja, ka puiša skarbā seja notrīs.

— Es neprotu runāt tā, kā tas patīk sievietēm, — viņš

atbildēja. — Teikšu tikai to, ka tu esi apbrīnojama meitene. Es tādas vēl neesmu sastapis. Un laikam vairāk ne-sastapšu.

Greisa pēkšņi piespiedās viņam klāt, tad atvirzījās nost, noklikstināja šķiltaviņas un, atkal pārgājusi uz «jūs», noprasīja:

— Par ko jūs mani iemīlēji?

— Par ko? Savāds jautājums. Cilvēks ar trūkumiem var patikt pat vairāk nekā tāds, kam ir tikai labas īpašības vien. — Viņš pasmaidīja. — Vai atceries, ka Bairons pameta savu sievu tieši viņas labdarības dēļ? Viņš to dēvēja par «paralelogramu karalieni».

— Nē, mister Sokolov, šodien jūs pavisam aizkustinās mani līdz asarām.

Pirms izlidošanas uz Fērbenksu visi speciālās grupas dalībnieki bija saņēmuši Arhange|skā sīkas instrukcijas: «Jūs lidojat uz zemi, kas gan ir mūsu sabiedrotā, un tomēr tā ir imperiālistiska valsts. Tur ir ne mazums pret Padomju zemi noskaņotu cilvēku, visvisādu baltgvardu salašņu un ienaidnieka aģentu. Tāpēc jāizvairās no tuvām attiecībām ar vietējiem iedzīvotājiem, jo viņu vidū var būt speciāli atsūtīti spiegi un provokatori. Visi karavīri, kas tiek pieķerti dzeršanā vai sakaros ar vietējām sievietēm, nekavējoties jāsūta atpakaļ uz dzimteni. Par šādiem gadījumiem grupas vecākajam nekavējoties jāziņo mūsu pārstāvim Vašingtonā.»

Un nu viņš pats pirmais pārkāpis šo aizliegumu. Cik jauki viņas mati smaržo pēc tikko pļauta siena, un kā pulsē smalkā dzīsliņa uz viņas maigā, tumšā kakla.

— Mister Sokolov, — meitene saka, galvu no viņa krūtīm nepacēlusi. — Es jūs... — Greisa ilgi meklē vajadzīgo vārdu, — nīstu.

Viņš smejas.

— Kas ir, vai atkal ko aplamu sacīju? Es tevi dievinu.

Otrā dienā piecas Padomju Savienībai domātas jaunas

«Katalīnas» nolaidās uz Tananas upes. Pulkvedis Vaits priecājās.

— Kā tur pie jums, krieviem, saka: «Rāmāks būsi, tālāk aizbrauksi»? — viņš smējās. — Mazdrusciņ pacietības, un viss ir ali rlght.

Tagad visa speciālā grupa no agra rīta līdz vēlam vakaram gatavojās pārlidojumam uz mājām. Precizēja laika apstākļus gar trasi, nosprauda pašu trasi, kārtoja dokumentus, pārbaudīja dzinējus, aparātus, bruņojumu.

Nogura tā, ka vakarā ar mokām aizvilkās līdz viesnīcai un kā beigti iekrita gultā.

Sajās dienās Sokolovam vēl dažas reizes izdevās uz īsu brītiņu tikties ar Greisu. Tagad viņi negāja uz tukšajām un neomulīgajām kinoteātru zālēm, bet devās uz mazītiņo bāru Fērbenksas nomalē un, paslēpušies stūrītī aiz noputējušās palmas, kas izskatījās smieklīga šajā Mūžīgā Aukstuma zemē, sēdēja, viens otram cieši piekļāvušies. Pēdējā vakarā pirms aizlidošanas Greisa atnāca sevišķi skaista un uzposusies: mazās, sudrabotās kurpītēs ar augstu papēdi un koši sarkanā kleitā. Viņu ieraudzījis, bāra īpašnieks vecais resnītis Bils pa vairāki lāgi aizmiedza acis, it kā neticēdams, ka viņa iestādījumā varētu iegriezties tāda skaistule. Un tad viņš, ne vārda neteikdams, paņēma abus aiz rokas, ieveda savā istabā un aizgāja, cieši pievēris durvis. Uz galda stāvēja vīns un auksti uzkožamie vakariņām.

— Es tevi mīlu, — Sokolovs teica, juzdams, cik dīvaini dobja kļuvusi viņa balss, un mulsdams no šiem vārdiem, kurus vēl nekad mūžā nebija teicis, arī bijušajai sievai ne. — Taču nekrāpsim paši sevi. Mēs nekad nevarēsim būt vīrs un sieva. Apstākļi ir spēcīgāki par mums. Turklāt ir karš un es esmu lidotājs.

Viņš apklusa, gaidīdams, ka viņa tūlīt iebildīs, pamatoti sacīs, ka mīlestība ir spēcīgāka par apstākļiem un ka par to ir jācīnās. Taču savādi, ka viņa neteica ne vārda. Tikai gulēja blakus un bez mitas pīpēja.

Tonakt Sokolovs atgriezās ļoti vēlu un visu atlikušo laiku līdz rīta jundai neaizvēra ne acu. Viņš gulēja gultā, drēbes nenovilcis, un, rokas zem galvas palicis, skatījās griestos. Tieviņš, pa aizkaru spraugu ielauzies gaismas stariņš apspīdēja blāvi dzeltenu, sen nemazgātu plafonu un plaisu apmetumā, kas stiepās no griestiem līdz logam. Viņš domāja par to, ka rit aizlidos un nekad vairs nesastaps Greisu. Viņam gribējās aizvērt acis un domāt, ka tas viss ir tikai ļauns sapnis.

No rīta amerikāņu lidotāji palīdzēja ielādēt pēdējo kravu — apģērbu un pārtiku. Pirms pulksten divpadsmitiem, gandrīz vai visu aviobāzes darbinieku pavadītas, piecas sudraboti baltas «Katalīnas» pacēlās gaisā, apmeta virs Fērbenksas atvadu loku un uzņēma kursu uz Barova ragu, Austrumsibīrijas jūru un vēl tālāk uz rietumiem, uz savu Murmansku. Pavisam vajadzēja nolidot vairāk nekā divarpustūkstoš kilometru.

Sākumā lidojums ritēja normāli. Viņi lidoja astoņsimt metru augstumā. Vienmuļi dūca abi dzinēji. Lejā saules staros spulgoja un vizuļoja milzīgi leduskalni. Kabīnēs bija silts, un apkalpes vīri, virsjakas un cepures nometuši, palika formas svārkos vien. Priekšējās mašīnas bortmeliāniķis uzvārīja kakao, visi ar baudu dzēra smaržīgo dzērienu un klausījās stūrmani Borisā Mitrofaničā, kas pļāpības dēļ bija iesaukts par Borisu Mikrofoniem Patlaban viņš stāstīja, kā pirms kara māte aizsūtījusi viņu uz tirgu nopirkt vistu. Viņi dzīvojuši Kokandā, un pārdevējs korejietis viņam skaidrojis: «Madama, jaunais cilvēk, man nava, ir kapitana.»

Apmēram pēc sešām stundām lidojuma, jau pie pašas Laptevu jūras, Svjatojnosa zemesraga dvarsā radists saņēma no grupas pēdējās lidmašīnas radiogrammu. Ziņoja apkalpes komandieris:

— Lidmašīnā zem siltā apģērba kaudzes atrasta amerikāņu armijas seržante Greisa Džonsa..,

ZIEMEĻU JŪRASCEĻŠ

Ziemeļu jūrasceļa trase iet cauri jūrām, kurās migla un ledus savienībā ar vētrām ir paši nopietnākie šķēršļi kuģošanai tajā īsajā iaikposmā, kurā navigācija vispār ir iespējama. Papildu šķēršļi ir kompasa aplamie rādījumi un jūras karšu nepilnības.

Stens Stensens. «Zieme[u jūrasceļš».

Kopš vakara pavēlnieks nejutās labi — sāpēja galva, un temperatūra sakāpa līdz trīsdesmit astoņiem grādiem. Ārsts bez kādām ierunām pavēlēja likties gultā un piespieda norīt veselu lēveni tablešu. Arsenijs Grigorjevičs ilgi nevarēja aizmigt un tikai ap pulksten diviem iegrima smagā miegā. Sapņos rādījās puteņota nakts, zils sniegs, karsti sakurināta krāsns viņu mājā Prohladnajā un mātes klusā balss. Pēc tam nez kādēļ uzradās angļu viesmīlis baltā kreklā ar tauriņu pakaklē un sniedza viņam viskija glāzīti wļ paplātes.

No rīta Golovko pamodās kā salauzts, taču apģērbās un aizgāja uz štābu. Adjutants noziņoja, ka Lielbritānijas jūras kara misijas vadītājs Poļarnijā kontradmirālis Fišers lūdz steidzīgi pieņemt viņu neatliekamā jautājumā.

— Admirāļa kungs, — anglis iesāka bez parastajiem ievadvārdiem, tikko paguvis ienākt pavēlnieka kabinetā. — Lielbritānijas admiralitāte lūdza pateikt jums, ka, pēc pārbaudītām mūsu izlūkošanas ziņām, vācu «kabatas» līnijkuģis «Admirālis Sērs» pirms dažām dienām izbraucis no Vestfjorda un pazudis nezināmā virzienā. Līnijkuģa atrašanās vietu joprojām nav izdevies konstatēt.

— Pateicos jums, ser, — Golovko sacīja. — Es par šādu iespēju tiku domājis.

Vakar naktī, gulēdams gultā un mocīdamies ar bezmiegu, viņš pārcilāja prātā visus notikumus, kas pēdējās dienās bija atgadījušies flotē. To nebija maz. Tūlīt pēc zemūdenes «Sč-442» komandiera Sabanova ziņojuma krasi pieauga ienaidnieka zemūdeņu aktivitāte. 21. augustā tās apšaudīja mūsu kuģus Belušjes līča rajonā un nogremdēja transportkuģi «Kuibiševs», kas brauca no Jugorskijšara šauruma uz austrumiem. Nākošajā dienā ienaidnieka torpēdlidmašīnas uzbruka un nogremdēja Baltās jūras flotiles sardzes kuģi, kas bija uzsprādzis uz mīnas un zaudējis gaitu. Uz tā kopā ar visu apkalpi aizgāja bojā viņa «krustdēls» Jurka Suhovs, ar kura tēvu viņi bija draugi kopš jūras karaskolas laikiem. Kad kadru daļas priekšnieks bija ievedis viņa kabinetā iepazīstināšanai veselu pulciņu tikko uz floti norīkoto jauno leitnantu, viņš tūdaļ pazina Juriju. Taču puisis nekādi neizrādīja, ka* pazīst pavēlnieku. Gluži otrādi, viņš aizspraucās uz pašu tālāko kaktu, klusēja un darīja visu, lai tikai viņu nepazītu. Negribēja izcelties citu absolventu vidū. Bija patmīlīgs, tāds pats kā tēvs. Ek, Jurka, Jurka, tā arī nepaguvu ar tevi aprunāties... Pēc tam mīklainā kārtā pazuda no Diksonas izsūtītā izlūklidmašīna, notika negants, gandrīz simt bumbvedēju demonstratīvs uzlidojums Arhangeļskai. Un visbeidzot — «IUE-18» komandiera vakardienas ziņojums, ka virs karavānas pamanīta ienaidnieka izlūklidmašīna.

Domādams par šiem šķietami maz saistītiem notikumiem, Golovko pārliecinājās, ka padomju iekšējos ūdeņos iekļuvis liels vācu reideris. Pēc Fišera ziņojuma radās pamats uzskatīt, ka šis reideris ir no Vestfjorda pazudušais «kabatas» līnijkuģis «Admirālis Sērs».

Kabinetā, uzstājīgi pieklauvējis, ienāca ārsts.

— Biedri pavēlniek! — tikko atvēris durvis, viņš iesāka. — Es jūs lūdzu šodien nekāpt laukā no gultas.

Jums ir gripa, un tā nebūt nav tik nevainīga parādība, kā jūs, šķiet, domājat.

— Es pagulēšu tepat, — Golovko, juzdamies vainīgs, atbildēja. — Es apsolu. Pabeigšu steidzamākos darbus un tūlīt pat atgulšos.

Mulsināja viens apstāklis: par spiti daudzajām un dažādajām netiešajām ziņām, flotes štābā nedz no polārajām stacijām, nedz no kuģiem un aviācijas nebija pienācis neviens noteikts un skaidrs ziņojums par reidera atrašanās vietu. Arktikas Rietumu sektora jūras operāciju štābs Diksonā jau divas reizes brīdināts, ka iespējams ienaidnieka reidera iebrukums, bet tikai pēc otra brīdinājuma to ar nokavēšanos pārraidīja arī kuģiem, kas atradās jūrā, un polārajām stacijām.

Šāda Zieme|u jūrasceļa galvenās pārvaldes neorgani-zētība un neizdarība kaitināja Golovko. Kaitināja arī tas, ka šīs organizācijas darbinieki labprātāk ziņoja uz Maskavu, no kurienes tad viņš, pavēlnieks, saņēma rīkojumus, lai gan Zieme|u jūrasceļa galvenā pārvalde atradās Ziemeļu flotes štāba operatīvajā pakļautībā un visi jautājumi tai bija jākārto te. Kara apstāk|os šāda sarežģīta sistēma bieži vien aizkavēja svarīgu lēmumu pieņemšanu.

Tikko ārsts bija aizgājis, atskanēja tālruņa zvans no Maskavas. Zvanīja Galvenā jūras štāba priekšnieks admirālis Isakovs.

— Arsenij Grigorjevič, — viņš teica savā klusajā, allaž mierīgajā balsī. — Sakarā ar pretinieka zemūdeņu pastiprinātu aktivitāti un iespējamo reidera parādīšanos austrumos no Novaja Zemļas tautas komisārs lūdz ziņot par paredzētajiem pasākumiem.

— Reidera atrašanās vieta pagaidām nav uzieta. Flotes aviācija to neatlaidīgi meklē. Uz Zelaņijes raga rajonu aizsūtīta zemūdene. Lēmumu paziņošu nekavējoties, tiklīdz atradīsim kuģi.

Golovko zināja, kurš bija zvanījis uz Maskavu, apejot viņu. Vienkāršāk taču bija piezvanīt flotes štābam un visus nepieciešamos pretpasākumus saskaņot ar to. Bet šādu rīcību laikam uzskatīja par apkaunojošu un tādu, kas noniecina Zieme|u jūrasceļa galvenās pārvaldes nozīmi. Golovko piegāja pie kartes. Domāt par tālruņa zvanu vairāk negribējās. Viņu gaidīja daudz svarīgāki pienākumi. Pietika uzmest kaut paviršu skatienu Ziemeļu jūras karadarbības lauka kartei, lai aptvertu to atbildību, kāda gūlās uz viņa, pavēlnieka, pleciem.

1938. gadā viņš atgriezās no Spānijas un tūlīt tika iecelts par flotes štāba priekšnieku. Divus gadus vēlāk, jau būdams kontradmirālis, komandēja floti. Diez vai visā kuģniecības vēsturē kaut kur bijusi jūras kara flote, kurai vajadzējis karot vēl sarežģītākos apstākļos nekā šeit, Ziemeļos: milzīgs karadarbības lauka plašums, neapgūta, mazapdzīvota vai pat pavisam neapdzīvota nemīlīga piekrastes josla, kurā nav nekādu apgādes ceļu, bargs klimats ar garu polāro nakti un īsu navigācijas laiku vasarā, biežas miglas, vētras, dreifējoši, daudzgadīgi leduskrāvumi... Un viss šis milzīgais rajons, Ziemeļu jūrasceļa rietumu daļu ierēķinot, bija operatīvi jānodrošina pavisam jaunai flotei, kurai nebija pat desmit gadu!

Reizēm, kad atkal vairākas naktis nebija gulēts, Go-lovko uzmācās izmisums par izvirzīto uzdevumu neatbilstību esošajām iespējām.

— Kod, kurā pirkstā gribi, visi sāp, — viņš skartās, aizsmēķēdams vienu papirosu no otra. — Te vari būt, cik gudrs būdams, tik un tā nekā neizgudrosi. — Šādos brīžos viņš gāja pie kartes un tur balsī atkārtoja pazīstamo Dušcnova teicienu: «Domā. Domā tā, lai no cepures apakšas dūmi sāktu kūpēt!»

Jau vēlāk viņš izgudroja pats sev citu teicienu: «Noķert degunradzi ar plikām rokām, biedri Golovko, ir vieglāk nekā komandēt floti.» Un, to pateicis, grūti izskaidrojamu asociāciju dēļ tūlīt nomierinājās un ar jaunu sparu ķērās pie darba.

Pēdējo nedēļu laikā galvenās rūpes sagādāja Ziemeļu jūrasceļš. Trīstūkstoš piecsimt jūdžu uz vienu galu vien. Vistālākais un vismazāk aizsargātais ceļš. Jau krietnu laiku pirms kara šim ceļam pievērsa lielu uzmanību. Partijas septiņpadsmitajā kongresā nolēma, ka šīs visai svarīgās ziemeļu artērijas apgūšana, tās pārvēršana par regulāru jūrasceļu, par drošu sakaru līniju ar Tālajiem Austrumiem, — ir viens no galvenajiem piecgades uzdevumiem. Ziemeļu jūrasceļam piešķīra itin prāvus līdzekļus, labākos ķadrus, par to daudz rakstīja avīzēs un žurnālos, tā pirmos apguvējus godināja. Un tomēr tagad Golovko bija nepārprotami skaidrs, ka šī svarīgā ceļa aizsardzībai nav bijusi pievērsta vajadzīgā uzmanība. Nevienam toreiz nevarēja ne prātā ienākt, ka te, Padomju Arktikas pašos dziļākajos un skarbākajos rajonos, var iekļūt ienaidnieks. Tikai pirms paša kara te lielā steigā

uzstādīja dažas krasta aizsardzības baterijas un, lai aizsargātu iekšējās arktiskās komunikācijas, flotes sastāvā izveidoja^ Baltas juras flotili. Visam vienkārši nepietika spēku. Pārāk daudz te, Ziemeļos, bija jāizdara tajā īsajā laika sprīdī, kas bija atlicis līdz kara sākumam.

Patiešām, līdz pat 1932. gadam Ziemeļu jūrasceļš bija lādīte aiz septiņām atslēgām. Tikai trīs reizes izdevās uzveikt šo neiedomājami grūto jūrasceļu un arī tad ne jau vienas navigācijas laikā. 1932. gads kļuva par lūzuma gadu. Togad ledlauzis tvaikonis «Sibirjakovs» pieredzējuša polārjūru kapteiņa vadībā kopā ar profesoriem Šmitu un Vīzi nobrauca visu ceļu vienā navigācijā. Bet kas tas bija par braucienu! Par to varētu uzrakstīt nevis rāmi lietišķas zinātniekā piezīmes, bet gan aizraujošu piedzīvojumu romānu.

Golovko itin labi zināja šo «Sibirjakova» odiseju.

Divdesmit astotajā jūlijā «Sibirjakovs» izgāja no Arhangeļskas, izbrauca cauri Matočkinšara jūras šaurumam un trešajā augustā piestāja Diksonas ostā. Pēc tam, apmetis loku ap Severnaja Zemļu, ar lielām grūtībām izlauzās cauri bieziem leduskrāvumiem un pēc trim nedeļām sasniedza Tiksi jūras līci. Drīz pēc tam kuģis atkal nokļuva leduskrāvumos un pazaudēja dzenskrūvi. Palicis nekustīgs, tas tomēr izkļuva klajā ūdenī un tur, uzvilcis no brezenta apvalkiem darinātas buras, devās tālāk uz austrumiem. Kuģim par laimi, pūta labs ceļa vējš. Tas un vēl jūras straume palīdzēja izbraukt cauri Beringa jūras šaurumam. Tikai 1933. gada martā, pēc pamatīga iepriekšēja remonta Jokohamā, «Sibirjakovs» beidzot atgriezās dzimtenē.

Un tomēr darbs bija padarīts. Aizvien lielāks kļuva to kuģu skaits, kas izbrauca pa šo ceļu. Ziemeļu jūrasceļa trasē uzsāka plašus hidrogrāfiskus pētījumus. Atklāja agrāk nezināmas salas un klintis, uzcēla daudzas bākas un kuģošanas zīmes, nosprauda kuģu ceļus. Steidzīgi būvēja radiostacijas. 1943. gadā nodibināja pastāvīgu ledlaužu dienestu. Tie darbojās Longa jūras šaurumā un pie Lāču un Jaunsibīrijas salām. Tagad ar to palīdzību un izmantojot regulāros radioraidījumus par ledus stāvokli, neviens kuģis vairs nepalika pārziemot ledos. Ziemeļu jūrasceļš bija atvērts kuģošanai.

Patlaban uz kartes, kas karājās pavēlnieka kabinetā pie sienas, Ziemeļu jūrasceļa trasē ar sarkaniem karodziņiem bija apzīmētas vietas, kur pulksten astoņos nulle nulle at-

radās abas svarīgākās karavānas — austrumu un rie--tumu —, par kuru brauciena drošību bija jāgādā flotei. Rietumu karavāna, kurā ietilpa «IUE-18» un deviņpadsmit transportkuģi, kurus pavadīja četri ledlauži, virzījās uz Viļkicka šaurumu no Laptevu jūras puses. Bet tā vel atradās tālu. Otra, austrumu karavāna, ko vadīja ledlauži «Krasins» un «Ļeņins», bija noenkurota šauruma dienvidaustrumu daļā. Ja ienaidnieka reideris zina par šo karavānu ceļu, tad, pēc visa spriežot, tieši šeit, šauruma ie-žmaugās, tas arī pacentīsies dot savu triecienu.

— Štepan Grigorjevič, — Golovko pavēlēja štāba priekšniekam, — vēlreiz pārraidiet brīdinājumu abu karavānu komandieriem. Un lai Kuzņecovs tūlīt pat paziņo man gaisa izlūkošanas rezultātus. No tiem atkarīga visa mūsu rīcība.

Tikko aiz Kučerova aizvērās durvis, piezvanīja flotes jūras gaisa spēku pavēlnieks.

— Vi(kicka jūras šaurumu un tam apkārtējos rajonus sedz bieza migla, — viņš teica. — Mūsu izlūki bija spiesti atgriezties.

— Un atkal tukšā?

— Tā iznāk, biedri pavēlniek, — Kuzņecovs piekrita» aizvainojumu tikko valdīdams. — Laika apstākļi no mums nav atkarīgi. Cauri miglai mēs vēl neprotam neko sa* skatīt.

— Ne jau velti saka: «Kur sākas aviācija, tur beidzas kārtība,» — Golovko, no sirds sapīcis, pateica un, piesedzis klausuli ar plaukstu, paskaidroja Kara padomes loceklim Nikolajevam, kas sēdēja kabinetā turpat blakus: — Līdz pat šim laikam nav varējuši nekā atrast, pečeņegi gatavie.

Kādu brītiņu Golovko klusēja, ar elkoņiem smagnēji pret galdu atspiezdamies un savus viļņotos, sirmot sākušos matus glaudīdams, tad skarbā balsī sacīja klausulē:

— Jūs ar savu galvu atbildat par to, lai reideris tiktu atrasts. Ko? Tā ir jūsu darīšana. Sūtiet vēl vai lidojiet pats! Reideris jāatrod.

Flotes pavēlniekam bija pretenzijas pret aviatoriem. Karo viņi labi, drosmīgi, sniedz kuģiem lielu palīdzību. Taču pēdējā laikā sākuši «aizrauties» —- arvien vairāk ienaidnieka lidmašīnu notriec gaisa kaujās: Tāpēc tagad, noklausījies kārtējo ziņojumu par iznīcinātajām ienaidnieka lidmašīnām, viņš allaž apvaicājās:

— Vai spalvas pāri palika?

— Nē, biedri pavēlniek. Nokrita jūrā.

— Pacentieties notriekt virs zemes vai tā, lai vēl kāds to redzētu. Man vajadzīgi apstiprinājumi.

Un tad vēl jezga ar to vācu asu. Nu jau pagājušas vairākas nedēļas, kopš virs aerodroma Vajengā parādās fašistu lidotājs ar gareniskām, baltām svītrām izkrāsotā mašīnā. Mušu aviatori jau paguvuši to iesaukt par «svītraino». Kļuvis tik nekaunīgi uzmācīgs, ka pasācis izmest virs aerodroma vimpeli, uz kura lauzītā krievu valodā uzkrecelēts: «Krievs! Celies gaisā! Sitiš tevi viens pret vien bez zenitartilērijas.»

Pēc izlūkošanas ziņām, vācu 5. gaisa flote, kas darbojas Ziemeļos, papildināta ar speciālu no gaisa karaspēka labākajiem asiem sakomplektētu vienību. Tā saucās «Stolz Deutschland» — «Vācijas lepnums», un tai vajadzēja atjaunot vāciešu zaudēto kundzību gaisā. Izlūki apgalvoja, ka vimpeļus nometot slavenais ass Millers, kas viens pats notriecis vairāk nekā astoņdesmit franču, beļģu, holandiešu un angļu lidmašīnu. Viņa kontā ir arī mūsu mašīnas. Lidotāju vidū tūlīt uzradās tādi, kas vēlējās uzsākt ar viņu divkauju. Taču Golovko ar savu pavēlnieka varu aizliedza to darīt.

— Labāk apvediet pretinieku ap stūri, — viņš pavēlēja gaisa spēku pavēlniekam. — Notveriet viņu gaisā un notrieciet. Bet vēl labāk — dabūjiet rokās dzīvu.

Šī saruna notika pirms kādām trim nedēļām, taču vēl aizvien, kaut arī Millers turpināja savus kaitinošos lidojumus, notriekt viņu nebija izdevies.

Tonakt pavēlnieks uz mājām neaizbrauca un apgūlās nelielajā istabiņā, kas bija iekārtota tepat aiz darba kabineta. Tūlīt pēc sešiem, kad viņš jau bija piecēlies un skuvās, operatīvais dežurants atnesa radiogrammu, kas pārraidīta no Zelaņijes raga uz Diksonu un dublēta flotes štābam: «Uzbruka ienaidnieka kuģis, apšaudīja. Degam, degam, daudz uguns!» Radiogramma bija datēta ar 25. augustu, pieciem nulle nulle. Ne kuģa reids, ne virziens, kādā ienaidnieka reideris aizbraucis, nebija uzrādīts.

— Pavēliet Diksonai pieprasīt vēlreiz — no kurienes kuģis ieradies, kādā virzienā aizbraucis, iespējamais veids un bruņojums. Kādi bojājumi nodarīti.

— Tāds pieprasījums jau nosūtīts, biedri pavēlniek.

— Tad ir labi.

«Re, kad parādās mūsu kļūdas kaujas apmācībās,» viņš nodomāja: «Nav pat, kā nākas, noinstruējuši ziemotājus.»

Pēc stundas, laikam . atguvušies no pārsteiguma un nodzēsuši ugunsgrēkus, ziemotāji noraidījuši krietni sīkākas ziņas: «Kuģis uzradās no Barenca jūras puses. Viņi noturējuši to par tvaikoni «Belomorkanal», kam bijis jābrauc gar zemesragu uz Koževņikova līci. Kuģa tipu noteikt nav pratuši. Bijis līdzīgs palīgkreiserirn. Apšaudes rezultātā nodegusi dzīvojamā māja, meteostacija, lidotāju māja. Pretinieks aizbraucis austrumu virzienā un pazudis Karas jūrā.»

«Tālu ielavījies, pečeņegs tāds,» Golovko nodomāja, izlasījis otro ziņojumu. «Tā laikam būs arī labāk. Beidzies neziņas periods. Vilks sāk rādīt savus dzeltenos ilkņus. Nekas, nekas, paskatīsimies, ko tu pagūsi izdarīt.» Viņš pacēla klausuli un piezvanīja flotes aviācijas pavēlniekam. Pastāstījis par situāciju pēc reidera uzrašanās pie 2elaņijes raga, Golovko pavēlēja:

— Turiet kaujas gatavībā Vedmedenko torpēdlidmaŠīnu pulku un pavēliet Mazurukam, lai nepārtrauc izlūkošanu. Atkārtoju, jūs personīgi atbildat par tās rezultātiem. Vai skaidrs?

— Skaidrs, biedri pavēlniek.

Pēc toņa, kādā tika pateikts pēdējais vārds, Golovko noprata, ka ģenerālis vēlas paziņot vēl kaut ko.

— Jums nav nekas man vairāk sakāms? — viņš noprasīja.

— Ir, — ģenerālis atbildēja. Viņš brīdi minstinājās, baidīdamies runāt. — Te noticis tāds savāds gadījums, biedri pavēlniek. Es pat nezinu, ko darīt.

— Kāds gadījums?

— Vakar no Fērbenksas atlidoja «Katalīnu» eskadriļa, piecas lidmašīnas. Atlidoja labi. Taču bagāžā atrasta amerikāņu armijas seržante Greisa Džonsa.

— Ko nozīmē — atrasta? Vai dzīva?

— Dzīva. Slepus ielavījusies lidmašīnā, un tā viņai izdevies aizlidot. Viņu atraduši, kad bijuši jau pusceļā.

— Kādi bēgšanas motīvi?

— Kur nu motīvi! — ģenerālis iesmējās. — Līdz ausīm iemīlējusies eskadriļas komandierī kapteinī Sokolovā. Grib kopā ar viņu karot pret fašistiem.

Golovko klusēja, domādams, ko lai iesāk. Situācija patiešām bija vienreizēja. Viņš zināja, ka padomju pilsoņu precības ar ārzemniekiem aizliegtas ar likumu. Var,v protams, aizsūtīt viņu atpakaļ. Taču jāņem vērā arī šādas

rīcības politiskais aspekts. Seržante ir sabiedrotā kopīgajā cīņā.

— Jūs aprunājāties ar viņu?

— Ar viņu nepaguvu. Ar Sokolovu izrunājos. Viņš tr gatavs viņu precēt. Saka: «Ja jūs, biedri ģenerāli, būtu viņu redzējis, ari jūsu sirds nepaliktu vienaldzīga.» — Ģenerālis atkal iesmējās. — Rādīja fotogrāfiju.

— Un patiešām glīta?

— Ļoti glīta. Pa pusei indiāniete.

— Nu, nu, — Golovko noteica. — Uzvēlāt man jaunu uzdevumu. Un kur viņa atrodas patlaban?

— Pagaidām Sokolovs iekārtoja viņu Murmanskā pie kādas vientuļas sievietes.

— Labi, diezgan. Tagad nav laika ar to noņemties. Būs brīvāks brītiņš, apspriedīšos ar Kara padomes locekli, pēc tam paziņošu.

Golovko nolika klausuli un kādu mirkli sēdēja nepakustēdamies. «Daudz kas flotē ir pieredzēts. Bet kaut kas tāds — pirmo reizi. Kaut tik neiznāktu šajā sakarā runāšana ar Maskavu. Visaugstākajā līmenī.» Viņš pasmaidīja un ķērās pie darba.

SASPER JODS, KĀPĒC VIŅI NENOLAIŽ KAROGU?

— Kur slēpi naudu? Uzrādi.

Tev netīk? Kur tā — pasaki,

Vai ari tauja beigsies slikti.

Tu liedzies vietu uzrādīt?

Tu klusē? — Bende, šurp tūlītl

A. Puškins. <rPoltava».

Ar astoņpadsmit mezglu lielu ātrumu «Admirālis Sērs» devās pa Karas jūru uz Viļkicka šauruma pusi. Virs jūras karājās spoža, dzeltena bumba un apspīdēja līnijkuģa pelēko blāķi. Arī aukstais ūdens visapkārt šķita pelēks, nemīlīgs. Vakar ap pusdienlaiku bija sācis pūst ziemeļrītenis. Asais, saltais vējš, kas trieca sejā tūkstošiem ledus adatiņu, nesa sev līdzi citu pēc citas sniega gāzmas un kaut kādu dīvainu dvaku, un Bolhenam šķita, ka tā ož nāve. Šī dvaka bija radusies kaut kur tepat, tālajās ledus gālēs aiz Polārā loka. Pašreiz uz lielgabalu torņiem un klāja virsbūvēm gulēja tikko uzsnidzis žilbinoši balts sniegs. Visapkārt bija klajš un kluss. Vienīgi varenie dzi-

Dēji vieglītēm tricināja klāju. Te, klusuma un miera valstībā, nekas neliecināja par karu. Karš plosījās Rietumos, kur tirolieši, Dītla kalnu strēlnieki un ģenerālleitnanta l'alkenhorsta Lapzemes armija jau sen, tikai bez panākumiem metās triecienos pret klinšainajiem pakalniem Alurmanskas pusē. Jau krietni pirms ieejas jūras šaurumā parādījās dreifējošais ledus, bet pie apvāršņa pavisam drīz uzradās arī leduskrāvumi. Ar nemierīgu sirdi Bol-bens ik pa brīdim pētīja binoklī apvārsni, kur arvien skaidrāk varēja saredzēt draudīgus nepārtrauktus leduslaukus. Vairāk par visu viņu tagad biedēja iespēja pazaudēt abas vai vienu dzenskrūvi un sabojāt stūri.

Blakus viņam uz tiltiņa stāvēja oberleitnants Starzin-skis, kam bija kuģošanas pieredze šajos platuma grādos. Viņš mierināja komandieri, teica, ka šāda leduslauka kustēšanās te ir normālā parādība un kuģim pagaidām nedraud briesmas, ka ledus to nevar ne iedragāt, ne arī paņemt savā gūstā.

— Pieredzējušam polārpētniekam daudz ko pasaka ledus forma un krāsa, — viņš stāstīja. — Redziet — aizvēja pusē ledus ir daudz blīvāks. Tādam lauzties cauri ir grūti un bīstami. Labāk to izdarīt no vēja puses.

Bolhens klusēdams klausījās viņā, taču satraukums palika.

Lidmašīna, ko šodien izsūtīja izlūkot, lai precizētu vakar pamanītās karavānas koordinātās, atgriezās pavisam drīz, tikai šoreiz nekā neatradusi.

— Viļkicka šaurums ir brīvs no ledus, — novērotājs ziņoja. — Taču karavāna ir pazudusi.

— Kur pazudusi? Ellē iegruvusi, vai? — Bolhens noskaitās.

— Nevaru zināt, — novērotājs atbildēja. — Tālāk nebija jēgas lidot, jo visu klāja migla.

Bolhens bija paradis ticēt savām nojautām. Slepenībā viņš pat uzskatīja, ka viņam šajā ziņā piemīt mistisks spēks. Jau cik reižu tās ir piepildījušās. Arī šodien viņu māca ļaunas nojautas. Un, kā šķiet, tās sākušas īstenoties. Jāpasteidzas iekļūt šajā nolādētajā šaurumā, kura iežmau-gās viņam jāsagaida abas karavānas. Pēc avioizlūkošanas ziņām, viņu gaida bagātīgs guvums — trīs eskadras mī-nukuģi, pieci lielie ledlauži un gandrīz trīsdesmit transportkuģu! Šāds medījums ir jebkura riska vērts. Jūras šaurumā viņi nekur nevarēs aizmukt. Kaut tikai nesāktu traucēt ledus.

Bolhens paraudzījās jūrā. Redzamība bija slikta. Pāri ūdeņiem plājās blīva dūmaka. Ja uzbrukuma brīdī horizontālā redzamība uzlabosies, viņš varēs pilnā mērā likt lietā galvenā kalibra priekšrocības. Vienpadsmitcollīgie lielgabali šāva vairāk nekā divsimt kabeļtauvu tālumā. «Admirālis Sērs» varētu apšaut krievu ledlaužus un transportkuģus, nebaidīdamies, ka to lielgabali spētu viņu sasniegt.

— Palieliniet gaitu līdz divdesmit četriem mezgliem! — viņš pavēlēja, un sardzes virsnieks paklausīgi pabīdīja telegrāfa kloķus uz priekšu.

No paša rīta Bolhenu no līdzsvara izsita vecākais virsnieks, allaž izpildīgs un cītīgs darba darītājs, taču stulbs bez gala. Viņš nespēja apjēgt, ka kuģis iegājis sava brauciena kulminācijas posmā, ka tieši šodien var izšķirties tik rūpīgi izplānotā kaujas uzdevuma liktenis un patlaban visi spēki un domas jāveltī šī galvenā mērķa īstenošanai. Bet šito burta kalpu ar šaudīgajām, žulgi zilajām acīm aiz briļļu stikliem joprojām nodarbina ģeķīgas problēmas. Ko darīt ar matrožu bārdām? Jo, redziet, augu valsts uz viņu sejām sadīgusi kā lekna zāle pēc silta pavasara lietus. Par zemūdeņu apkalpēm cita runāšana. Tur bārdas ir tradīcija. Bet ko domā komandieris par bārdām uz «Admirā|a Sēra»?

— Iekams drīkstēsim doties mājās, ar bārdām varēsim visu klāju noslaucīt.

— Uzklausiet, Buga, — aiz dusmām tikko valdīdamies, vēsi iesāka Bolhens. — Vai jūs patiešām uzskatāt, ka pašreizējā situācijā komandierim un vecākajam virsniekam jānodarbojas ar bārdām un citādiem niekiem? Pacentieties uzmanīt eholotes rādītājus, lai mēs neuzsēstos uz sēkļa vai ledus barjeras. Es šiem kartēs uzrādītajiem dzijumiem neticu. Dati nav precīzi un jau sen novecojuši. Pavēliet, lai lidmašīna vēlreiz izlido pārlūkot. Karavāna jāatrod.

— Klausos! — Buga nolieca galvu tik zemu, ka muskuļi uz viņa garā, cīpslainā kakla saspringa un cepure nošļūca sāņus. — Paldies par pamatotu aizrādījumu, pirmā ranga kapteiņa kungs. Kašķīgais Buga pārāk aizrāvās.

— Tieši pa kursu leduslauks! — nelabā balsī iebļāvās signalizētājs.

Taču bija jau par vēlu. Līnijkuģis ar tērauda priekš-vadni ietriecās divus metrus biezā ledū. Atskanēja drausmīga žņcrkstoņa un bocmaņa lamas. «Admirāļa Sēra» bruņotais korpuss nodrebēja kā drudzī, pārlūzušie ledus

gabali uzstūmās cits citam virsū. Padodot pilnu gaitu atpakaļ, līnijkuģim izdevās izkārpīties tīrā ūdenī.

Uz klāja kārtējam lidojumam gatavojās mazā, izveicīgā «Arado». Matroži ar vinčām uzvilka resnās gumijas troses, kas bija piestiprinātas pie katapultas. Viņus komandēja apakšvirsnieks Arbinders. Viņš skraidīja no vienas vinčas pie otras, lamājās kā krāvējs Berlīnes tirgū. Cirta pļaukas gan pa labi, gan pa kreisi. Pēc tam iespēra pa dibenu matrozim Kunertam, kas arī šaudījās tepat gar vinčām, turklāt tik spēcīgi, ka Kunerts aizlidoja līdz pašam bortam, bet pats Arbinders gardi nosmējās.

— Iegaumē, mazulīt, — viņš sacīja Kunertam. — Tu atrodies uz Vācijas labākā kuģa, nevis uz siles, ar kuru tu brauci līdz šim.

Pilnos apgriezienos ierēcās «Arado» motors. Tehniķis strauji parāva kloķi, kas turēja lidmašīnu uz vietas. Ka-tapulta izšāva, un aeroplāns atrāvās no klāja.

Bolhens ar cerībām noskatījās pakaļ mazajam punktam, kas ātri attālinājās uz austrumiem. Tagad daudz kas bija atkarīgs no tā, ko pateiks lidmašīnas ekipāža.

Kā par spīti, jūrai un debesīm sāka strauji klāties pāri tāda kā balta migla. Vajadzēja samazināt gaitu, ievilkt uz āru izvirzīto hidrolokatora plūsmvirzi. Tagad kuģis jau brauca pa Viļkicka jūras šaurumu.

Bolhens veicīgi uzkāpa no navigācijas tiltiņa augšā, pa kreisā borta durvīm pagāja zem komandtiltiņa pārjumes un apsēdās savā krēslā ķompasa kastes priekšā.

— Smird kā Leipcigas stacijā, pirmā ranga kapteiņa kungs, — ierunājās signalizētājs.

Viņam bija taisnība. Miklajā gaisā patiešām varēja sajust dūmu smaku. Tas nozīmēja, ka krievu kuģi atrodas kaut kur pavisam netālu.

Termometrs rādīja plus trīs grādus, taču uz tiltiņa, vējā, šķita, ka ir vismaz divdesmit grādu sals. Pēc kādām pusotrām stundām migla sāka izklīst. Labajā pusē redzamība uzlabojās tiktāl, ka kļuva saskatāms apvārsnis. Taču citur visu aizvien vēl sedza blīvs lietus aizkars. Karavānas kuģus nekur nemanīja. Beidzot, kad tālāka gaidīšana kļuva neciešama, no debesīm atskanēja lidmašīnas motora troksnis. «Arado» pavisam zemu, virs paša masta gala, pārjoņoja pāri kuģim un smagi iekrita ūdenī. Un tajā pašā mirklī visi izdzirda, kā pret ledus gabaliem stirkšķē-dams pārplīst pluds. Kuģa apkalpes acu priekšā «Arado» sasvērās uz sāniem un sāka lēnām grimt ūdenī.

— Kaut viņus velns parautu! — nenovaldījies iesaucās Boihens. — Sitie idioti sabendēja vienīgo lidmašīnu. Es pat nevēlos viņus glābt.

Ūdenī nolaistais kuteris izvilka abus aviatorus un turēja virs ūdens arī sabojāto lidmašīnu.

— Izremontēt «Arado» nav iespējams, — vecākais virs* nieks teica. — Lidotājs nebija pamanījis nelielo ledus gabalu. Ko pavēlēsit darīt?

— Slīciniet nost pie visiem velliem.

Jā, ne jau par velti viņam šodien nelika mieru ļaunas nojautas. Tagad viņi bija palikuši pavisam bez acīm, gluži kā akli kucēni. Eksperimentālajās darbnīcās izgatavotais un pirms pašas izbraukšanas uzstādītais radars bija ļoti nepilnīgs un bieži bojājās. Tā datus īstenībā nevarēja ņemt vērā. Kaut kur bija aizmaldījusies arī sasodītā «V-455», no kuras tagad varētu saņemt tik ļoti nepieciešamās ziņas.

— Man jādabū zināt, kur atrodas krievu karavānas un kā var tām piekļūt klāt, saglabājot veselu savu kuģi, — viņš teica vecākajam virsniekam. — Nevarēja taču abas karavānas zemē iegrimt. Tagad mums visiem tas ir galvenais un vienīgais uzdevums.

— «B» dienests dara visu iespējamo, taču krievi šifrē savus raidījumus un pārtveršana nekādu labumu nedod.

Boihens brīdi domāja.

— Vajadzēs uzbrukt kādai no tuvākajām polārajām stacijām. Tur mēs dabūsim zināt par ledus stāvokli un iegūsim kodus. Citas izejas nav.

— Vai arī kuģim, ja tas pagadīsies mums ceļā, — oberleitnants Starzinskis piebilda. — Starp citu, uz tā katrā ziņā būs arī pareizas kartes.

Pazaudējis lidmašīnu, nezinādams, kur atrodas karavānas, un baidīdamies, ka šaurumā nepasliktinās ledus apstākļi, Boihens nolēma atteikties no uzbrukuma karavānām un pavēlēja doties uz dienvidrietumiem Nordenšelda arhipelāga salu virzienā.

Bija pats dienas vidus, pusdienlaiks. Blakus kuģim, nerietošās saules staros baltas un zilgas dzirkstis zibinādams, peldēja milzīgs leduskalns, gluži kā kristāla pils. Boihens nokāpa savā salonā, izdzēra glāzīti viskija, kas allaž viņu nomierināja, un devās uz kopkajīti. Uz šķērssienas, tieši pretim viņa krēslam, karājās liels, ar eļļu gleznots admirāļa Sēra portrets zeltītā rāmī. Platas, kuplas uzacis, iedegusi seja, ass, ļauns gaišzilo acu skatiens.

Bolhenam šķita, ka vecais admirālis nosodoši nolūkojas viņā, it kā sacīdams: «Vācija gaida no jums varoņdarbu. Kur palikusi jūsu apņēmība un drosme, jūras kapteiņa kungs?» Viņš netīksmē nodrebinājās un pagriezās tā, lai neredzētu portretu. Ko sacīs viņa aizbildnis admirālis Snīvinds, ja viņš atgriezīsies tukšā? Un cik sarūgtināta būs Juta un meitiņas, kas paradušas uzskatīt viņu par varoni? Pavisam negribīgi Bolhens apēda uzkodu ar franču sardīnēm. Raitnieks nolika viņam priekšā šķīvi ar klimpu zupu, kas viņam tā garšoja. Pēkšņi kopkajītes durvīs apstājās ziņnesis.

— Novērotājs Kunerts ieraudzījis pie apvāršņa dūmus, — viņš ziņoja. — Sardzes virsnieks pagrieza kuģi tiem pretim.

«Beidzot,» Bolhens atviegloti nopūtās un atbīdīja šķīvi. «Varbūt tagad mēs dabūsim visus vajadzīgos datus un noskaidrosim situāciju.»

Kad viņš uzkāpa augšā, tad jau ne tikai no marša, bet arī no tiltiņa varēja binoklī saskatīt melnā dūmu mākonī ietītus divus tvaikoņa mastus. «Admirālis Sērs» strauji tuvojās tam, ar divdesmit piecu mezglu ātrumu šķērsodams tvaikoņa kursu. Drīz kļuva redzams viss kuģa korpuss. Tvaikonis pūlējās nokļūt līdz Beluhas salai, uz kuras stāvā krasta no līnijkuģa varēja labi saskatīt piramīdu — hidroloģisko zīmi. Spriežot pēc tā, ka no abiem dūmeņiem sāka velties vēl biezāki melnu dūmu mutuļi, tvaikonis brauca ar savu vislielāko ātrumu.

— Mūk ar fantastisku ātrumu. — Stūrmanim uznāca smiekli. — Pats lielākais — septiņi astoņi mezgli.

Uz tiltiņa tagad bija pilns cilvēku: vecākais virsnieks Buga, vecākais artilērists Sūmanis, oberleitnants Star-zinskis. Visi viņi, priecīgi triekdami un zobodamies, sekoja vajāšanai.

— Pacelt karogu signālu «Nekavējoties apstāties!»! — Bolhens pavēlēja. — Un pieprasiet kuģa nosaukumu un tā kursu.

Pie «Admirāļa Sēra» augsti paceltajām fallēm sāka plivināties divi krieviem labi saredzami karogi, bet signalizētājs ar starmeti pārraidīja pavēli, lai pārtrauc jebkādus radiosakarus un paziņo kuģa nosaukumu un tā kursu.

Taču krievu kuģis ar atbildi nesteidzās. Gluži otrādi, tas ar atklātu tekstu ziņoja pa radio Diksonai: «Redzu

nezināmas piederības palīgkreiseri. Sekojiet man. Ledlauža «Sibirjakovs» kapteinis.»

Krietnu brīdi Bolhens pacietīgi gaidīja atbildi, taču, to nesaņēmis, pavēlēja vecākajam artilērijas virsniekam:

— Sūmani! Dodiet brīdinājuma šāvienus.

Trīs reizes spēcīgi nodrebēja līnijkuģa klājs, un bīstami tuvu no krievu kuģa gaisā uzšāvās ūdens vērpetes. Stūrmanis steidzīgi šķirstīja biezo izziņu grāmatu «Pasaules flotu kuģi».

— Atradu! — viņš priecīgi iesaucās un sāka skaļi lasīt: — ««Aleksandrs Sibirjakovs» — ledlauzis tvaikonis. Uzbūvēts 1909. gadā. Tilpums — tūkstoš trīssimt astoņdesmit piecas brutotonnas. Ātrums divpadsmit mezgli.» Tas ir tas pats «Sibirjakovs», kurš pirmais izbrauca pa Ziemeļu jūrasceļu vienā navigācijā, — viņš pavēstīja komandierim. — Vēsturisks kuģis.

Līdz krievu tvaikonim vēl bija trīsdesmit kabeļtauvas. Tikai tagad, pēc līnijkuģa brīdinājumšāvieniem, uz tvaikoņa sāka mirkšķināt starmetis.

— Prasa paziņot mūsu nacionālo piederību un kuģa nosaukumu, — signalizētājs izlasīja.

Bolhens lika lietā vācu pirātkuģu iecienīto krāpšanas paņēmienu: pagrieza līnijkuģi ar priekšgalu pret upuri, uzvilka stengā Amerikas jūras kara flotes karogu un lika, lai signalizētājs pārraida tā amerikāņu kreisera nosaukumu, par kura gaidāmo ierašanos Murmanskā viņš zināja no Snīvinda radiogrammas, — «Taskalūsa».

«Paziņojiet ledus stāvokli Viļkicka šaurumā un karavānu koordinātas,» «Admirālis Sērs» uzstāja, aizvien vēl tuvodamies krievu tvaikonim. Taču «Sibirjakova» radists stūrgalvīgi atkārtoja vienu un to pašu: «Kas jūs esat? Kas jūs esat?»

Par spīti «Admirāļa Sēra» brīdinājumam, tvaikonis tajā pašā laikā turpināja arī intensīvas sarunas ar Diksonu. Ēterā vienā laidā skanēja gan šifrēti, gan nešifrēti signāli. «Karakuģis pacēla Amerikas karogu, dzenas mums pakaļ,» līnijkuģa radiopārtvērēju dienests saklausīja.

«Admirāļa Sēra» labējā borta lielgabali tagad jau bija draudīgi notēmēti pret veco lēngaitas tvaikoni, kas, slēpdamies aiz vēja plosītā dūmu aizsega, ar visiem spēkiem centās pamukt aiz Beluhas salas.

— Slikti viņam klāsies, ja nepārtrauks radiosarunas un neapstāsies, — Bolhens dusmīgi noteica. — Pieprasiet vēl

pēdējo reizi, kur patlaban atrodas karavānas un ledlauži un kāds ir ledus stāvoklis ViJkicka šaurumā.

«Admirālis Sērs» iedarbināja radiotraucētājus, kas sāka raidīt uz tā paša viļņa, uz kura strādāja «Sibirjakova» stacija.

Tvaikonis ir nedomāja atbildēt uz pēdējo brīdinājumu un pēkšņi sāka šaut uz līnijkuģi. Tas šāva no visiem saviem ieročiem: diviem septiņdesmit sešu milimetru lielgabaliem, kas atradās kuģa pakaļgalā, un diviem priekšgalā uzstādītājiem četrdesmit piecu milimetru lielgabaliem. Taču šo mazkalibra lielgabalu šāviņi krita ūdenī lielu gabalu no līnijkuģa un nekādu jaunumu tam nenodarīja.

— Vajadzēs jums, Sūmani, drusciņ pastrādāt, — Bol-hens teica, un tūlīt pat atskanēja priekšgala torņa lielgabalu apdullinošais grāviens. Pēc pirmās galvenā kalibra zalves kuģis tā nodrebēja no priekšvadņa līdz pat stūrei, it kā pa to būtu iebelzis milzu veseris. Dīzelistiem un mo-toristiem, kas bija iznākuši uz klāja ar tradicionālajām koka tupelēm kājās un sviedru lakatiem ap kaklu, jau šķita, ka viņiem ausīs pārplīsušas bungādiņas. Labāk nebūtu nemaz (āvuši skatīties, kā padodas krievu kuģis. Veselas četras dienas viņi pēc tam nekā nedzirdēja. Novērotāju Kunertu, kas atradās «vārnu ligzdā», ar sparu ietrieca pretējā bortā, un viņš tikko nenokrita uz klāja. Līnijkuģis ietinās brūni dzeltenā indīgu dūmu mākonī, un tie samazināja redzamību. Uz klāja kļuva grūti elpot. Tiem, kuriem nebija iespēja kaut ko redzēt, Bolhens lika pavēstīt visu, kas notiek, ar kuģa radio palīdzību.

«Admirāļa Sēra» galvenā kalibra otra zalve trāpīja bezpalīdzīgajā lēngaitas kuģī. Stereotālskatos varēja skaidri redzēt, kā smagie šāviņi notriec tvaikoņa priekšstengu, sadragā pakaļgalu un gluži kā pūciņu aizsviež pāri bortam pakaļgala lielgabalu ar visu apkalpi. Uz kuģa sākās ugunsgrēks, un tas ietinās dūmos un liesmās.

— Nolaidiet karogu! Padodieties! — starmeši signalizēja degošajam kuģim. Taču tas ir nedomāja atbildēt.

— Sasper jods, kāpēc viņi nenolaiž karogu? — Bolhens uz tiltiņa šķendējās. — Stūrgalvīgie idioti!

— Stūrgalvība ir slāvu rakstura būtiskākā īpašība, — spriedelēja oberleitnants Starzinskis, kas uzskatīja sevi par krievu dvēseles pazinēju. — Ivans vienmēr ir bijis stūrgalvīgs un laisks. Zināmā situācijā šī īpašība var būt visai noderīga un vērtīgāka par daudzām citām.

— Taču šī īpašība nebūt nav civilizētas nācijas pa* zīme, — bri|ļu stiklus slaucīdams, iebilda vecākais virsnieks Buga. — Visticamāk, ka tā ir tādu tautu īpašība, kuras stāv uz zemas organizētības pakāpes.

Teju, teju varēja uzliesmot zinātnisks strīds, piesaucot palīgā nacionālsociālisma teorētiķu pēdējos pētījumus na* cionālajā jautājumā.

Vecākā virsnieka ārpusdienesta sarunu mīļākais temats bija spriedelēšana par politiku un par Ivanu. Par Ivanu viņš stāstīja visādas šausmu lietas. Bolhenam tās likās naivas un ļoti līdzīgas parastajiem propagandas meliem. Starzinskis bija pļāpīgs, taču gudrs un viltīgs. Ja ieklausījās viņa spriedumos, tie allaž bija interesanti. Norīkojot uz kuģi tieši viņu, štābā nebija kļūdījušies. Starzinskis daudz zināja par šo vietu ledājiem, jūras straumēm un floru, viņš daudz lasīja un it labi orientējās Krievijas vēsturē. Taču klausīties viņa mūžīgajos strīdos ar Bugu par politiskiem tematiem -- to Bolhens nespēja izturēt.

— Lūdzu virsnieku kungus pārtraukt uz tiltiņa nevajadzīgu izrunāšanos un pievērsties saviem dienesta pienākumiem! — Bolhens strupi aprāva strīdu.

Virsnieki paklausīgi apklusa.

Bolhens palūkojās binoklī. «Sibirjakovs» dega. Tas bija krasi samazinājis ātrumu un atkal ietinies dūmu aizsegā. Līčločus mezdams, kuģis stūrgalvīgi centās aizkļūt līdz glābējai salai un uztriekties tur krastā.

ES EJU BOJĀ, BET NEPADODOS

Tas apbrīnas cienīgs, kurš godu, ne dzīvību

vērtē

Augstāk par visu: viņa rota ir drosme.

Tirukurats

Drosme nenomirst līdz ar varoni, tā paliek

dzīva vēl pēc viņa.

Eiripids

Valsts Aizsardzības Komitejas pilnvarotais Ziemeļos izdaudzinātais polārpētnieks Ivans Dmitrijevičs Papaņins, ģērbies viņa nelielajam, druknajam augumam ļoti piedienīgos jūrnieka formas svārkos ar kontradmirāļa uzšuvēm, stāvēja pie loga savā kabinetā Arhangeļskā. Viņš gaidīja ledlauža «Sibirjakovs» kapteini vecāko leitnantu Kača-

rāvu, ko bija uzaicinājis uz sarunu. Kapteinis ieradās precīzi laikā.

— Sēsties, Anatolij Aleksejevič, — Papaņins teica. — Un uzklausi pavēli. Brauksi uz Tirtovas salu, pēc tam uz Ruskijas salu. Izsēdināsi tur cilvēkus ar iekārtām un pārtiku. Dibināsim jaunas polārās stacijas. Tad aizbrauksi uz Pravdas zemesragu un Ujediņeņijes salu, kur nomainīsi ziemotājus. Un tad atpakaļ uz Diksonu. Tur gaidīsi turpmākos rīkojumus. Visai operācijai tev piešķiru... — Papaņins aprēķinādams uz mirkli apklusa, — trīs nedēļas.

Kačarava, kas visu laiku nebija teicis ne vārda, padzir-dis par trim nedēļām, sāka protestēt.

— Tu neesi apmierināts? Maz laika piešķiru? Bet ir taču karš. Viss ir steidzams. — Ivans Dmitrijevičs piecēlās, piegāja pie Kačaravas un sabužināja viņam matus. — Mēs taču šo svarīgo darbu uzticējām tieši tev, Toļa. Paturam prātā «Sibirjakova» nopelnus. Gan to, kā grūtajos gados roņus medīja, lai apgādātu cilvēkus ar gaļu un taukiem. Gan to, kā veda no Sibīrijas maizi uz bada piemeklēto Krieviju. Gan to, ka pirmais izburāja pa Ziemeļu jūrasceļu. Visu atceramies. — Papaņins nopūtās un pēc tam turpināja: — Un arī tavus nopelnus neesam aizmirsuši. Tu esi jauns, brašs puisis un labs kapteinis turklāt. Pārcilājām daudzas kandidatūras un nolēmām palikt pie tevis. Tāpēc nevajag viebties un runāt pretim, bet priecāties, lepoties par uzticību.

— No sirds pateicos — lepoties! Ar ko tad lai lepojos? — Kačarava nervozi, ar stipri samanāmu gruzīnisku akcentu atkārtoja. — Ir karš. Cilvēki cīnās, iet bojā. Bet mēs ... Agrāk vismaz desantus vedām un apkalpe apzinājās, ka dara īstu darbu. Bet tagad galīgi par ormaņiem esam pārvērsti.

Papaņins neapmierināti nokremšļojās, sāka steidzīgiem soļiem mērīt kabinetu un tad pats uzblieza ar plaukstu pa galdu.

— Jus visi man esat — līdz šai vietai! — Viņš izteiksmīgi novilka sev gar kaklu. — Man arī bez jums galva plīst pušu. Cilvēku nav. Drīz nebūs ko likt uz kuģiem. Jūrnieku kursos mācās divdesmit matrožu, no tiem astoņpadsmit — sievieši. No diviem desmitiem mašīnistu ■*— septiņpadsmit brunčainu. Bet šite, lai nāk, kurš kapteinis nākdams, visi gvelž vienu un to pašu. Tātad, muļķa pauri, tavuprāt, tagad iznāk, ka Lielajam Ziemeļu ceļam

nav nekāda sakara ar fronti? It kā nebūtu lasījis avīzes un nezinātu, kāda ir situācija! To nu gan, Anatolij, no tevis nebiju gaidījis.

— Viss skaidrs, biedri admirāli! — Kačarava piecēlās un militāri izslējās. — Avīzes, būdami jūrā, patiešām lasām neregulāri, jo nesaņemam. Toties klausāmies radio.

— Tad jau pavisam labi, — Papaņins pasmaidīja. — Ja esi sapratis, tad viss ir labi. Iegaumē pats un arī cilvēkiem vēl reizīti paskaidro: mēs darām lielu un ļoti svarīgu darbu. Kāpēc, es tev prasu, vācieši šogad te kļuvuši tik aktīvi? Grib cik vien iespējams vairāk mūsu spēku atvilināt no sauszemes un jūras frontēm, sagraut mūsu apgādi. Tādēļ jau mums vajag nostiprināt aizsardzību, nolikt bīstamākajās vietās lielgabalus, dibināt jaunas polārās stacijas. Saprati? Bet tagad, brāl, ej un nekavējies. Vēlu sekmes!

Šis reiss izrādījās «Sibirjakovam» sevišķi grūts. Pie Pravdas salas tas nokļuva blīvos ledus krāvumos. Astoņas dienas cīnījās, kamēr izlauzās no ledus gūsta, izspri-dzinot ceļu ar amonālu. Ik pēc stundas baltajā, mēmajā tuksnesī dārdēja apdullinoši sprādzieni, un ausīs vēl ilgi dunēja ilgi neapklustoša atbalss. Tikai pēc tam, kad novērotājs no priekšmarsa priecīgi iekliedzās: «Lāsme-nis!» — ekipāža ar atvieglinājuma sajūtu aptvēra, ka viņi beidzot izkūlušies klajā ūdenī. Diksonā viņi atgriezās tikai astoņpadsmitajā augustā. Pēc ilgās, vientuļās kuģošanas smagajos ledus apstākļos un nemierīgajā jūrā pat nelielā, skarbā Diksona, kā jau kara laikā, kuģa ekipāžai izvērtās par sapņu zemi. Te varēja sastapt draugus, uzzināt, kas notiek pasaulē, nomazgāties īstā pirtī, saņemt un nosūtīt vēstules, izlasīt pa kuģošanas laiku uzkrājušās avīzes, aiziet uz kino. Dažus laimes lutekļus Diksonā gaidīja sievas un bērni. Šos jūrniekus varēja tūlīt pazīt. Pirms iebraukšanas ostā viņi sevišķi cītīgi spodrināja kamašas un gludināja bikses, rūpīgi apcirpa bārdu un ūsas vai pacietīgi gaidīja rindā pie pašmāju bārddziņa. Apkalpe bija pārliecināta, ka pēc tik grūta brauciena priekšniecība ļaus viņiem kādu brīdi atpūsties. Taču Rietumu sektora jūras operāčiju štābs, kas atradās vienstāva guļbūves mājiņā blakus pakavveidīgajai ostai, šoreiz bija izlēmis citādi. Jūras operāciju priekšnieks, uzklausījis Kačaravas ziņojumu par uzdevuma izpildi, tūdaļ paaicināja viņu pie kartes.

— Brauksiet uz Olovjannijas zemesragu Zieme|u Zemē un pēc tam uz Domašņijas salu. Tur atstāsiet ziemotāju maiņu. No turienes jāizlaužas līdz Arktikas zemesragam.

—’ Līdz kādam? Līdz Arktikas ragam? — pārjautāja Kačarava, kas jau pie visa kā bija pieradis. Viņš zināja, ka pie šī zemesraga, kas ir viens no visgrūtāk pieejamajiem zemesragiem pasaulē un atrodas vistālāk ziemeļos, nespēja piebraukt pat spēcīgie līnijledlauži. Ledlauzējs tvaikonis te bija piekļuvis tikai vienu vienīgu reizi. Tas notika pirms desmit gadiem, un šis tvaikonis bija «Sibir-jakovs».

— Jā. Jāpacenšas jebkurā veidā tur piebraukt un izsēdināt polārpētnieku maiņu. Ļaunākajā gadījumā izdarīsiet to Vizēs salā. Atpūsties un sagatavoties nav laika. Sāciet iekraušanu tūlīt pat.

Parasti laipnais un runīgais jūras operāciju priekšnieks šodien bija atturīgs un nerunīgs. Varēja redzēt, ka viņu kaut kas nopietni sarūgtinājis un viņš ir uztraukts. Patiešām, pirms stundas lidotājs Mazuruks bija pastāstījis viņam sīkāk par septiņpadsmitās karavānas sagrāvi. No trīsdesmit pieciem kuģiem līdz mūsu ūdeņiem nokļuva tikai vienpadsmit. Divdesmit četri okeāna transportkuģi palika guļam jūras dzelmē. Bija grūti tam ticēt.

Mazuruks viņam pastāstīja arī par amerikāņu kuģa «Vinstons Seilems» kapteiņa Longrena nepieredzēti nekrietno un gļēvulīgo izrīcību, uzsēdinot pilnīgi veselo kuģi Obsedjes līcī uz sēkla. Šis tā dēvētais sabiedrotais pavēlēja noslīcināt visus lielgabalu aizslēgus un kategoriski atteicās aizvest savu kuģi uz padomju ostu. «Transportkuģa un kravas liktenis mani neinteresē, jo esmu tos jau nogādājis pirmajā krievu ostā,» viņš ar cinisku nekaunību teicis Mazurukam. Ar ostu viņš domājis nomaļo līci Novaja Zemļas salā tūkstošiem kilometru no dzelzceļa. Arī par šo gadījumu Kačarava uzzināja otrajā dienā no sava drauga lidotāja.

Divdesmit ceturtajā augustā, ielādējis savās tilpnēs kurināmo un apmēram trīssimt tonnu dažādu kravu, «Sibir-jakovs» atraisīja tauvas un ostas lēngaitas velkonis «Mo-lokovs» pagrieza ledlauzi un lēnām izveda no ostas. Pēc brīža aiz kuģa jau mutuļoja Karas jūras ūdeņi.^

Laiks bija lielisks. Tādas — saulainas bezvēja dienas, ar augstām, maigi zilām debesīm, kādas nekur citur nevar sastapt, ar dzidri zaļu ūdeni, kas rāmi strūklo gar bortiem, šais platuma grādos ir liels retums. Tāpēc arī klājs

bija pienācis pilns pasažieru un ekipāžas matrožu. Kaut arī bija augusts un spīdēja saule, viņi bija ģērbušies vatētajos vamžos, velteņos, ausainēs un nu stāvēja un tīksminājās par salas panorāmu, kas pavērās viņu acīm. Ledu tikpat kā nemanīja. Tikai pie paša krasta turējās pamatīga, vismaz pusotra metra bieza ledus kārta. Klinšainajā, ķērpjiem apaugušajā krastā trokšņoja putnu tirgi. Desmitiem tūkstošu putnu riņķoja virs ūdens, piekliegdami vai visu pasauli. Gluži kā bērnu balsīs brēca rijīgās kaijas, vienmuļi sasvilpās žiglās tilbītes, saltajā ūdenī pārgalvīgi metās alki, citiem putniem uzbrukdamas, šaudījās laupītājas — tumšās, plēsīgās kaijas.

Cilvēku uz «Sibirjakova» bija daudz — ar ekipāžu un pasažieriem kopa vairak nekā simts —, viņu vidū arī septiņas sievietes. Daļa no viņiem Ziemeļos bija pirmo reizi. Ar viņiem sevišķi liela noņemšanās iznāca kuģa komisāram Elimelaham. Patlaban viņš stāvēja blakus Kačara-vam uz tiltiņa —drukns, ar lielu galvu — un, ar baudu ieelpodams spirdzinošo, salto gaisu, stāstīja kapteinim:

— Mums abiem, Toļa, šitā gaisa dēļ vien jānodzīvo simt gadu, ne mazāk. Nesen tiku lasījis, ka vienā lielpilsētas gaisa kubikcentimetrā esot no trīssimt līdz četrsimt tūkstošu puteklīšu, toties šeit, virs jūras, tikai divi simti. Vai aptver, kāda starpība?

Komisārs allaž savāca no grāmatām un žurnāliem visādus datus un dīvainības, sarakstīja piezīmju blokā un pēc tam stāstīja matrožiem.

— Es, piemēram, labprātāk elpotu gaisu ar daudz putekļiem, — Kačarava pasmaidīja, nodzisušo pīpi aizkūpinādams. — Man putekļi netraucē.

Otrā rītā pasažieri un ekipāža redzēja skaistuma un varenības ziņā saviļņojošu ainu — ledus saspiešanos. Milzīgie ledus gabali stūmās cits citam virsū, apsviedās otrādi, lūza un gāzās, ūdens šļakatas šķiezdami. Visapkārt bija tāds troksnis, it kā vētrā liļztu vesels mežs. Ledus drumstalas saulē zaigoja un mirdzēja gluži kā gigantiski briljanti.

Tie, kuri to redzēja pirmo reizi, stāvēja klusēdami, tikko vērotās ainas skarbā diženuma un skaistuma apburti.

Ap pusdienlaiku binoklī jau varēja saskatīt kailos, zemos Beluhas salas krastus, kas šķita ienirstam ūdenī, un vientuļo hidroloģisko zīmi uz salas. Bet tālāk prom no krasta bija redzami it kā no milzīgiem saskaldītiem akmeņiem sakrauti krauji kalni. Tāpat kā uz citām salām,

arī šeit nebija nekādu augu. Daudzās polārpētnieku stacijās cilvēki speciāli atveda sev līdzi kastes ar auglīgu zemi un sala izturīgus dēstus, rūpīgi tos kopa un laistīja ar siltu ūdeni, bet tik un tā izauga vārgulīgi kroplīši. Un arī tie paši drīz vien aizgāja bojā, jo nespēja izturēt cīņu ar negantajiem vējiem un niknajiem saliem.

— Septiņdesmit grādi pa labi liela karakuģa siluets! — kā pērkons no skaidrām debesīm nogranda uz signāltiltiņa dežurējošā signalizētāja balss.

«Sibirjakova» kapteinis jau no rīta bija saņēmis šifrētu radiogrammu no Diksonas ar brīdinājumu, ka mūsu ūdeņos iespējama sastapšanās ar ienaidnieka reideri. Kača-ravu šī radiogramma īpaši neuztrauca. Tā bija adresēta visiem Arktikas Rietumu sektora kuģiem un polārajām stacijām. Sis sektors ir milzīgs, un brīdinājums diez vai skāra tieši pašu «Sibirjakovu». Vēl jo vairāk tādēļ, ka tvaikonis jau bija sasniedzis dreifējošo ledus joslu, par ko liecināja blāvās debesis un ceļā aizvien biežāk sastaptie leduskalni. Visā kara laikā vēl neviens ienaidnieka kuģis nebija iedrošinājies ienākt šajā rajonā. Un pēkšņi šāds signalizētāja sauciens! Nemaz negribējās tam ticēt. Varbūt viņš alojies, noticis redzes māns?

Kaēarava un Elimelahs gandrīz reizē piesvieda binokļus pie acīm. Virs apvāršņa svītras slējās plats, konusvei-dīgs masts ar maršu un tikko jaušamas virsbūves.

— Kaujas trauksme!

Griezīgā lielā zvana skaņa piecēla kājās ekipāžu. Kuģa personālsastāvs, kas saskaņā ar visos militārajos un tirdzniecības kuģos pieņemto kārtību strikti ievēroja pēc pusdienām atvēlēto atpūtas laiku, aši nostājās kaujas posteņos. Tagad, palūkojoties tālummēra okulāros, jau bez kādām grūtībām varēja saredzēt kuģi,kas strauji tuvojās iešķērsām viņu kursam. Slaidais, pret gaišo apvārsni labi saskatāmais siluets, priekšgala un pakaļgala lielgabalu torņi neatstāja ne mazāko šaubu, ka viņi sastapušies ar lielu kaujas kuģi, varbūt kreiseri, bet iespējams arī līnijkuģi. Kačaravam sirds vai pamira. Tepat blakus ledāji, tikai desmit jūdzes līdz Beluhas salai — un šitāda nelaime! Uz mirkli uzmācās savāda vienaldzība, bezizejas un nevarības sajūta. Viņš saprata, ka sastapšanās ar tik varenu ātrgaitas kuģi nedod «Sibirjakovam» nekādas, itin nekādas cerības uz izglābšanos. Nez kādēļ iešāvās galvā un izgaisa nesen dzirdētais stāsts par amerikāņu kuģa «Vinstons Seilems» kapteini, kurš, sastapies ar briesmām,

bija zaudējis sajēgu un cilvēka izskatu. Nē, viņš nekad nav bijis un arī nebūs gļēvulis. Ja vajadzēs mirt, viņš pratīs sagaidīt nāvi cienīgi. Bet vēl par agru tā domāt. Tagad jāizšķiras, ko darīt. Šādā situācijā gan var būt tikai viens lēmums — iegūt laiku un pamēģināt izvairīties no kaujas. Steigties uz Beluhas salu un tur uztriekt kuģi uz krasta un izglābt cilvēkus.

— Pilnu gaitu uz priekšu!

Kapteinis paņēma no stūrmaņa galdiņa telegrāfa veidlapu un steidzīgi uzmeta pirmā ziņojuma tekstu: «Redzu nezināmas piederības palīgkreiseri. Sekojiet man!»

— Jura! Aši pie radista! — viņš uzsauca jungām Proši-nam. — Nekavējoties pārraidīt uz Diksonu!

Pirmais apjukums pēc sastapšanās ar pretinieku bija garām. Kačarava jau bija savaldījies un atkal aizsmēķējis nodzisušo pīpi. Tomēr roka, turēdama šķiltavas, vēl pretīgi drebēja «Lēmums pieņemts,» viņš nodomāja. «Tagad tas jāizpilda.»

«Sibirjakova» vecā tvaika mašīna, ko kurināja ar zemas kvalitātes oglēm, pūta un elsa aiz piepūles, taču vairāk par septiņiem mezgliem nespēja izspiest. Koka klājs drebēja kā drudža lēkmē. Kuģa karavīru grupa, ko komandēja jaunākais leitnants Ņikiforenko, sakārtoja kaujai visu savu saimniecību — divus lielgabalus kuģa pakaļgalā un divus pretgaisa aizsardzībai domātos četrdesmit piecu milimetru lielgabalus kuģa priekšgalā.

Nepazīstamais kuģis strauji tuvojās. Tagad līdz tam vairs bija tikai nepilnas piecdesmit kabeļtauvas. Nenorietošās saules gaismā tālummērītāja okulāros aizvien skaidrāk iezīmējās tā draudīgās aprises: garais, plēsonīgais korpuss ar aso priekšvadni, atpakaļ nostieptais ko-nusveidīgais masts, augstās virsbūves.

Pēkšņi uz kuģa tiltiņa sāka zibsnīt starmetis.

— Ko viņš tur raksta? — Kačarava pajautāja signalizētājam.

— Lūdz paziņot par ledus stāvokli Viļkicka šaurumā.

— Tu re, ko šim ievajadzējies, — komisārs sašuta. — Riebeklim karavānu iekārojies.

— Uzprasi kuģa nosaukumu, piederību, — Kačarava pavēlēja.

No kuģa tūlīt bez iebildumiem atsaucās: «Taskalūsa». Un tajā pašā mirklī hafelē uzvijās binoklī labi saredzams zvaigžņoti svītrains Amerikas karogs.

— Biedri komandieri — gandrīz vienlaikus iesaucās uz

tiltiņa uzskrējušie vecākais palīgs Sulakovs un vecākais mehāniķis Bočurko. — Tas ir amerikānis!

Patiešām — viens no kapteiņiem, kas atlidoja no Mur-manskas uz Diksonu, bija stāstījis Kačaravam, ka tur jau trīspadsmitajā augustā ieradusies neliela Amerikas karakuģu vienība — kreiseris «Taskalūsa» un divi eskadras minukuģi. Tā atvedusi personālu un iekārtu, lai turpmāk te varētu bāzēties divas torpēdlidmašīnu «Hempden» eskadriļas. Kapteinis pat zināja vienības komandiera uzvārdu — komodors Normans Zilēts. Tāpēc Kačaravam, pēc tam kad viņš ieraudzīja Amerikas karogu, kaut kur sirds dziļumos pazibēja sīks cerību stariņš, ka sastapts nevis fašistu reideris, bet sabiedrotais, kas nejauši ieklīdis mūsu ūdeņos. Jo vairāk tāpēc, ka draudīgais pretinieks pagaidām uzvedās miermīlīgi — nešāva, atbildēja uz jautājumiem. Taču atbildes radiogramma no Diksonas, kas pienāca pēc «Sibirjakova» ziņojuma, izgaisināja jebkuras cerības. Tajā bija teikts: «Minētajā rajonā neviena amerikāņu kuģa nav. Sastapto kuģi uzskatīt par ienaidnieku.»

Bet no «amerikāņa» tiltiņa starmetis atkal uzstājīgi mirkšķināja: «Paziņojiet ledus stāvokli Viļkicka šaurumā, karavānu koordinātas.»

— Kurss — šaurums starp salām. Stūri pa labi! — Ka-čarava pavēlēja matrozim, kas stāvēja pie stūres.

«Sibirjakovs» devās salas virzienā. Bet arī reideris mainīja kursu, ar to likdams saprast, ka vajās tvaikoni.

— Tu ceri, ka izdosies paslēpties? — komisārs noprasīja kapteinim.

— Nē. Līdz salai tālu, nepagūsim. Vajadzēs pieņemt kauju. Visi pa vietām!

Sājā mirklī visi, kas stāvēja uz tiltiņa un kam bija binokli, skaidri ieraudzīja, kā uz pretinieka kuģa lēnām noslīd lejā Amerikas karogs un hafelē, vēja plandīts, paceļas sarkanbalts audekla gabals ar kāškrustu vidū.

— Pavēl, lai apstājamies! — signalizētājs iesaucās. Virs rcidera pacēlās pelēks mākonītis, un gandrīz tajā pašā mirklī «Sibirjakova» priekšā izauga milzīgs, balts gigantiska šāviņa sprādziena stabs.

— Vienpadsmitcollīgais, — artilērists drūmi paskaidroja. — Ar šiem lielgabaliem vācieši Jitlandes kaujā nogremdēja trīs ang|u līnijkreiserus. Tas, biedri komandier, būs «kabatas» līnijkuģis.

Pagaidām ienaidnieka līnijkuģis vairāk nešāva. Toties atkal sāka mirkšķināt starmetis. «Apstādiniet mašīnas. Ne-

kavējoties pārtraukt jebkādas sarunas. Nolaist karogu!» tas izrīkoja.

— Nē, riebekli, to tu neredzēsi! — Kačarava iesaucās; viņa seja no uzbudinājuma bija savādi pārvērtusies, ieplestie acu dzimumi mirdzēja, un viņš negaidīti smalkā balsī iekliedza megafonā:

— Uz fašistisko bandītu — uguni!

Visi četri «Sibirjakova» lielgabali izšāva gandrīz reizē. Jau pēc otras zalves visiem uz tiltiņa kļuva skaidrs, ka trīscollīgās granātas pretinieku nespēj aizsniegt un sprāgst tālu no tā. Un tad Kačarava izšķīrās par pārdrošu lēmumu — iet ienaidniekam klāt! «Sibirjakovs» pagriezās un devās ienaidnieka līnijkuģim pretim. Laikam uz fašistu reidera pirmajā mirklī visi apmulsa par vecā ledlauža nepieredzēto drosmi, jo uz tvaikoni draudīgi notēmētie lielgabali nešāva.

Reidera otra zalve notrieca tikai priekšstengu. Toties trešais smagā šāviņa drausmīgais trieciens satricināja visu kuģi. Kačarava ieraudzīja, kā gaisā kūleņo kastes, baļķi, uz pusēm pārlauztā laiva. Uz klāja spoži uzliesmoja uguns mēles, apklusa abi pakaļgala lielgabali. «Si-birjakovu» vairs nebija iespējams vadīt, un tas sāka nevarīgi griezties uz vietas.

No trokšņu kakofonijas galvā viss dunēja un šķita kā miglā ievīstīts. Spalgi un bieži plankšķināja vēl veseli palikušie kuģa priekšgala lielgabali, histēriski rēja pie aizžogojuma piesietie suņi, žēlabaini un izbiedēti māva govis. Radists savā kabīnē steidzīgi klidzināja kārtējo ziņojumu Diksonai: «Mūs apšauda... Degam. Degam!»

Kodīgi dūmi sāka piepildīt kabīni. Pēc dažām minūtēm izdevās sakārtot rokas stūri. «Sibirjakovs», palaidis dūmu aizsegu, atkal pagriezās uz salas pusi.

Kārtējā zalve trāpīja kuģa priekšgalā, kas bija nokrauts ar benzīna mucām. Uguns straumes aizplūda pa klāju, sāka 1it iekšā tilpnē. Starp priekšgala bateriju un komandtiltiņu izveidojās uguns siena. Dega virsbūves. Cita pēc citas ar negantu dārdoņu uzsprāga dzelzs mucas ar degvielu. Matrozis Maligins iekrita benzīnā un tagad, degošā apģērbā, pūlējās pārsviest pāri bortam kastes ar munīciju, kas teju, teju varēja uzsprāgt. Klājs bija pārvērsts sadragāta koka un metāla kaudzē. Turpat gulēja arī nogalinātie kuģa apkalpes cilvēki. Ar apdullinošu troksni aiz borta nogāzās dūmenis.

Kačarava redzēja, kā nedaudzie vēl dzīvi palikušie matroži uz pakaļgala klāja varonīgi, taču nesekmīgi mēģināja glābt kuģi. Ledainais ūdens pa izgrautajiem caurumiem lauzās mašīnu nodalījumā, tilpnēs un kajītēs. Vecākais palīgs Sulakovs kopā ar dažiem matrožiem sprādzienu, dūmu un uguns jūkli pūlējās nolaist ūdenī laivas. Tas viņiem nekādi neizdevās — laivceltņi bija sadragāti un arī pašas laivas pārvērstas par sietiem.

Arktikas veterāns, drosmīgais «Sibirjakovs», mira. Uguns un dūmu apņemtais, ātrumu zaudējušais kuģis ar iegrimušo pakaļgalu bija lielisks mērķis reidera artilēris-tiem, un tie aukstasinīgi un metodiski dragāja bezpalīdzīgo tvaikoni. Joprojām stūrgalvīgi šāva vienīgais vēl veselais lielgabals kuģa priekšgalā. Uguns un sprādzienu jūrā, saltā ūdens straumē, satracināto lopu auros, cilvēku vaidos un lāstos brīnumainā kārtā dzīvi palikušie lielgabala apkalpes komandieris staršina Dunajevs un kurinātājs Vavilovs aizvien vēl raidīja pret ienaidnieku no mazā lielgabala pārkarsušā, apklusušā stobra šāviņu pēc šāviņa.

Kačarava parāva mašīntelegrāfa kloķi. Tas padevās negaidīti viegli. Arī zvanu nedzirdēja. K|uva skaidrs, ka sakari ar mašīntelpu pārtrūkuši, telegrāfs nestrādā. Tad vecākais leitnants, cik spēka, iekliedza sarunu caurulē:

— Vai tur kāds ir?

No lejas tikko dzirdami atsaucās vecākais mehāniķis

— Mašīnas applūst. Katli nodzēsti. Gaidu rīkojumus.

— Ved laukā cilvēkus. Ver vaļā kingstonus. Nogremdēsim kuģi.

Tajā pašā mirklī «Sibirjakovu» trāpīja jauna zalve. Augstu gaisā uzlidoja koka klāja gabali, margsienas atlūzas un pēdējā lielgabala atliekas. Vecāko palīgu Sula-kovu pārsvieda pāri bortam. Staršinu Dunajevu ietrieca priekšgala pagraba atvērtajā lūkā. Kačarava stāvēja tiltiņa labējā spārnā, smagi atspiedies pret margu. Viņam mugurā bija tikai jūrnieku krekls, pie jostas karājās na-gans, asiņainajā rokā, kas nokarājās kā lupata, bija sažņaugta nodzisusī pīpe. Pie paša klāja izsprāga vēl viens šrapnelis, un Kačarava, satvēris ar rokām vēderu, bez samaņas sabruka uz stūresvīra pleca.

Vienīgajā koka gabaliem piegāztajā laivā, kas bija brīnumainā kārtā palikusi vesela, nokāpa cilvēku divdesmit. Tur iecēla arī smagi ievainoto komandieri. Komisārs Eli-melahs un vecākais mehāniķis Bočurko palika uz kuģa.

Blakus laivai vi|ņos līgojās kāds ķermenis. Virs ūdens to turēja gaisa pūslis, kas bija palicis zem apģērba. Viņu iecēla laivā. Jūrnieks jau bija miris. Pārdesmit ūdenī pavadītajās minūtēs viņa ķermenis bija kļuvis ciets kā ledus.

Pirmā ranga kapteinis Bolhens skatījās, kā bezspēcīgi, uz sāniem sasvēries, uz vietas griežas gaitu zaudējušais un grimstošais «Sibirjakovs». Tam lēnītēm tuvojās «Admirālis Sērs». Vējā ar dūmu aizsega mākoni sajukušie biezie, melnie ugunsgrēka dūmi neļāva uz klāja sanākušajiem smagā kreisera matrožiem noskatīties ledlauža dzīves pēdējos mirkļos.

Bolhens bija noskaities, ka atkal palicis bešā, — viņš saprata, ka nedz ziņas par ledus stāvokli, nedz datus par karavānu atrašanās vietu, nedz kartes un kodus tā arī neizdosies iegūt. Bet vecā tvaikonīša nogremdēšana viņam nekādu slavu nesagādās. Bija nepārprotami skaidrs’ arī kas cits. Pēc kaujas ar «Sibirjakovu» par «Admirāļa Sēra» uzrašanos Karas jūrā tagad zināja visa Arktika. Vairs nevarēja būt ne runas, ka saglabāta slepenībā vieta, kurā tas gaida krievu karavānas. «Sēra» koordinātas tagad zināja visi. Taču savādi, ka patlaban viņš par to domāja vismazāk. Daudzajos gados, ko Bolhens bija nodienējis flotē, viņš bija redzējis ne vienu vien jūras kauju. No daudzajiem aculiecinieku nostāstiem viņš zināja, ka jau pēc «Admirāļa Sēra» galvenā kalibra brīdinājuma šāvieniem nolaiduši karogu un padevušies, pametot kuģi un sasēstoties laivās, ne tikai ātrgaitas transportkuģu un labi apbruņotu palīgkuģu, bet arī īstu kaujas kuģu jūrnieki. Bet šis vecais krievu tvaikonītis, jau pa pusei nogrimis, liesmu apņemts un drošai nāvei nolemts, negribēja padoties ne par kādu cenu. It kā tā cilvēki nesaprastu, ka viņi, nokļuvuši ledainajā ūdenī, kam temperatūra nebija augstāka par diviem grādiem, jau pēc desmit minūtēm būs sastinguši un aizies dibenā. It kā viņi būtu droši pārliecināti, ka priekšā viņus gaida vēl viena, cita un labāka dzīve. Nē, godīgi runājot, viņš nespēja šos cilvēkus saprast. Un tomēr sirds dziļumos Bolhens nevarēja neparādīt cieņu krievu vīrišķībai.

— Nolaidiet laivu ar bruņotiem matrožiem un savāciet visus, kas palikuši dzīvi, — viņš pavēlēja vecākajam virsniekam.

Tas nesapratnē palūkojās komandierī, tomēr nekā neteica un sāka dot nepieciešamos rīkojumus.

Tikko laiva atīrās no «Admirāļa Sera» borta, «Sibir-jakovs» sāka aizvien vairāk un vairāk svērties uz pakaļgalu, līdz, priekšgalu gaisā paslējis, strauji pazuda ūdenī.

«VēlAMS UZBRUKUMS. DIKSONAS, AMDERMAS OSTAS APŠAUDE»

Lai bendes bailēs projām šaujas Ar spārniem tā kā putniem straujiem, Ar cilpu tad, kad pienāks laiks,

Raus viņus zemē katrs naigs.

F. Sillers. «Ibika dzērves».

Pirmā ranga kapteinis Bolhens nesteigdamies izbakstīja zobus un ar mazu birstīti notīrīja nagus. Pēc sātīgām brokastīm — olām, franču sardīnēm un krievu medus — bija patīkami izdzert tasīti smaržīgas kafijas un izsmēķēt pīpi stipras Brazīlijas tabakas. Viņam patika šīs agrās rīta stundas, kad varēja kādu brīdi nesteigdamies paprātot, atcerēties meitiņas, sievu, nospraust rīcības plānu visai dienai. Tiesa, jūrā, tālumā no mājām, viņš ļoti izjuta, ka pietrūkst viņa pastāvīgā drauga un sarunu biedra Valtera. Viņa sievasbrālis, sapieru karaspēka pulkvedis Eberhards, varen dūšīgs vīrs, kas pats šķita kā to tiltu balsts, kurus viņš cēla, pirms kara bieži viesojās viņu mājā, un tieši ar viņu Bolhenam patika no rītiem parunāties. Viņi viens no otra nebaidījās un tāpēc sarunājoties bija pilnīgi atklāti. Valters ne acu galā neieredzēja nacistus, asprātīgi zobojās par viņu skaļajiem un melīgajiem lozungiem, taču prata valdīt mēli, centīgi pildīja savu dienestu un strauji taisīja karjeru. Veiksmīga karjera ir pats galvenais un svarīgākais sasniegums dzīvē. Lai arī tas izklausās ne visai glīti, bet tā tomēr ir. Tikai karjera var sagādāt gan varu, gan naudu, gan sieviešu mīlu, gan līdzpilsoņu cieņu. Ja tās nebūs — vajadzēs visu mūžu nodzīvot nepamanīta maza cilvēciņa lomā, kā tādam kukainītim, kam nav nekāda prieka. Šajā ziņā viņi abi ar Valteru bija vienis prātis. Toties uzskatos par nacismu viņiem bija dažas domstarpības. Viņš izturējās pret režīmu daudz iecietīgāk nekā Eberhards. Ja dažu iznireļu un neaptēstu bļauru vietā fīrers ieliktu valdībā smalkus un gudrus politiķus, viņš tikai apsveiktu šādas pārmaiņas. Tad Vācija starptautiskajā sfērā vairs nenodarbotos tikai ar šantāžu un iebiedēšanu un neizraisītu visā pasaulē vienprātīgu naidu pret sevi. Bolhenam nebija pa prātam arī ik uz soļa sastopamie meli un cietsirdība. Taču viņu pašu tas skāra maz. Par politiku viņš centās nedomāt. Sevis saglabāšanas labad bija vaļsirdīgs tikai ar Eberhardu. Tāpēc tajās reizēs, kad uz tiltiņa sākās politiski strīdi, viņš, lai netiktu tajos iesaistīts, atrada neuzkrītošu ieganstu, ka tos pārtraukt. Katrs no sarunu biedriem taču varēja bū1 gestapo aģents. Viņš, būdams komandieris, to it labi zināja. Tāpēc labāk bija turēt mēli aiz zobiem.

Raitnieks atnesa un nolika viņam priekšā kūpošu ka fijas kannu un krūzīti.

— Kur tad paliek jūsu draiskuļu fotogrāfija, Kraus? — Bolhens pajautāja.

— Man šķita, ka jūs jau sen esat aizmirsis, pirmā ranga kapteiņa kungs, — raitnieks izplūda srnaidā. — Tepat jau tā ir.

Viņš nolika Bolhenam priekšā fotoateljē darinātu cieta kartona atklātni. Tajā jauna, tukla sieviete bija apskāvusi divus sabozušos, par kaut ko nepārprotami neapmierinātus puišeļus.

Līdz pat šim brīdim Bolhens nespēja piedot Jutai, ka tā dzemdējusi viņam meitas. Viņš tik ļoti vēlējās dēlus. Sapņoja, ka viņi kļūs jūrnieki. Un tad viņš, sirms admirālis, mācīs saviem fenrihiem dzīves gudribas.

— Kā viņus sauc?

— Fridrihs un Oto.

— Tu re, kādi vārdi! Par godu Bismarkam un Fridriham Lielajam?

— Tā gan nebiju domājis.

Bet viņš gan bija domājis. Un bija sapņojis, ka tieši tā nosauks savus puišeļus. «Ņemsim šo pašu Kraušu,» Bolhens savā nodabā iedomāja, kad raitnieks bija izgājis laukā. «Pirms kara — skursteņslauķis, tagad matrozis, pēc kara, kā viņš pats apgalvo, atkal kļūs skursteņslauķis. Viņam viss skaidrs. Laimīgs cilvēks. Viņš tic avīzēm, ne šaubas, ne godkāre viņa sirdi neplosa. Tās nav viņa kategorijas.»

Viņš atcerējās, cik ļoti bija uztraucies vēl pirms šī brauciena. Šķiet, to neviens, par laimi, nepamanīja. Vairāk par visu viņš baidījās no negaidītām situācijām: no miglām, sēkļiem, neparedzētas sastapšanās ar krievu aviāciju pie

mazpazīstamiem krastiem, taču jo īpaši — no ledus gūsta. Un jāpiebilst: šīm bailēm bija savs pamats. Bolhens salīgi sarāvās, atcerēdamies, kā pirms trim dienām, zaudējis vienīgo lidmašīnu, viņš noriskēja iebraukt Viļkicka šaurumā, kur, pēc viņa pārliecības, gaidīja ilgotās krievu karavānas. Viņi nepaguva nobraukt pat divdesmit jūdzes, kad uznāca bieza migla, vējš mainīja virzienu un «Admirālis Sērs» nokjuva ledus slazdā. Uz kuģa izcēlās apjukums. Nevienam negribējās šeit nomirt, palikt par ledū iekaltu, nekustīgu salu, par lielisku mērķi krievu lidmašīnām. Vēl mazāk priecēja iespēja, ka ledus var viņus saspiest. Savu mūžu viņš neaizmirsīs to, ko izjuta šajos brīžos: pie abiem bortiem ar drausmīgu dārdoņu cits citam virsū krāvās un lūza milzīgi deviņas desmit balles biezi ledus blāķi. Tie spiedās virsū bruņām klātajam kuģa korpusam un pūlējās to samīcīt, salauzīt. Draudīgi krakstēja strin-geri, šķērssienas, brangas. Barometra šautra nemitīgi slīdēja lejup. Bet virs galvas karājās drūmas, pelēkas debesis.

«Viss, tās ir beigas,» Bolhens toreiz nodomāja. «Tagad neviens vairs nespēs mūs glābt.»

Korvetkapteinis Buga un oberleitnants Starzinskis ar slikti slēptām šausmām sejā vēroja, kā pie bortiem slienas leduskalni.

— Es gribētu tagad dabūt rokā to padauzu no Gaisa karaspēka štāba, kas pierunāja mani doties šurp ar vienu lidmašīnu, — Bolhens norūca un strauji pārbīdīja mašīn-telpas kloķi uz «pilnu gaitu atpakaļ».

Ar visu piecdesmit sešu tūkstošu zirgspēku jaudu «Admirālis Sērs» sāka kāpties atpakaļ, ar savu milzīgo svaru rausdamies virsū ledus blāķiem un ielauzdams tajās eju, pa kuru lēnām, metru pēc metra, kūlās laukā, līdz tika klajā ūdenī. Negantā ātrumā griezās dzenskrūves, pakaļgals dziļi iegrima ūdenī. Kuru katru mirkli viņš gaidīja ziņojumu, ka sabojājušās vārpstas. Un laikam dievs tomēr ir, jo viņiem izdevās izlauzties no ledus slazdiem sveikiem un veseliem. Sie daži grūtie ledus gūstā pavadītie mirkļi ļoti ietekmēja ekipāžas noskaņojumu.

Bolhens iedzēra dažus malkus kafijas un iedomāja vakardienas notikumus — šo kauju ar veco tvaikoni «Sibir-jakovs». Ledlauža ekipāžas locekļu glābšanai norīkotās laivas komandieris ziņoja, ka jūrnieki atsacījušies kāpt viņa laivā, uzskatīdami par labāku nāvi ledainajā ūdenī nekā padošanos gūstā.

Savādi, nesaprotami cilvēki.

Divdesmit astotā augusta vakarā, zinādams, ka tagad par reideri izziņots visiem krievu kuģiem un polārajām stacijām, un tālab baidīdamies no aviācijas uzbrukumiem, Bolhens pavēlēja atiet no Taimiras piekrastes dziļāk Karas jūrā un vērīgi sekot ēteram. Bija jāpamēģina, vai neizdodas uzzināt, kādi ir krievu plāni un kur patlaban atrodas pēkšņi pazudušās karavānas. Taču nesenā klaigāšana ēterā bija beigusies. Pat par viņu, par «Admirāli Sēru», krievu radisti tagad klusēja.

— Paslēpušies kā peles, kad tās jūt kaķa smaku, — Buga zobojās, taču viņa zilās, aiz briļļu stikliem pamūkošās acis nemaz nesmējās. — Es pavēlēju, lai pārtvērēju dienests ir divkārt uzmanīgs.

— Pateicos, — Bolhens vēsi noteica. — Ja viņi saklausīs kaut ko interesantu, tūdaļ ziņojiet man.

Gandrīz līdz pašam pusdienlaikam viņš gaidīja atbildi uz šifrēto radiogrammu, ko šorīt nosūtīja admirālim Snī-vindam uz Bergenu, un pa to laiku pratināja gūstā saņemtos jūrniekus, atpūtās savā salonā, pārlasīja precību sludinājumus vecajos «Volkischer Beobachter» numuros, ko Krauss bija rūpīgi salicis uz sekretāra vāka. Kādreiz agrāk, kad viņš vēl bija jūras kadets Strālzundē, viņam patika kopā ar draugiem lasīt skaļi šos sludinājumus un pazoboties par to naivumu.

«Jauna, 30 gadus veca sieviete, augums 180 cm, meklē atraitni 180—190 cm, brašu, staltu, ar dzīvespriecīgu raksturu, kas atsūtīs viņai fotogrāfiju.»

«Atraitne, iznesīga, ļoti veselīga, ar glītu sejas krāsu un samtainu ādu, 2 un 4 gadus vecu zēnu māte, meklē bērniem tēvu, var būt invalīds.»

«Varbūt pēc manas nāves arī Juta publicēs avīzē tādu pašu sludinājumu,» viņš nodomāja. «Interesanti būtu zināt, kāds vīrietis būs vajadzīgs viņai?» Nē, šodien sludinājumu lasīšana neveicās un neiepriecēja. Un vēl jo vairāk negribējās ņemt rokās Edvīna Ēriha grāmatu «Tikšanās ar Padomju zemi», ko tik uzstājīgi ieteica vecākais virsnieks. Autors vai simt lappusēs centās uztiept, ka krievi ir zemāka rase un ka pret tiem arī attiecīgi jāizturas. Interesanti, kā šis gudrelis izskaidrotu «Sibirjakova» ekipāžas rīcību?

Bija desmitā diena, kopš «Admirālis Sērs» izbrauca no Narvikas. Bolhens saprata, ka šķietami pārdomātā un rūpīgi izplānotā operācija beigusies — un beigusies tukšā. No pēkšņuma nekas nebija iznācis. Karavānas, kas bija

viņa galvenais mērķis, laikam pasprukušas garām. Vienīgā lidmašīna noslīcināta. īstenībā viņam vairs nav, uz ko cerēt. Ja Snīvinda štābā to saprastu, tad viņi pavēlētu atgriezties mājās. Godīgi runājot, pašreizējā situācijā tas būtu pats pareizākais lēmums un viņš par to tikai priecātos. Galu galā viņš taču nav vainīgs, ka tā gadījies. Tikai tagad kļuva redzams, ka operācija bijusi balstīta uz laimīgu gadījumu, nevis uz precīziem aprēķiniem. Vecās liela mēroga kartes ar aplam uzrādītiem dziļumiem un neuzrādītiem zemūdens šķēršļiem, ar arhīvu putekļiem klātie «Grāfa Cepelīna» aerofotouzņēmumu dati bez precīzām ziņām par ledus stāvokli padarīja šo operāciju pilnīgi atkarīgu no laimīgas nejaušības.

— Ir gan stūrgalvīgi radījumi, — Bolhens norūca, laikam domādams par vakar nogremdētā krievu ledlauža apkalpi. Būtu iedevuši viņiem ziņas par karavānu atrašanās vietu un ledus stāvokli, tagad viss vēl varētu būt citādi. Bolhens bāra sevi, ka bijis piekāpīgs un ļāvies, ka šie gaisa karaspēka kungi viņu pierunā. Viņi taču apgalvoja, ka pietiks ar vienu lidmašīnu, bet divām apkalpēm. Blēņas — un nekas vairāk. Jau sen vajadzēja saprast, ka viņiem ir maza jēga par karu jūrā, toties papilnam pašpārliecinātības un aplomba.

Pie salona durvīm pieklauvēja. Ienāca šifrētājs. Bolhens aši pārskrēja ar acīm īsajam tekstam: «Amerikāņu smagais kreiseris «Taskalūsa», eskadras mīnukuģi «Enunonds» un «Onslaught» 24. augustā izbraukuši no Murmanskas. Pastipriniet novērošanu rietumu virzienā. Līnijkuģim turpināt reidu Karas jūrā. Vēlams uzbrukums, Amdermas, Diksonas ostu apšaude. Snīvinds.»

Nedz Snīvinds, nedz vēl jo vairāk Bolhens nezināja, ka amerikāņu kuģi nevar reiderim nekādi kaitēt. Baidīdamies no vācu aviācijas uzbrukumiem, tie kopā ar angļu eskadras mīnukuģi «Martins» izgāja no Murmanskas un aizbrauca uz rietumiem.

Bolhenam nebija ne mazāko šaubu par Snīvinda radio-grammas slepeno jēgu. «Admirāļa Sēra» reids, uz kuru tik ļoti cerēja Vācijas flotes virspavēlnieks Rēders un kuram sekoja pats fīrers, nedrīkstēja beigties bez panākumiem. Vajadzēja pirms reida beigām iegūt jelkādu panākumu, par kuru propaganda pēc tam klaigātu: «Jauns izcils mūsu varonīgo jūrnieku panākums», «Krievu karavānu kustība pa Ziemeļu jūrasceļu paralizēta» vai kaut kā citādi, tikai

tādā pašā garā, uz ko doktora Gēbelsa resora vīri ir lieli meistari.

Bolhens uzkāpa komandtiltiņā. Korvetkapteinis Buga un oberleitnants Starzinskis, kā jau allaž, bija aizsākuši kārtējo strīdu. Aizrāvušies viņi pirmajā mirklī nemaz nepamanīja komandieri, kas bija apstājies durvīs.

— Mans kaimiņš, mākslas zinātņu doktors, kas palika aizmugurē, salaupījis no dažādiem muzejiem un ebreju mantām sev veselu bagātību, — oberleitnants Starzinskis teica. — Sieva rakstīja, ka viņš jau tagad esot miljonārs. Bet mēs abi, ja arī paliksim dzīvi, atgriezīsimies mājās ar netīras veļas koferi, un mums būs jānoņem viņa priekšā cepure. Vai tas, jūsuprāt, ir taisnīgi?

— Jūsu kaimiņš ir netīrs gruzis cilvēku jūrā, — vecākais virsnieks iebilda. — Esmu pārliecināts, ka fīrers par tādiem gadījumiem nezina. Pēc uzvaras īstie nopelni netiks aizmirsti. Turklāt atcerieties — pat Kristus apustuļu vidū bija viens Jūdass ...

Šādu tukšu runāšanu viņi varēja turpināt stundām ilgi. Bolhens nokremšļojās, abi virsnieki pamanīja viņu un tūlīt, gluži kā mēles norijuši, apklusa.

— Man šķiet, kungi, ka par maniem palīgiem uz kuģa norīkoti ne tikai izglītoti politiķi, bet arī labi kaujas virsnieki. — Buga un Starzinskis paklausīgi nodūra acis. — l ūdzu, lai, atrodoties modrē, visa uzmanība tiktu pievērsta situācijai. Bet tagad lūdzu uz apspriedi.

Vecākajam virsniekam bija bail no sava komandiera, Viņš zināja, ka Snīvinds ir Bolhena labvēlis. Bolhens nekad nekliedza, neārdījās, nedraudēja ar sodiem. Taču no viņa klusās balss un ledussaltās pieklājības Bugam vienmēr sametās nelabi. «Tēlo aristokrātu, bet pats ir tikai draņķīgas viesnīciņas īpašnieka dēls,» viņš pie sevis domāja. «Pacieties vien, Pēter. Gan jau sitīs arī tava stunda.»

Vecākais artilērists, vecākais sakarnieks un stūrmanis jau gaidīja šaurajā karšu mājā. Apspriede ilga gandrīz vai stundu. Nolēma uzbrukt Diksonas ostai. Jāizceļ tajā desants, jāsagūsta jūras operāciju štāba vadītāji kopā ar dokumentiem, šifriem un kartēm, jāsagrauj radiocentrs un citas svarīgākās ēkas 'un uz ilgu laiku jāizsit no ierindas šis Ziemeļu jūrasceļa svarīgākais mezgls.

— Man ir tikai veca angļu karte ar Merkatora projekciju 1 : 200 000, — stūrmanis iebilda. — Nevaru garantēt, ka neuzsēžamies uz sēkļa.

— Vajadzēs riskēt, Frici, — Bolhens, brīdi klusējis, atteica. — Citas izejas nav. Mums jādod trieciens pašā svarīgākajā un vārīgākajā vietā. Krieviem tāda vieta ir šī osta.

— Vai tikai viņi mūs tur jau negaida, — stūrmanis uzstājīgi izteica savas bažas. Kādreiz viņš bija mācījies kopā ar komandieri Mirvikas skolā vienā kursā un tāpēc lāgiem uzdrošinājās iebilst Bolhenam un strīdēties ar viņu. Savukārt komandieris piedeva stūrmanim šis mazās vaļības un vienmēr sauca viņu tikai vārdā.

— Atkārtoju: mums nav citas izejas. — Bolhens uzsita ar pirkstu kauliņiem pa karti. — Lai maskētu savus nolūkus, nosūtīsim radiogrammu ar atklātu tekstu, ka braucam mājās, uz Narviku. Varbūt krievi uzķeras uz šī vienkāršā āķīša. Tas, kungi, būtu viss. Ejam katrs uz savu vietu.

Divdesmit septītajā augustā ap vieniem naktī «Admirālis Sērs» lēnām tuvojās Diksona salai. Tas zagās pa tumšo ūdeni zem svina melnajiem mākoņiem gluži kā laupītājs, kas vajā savu upuri. Jau otro stundu plosījās šajā gadalaikā neparasta sniega vētra. Saules gaisma, kas izlauzās cauri blīvajam krītošajam sniegam, atgādināja apgaismojumu drēgnā, lietainā vakarā. Lejā — matrožu kajītēs un gaiteņos — gaidīja kaujai sagatavojies, ar automātiem, rokas ložmetējiem un spridzekļiem apbruņojies desants.

— Esmu noilgojies pēc šitā melnā sivēna, — apakšvirsnieks Arbinders teica, ar saliekto pirkstu mīlīgi glāstīdams stobra ārdēto tēraudu. — Tūlīt mēs viņiem, šitiem boļševiku prātvēderiem, parādīsim, ko nozīmē vācu desants. Plakš-plaukš-pliukš! Un beigta balle. Gūstekņu nevajag. Vai es pareizi runāju, mazuli? — Un viņš pagrūda Kunertu, kas sēdēja turpat blakus uz klāja.

— Aizveries!

Arbinders bez skaņas iesmējās.

— Jau pietaisījis bikses, — viņš paziņoja pārējiem un, pagriezies pret Kunertu un skatīdamies tajā ar savām stiklainajām acīm, vienā dvesienā izgrūda:

— Iesi, rāpuli, man blakus. Man tu nekur nepamuksi.

Nepārtraukti darbojās eholote, mērot dziļumu. Tas visu

laiku bīstami samazinājās.

— Divpadsmit metru, vienpadsmit metru, desmit, — bezkaislīgi ziņoja stūres elektriķis.

Līnijkuģa iegrime bija septiņi un trīs desmitdaļas

metra, un tāpēc dzi|ums jau tuvojās kritiskajam. Bet priekšā vēl atradās uz kartes atzīmētais klints slieksnis, kur dziļums sasniedza tikai deviņus metrus. Sardzes virsnieka rokas, turēdamas mašīntelegrāfa kloķus, no uztraukuma nosvīda gluži slapjas. Tikko kuģis pieskarsies dibenam, atskanēs komanda: «Stop! Pilnu gaitu atpakaļ!» Bet tad Bolhens un visi pārējie, kas stāvēja uz tiltiņa, atviegloti nopūtās. Bīstamā klints, šķiet, jau aiz muguras, dziļums atkal kļūst lielāks. Līnijkuģa purns pagriezts pret Vegas šaurumu. Nakovaļņas raga rajonā jau varēja saskatīt daļu no iekšējās ostas.

— Redzu vairākas dzīvojamās mājas un līcī trīs mastus! — ziņoja sardzes vīrs no «vārnu ligzdas».

— Kādus mastus? Krieviem te nav ne karakuģu, ne krasta baterijas.

Bolhens pats uzkāpa marša laukumā un paskatījās binoklī. Uz dirižabļa «Grāfs Cepelīns» izdarītajiem aero-fotouzņēmumiem te bija redzama maza samojedu zvejnieku apmetne, bet tagad te pletās moderna osta un — kontinentālajā daļā — pilsēta. Bazalta klintīs izspīdzināti laukumi, pie kuriem uzbūvētas piestātnes, kur vienlaicīgi var pietauvoties vairāki tvaikoņi. Var redzēt, ka krievi cenšas paplašināt šo ostu vēl tālāk. Par to liecināja sastatnes un celtņi.

Pamazām pierima arī tieši īstajā reizē uznākušais putenis. Tagad, kad redzamība kļuva labāka, varēja skaidri saskatīt triju krievu tvaikoņu siluetus. Divi no tiem bija pietauvojušies, trešais stāvēja reidā. Pagaidām viss ritēja lieliski, iespaids bija tāds, ka «Admirāli Sēru» te neviens nav gaidījis.

— Un tu, Frici, vēl baidījies, — pieliecies pie stūrmaņa, Bolhens priecīgi sacīja. — Tagad mums nekas nespēs traucēt. Sūmani! — viņš sacīja artilēristam. — Parādiet mums šodien, ko spēj jūsu plātīgie puikas. Uzgāziet pāris zalvju, bet desanta grupa lai gatavojas izkāpt krastā.

Taures un bungas izsauca desantniekus laukā pie laivām, kas jau karājās celtņos un bija sagatavotas nolaišanai ūdenī. Pa šaurajām šahtām artilērijas elevatori pacēla augšā trīssimt desmit kilogramus smagos galvenā kalibra šāviņus, kas līdz Šim bija mierīgi gulējuši munīcijas pagrabu plauktos.

Apakšvirsnieks Arbinders, stāvēdams uz klāja, ievilka nāsīs gaisu. No tilpnes, kur atradās virsnieku virtuve, plūda garšīgas un kairinošas smaržas. Tur maiznieki ga-

tavoja līnijkuģa virsnieku brokastīm maizītes ar kanēlf. «Kaut nu būtu kopā ar šņabīti iedevuši arī pārīti maizīšu,» viņš vēl paguva iedomāt, kad abi galvenā kalibra torņi lēni’ pagrieza savus stobrus un gandrīz vai tajā pašā mirkli abi reizē apdullinoši izšāva. Jau ar pirmo zalvi smagie šāviņi trāpīja transportkuģiem, kas stāvēja piestātnē.

— Kapteiņa kungs! — Šūmanis priecīgi ziņoja. — Mani zēniņi šauj nek|ūdīgi.

Divi krievu tvaikoņi, bet tie bija tikko pirms kara uzbūvētie un par sardzes kuģiem pārkārtotie «Dežņovs» un «Revolucionārs», arī sāka šaut no saviem mazkalibra lielgabaliem. Vairāki šāviņi trāpīja «Admirāļa Sēra» bortā, taču, nespēdami iedragāt varenās, ieslīpās bruņas, atlēca no tām gluži kā rieksti.

Tālummēru un stereotālskata okulāros Bolhens un pārējie komandtelpā ieslēgušies virsnieki redzēja, kā «Admirāļa Sēra» šāviņi saplosīja abu krievu tvaikoņu sānus, kā pa izgrāvumiem sāka gāzties iekšā ūdens, kā pa klājiem skraidelēja cilvēki, pūlēdamies apdzēst ugunsgrēku. Pēc tam abi tvaikoņi paslēpās aiz blīva dūmu aizsega. Dūmi aizsedza arī lielāko daļu ostas, ko līnijkuģis tagad apšaudīja ar šrapneļiem. Sī vēja plucinātā aizkara aizsegā tvaikoņi devās prom uz Samoļotnajas līci,

— Pārtrauciet uguni, Sūmani! — Bolhens pavēlēja. — Laiks mums ir dārgāks par šiem graustiem. Vecākais virsniek! — viņš uzrunāja Bugu. — Pienākusi iks stunda! Laivas ūdenī! Desantu laivās!

«POLĀRĀ GALVASPILSĒTA» DOD PRETSPARU

— Tu, sakšu suns, ņem savu pīķi un gatavojies nāvei, ko pats sev piesauci.

Valters Skots. «Aivenho*.

Divdesmit piektā augusta naktī jūras operāciju štāba priekšniekam Diksonā Nikolajam Aleksandrovičam Jere-mejevam nenāca miegs. Jau otro dienu viņu mocīja smaga angīna. Viņš grozījās gultā, vairākas reizes cēlās augšā, skaloja kaklu, rija tabletes, uzdzerdams virsū pus-atdzisušu tēju no liela trumuļa. Pulksten piecos, galīgi nomocījies, viņš, aptinis ap kaklu siltu šalli, iededza kabinetā gaismu, apģērbās un piesēdās pie galda. Vakar

ap pusdienlaiku izkurinātā krāsns pa nakti bija atdzisusi, un istabā atkal bija auksts. «Ek, Arktika! Ir gan skarba zeme!» viņš nodomāja. «Ne jau velti angļi mēdz zoboties: «Pie mums ziemeļos ir lielisks klimats. Tikai laiks gan varēja pieturēties labāks.»» Šī paša klimata dēļ viņš netiek vaļā no angīnām — kā vienu izdziedē, tā otra klāt. Viņam iešāvās prātā augusta nogale Ļeņingradā: spuldžu gaismā slapjš, melns asfalts pēc tikko nolijuša, vēl vasarīgi silta lietus, bet uz tā gluži kā pielīmētas pirmās dzeltenās kļavu lapas. Un cik glezns šajā laikā ir Pavlovskas parks! Vai tiešām pa to tagad pastaigājas vācu virsnieki?! Tam taču nemaz negribas ticēt. Tad prātošanu pārtrauca nelaikā atskanējis tālruņa zvans.

— Klausos, — Jeremejevs, klausuli pacēlis, čukstus nosēca.

— No Zelaņijes raga saņemta radiogramma, — uztveršanas radiocentra seržants teica.

— Izlasiet!

— «Uzbrucis pretinieka kuģis. Degam, degam ... Daudz uguns,» — dežurants lasīja.

«Tātad sācies. Tagad katrā ziņā jāgaida viesi.» Jeremejevs nemaz nešaubījās, ka ienaidnieka reideris, kas uzradies Karas jūrā, katrā ziņā pamēģinās uzbrukt Diksonai. Būtu dīvaini, ja tas paietu garām tik gardam kumosam. Diksona sala un osta, kas atrodas vietā, kur krustojas polāras un upju komunikācijas no Barenca un Baltās jūras uz Tālajiem Austrumiem un caur lielo upju grīvām uz Centrālo Sibīriju, ieņēma īpašu vietu mūsu aizsardzībā. Jeremejevs itin labi zināja salas vēsturi. To atklāja 1875. gadā pazīstamais zviedru jūrnieks un dabas pētnieks Nordenšelds. Četrdesmit trīs gadus vecais jūrnieks ar nelielu zvejas šoneri «Preven» izbrauca caur Jugorskijšara šaurumu «ledus pagrabā», kā toreiz mēdza dēvēt Karas jūru, un aizkļuva līdz Jeņisejas grīvai. No turienes ar upju tvaikonīti viņš aizbrauca līdz Jeņiseiskai un jau pa sauszemi atgriezās mājās. Nordenšelds bija pirmais cilvēks, kam izdevās izbraukt no Atlantijas okeāna līdz Sibīrijas varenās upes grīvai pa jūrasceļu. Naudu viņa ekspedīcijai piešķīra zviedru bagātnieks Diksons. Viņa vārdā nosauca ostu, bet 1895. gadā arj Kuzkina salu pārdēvēja par Diksona salu. Nordenšelds uzskatīja Diksonu par labāko ostu visā Ziemeļsibīrijas piekrastē un paredzēja tai lielu nā-kotnļ navigācijā. «Esmu pārliecināts,» viņš rakstīja, «ka pienāks diena, kad Diksonas ostā uzcels lielas noliktavas

un tajā pastāvīgi dzīvos cilvēki. Pagaidām tā ir neapdzīvota sala. Tajā brīdī, kad ieradāmies mēs, tur sastapām sešus savvaļas briežus un redzējām vairākus baltos lāčus.»

Nordenšelda pareģojums ir pilnīgi piepildījies. Kopš Ziemeļu jūrasceļa apgūšanas sākumiem uz salas un ostā izvērsās liela mēroga celtniecība. Plašajā, labi apsargātajā līcī salas austrumu pusē izbūvēja modernu ostu ar kuģu noenkurošanās vietām, piestātnes ar celtņiem, neskaitāmas noliktavas kuģu bunkurošanai, uzcēla spēcīgas uztveres un pārraides radiostacijas, kā arī veselu kompleksu administratīvo un dzīvojamo māju. Zinātniskiem novērojumiem, sinoptisku karšu un ledus stāvokļa prognožu sastādīšanai uz salas uzcēla lielu meteoroloģisko staciju, hidroloģisko, bioloģisko, magnetoloģisko un hidrogrāfisko izmēģināšanas staciju. Tajās strādāja jauni, bet vēlāk visā pasaulē pazīstami polārpētnieki — Somovs, Dralkins, Frolovs un citi. Kopš kara sākuma uz salas atradās Arktikas Rietumu rajona jūras operāciju štābs. Lielā siltumnīcā elektrisko spuldžu gaismā brieda puķu-kāposti un galviņu kāposti, gurķi, tomāti, redīsi. Tie nonāca uz polārpētnieku galda un pilnīgi novērsa saslimšanu ar skorbutu. Diksonas sagrābšana un sagraušana varēja nopietni iedragāt vai pat uz ilgu laiku paralizēt karavānu un atsevišķu tvaikoņu kuģošanu pa Ziemeļu jūrasceļu. To paredzot, 1941. gada rudenī uz salas uzstādīja divas divliclga-balu baterijas: lauku haubiču bateriju iekšējo un ārējo reidu aizsargāšanai un simt trīsdesmit milimetru jūras lielgabalu bateriju. Taču pēc 1941. gada navigācijas izdarītais maldīgais un bīstamais secinājums, ka pretinieks arī turpmāk neuzdrošināsies iebrukt mūsu iekšējos polārajos ūdeņos, nodarīja savu ļaunumu. Pirms pašiem šeit aprakstītajiem notikumiem, kad ienaidnieka zemūdenes bija vairākkārt apšaudījušas Novaja Zemļas piekrasti, baterijas demontēja un nogādāja galvenajā piestātnē, lai ielādētu kuģī un nogādātu Belušjes līcī. Tiem pakaļ arī bija atbraucis «SK-19» — kādreizējais ledlauzējs tvaikonis «Dežņovs».

Līdz pat šim laikam, kaut ari jau ritēja kara otrais gads, Diksonā tika izsludinātas vienīgi mācību trauksmes. Te nebija pat aptumšošanas. Iedzīvotāji bija pārliecināti, ka šurp, tūkstošiem kilometru no aerodromiem, neviens ienaidnieka bumbvedējs nespēs atlidot. Viņi nezināja un arī nevarēja zināt, ka pirms mēneša Olgas līcī Spicberge-nas austrumos vācieši lielā slepenībā izmēģināja lidmašīnu

«Blohm und Vosz» apgādi ar degvielām tieši jūrā no «slaucamajām govīm» — speciāli izbūvētām zemūdenēm. Tiesa, šie mēģinājumi organizatorisku neizdarību dēj beidzās neveiksmīgi. Vēl jo vairāk — neviens no Diksona salas iedzīvotājiem nešaubījās, ka uz šejieni, uz ledus un miglu zemi, pretinieka kuģi neuzdrošināsies braukt.

Un tomēr, kad ap pulksten vieniem dienā uztveršanas centra radistu austiņās iepīkstējās «Sibirjakova» radista raidītie Morzes aparāta steidzīgie signāli «Redzu nezināmas piederības paligkreiseri», Diksona sagatavojās aizsardzībai. Sievietes un bērnus steidzīgi evakuēja uz mednieku mājām pie Lemberovas upes. Izveda arī banku dokumentus uri vērtības. Nodzēsa vadugunis un ugunsbojas. Visus salas un ostas iedzīvotājus apvienoja divās zemessargu vienībās. Tajās mobilizēja katru, kas spēja turēt ieročus: radiocentra, lidostas, medību stacijas, valsts bankas nodaļas un slimnīcas darbiniekus, arī tuvīno ziemošanas ap metņu medniekus.

Ar lielām grūtībām no liellaivas nocēla jau uzlādētās divas simt piecdesmit divu milimetru lauka haubices. Ap tām skraidīja un līkņāja apkalpes, cenzdamās, cik vien ātri iespējams, sagatavot tās kaujai turpat klajajā un šaušanai nepiemērotajā vietā. Bateriju komandēja garš vecākais leitnants ar lielu degunu. Viņa uzacis bija baltas un acis zilas, bet plaukstas, kas rēgojās laukā no šineļa īsajām piedurknēm, ļoti atgādināja zupas šķīvjus. Artilērista zobos, cits citu nomainīdami, allaž kūpēja resni mahorkas smēķi.

— Piespiež, brāļi slāvi, piespiež! — viņš jautri klaigāja, stumdams ar plecu smago lielgabalu, un viņa zilās acis draudēja aiz piepūles teju, teju izsprāgt no dobu-ļiem. — Viena pazīstama inteliģente mani mīļi dēvēja par «māju grāvēju». Tāpēc ņemsim un sadosim, kā nākas, arī fričiem, ja tie te parādīsies.

Pēc jūras operāciju štāba ieceres, Diksonu no jūras vajadzēja apsargāt ar trīscollīgajiem lielgabaliem apbruņotajam «Dežņovam». Pārējiem kuģiem, kas atradās Dik-sonā, pavēlēja doties uz Jeņisejas līci pie Gaļčihas. Taču pēkšņi, jau pēc aizbraukšanas, ieradās transportkuģis «Kara» ar divsimt piecdesmit tonnām amonāla un pietauvojās dienvidgala piestātnē, bet no Jeņisejas iebrauca tvaikonis «Revolucionārs». Abi kuģi bija apbruņoti ar mazka-libra lielgabaliem.

Pavēlniecībai šķita, ka viss iespējamais ir izdarīts un

osta ir gatava atvairīt ienaidnieka reidera uzbrukumu. Taču pagāja satraukuma pilna nakts, tad ne mazāk gara un satraukta diena, bet «Admirālis Sērs» nerādījās. «Kastītes», kas jau vakar aizlidoja vispirms uz iespējamo «Si-birjakova» bojāejas vietu, bet vēlāk devās meklēt ienaidnieka reideri, atgriezās, nekā neatradušas. Bija skaidrs, ka ienaidnieks ir paslēpies un gaida uzbrukumam izdevīgu brīdi.

Tikai 27. augustā pēc vieniem naktī, pusotras diennaktis pēc uzbrukuma «Sibirjakovam», novērotāji, kas atradās salas ziemeļaustrumu krastā, caur ne visai biezo miglu ieraudzīja tuvojamies milzīgo ienaidnieka kuģi. Rei-deris zagās lēnām, piesardzīgi lavierēdams un no sēkļiem baidīdamies. Tas devās uz Vegas šauruma pusi. Novērotāji, pavisam četri viri, no kuriem divi jau krietni gados, aizsteidzās turp, kur tuvojās kuģis. Paņēmuši uz pleciem smago «Maksima» ložmetēju un kastes ar lentēm, ik pa brīdim klupdami pret slidenajiem ciņiem vai iebrukdami irdenajā, saulē izčākstējušajā sniegā, viņi skrēja, lai pagūtu ieņemt krastā pozīciju un nejautu pretiniekam izsēdināt desantu.

Pats pēdējais skrēja slimnīcas saimniecības pārzinis Jakovs Ivanovičs. Viņš jau bija vecs vīrs, visā ciematā ievērojams ar to, ka, noceldams tālruņa klausuli, vienmēr sacīja: «Klausos jūs ar vislielāko uzmanību.» Tagad sviedri auma|ām tecēja no pieres acīs, viņš alpiem tvēra gaisu, bet sirds lēca kā negudra, un likās — tūlīt apstāsies.

— Es vairs nejaudāju, puiši, — viņš tikko dzirdami izdvesa un apstājies apsēdās turpat sniegā. — Jāatvelk elpa.

Apstājās arī pārējie. Piepeši pāri viņu galvām kaukdams pārlidoja smagais šāviņš. Nekā tāda visi četri agrāk nebija dzirdējuši. Visi instinktīvi nokrita zemē. Tālumā nodunēja sprādziens, spriežot pēc virziena, ienaidnieks apšaudīja ostu.

— Skriešus man pakaļ! — pieceldamies visā augumā, pavēlēja jauniņais novērotāju komandieris. — Atpūtīsimies viņsaulē «ar vislielāko uzmanību», Jakov Ivano-vič. — Taču Jakovs Ivanovičs ir nepakustējās — viņš bija miris.

Laikam fašisti bija nolēmuši vispirms nogremdēt kuģus, lai tie netraucētu izsēdināt desantu. Tāpēc sākumā tie pavērsa savu uguni tieši pret tvaikoņiem. Reidera smagie

šāviņi vieglītēm iedragāja «Dežņova» korpusu lejpus ūdenslīnijas, sasita abus četrdesmit piecu milimetru lielgabalus, «DŠK» ložmetēju un vienīgo trīsmetrīgo tālum-mēru. Dažās minūtēs uz kuģa nogalināja un ievainoja divdesmit septiņus cilvēkus. Ievainoja arī kapteiņa vecāko palīgu, kas aizvietoja komandieri. No tiltiņa viņš varēja skaidri saskatīt, kā no reidera bruņotajiem bortiem, nekā ļauna nenodarīdami, atlec «Dežņova» mazkalibra šāviņi, Ūdens pa izlauzumiem aumaļām gāzās kuģa tilpnēs. Tas sāka draudīgi svērties uz kreisajiem sāniem. Sājā mirkli no reida kutera uz sardzes kuģa klāja uzkāpa tā komandieris. Sis trīsdesmit gadus vecais švītīgais kapteiņleitnants, neiedomājams tīrībnieks un kašķis, bija ieradies uz «Dežņova» no «jūras mednieka».

— Kuģim jābūt tīram un jāsmaržo kā sievietes veļai, — viņš vienā laidā atkārtoja bocmanim.

Padrūmais, kumpais bocmanis, kas bija nobraukājis uz tirdzniecības kuģiem ne vienu vien gadu desmitu un pēc kara sākuma kļuvis par pirmās klases staršinu, disciplinēti klusēja. Taču viņa uzacis bija sarauktas un acis sērīgas. «Par sievietēm un veļu tev droši vien ir kāda no-jēga,» tajās varēja izlasīt. «Bet pasaki — ko darīt, kad noliktavās nav ne tikai cinka baltās krāsas, bet arī melnās lakas un aizsargkrāsas?»

Vēl vakar komandieris bija atstājis kuģi mirdzam un laistāmies, tajā valdīja tīrība un kārtība. Kā allaž, nokāpdams krastā, viņš bija pasmējies un piekodinājis vecākajam palīgam:

— Pilnā gaitā nedrāzties, uguni neatklāt.

Taču tagad bail bija uz «Dežņovu» pat paskatīties: lielgabali sadragāti, vaid ievainotie, visur deg. Pakaļgalā dega šāviņu kaste. Pie tās ar asinīm noplūdušu seju taustīdamies pierāpās tēmētājs Kacmanis. Viņš mēģināja pār-grūst kasti pāri bortam. Bet kuģa priekšgalā mūždien jautrais un bezbēdīgais dienvidnieks Gevorks Tonuncs, kas bija ievainots abās kājās, uz muguras gulēdams, ar pēdējiem spēkiem pasniedza artilēristam šāviņus.

— Aizdegt dūmķermeņus! — ar varītēm pārkliegdams troksni, pavēlēja koņiandieris. — Divdesmit grādu pa labi. Kurss — uz Samoļotnajas līci.

Kuģis ietinās biezos dūmos. To aizsegā, paglābies no ienaidnieka nāvējošajiem šāviņiem, «Dežņovs» aizbrauca aiz zemesraga un tur uzbrauca uz sēkļa.

Tūlīt pēc «Dežņova», izveicīgi manevrēdams un dūmu

aizsegā slēpdamies, savu sabojāto kuģi šurp atveda ari «Revolucionāra» komandieris. Tagad ostā bija palicis tikai tvaikonis «Kara». 5i «večukiņa» tilpnēs — tā savu kuģi dēvēja paši jūrnieki — atradās divsimt piecdesmit tonnu sprāgstvielu. Pietiktu ar vienu trāpījumu, lai amonāls no detonācijas uzsprāgtu un iznīcinātu ne tikai kuģi, bet arī ostu. Par laimi, līnijkuģis, kaudamies ar «Dežņovu» un «Revolucionāru», nepievērsa uzmanību «Karai». Tvaikonis stāvēja aiz piestātnes, dūmķermeņu melno kvēpu apņemts. Netālu plīstošo šāviņu šķembas gāztin gāzās uz kuģa, un tā vecais korpuss drebēja kā no pātagas cirtieniem. Tvaikoņa kapteinis nesatricināmā mierā tina smēķi pēc smēķa un klusēja. Būtu viņam teikšana, viņš jau sen pamēģinātu dūmu aizsegā aiziet uz Jeņisejas grīvu. Taču uz divkārt pa semaforu pieprasīto atjauju neviens neatbildēja. No nāves kapteinis nebaidījās. Vairāk par visu viņu biedēja iespēja, ka viņu varēs apvainot gļēvulībā un panikas celšanā.

Piepeši pa vēja dzenātā dūmu mākoņa spraugu kapteinis ieraudzīja izveicīgo reida kuteri, kas tuvojās «Karai». Straujā gaitā tas bezbailīgi joņoja cauri šāviņu šķembu kaucieniem. Uz kutera klāja stāvēja liela auguma vīrietis. Viņam ap kaklu bija aptīta šalle.

— Nudien pats štāba priekšnieks Jeremejevs būs pie mums ieradies, — kapteinis skaļi noteica.

Kad kuteris atradās kādus simt metrus no kuģa, Jere-mejevs aizsmakušā balsī nikni iekliedza megafonā:

— Ko stāvi kā mūjābelis? Vai nesajēdz, ka ar semaforu nedrīkst sazināties? Ašāk prom uz Jeņiseju!

5ajā mirklī no krasta uz ienaidnieka reideri izšāva simt piecdesmit divu milimetru haubice. «Admirāļa Sēra» liel-kalibru lielgabalu nepārtrauktajā grandoņā un eksplozi* jās, pret šobrīd vairs nesaredzamo «Dežņovu» un «Revolucionāru» raidīto šāviņu sprādzienos, jūrā krītošā ūdens rēkoņā, blīvajā, melnajā mākonī, kurā bija sajaukušies degošās solāreļļas, dūmķermeņu, uz Konusa salas liesmojošo ogļu noliktavu dūmi, — visā šajā drausmīgajā kaujas jūklī šis vientuļais haubices šāviens, šķiet, norībēja vientuļi un nedzirdami.

«Admirāļa Sēra» klājs aši pienāca pilns cilvēku. Skanēja strupas virsnieku pavēles, spalgi bocmaņa svilpieni, matrožu puszābaku papēžu klaudzieni. Saskaņā ar

«nolikumu par desanta izsēdināšanu» ūdenī nolaistajās laivās jau sakāpa pirmie desantnieki. Un pēkšņi visi, kas stāvēja uz tiltiņa un atradās kaujas komandpunktā, kā arī matroži, kas gaidīja kārtu, lai iekāptu laivās, aiz pārsteiguma satrūkās: pāri klājam, pretīgi kaukdams, pārlidoja un tālu jūrā nokrita krasta baterijas šāviņš. Pēc sprādziena spēka un ūdens staba augstuma bija noprotams, ka šāva lielkalibra lielgabals. Šāviens bija tik negaidīts, ka komandpunktā visi uz mirkli it kā sastinga.

Pirmais atguvās komandieris.

— Kas tas ir, Sūmani? — viņš noprasīja.

— Šķiet, ka sešcollīgas haubices šāviens.

— Sasodīts! — Bolhens izlamājās. — No kurienes te uzradies tāds lielgabals?

Pēc izlūkošanas ziņām, ko viņš bija saņēmis pirms operācijas sākšanas, Diksonā nekādu lielkalibra bateriju nebija. Taču sešcollīgās haubices šāviņi, kas tagad jau spraga tepat blakus, liecināja, ka tāda baterija ir. Sastapšanās ar to Bolhena plānos nemaz nebija paredzēta. Kamēr «Admirālis Sērs» šeit reidā manevrēs, desantu ar uguni atbalstīdams un gaidīdams to atgriežamies, šī baterija pagūs nodarīt kuģim nopietnus bojājumus, nemaz nerunājot par desanta kuteriem, kurus tā var nogremdēt, pirms tie pagūs piestāt krastā.

— Desantēšanu atlikt! — mirkli pasvārstījies, viņš pavēlēja. — Laivas uzcelt! Stūri pa labi! Lēnām uz priekšu!

Vajadzēja manevrēt, nevis stāvēt uz vietas, jo šāviņi sprāga aizvien tuvāk. Beidzot viens un pēc tam arī otrs trāpīja līnijkuģa pakaļgalā. No otra trāpījuma kuģis nodrebēja. Pakaļgala artilērijas plutonga virsnieks pa tālruni ziņoja, ka sagrauta tālummērīšanas iekārta un ko-mandpostenis un divi matroži smagi ievainoti.

Bolhens izlamājās. Palikt tepat šīs sazin kā uz Diksona salas nokļuvušās spēcīgās baterijas uguns lokā kļuva aizvien bīstamāk. Arī «Admirālis Sērs» palaida dūmu aizsegu, palielināja ātrumu un, braukdams gar salas dienvidu krastu, pazuda miglas saltajā blāķī, kas atkal bija nosedzis Karas jūru.

Lin tomēr Bolhenam nekādi negribējās aiziet no Dikso-nas bešā. Viņš saprafa, ka uzbrukums šim krieviem tik svarīgajam jūrasceļa mezglam un tā sagrāve ir pēdējā iespēja, kā godam izkulties no tās neveiksmju virtenes, kas vajāja «Admirāli Sēru» visā operācijas gaitā. Vajadzēja vēlreiz pamēģināt piekrāpt krievus un uzbrukt Diksonai

no otras puses. Sirds dziļumos Bolhens vēl cerēja, ka pēc viņu aiziešanas no ostas un ciemata krievi nospriedis, ka briesmas ir garām, ka reideris pavisam aizbraucis no Dik-sonas, un tā otrreizējā ierašanās agri no rīta būs liels pārsteigums. Tādēļ līnijkuģis gandrīz divas stundas braukāja Lāču salu rajonā. Sājā laikā tas apšaudīja mednieku apmetnes krastmalā, vairākas radiobākas, sagrāva miglas brīdinājumu staciju un tikai ap pulksten četriem no rīta sāka slepus lavīties uz austrumiem. Tagad «Admirāļa Sēra» šāviņi dragāja salas ziemeļu piekrasti. Tie sabojāja raidstaciju, aizdedzināja mucas ar solāreļļu, kālab viss ciemats ietinās blīvos, biezos dūmos. Taču, līdzko līnijkuģis parādījās šaurumā starp kontinentu un salu, nolādētā krasta baterija atkal sāka šaut.

Visapkārt vēl klājās smacīgi dūmi, kas oda pēc piroksi-līna. Liesmoja fugasu šāviņu aizdedzinātās koka ēkas. Kad līnijkuģis uzradās atkal, uz Konusa salas vēl bija dzirdami aizdedzināto solāreļļas mucu sprādzienu dārdi. Tagad tas strauji tuvojās no austrumu puses, apšaudīdams radiocentru, elektrostaciju un polārpētnieku dzīvojamās mājas Jaunajā Diksonā. No jūras visas šīs ēkas bija saredzamas gluži kā no īpaši iekārtota skatu torņa. Krastmalā atkal uzliesmoja ugunsgrēki. No lauka lielgabaliem ir grūti trāpīt kustīgā mērķī. Tādēļ baterijas komandieris vecākais leitnants Korņakovs, neuzticēdamies tēmētajam, pats ķērās pie grozāmā mehānisma kloķa un pats arī komandēja: «Uguni!»

Viņa baltās uzacis un skropstas bija vienos kvēpos, mahorkas smēķis, kas citreiz kūpēja bez mitas, bija nodzisis. Un vecākais leitnants atkal ieraudzīja panorāmas tīkla krustojumā, kā uz pretinieka klāja izsprāgst viņa raidītais šāviņš un uzšaujas augstas liesmu mēles.

— Trāpījām bandītam! — viņš priecīgi iesaucās. — Veicīgāk lādiņus, brāļi slāvi!

Pēc šī trāpījuma reideris pagriezās un atšaudīdamies pilnā gaitā devās prom atklātā jūrā.

Bija redzams, ka tagad tas jau aiziet pavisam, saprazdams, ka nekā cita nespēs izdarīt un ka par desanta izsē-dināšanu nevar būt ne runas.

Ap Korņakova lielgabaliem ātri vfen sapulcējās cilvēki. Vēl kūpēja haubiču pārkarsušie stobri, sniegā šņāca visapkārt izmētātās lādiņu vara čaulas, pats baterijas

komandieris nekādi nespēja satīt smēķi — tā drebēja viņa rokas —, bet iedzīvotāji tepat piestātnes malā jau pa kārtai svieda gaisā artilēristus.

— Pietiek, brāļi slāvi, — Korņakovs žēlabaini lūdzās. — Ka zābaki neiekrīt ūdenī. Jauni vēl, tikko dabūju.

— Iesim prom, Buga, — Bolhens sacīja vecākajam virsniekam. — Šoreiz pārsteigt neizdevās. Kurss — ziemeļrietumi uz 2elaņijes ragu. Un ataiciniet pie manis šifrētāju.

— Klausos. Signalizētāji redzējuši krastā bruņotu cilvēku pulkus, — viņš piebilda. — Laikam arī tur krievi sagatavojušies aizsardzībai.

— Nebūtu šīs nekrietnās baterijas, šaubos, vai viņi spētu noturēties pret mūsu desantu, — sarunā iejaucās oberleitnants Starzinskis. No viņa arī tagad oda pēc smaržām. Bolhens pazina šo aromātu — mazliet rūgtenās franču smaržas «Sārms» — Jutās mīļākās smaržas. L^z Starzinska sejas varēja saskatīt slikti noslaucītā krēma pēdas. Uzacis bija rūpīgi izskūtas.

— Nesāksim, kungi, zīlēt, — Bolhens, nicīgi saviebies, teica. Viņš vēl nodomāja, cik dīvaini var vienā cilvēkā apvienoties dažādas īpašības. — īstenība ir un paliek īstenība. Un mums jārēķinās tikai ar to.

Tepat kaujas komandtiltiņā viņš uzrakstīja īsu radio-graminu Snīvindam: «Diksona apšaudīta. Vajadzīga lidmašīna, degviela. Turpinām darboties uz Sibīrijas jūrasceļiem.»

Uz tiltiņa, no aukstā vēja salīgi tīstīdamies suņādu kažokos, pusbalsī sarunājās sardzes signalizētāji.

— Kaut nu drīzāk beigtos šitais preteklīgais arktiskais brauciens, — sūrojās pavisam jauniņš signalizētājs. — Brīnos, kā krievu lidmašīnas mūs vēl nav nogremdējušas. Man tā vien rādās, ka tās teju, teju parādīsies no mākoņiem.

— Tagad es saprotu, kāpēc tu ik pa mirklim lūdzies uz galjonu, — drūmi pazobojās otrs, kas bija krietni vecāks un nomāktu seju. — Tas tev no bailēm. Tik un tā būs vien jābaro haizivis, kā to dara mani draugi uz «Bismarka». Vai nu drusku agrāk, vai vēlāk.

— Nepļāpāt! Uzmaniet savus sektorus! — sardzes virsnieks uzsauca.

Dienā, kad reideris apmeta loku ap Novaja Zemļas zie-

me|u galu un radiopārtveršanas dienests tvarstīja ēterā Zelaņijes raga satrauktos vaicājumus Diksonai: «Kas noticis? Ziņojiet par stāvokli!» — pienāca Ziemeļjūras admirāļa radiogramma. Šnlvinds ziņoja: «Ziemeļnorvēģijā

pasludināts draudīgs stāvoklis, jo krasta tuvumā parādījušies lieli pretinieka kuģi. Turpiniet operāciju, pastipriniet novērošanu, pārtrauciet jebkādus radiosakarus.»

Arī bez admirā|a atgādinājuma Bolhens saprata, ka patlaban viņam jāiztiek bez radiosakariem. Viens neuzmanīgs raidījums, un pretinieks tūdaļ nopeilēs viņa atrašanās vietu un pēc tam dos arī triecienu. Un tajā pašā laikā tieši tagad viņam vajadzēja dabūt sakarus ar pavēlniecību, lai saskaņotu turpmākos plānus. Bolhens uzskatīja, ka operācijas turpināšanai Karas un Barenca jūrā tagad vairs nav jēgas un tas ir bīstami. Viņiem jādabū jauna lidmašīna un degviela. Arī trīs zemūdenes, kas uzturas turpat tuvumā izlūkošanai un uzbrukumiem pretinieka kuģiem, jāpakļauj tieši viņam. Neņemot vērā šos nosacījumus, kā to pierādījušas visas iepriekšējās dienas, viņam nav nekādas jēgas šeit uzturēties. Palīdzēt «Admirālim Sēram» tā sarunās ar štābu, kas atradās Bergenā, spēja tikai starpniece zemūdene «V-455», ar kuru tieši šodien ap pusdienlaiku bija ieplānota sastapšanās.

Divdesmit astotā augusta dienā līnijkuģis sasniedza noteikto satikšanās vietu simt piecdesmit jūdžu attālumā no Zelaņijes raga un sāka pacietīgi gaidīt. Jūras pulkstenis, ko viņš bija saņēmis kā balvu, vēl dienēdams uz «Prinča Eižena», rādīja tieši sešpadsmit. Signalizētāji vai urbās ar acīm apvārsnī, taču «V-455», ko komandēja nelabojamais brunču mednieks un «vīru bieds» Princhorns, aizvien vēl nerādījās.

Uz zemūdenes «V-455» komandtiltiņa stāvēja jūras karaskolas saīsinātā kursa absolvents jaunākais virsnieks Vildhāgens un spēcīgā Ceisa binoklī vērīgi pārlūkoja apvārsni. Jūrā joprojām nekā neredzēja. Tikai noslēpumaini mirgu|oja saules atspulgos apbrīnojami dzidrais, zaļgani zilais ūdens aiz borta, un zieme|u pusē zaigoja milzu le-duskalns.

Jau vairākas dienas zemūdene, nostāvējusi divas dienas slepenajā bāzē Nagurska līcī Franča Jozefa zemē, nodarbojās ar ledus izlūkošanu austrumos no Novaja Zeinļas, apšaudīja krievu polārās stacijas un tagad gaidīja iepriekš noteiktajā vietā «randiņu» ar «kabatas» līnijkuģi «Admi-

rālis Sērs», lai nodotu ziņas par ledus stāvokli un dabūtu tam sakarus ar Ziemeļjūras admirāli. Pašam reiderim pēc uzbrukuma Diksonai bija uz visstingrāko aizliegts sākt radiosarunas, lai saglabātu slepenībā tā atrašanās vietu. Satikšanās bija paredzēta ap pusdienlaiku. Taču dīvaini bija tas, ka pēc noteiktā laika jau bija apritējušas vairāk nekā trīs stundas, bet «Admirālis Sērs» vēl nerādījās.

Vildhāgens nezināja, ka zemūdenes stūrmanis bija ap-lam aprēķinājis sastapšanās vietu un «V-455» atradās krietni uz dienvidiem no vajadzīgā punkta.

Tūlīt pēc pusdienām signalizētājs pamanīja pie apvāršņa kuģa siluetu, kas ātrā gaitā devās uz rietumiem. Taču komandieris, pirms kāda laika saņēmis no Bergenas brīdinājumu, ka šajā rajonā var uzrasties amerikāņu kreiseris, sajauca «Admirāli Sēru», kas steidzās uz satikšanās vietu, ar «Taskalūsu» un paziņoja Ziemeļjūras admirālim par redzēto kreiseri. Kuģi pagāja viens otram garām.

Pirms pusotra mēneša viņu zemūdene, kas arī piedalījās karavānas «PQ-17» slepkavošanā, bija izcēlusies? pirmā atkal saskārusies ar to un pēc tam nogremdējusi divus pašus jaunākos transportkuģus — bezpalīdzīgos «Christopher Newport» un «John Whiterspoon» ar septiņi tūkstoši tonnu lielu kravnesību.

Vildhāgenam patika zemūdenes komandieris kapteiņleitnants Princhorns. Tas bija tikai trešais patstāvīgais komandiera kaujas brauciens. Viņš bija nepacietīgs, pēc Vildliāgena un pārējo virsnieku domām, viņam reizēm pietrūka apķērības un piesardzības, kas iemantojama laika gaitā, taču komanda izturējās pret viņu labi un cienīja par drosmi, neatlaidību un jautro dabu.

Pēdējos mēnešos vācu zemūdens flote pēkšņi sāka ciest lielus zaudējumus. Daudzas pieredzējušu komandieru vadītas zemūdenes palika uz mūžiem guļam Atlantijas okeānā dziļumos. Zemūdens karaspēka pavēlnieka lieladmi-rāļa Dēnica štābā Karlevelā — mazā kūrortciematā netālu no Loriānas, Francijas rietumu piekrastē, — lauzīja galvu par zemūdeņu pēkšņās bojāejas cēloņiem. Dēnicu jo sevišķi satrauca triju zemūdeņu vienlaicīga bojāeja vienā un tajā pašā B^skajas līča rajonā. Tās atgriezās mājup no uzdevuma, šķiet, atradās jau pilnīgā drošībā, un piepeši ar tām pārtrūka jebkādi sakari. Lieladmirālim radās aizdomas, ka tur darbojas īpašs angļu ierīkots slazds, ko veido pretzemūdeņu kuģi. Štābā vēl nezināja, ka uz angļu lidmašīnām parādījies jauns draudīgs ierocis — radiolokācijas iekārta «Roterdama». Nebija par tām pat nojausmas arī Gaisa karaspēka galvenajā štābā Romin-tenā. Iekārtas darbojās deviņu centimetru viļņu diapazonā. Vācu speciālisti bija pārliecināti, ka diapazoni, kas īsāki par divdesmit centimetriem, ir tehniski pilnīgi nederīgi. Jaunie angļu radari konstatēja zemūdenes atrašanās vietu daudz precīzāk, no daudz lielāka attāluma un — neatkarīgi no diennakts laika un redzamības — agrāk, nekā pretinieks pamanīja lidmašīnas. «Libereiteri» un «sander-iendi» metās uzbrukumā, vēl atrazdamies tūkstoš vai divtūkstoš metru attāluma no zemūdenes, kas bija uznirusi, lai pielādētu akumulatorus. Tā uzskatīja, ka atrodas drošībā. Ekipāža aiz tiltiņa margām pa kārtai smēķēja un baudīja svaigu gaisu. Ritmiski klaudzēja dīzeļi. Caur atvērtajām šķērssienām un klinketiem traucās piespiedu ventilācijas radīts caurvējš. Pēkšņi tiltiņu apgaismoja prožektors. Un tūlīt pat no debesīm sāka gāzties bumbas un torpēdas.

Tikai jūlijā vāciešiem izdevās radīt primitīvu ierīci <r/We-tox». Tā ļāva noteikt mirkli, kad pretinieks pamanījis zemūdeni. Šāda ierīce, kas atgādināja senlaicīgu peļu slazdu, tika uzstādīta arī uz «V-455».

Zemūdeņu komandieru vairs nepietika. Lai papildinātu viņu rindas, Loriānā pilnā sparā darbojās īpaši kursi. Pirms četriem mēnešiem tos bija beidzis arī Princnorns.

— Iegaumējiet, fenrih, — viņš bija tikko teicis un tad nokāpis lejā izdzert glāzi groka. — Ir trīs ļaužu kategorijas — dzīvie, mirušie un tie, kas izbraukuši jūrā. Jūsu ziņā atrodas mūsu iespēja pāriet citā kategorijā.

Vildhāgens pacentās atcerēties šo aforismu, kas viņam šķita tik dziļdomīgs, lai vēlāk, pēc sardzes, ierakstītu to savā kladē. Tāpat kā daudzi citi viņu zemūdenes virsnieki un matroži, viņš rakstīja dienasgrāmatu. Un kāpēc lai to nedarītu? Brīvā laika bija papilnam. Toties vēlāk, pēc uzvaras, viņš varēs ģimenes un draugu lokā lasīt dramatisma un saspringuma pilnās lappuses. Kas zina, varbūt tās ieinteresēs arī kādu izdevēju ...

Kapteiņleitnants Princhorns ir izveicīgs, pamaza auguma vīrs ar ugunīgi rudiem matiem. Uz zemūdenes tikai viņš un vecākais palīgs neaudzē bārdu un skujas. Viņam ir mazas ačeles un Ūsiņas — tādas kā Hitleram. Par spīti savai neizskatīgajai ārienei, viņam ir lieli panākumi sieviešu vidū. Tikai viņas pašas var pateikt, ar ko pievilina šis mazā auguma rudais un nekaunīgais zemūdenes jūrnieks. Loriānā viņam allaž radās visādas nepatikšanas ar greizsirdīgajiem vīriem un pielūdzējiem. Runāja, ka viņu pat gribējuši nošaut. Pats «papus» Dēnics nav pret viņu vienaldzīgs. Viņš vienmēr izvirza Princhornu par viņa neatlaidību mērķa meklēšanā kā paraugu citiem virsniekiem. Komandieris kopkajītē stāstīja par savu pēdējo tikšanos ar lieladmirāli pirms zemūdenes izbraukšanas uz Ziemeļnorvēģijas ūdeņiem.

— Ko tu, Franci, vēlētos man lūgt? — Dēnics jautājis.

— Lūdzu norīkot mani uz pašu pirmo profesora Valtera zemūdeni.

Jau pašā kara sākumā Vācijas zemūdeņu jūrnieku vidū klīda valodas par pilnīgi oriģinālu dzinēju, kurš solīja veselu apvērsumu un kuru konstruktors Valters bija paredzējis zemūdenēm. Jaunos zemūdens kuģus vajadzēja apgādāt ar tvaika un gāzes turbīnu, kuras jauda sasniedz piecsimt zirgspēku un kura spēj nodrošināt zem ūdens divdesmit četrus mezglus lielu ātrumu. Taču līdz pat kara beigām tās nepaspēja ielaist sērijveida būvēšanā.

— Labi, esmu ar mieru, — brīdi padomājis, Dēnics atbildējis. — Tikai ņem vērā: ja ar tevi kas notiks un mēs viņsaulē satiksimies, tu man dabūsi atbildēt par visu!

Arī šo «papus» izteicienu Vildhāgens rūpīgi ierakstīja savā kladē.

Par vecāko virsnieku uz zemūdenes dienēja leitnants fon Voičenkovskis-Emdens. Fenrihs neieredzēja viņu ne acu galā. Viņš bija augstprātīgs un dzēlīgs, jo viņa tēvs Pirmā pasaules kara laikā bija izdaudzinātā komerciālā reidera <rEtnden» kapteinis, un viņu ģimenei tika atļauts pievienot savam uzvārdam otru vārdu — Emdens. Leitnanta plānās lūpas ar nolaidenajiem kaktiņiem piešķīra viņa kalsnajai sejai pastāvīgu nievājošu izteiksmi. Patlaban viņš stāvēja zemāk par Vildhāgenu un limuzīnā smēķēja. Pa trapu ašiem soļiem uzkāpa komandieris.

— Kas jauns, palīg? — viņš noprasīja.

— Tikai zvērisks aukstums un periodiskas sniega gāz-mas, nekā cita nav.

— Kur tas varēja pazust, tas sātana «Admirālis Sērs»? — komandieris domīgi novilka. — Un cik ilgi mums vēl vajadzēs te nīkt? Ejiet lejā, Paul, — viņš teica vecākajam palīgam. — Divatā te nav ko salt.

Princhorns sabozās negantajā vējā, uzmauca dziļāk cepuri, pacēla mēteļa kažokādas apkakli un nodrebinājās:

— Br-r-r.., Kaut tie zilām ugunīm sadegtu, šie pretek-

līgie Ziemeli. Vai atceraties, fenrih, kā medījām zaķus pie Amerikas krastiem? — viņš sapņaini noteica. — Tur nu gan bija īsta Eldorado! Silta jūra, glāstošs vējš un melnais tūkstotis visādu tvaikoņu, kas brauc ar ieslēgtām ugunim kā uz paradi. Tagad tas viss šķiet kā brīnišķīgs sapnis.

— Pat Hornas rags, šis suniskā laika rags, tagad nemaz neliekas tik slikts, — Vildhāgens piekrita komandierim.

— Pieņemsim, ka toreiz, kad mēs braucām tam garām, tas bija vismaz duci suņu vērts, — kapteiņleitnants iesmējās. — Cik atceros, jūs, fenrih, toreiz apvēmāt visu tiltiņu.

Vildhāgens neatbildēja, viņš pabeidza ierakstu sardzes žurnālā: «16^05. Dienvidrietumu vējš. Jūrā 4 balles. Redzamība laba. Braucam ar vienu dzinēju lēnā gaitā. Uz borta ...»

Piepeši atskanēja signalizētāja satraukta balss:

— Tieši pret priekšgalu, kurss nulle, distance sešdesmit kabeļtauvu, zemūdenes tiltiņš!

Princhorns pacēla binokli pie acīm. Jā, signalizētājs nebija kļūdījies — priekšā bija redzams zemūdenes tiltiņš. Vācu zemūdeņu šajā rajonā nebija. Tātad tas ir pretinieks.

— Steidzīgi ienirt! — viņš pavēlēja.

Divdesmit sekundes — lai cilvēki gluži kā bumbiņas sabirtu centrālajā postenī un noslēgtu tiltiņa lūkas, mirklis — lai atvērtu kingstonus un ventilācijas vārstuļus. Zemūdene strauji slīdēja dziļumā.

«DEBESU KARALIS» PRATINĀŠANĀ

Sekunde — sprādziens,

Nāve — viens mirklis,

Un liesmu stabs,

Bet debess elsās

Zvaigzni pēc zvaigznes šķiež.

N. Smitjko

Vēl tikai tuvojās augusta beigas, bet Kolas pussalā jau bija iestājies agrs rudens ar slapjdraņķiem un miglām, drēgniem vējiem, kas nesa sev līdzi saaukstēšanos un lietavas. Tikai retu nakti uznāca sals, un tad no rītiem

peļķēs skanīgi lūza ledus, bija viegli elpot un tīkami soļot uz lidotāju ēdnīcu pa ciemata vēl tumšo un tukšo ielu. Taču visbiežāk gāza lietus, gluži kā debesis atdotu atpakaļ zemei visas atraitņu un māšu asaras, kas izlietas pēdējā gadā.

Lietos izšķīdušajā, ar miklas miglas plēvi piesegtajā lidlaukā Vajengā kaujas gatavībā stāvēja seši iznīcinātāji «Jak-1». Tiem vajadzēja pavadīt līdz Kirkenēsai un atpakaļ triecienlidmašīnu «11-2» grupu. Pavadītāju grupu komandēja eskadriļas komandieris kapteinis Sokolovs. Gaidīdami, kad iestāsies labāks laiks, lidotāji «dauzīja āzi», bez mitas pīpēja un atcerējās, ko nu kurš pieredzējis. Zemnīcā bija karsts un pilns dūmu. Tepat, neveikli atkrituši uz šauriem koka soliem, par spīti troksnim un smacīgajam gaisam, saldi gulēja divi seržanti. Kā jau tas neērtā guļvietā allaž gadās, viņi laikam redzēja tīkamus sapņus, jo abu jauniņajās, pret elektrisko spuldzi pavērstajās sejās rotājās smaids.

Kapteinis Sokolovs, kas tikai nesen bija atgādājis no Fērbenksas «Katalīnu» piecnieku, spēlē un sarunās nepiedalījās, bet, gandrīz vai pieplacis pie reproduktora, kas karājās pie sienas, klausījās mūzikā. Mazliet sēcošā vīrieša balss dziedāja tango «Papirosa dūms»:

.._. Kā dūmu mākulītis

Tā paiet laime garām ...

Si plate viņu mājās bija pati mīļākā. Jo sevišķi labprāt to klausījās māte un Maša, vecākā māsa. Viņa bija sentimentāla. Kad patafons spēlēja «Papirosa dūmu», māsas lielajās acīs allaž sariesās asaras. Tieši šim tango skanot, viņam atnāca pakaļ un aizveda uz miliciju. Sokolovs, atcerēdamies, kā tas notika, pasmaidīja. Viņus, kādus divdesmit septītās klases zēnus un meitenes, aizveda no stundām uz vietējo ceptuvi. Viņiem bija jāpalīdz izpildīt steidzams uzdevums — jāsaliek lielās kartona kārbās īpašas šķirnes sausiņi, kas bija paredzēti sūtīšanai uz Tālajiem Austrumiem. Tas bija vienmuļš un garlaicīgs darbs. Un tad viņš kopā ar draugiem nolēma joka pēc uzrakstīt dažu kārbu iekšpņsē ar drukātiem burtiem: «Saindēts». Par to viņus gandrīz vai izmeta no skolas.

Pēc tam Sokolovs sāka domāt par Greisu. Viņš nemaz nebija ne iedomājies, ka viņa vīrišķi raupjajā un prozaiskajā sirdī atradīsies vietiņa arī tādām — bet tagad viņš par to nemaz vairs nešaubījās — lielām jūtām. Tagad viņi

tikās reti. Greisai nebija pat caurlaides uz Vajengu, un, aizkūlusies līdz tai ar nejauši pagadījušos kuterīti, viņa gaidīja Sokolovu komandantūras mājiņā. Reizēm atgriezās Murmanskā, tā arī viņu nesastapusi.

— Slikts, Serjoža, — viņa bija teikusi, pēdējo reizi tiekoties, un viņas parasti dzīvās, mirdzošās acis bija ļoti skumjas. — Es tevi tik reti redzu. Tu mani aizmirsīsi.

— Itin nekad, — Sokolovs viņu mierināja. — Viss nokārtosies, Grī. Ja jau tevi vēl nav atsaukuši atpakaļ, tātad viss būs labi. Ali right.

— Ali right, — viņa atkārtoja un pasmaidīja.

Blakus ska|i sarunājās divi tehniķi un traucēja domāšanu.

— Vari iedomāties, redzēju dīvainu sapni, — viens stāstīja. — It kā es eju no rīta pie lidmašīnas, noņēmu pārsegu, skatos — lidotāja vietā guļ kāds cilvēks. Paskatos vērīgāk — tas taču mūsu matemātikas skolotājs Gu-rijs Pavlovičs. Starp citu, es viņu ciest nevarēju. Un viņš mani tāpat. Vai nav interesanti?

— Pat ļoti, — otrs piekrita. — Aizraujoši. Bet vel interesantāk būtu zināt, kāpēc sabiedrotie joprojām neatklāj otro fronti. Vai tas tev sapņos nerādās?

Kā jau tas vienmēr bija draņķīgā laikā, arī patlaban ļoti sāpēja un sūrstēja rēta uz kreisā vaiga. Sokolovs to vairākkārt pamasēja ar pirkstiem. Greisa to darīja maigāk un tīkamāk. Un sāpe it kā pieklusa. Rētu viņš bija iemantojis pirms kādiem pieciem mēnešiem, kad ar savu «jaku» bija nogāzis vācu divmotoru iznīcinātāju «Me-110». Ienaidnieka lidmašīna sāka gāzties zemē, bet arī viņa lidmašīna tika sašauta, un tāpēc vajadzēja nolaisties uz aizsaluša ezera. Viņš bija tikko paguvis nobremzēt un noslāpēt dzinēju, kad ieraudzīja, ka turpat blakus ir nosēdies arī «Meseršmits-110». Un tajā pašā mirklī divi vācu lidotāji, kliegdami: «Krievs, padodies!» — devās uz viņa pusi. Vienu palaimējās nošaut, bet otrs, milzīgs tēvainis, metās viņam virsū ar somu dunci. Vācietis arī pāršķēla viņam vaigu un izsita zobus. Līdz pat šim brīdim Sokolovs atceras vācieša skatienu, kad viņi abi, cīniņā zaudējuši spēkus un aizelsušies, nespēdami vairs pakustēties, gulēja pāris metru viens no otra, vērīgi uzmanīdami savu pretinieku. Viņam toreiz uzsmaidīja laime, un ar pēdējo lodi, kas vēl bija pistolē, viņš pieveica fašistu ...

Ap pusdienlaiku redzamība uzlabojās — un pulka komandieris atļāva lidot. Bumbvedēji jau bija gaisā. Lejā,

zem «jaku» spārniem, pazibēja šauriem, gariem līčiem sa-šķēpelētie Kolas pussalas klinšainie krasti. Uz mirkli parādījās traleris, kas steidzās nokļūt no Ribačijas pussalas līdz kontinentam, Varangeras fjordā pārbijies metās tuvāk krastam zvejnieku seiners, un tad visapkārt blāvi spīguļoja tikai Barenca jūras saltie ūdeņi.

Maršruts bija pazīstams, jau vairākkārt pa to lidots. Kursu uz Kirkenēsas aerodromu viņi uzņēma precīzi — kad izlauzās cauri zemajiem mākoņiem, līdz tam bija atlikuši kādi desmit kilometri. Lidlaukā stāvēja gara «Junkersu-88» rinda un savs desmits «Meseršmitu-110». Par spīti negantajai zenītlielgabalu ugunij, lidmašīnām izdevās veiksmīgi nomest bumbas — lejā uzliesmoja ugunsgrēki, un viss ietinās dūmos. Atceļā viņi ielūkojās arī Majastalas lidlaukā. Ieraudzīja nenomaskētus piķējošos bumbvedējus «Ju-87», taču nebija vairs bumbu.

Virs Kolas pussalas «Iļjušini» visi bariņā patencināja par pavadīšanu un pagriezās uz savu pusi. Arī «Jakov-jevu» sešnieks aizsteidzās mājup. Nupat arī bija pienācis laiks palūkoties apkārt un sēsties zemē. Un tad Sokolovs pēkšņi ieraudzīja trasējošo ložu ugunīgos punktiņus, tās gluži kā zibeņi graizīja drūmās, apmākušās debesis, sadzirdēja arī mazkalibra lielgabalu biežo un strupo klabināšanu. Virs viņu lidlauka pie Vajengas notika gaisa kauja.

— Uzmanību! Uzmanību visiem! Uzbrūkam pāros no mākoņiem! — viņš pavēlēja.

Sokolova un viņa pārinieka lidmašīnas uzšāvās stāvus gaisā. Tagad Sokolovs varēja skaidri pārredzēt visu kaujas gaitu. Mūsu lidotāji, bet viņu bija mazāk, riņķoja pa noslēgtu loku, izdarīdami kaujas pagriezienus un atvairīdami ienaidnieka triecienus. Vācieši pa pāriem piķēja uz viņiem no augšas. Viņu, šo dzeltenpurnaino «meseru» ar melnajiem krustiem uz spārniem, bija ne mazāk par četrdesmit. Nezin kā te bija nokļuvušas arī četras «aerokob-ras» no pirmās gvardes aviodivīzijas. Bet kas tad tas? Pirmajā mirklī aiz pārsteiguma un prieka Sokolovam pat šķita, ka viņam tikai parēgojies: starp ienaidnieka lidmašīnām viņš ieraudzīja gareniskām, baltām svītrām izkrāsoto «Me-109»*

Vai patiešām arī «svītrainais» ir te? Tādai veiksmei negribējās ne ticēt. Jau vairākkārt viņš bija lūdzis pulka komandierim atļauju iziet kaujā pret izdaudzināto vāciešu gaisa asu Leopoldu Milleru. Taču ik reizi komandieris, at-

saukdamies uz flotes pavēlnieka aizliegumu, neļāva viņam to darīt. Savukārt vācietis uzvedās aizvien nekaunīgāk — uz vimpeļiem, ko Millers nometa virs aerodroma, bija rakstīts, ka krievi ir gļēvi un neprot karot. Un nu šāda

sastapšanās.

Millera lidmašīna, panākusi «aerokobru», gatavojās to notriekt. Vēl mirklis — un Sokolovs ieraudzīja, kā no mūsu iznīcinātāja labā spārna sāk velties dūmi. Tieši šajā mirklī viņš ar savu «jaku» no augšas metās virsū «svītrainajam». Uzbrukdams Milleram no augšas un mugurpuses, Sokolovs cerēja, ka izdosies to pārsteigt un ietriekt viņa lidmašīnā nesen uzstādītā Berezina sistēmas lielka-libra ložmetēja kārtu. Taču pieredzējušais «svītrainais» veikli izmanevrēja, izvairījās no trieciena un tagad pats metās pretuzbrukumos.

— Divi sešpadsmit, tev astē «mesers»! — Sokolovs austiņās izdzirda pulka komandiera satraukto balsi. Viņš krasi parāva savu lidmašīnu uz augšu, lai tiktu vaļā no bīstamā ienaidnieka, un tūdaļ ieraudzīja, kā gara trasējošo ložu kārta aizjoņo gar pašu bruņujumtu.

«Labi šauj, riebeklis tāds!» Sokolovs paguva nodomāt. «Būtu kārta trāpījusi centimetru desmit zemāk — visam jau būtu gals.»

Bija pienācis pats kulminācijas brīdis. Tieši patlaban, divkaujā ar šo fašistisko asu, viņam jāliek lietā visa sava izturība un reaģēšanas ātrums. Tieši šīs īpašības kopā ar trāpīgo šaušanu bija viņa kā gaisa cīnītāja galvenā vērtība. Vispirms vajadzēja izvilināt Milleru laukā no kaujas biežņas un jucekļa, kur cīniņa iznākumu varēja ietekmēt visādas nejaušības. Tas izdevās. Tagad viņi cīnījās nostāk un augstāk par pārējiem. Viņi te dzinās viens otram pakaļ, gāzdami pretiniekam virsū lielgabalu un ložmetēju uguni, te drāzās stāvus gaisā, te mežonīgā ātrumā, tā, ka uz mirkli pat zuda samaņa, piķēja lejup. Sokolovam deniņos drudžaini pulsēja asinis, sviedri tecēja acīs. Vēl nekad viņš nebija pieredzējis tik drausmīgi smagu kauju un mūžam to atcerēsies visos sīkumos. «Svītrainais» cīnījās meistarīgi. Tā vien šķita, ka lodes viņu nespēj skart. Jau divas reizes viņa īsās un precīzās kārtas pāršķēla bruņujumtu bīstamā atstatumā no Sokolova galvas. Taču abas reizes pagāja secen. Šodien vismaz jau trešo reizi viņš bija atradies par matu no nāves. Tomēr, kā rādās, atkal palaimējies. It kā viņam kāds būtu piebūris veiksmi šajā kaujā. Un tomēr Sokolovam šķita, ka Millers mazliet

plātās ar savu drosmi, biežāk, nekā to prasa divkaujas loģika, cenšas triekties ienaidniekam tieši pierē. Nav divu domu, ka tā viņš mēģina apstulbināt pretinieku, nobiedēt to, piespiest zaudēt pašsavaldīšanos.

Tikai uz kādu mirkli viņi pašķīra viens otram ceļu, tad atkal metās purnu pret purnu. Tagad viņi ar pilniem apgriezieniem joņoja viens otram pretim, it kā steigdamies sasisties ar pierēm. Re, «meseršmits» jau pavisam tuvu. Skaidri saredzama vācu lidotāja saspringtā seja, melnie krusti uz spārniem. Vēl mirklis — un būs par vēlu, lai pagūtu nogriezties sāņus. Sokolovs aplaizīja apkaltušās lūpas un, gaidīdams triecienu, instinktīvi ierāva galvu plecos. Un tad piepeši pamanīja, ka Millera lidmašīna strauji, virs pašas viņa galvas, šaujas augšup. Uz sekundes simtdaļu «meseršmita» dzeltenais vēders aizklāja visu tēmēkļa krustojumu, un Sokolovs izšāva garu kārtu. No Millera lidmašīnas izlauzās liesmas. Pirmajā mirklī viņš nenoticēja savām acīm un niknumā vēl un vēlreiz nospieda sprūdu. Vēja uzpūstās liesmas auga augumā. Un tad viņš noticēja un, smakdams aiz prieka, iekliedzās: «Deg, riebeklis tāds!» Tikai tagad Sokolovs ieraudzīja, ka izbeigusies munīcija, bet degvielu kontroles šautra sastingusi pie pašas nulles. Bija neizsakāmi žēl, ka viņam tā arī neizdevās pieveikt ienaidnieku galīgi, ka tam vēl var izdoties pārkulties pāri netālajai frontes līnijai. Pirms maza brītiņa bija nolaidies kaujā iedragātais pārinieks. Aizņemts cīņā ar Milleru, Sokolovs tomēr bija pamanījis, ka biedrs pamet kaujas lauku. Nē, nedrīkst pieļaut, ka «svītrainais» aiziet.

— «Vanagi», «vanagi», — viņš iekliedza mikrofonā. — Pieveiciet «svītraino»!

Taču Millera lidmašīna jau tāpat strauji gāzās lejup.

Divas stundas vēlāk slēpotāji, kas tika aizsūtīti pārlūkot «svītrainā» nolaišanās vietu, un arī kapteinis Sokolovs, kas aizlidoja turp ar «U-2», atrada uz ezera ledus pussadragātu jaunākā tipa iznīcinātāju «Meseršmits-109-F». Uz lidmašīnas fizelāžas bija uzzīmēts neuzvara-mības simbols — kārava dūzis, bet zem tā — garā virtenē dažādu valstu karodziņi. Tie apzīmēja nogāztās lidmašīnas. Pavisam Sokolovs saskaitīja astoņdesmit divus karodziņus. Starp tiem bija arī daži sarkani. Paša lidotāja nekur nebija. Blakus gulēja vienīgi pamests izpletnis ar piestiprinātu plāksnīti: «Leopolds Millers».

Lidotāju panāca gandrīz pie pašas frontes līnijas, viņš

bija zaudējis spēkus un tikko vilka kājas. Millers tūlit pacēla rokas. Pat nemēģināja ķerties pie pistoles.

Tās pašas dienas vakarā izdaudzināto fašistu asu nopratināja pats flotes pavēlnieks viceadmirālis Golovko.

Pavēlnieka priekšā stāvēja kalsns, jauns puisis, kas ne-maz neizskatījās pēc ārieša. Melnie mati bija rūpīgi sasukāti ar celiņu vidū, no švītīgās, ar kažokādu izoderētās jakas platās apkakles rēgojās laukā zēnisks kakls, bet šaurajās, aziātiskajās acīs bija sastingusi augstprātība. Pēc izskata viņam varēja būt divdesmit divi — divdesmit trīs gadi, ne vairāk, un, noraugoties viņā, bija grūti noticēt, ka šis kārnais, nebūt ne brašais jauneklis saņēmis vienu no augstākajām valsts balvām — Bruņinieka krustu ar ozollapu vainagu, ko viņam pasniedzis pats fīrers, piešķirdams arī «debesu karaļa» nosaukumu.

Golovko arī agrāk bija pratinājis šos Hitlera puišeļu kastas pārstāvjus. Viņus bija audzinājis hitlerjūgends, viņi bija uzsūkuši sevi visus Gēbelsa propagandas melus un indi, viņi bija drosmīgi, disciplinēti un, lai gan savdabīgi, tomēr cieši apzinājās savu karavīra pienākumu. Tādus jēdzienus kā žēlums un līdzjūtība viņi nemaz nepazina. «Kareivim jābūt noturīgam un cietsirdīgam,» viņi ik pratināšanā atkārtoja, un viņu acis tad kļuva saltas un caurspīdīgas kā stikls. «Bez cietsirdības nav uzvaras.»

«Debesu karalis» labprāt atbildēja uz jautājumiem.

— Jūsu dienesta pakāpe?

— Flīgeroberfeldfēbelis.

— Kas ir jūsu vecāki?

— Māte mirusi. Tēvs — lokomotīves mašīnists. Pirms kara bija sociālistu līdzjutējs. Bija pat ieslodzīts koncentrācijas nometnē. Taču manu nopelnu dēļ izlaists laukā.

— Vai vēstules viņam rakstāt?

— Reti. Par mani pašu daudz raksta. Kā viņš, tā masas var uzzināt no avīzēm vairāk, nekā man ir tiesības uzrakstīt.

— Ar ko jūs izskaidrojat savus panākumus gaisa kaujās?

Millers nesapratnē paraustīja plecus, uz mirkli viņa sejā pavīdēja smaids, un tad tā kļuva pat simpātiska.

— Tas ir grūts jautājums. Laikam ar to, ka man nemaz nav baiļu sajūtas. Tas paceļ mani pāri maniem pretiniekiem. Turklāt vācu iznīcinātāji ir paši labākie pasaule.

Šķita, ka viņš nebūt nav dumjš puisis, ka ir

atjautīgs, kaut arī ierasti atkārtoja kopš bērnības iekaltās dogmas.

— Kādas ir jūsu domas par kara perspektīvām? — Golovko pajautāja.

— Vācija cīnās par taisnīgu lietu. Tā izcīnīs pilnīgu un galīgu uzvaru. Versaļas līgums pazemoja vācu tautu. Tikai pēc mūsu uzvaras pasaulē tiks nodibināta taisnība un kārtība.

— Jūs esat pārliecināts, ka tas var būt tikai tā un nekā citādi? — pajautāja Kara padomes loceklis Nikolajevs, kas bija nokavējis pratināšanas sākumu un klusēdams sēdēja uz krēsla.

— Bez šaubām. Ja es domātu citādi, tad nebūtu vērts karot.

— Ideāls kara instruments, — Nikolajevs sacīja Golovko. — Viņš ne par ko nešaubās un nekad nesvārstās.

Par savu eskadriļu «Vācijas lepnums» Millers stāstīja, nekā neslēpdams. To komandē pazīstamais ass majors Karganiks. Ura Gubas rajonā viņš jau bija trīsreiz notriekts, taču katru reizi viņam bija izdevies izglābties no vajātājiem un tikt pāri frontes līnijai. Eskadriļā cīnās daudzi Vācijā pazīstami lidotāji. Viņu skaitā «Ercena dūzis» Jozefs Vaničke, «Pīķa dūzis» Villijs Pfeifers un citi asi. Pa formas svārku atpogāto apkakli Golovko ieraudzīja, ka Milleram kaklā kaut kas karājas.

— Pajautājiet — ko viņš tur nēsā, kaklā iekārtu? — pavēlnieks sacīja tulkam.

Millers izvilka divas diegā ievērtas mazītiņas bērnu kurpītes — zilu un sarkanu.

— Šādus amuletus nēsā visi mūsu eskadriļas asi, — viņš paskaidroja.

— Neuzvaramības simbols, vai? — Nikolajevs pavaicāja.

Millers pamāja ar galvu.

— Bet tik un tā nepalīdzēja.

Vairāk nebija nekā, ko gūsteknim jautāt.

— Vai jums būtu kāds lūgums padomju pavēlniecībai? — Golovko uzprasīja.

— Lūdzu pateikt,/ kas mani notrieca. Viņš ir ļoti liels gaisa kaujas meistars. Es nezināju, ka krieviem šeit ir tādi asi.

— Tagad zināsi, smurguli, — Golovko nenovaldījās. — Aizvediet gūstekni!

Kādu brīdi Golovko un Nikolajevs, palikuši istabā divatā, klusēdami smēķēja.

— Izdevies, neliešiem, pavisam ātri izaudzināt veselu iekarotāju paaudzi, — Nikolajevs teica. — Tikai pamatīgi zvēlieni pa purnu var piespiest viņus domāt un sākt apšaubīt.

— Es arī esmu par to domājis, — Golovko piebilda. Viņš piegāja pie pelnu trauka, nodzēsa papirosu un, mainīdams sarunu tematu, jautāja:

— Paklau, Aleksandr Andrejevič. Ko lai iesākam ar Sokolovu un to amerikānieti Džonsu? Vajadzēs laikam zvanīt tautas komisāram, lūgt padomu. Tas nav nemaz tik vienkārši, pats saproti. Varbūt tu uzņemsies šo misiju?

Nikolajevs pasmaidīja.

— Uzņemšos, nav taču, kur sprukt. Tikai baidos, ka vajadzēs tikt līdz pašai augšai. Bet Sokolovam, pēc manas saprašanas, laiks piešķirt Varoņa nosaukumu. Drosmīgs lidotājs, īsts safonovietis.

— Tā jau tas ir, — Golovko piekrita. — Tikai pagaidīsim, kad beigsies šitā ķibele ar amerikānieti. Vai piekrīti?

DIVKAUJA UN BOJĀEJA

Svētā Dievmāte Marija, aizlūdz par mums, grēciniekiem, kā šodien, tā ari mūsu nāves stundā. Āmen.

Lūgsna

Klusums valda uz «Šč-442». Jau septiņas stundas zemūdene atradās dziļumā. Sekcijās bija grūti paelpot.

— Kā ekvatoriālajā Āfrikā, — vecākais palīgs teica, sviedrus no sejas un kakla slaucīdams. — Un smakas! Vesela aromātu kolekcija.

Patiešām, pēc kā tikai zemūdenē patlaban neoda: smaka nāca no netīrumu spaiņiem, no sen nemazgātajām cilvēku miesām, no kambīzes un no savalkātā apģērba. Pēdējās dienās nāca klāt vēl viena nelaime — akumulatori sāka «gāzēt», respektīvi, pastiprināti izdalīt ūdeņradi. Iedarbināja papildierīces ūdeņraža oksidēšanai, taču tā daudzums gaisā samazinājās ļoti nedaudz. Pieauga sprādziena draudi. Svaigā maize bija sen apēsta, un vajadzēja grauzt kā dzelzs cietos sausiņus. Izbeidzās matrožu ie-

cienīto siļķu un kaltēto zivju krājumi. Kuģa dakteris bija spiests katru dienu iekļaut uzturdevā visiem apnikušo olif pulveri un treknos sutinātās gaļas konservus.

— Atkal šitā vārītā medūza, — rūca torpēdists šehov-cevs, ar riebumu atstumdams omleti. — Gribas kaut ko asāku, biedri leitnant.

Jūrnieki bija jūtami pārvērtušies arī ārēji. Viņi apātiski klīda no vienas sekcijas otrā un ilgi vāļājās kojās. Kopš brauciena sākuma jau bija apritējušas vairāk nekā divas nedēļas. No tām jau devīto dienu zemūdene zvalstījās te — pie Novaja Zemļas krastiem vai Karas jūrā, taču labuma pagaidām nekāda. Viens transportkuģis, ko astoņpadsmitajā augustā nogremdēja Varangenas fjordā, — tas arī viss guvums.

— Neveicas mums šoreiz, Parfjonič, — komandieris gaudās savam komisāram Zolotovam. — Es jūtu, ka tepat kaut kur pavisam blakus ir paslēpies skaistulis «Admirālis Sērs». Bet vai tad to no mūsu «marša» iespējams saskatīt? Tupi un gaidi, kad pūcei aste sāks ziedēt. Nogaidīsies tikmēr, kamēr beigsies autonomais laiks. — Sabanovs dusmīgi atmeta roku, izvilka no kabatas «Belomorkanāla» paciņu, palūkojās uz to, nopūtās un iebāza atpakaļ. — Tiku dzirdējis, ka flotē esot ieradušās jaunas tāldar-bības izlūklidmašīnas «Katalīnas». Pat radars tām esot. Ek, ja varētu sadarboties ar tām — būtu pavisam cita dzīvošana.

— Nekaitini dievu, komandier. Mēs savu pienākumu pildām godam. Mēs taču neesam vainīgi. «Sibirjakova» bojāejas vietā bijām, Diksonā bijām. Transportkuģi nogremdējām. Esmu pārliecināts, ka medījums nekur nepaliks.

— Es tā skatos, Parfjonič, ka tu esi liels optimists, — Sabanovs pasmējās. Viņi ar komisāru satika labi un sapratās no pusvārda. — Bet es uzskatu, ka šoreiz mums neveicas. Arī komandai sameties skumjš prāts. Tiesa, tur vainīgi arī Padomju īnformbiroja ziņojumi. Nemaz negribas ticēt, ka friči peldas Volgā un kaujas risinās Staļin-gradas nomalēs. Vecākais palīgs, pat tas staigā kā ar ūdeni apliets. Arī viņa Barvenkova pirms dažām dienām atdota vāciešiem.

— Nekā priecīga jau nav, — Zolotovs nopūzdamies piekrita. — Nebūtu par ļaunu, ja varētu ekipāžai uzlabot garastāvokli.

— Derētu gan. Tu esi komisārs, tev arī par to jādomā.

— Bet tu — komandieris. Tu atbildi par visu, — Zolo-

tovs nemaz neapvainojās.

— Es jau tiku domājis. Kaut ko var arī izdarīt, — Sabanovs sacīja. — Pirmkārt, kad iznirsim, es atjaušu pa diviem trim cilvēkiem uzkāpt tiltiņā. Lai uzpīpē un izvēdina smadzenes. Otrkārt, pastāstīšu, kā iznesām cauri dakteri, kad viņš atnāca uz kuģa. Kā tev šķiet — viņš neapvainosies?

— Es pabrīdināšu. — Komisārs pamāja ar galvu. — Rīt Zuikovam dzimšanas diena. Jāatzīmē. Jāizcep jubilejas pīrāgs.

— Arī tas nav slikti, — komandieris piekrita. — Tikai tas viss, komisār, nav pats galvenais. Ir vajadzīga uzvara. Vajadzīgai Tikai tā uzlabos garastāvokli.

Bet tieši uzvaras nebija. Pēc reidera uzrašanās Karas jūrā tā bija kā izmirusi. Pat mazie kuģīši nerādījās. Odens klaids bija tukšs: nedz kādu dūmu, nedz dzenskrūvju trokšņu akustika austiņās. Viens vienīgs nomācošs klusums.

Divdesmit astotā augusta pievakarē netālu no Zelaņijes raga zemūdene uznira, lai pielādētu akumulatorus.

Sabanovs atvēra tiltiņa lūku noslēdzējus. Sejā iesitās mikls, ar sīkām sniega pārslām sajaukts, bet apbrīnojami spirgts gaiss. Pāris mirkju viņš palika stāvam uz trapa un, kaklu pastiepis, ar pilnu krūti dzēra šo gaisu un smaidīja laimīgu smaidu. Tad izkāpa uz tiltiņa. Tūlīt aiz viņa uz tā izkāpa arī stūrmanis un signalizētājs. Trijatā, steigdamies un dūmu dziji ievilkdami, viņi alkaini smēķēja pirmo papirosu pēdējo septiņu stundu laikā. No tā mazliet noreiba galva. Saltais vējš tīkami apvēdīja iekaisušās sejas.

— Sito jaukumu, — svētlaimīgi noteica stūrmanis, no pirmā papirosa piesmēķēdams otru. — Vai tad kāds, kas nav braucis uz zemūdenes, spēj to saprast?

— Protams, ka nē, — komandieris piekrita. Viņam iešāvās prātā, ka patiešām tā ir: lai kaut ko pa īstam novērtētu, tas vispirms ir jāpazaudē. Nekad agrāk viņš nebija iedomājies, ka varētu zaudēt brīvību, bet, kad nokjuva ieslodzījumā, saprata, ko tā īsti nozīmē.

— Es arī, biedri komandier, reiz gandrīz nokjuvu tribunālā, — negaidīti pavēstīja jauniņais signalizētājs, kam šis bija pirmais kaujas brauciens. Viņš stāvēja uz atvāžamā spārna pie periskopa statņa.

— Tu? — Sabanovs izbrīnēti iesaucās, noprazdams, ka

«matrožu radio» jau izklāstījusi signalizētājam komandiera biogrāfiju. — Par ko tad?

— Kad biju mācību vienībā, manā galdiņā atrada divas raķetes. Tiesa, bez raķešu pistoles. Kāpēc tev tās glabājas, man prasa. Laikam ienaidniekam signālus raidi, riebeklis tāds. Bet mums patika vakaros izkaisīt uz ķieģeļu klona pulveri līčloču stidziņā un tad skatīties, cik jauki skrien uguntiņa ...

— Un kas notika vēlāk?

— Vēlāk? — signalizētājs, vārdu stiepdams, pārjautāja, un viņa apa|ā, gandriz vēl bērnišķā seja sadrūma. — Vēlāk noticēja, palaida vajā.

— Biedri komandier, — stūrmanis pārtrauca. — Pa kreisi septiņdesmit — peldošs priekšmets.

Arī Sabanovs ieraudzīja binoklī tumšu un nekustīgu, virs jūras pacēlušos četrstūri. Pret apvāršņa gaišo apmali tā aprises likās neskaidras, izplūdušas. Lai saprastu, kas tas ir, attālums bija par lielu. Taču priekšmets dažās sekundēs pēkšņi iegrima jūrā.

— Zemūdenes tiltiņš! — satraukti iesaucās stūrmanis. — Biedri komandier! Viņi ienirst!

— Redzu, stūrman, — cik spēdams mierīgi sacīja Sabanovs. Tagad arī viņš vairs nešaubījās. Tas bija ienaidnieks. — Visiem lejā! — atskanēja komanda. — Steidzīgi ienirt!

Spalgi nokvankšķēja sirēna. Stūrmanis un signalizētājs kūleniski novēlās lejā pa kāpnēm. Sabanovs pārkāpa tiltiņa lūkas slieksnim, aizdarīja lūku un, pāris lēcienos nokļuvis centrālajā postenī, pavēlēja bocmanim:

— Ienirsti līdz piecdesmit metriem!

Zemūdene sāka strauji grimt dzelmē.

— Dziļums piecdesmit! — bocmanis paziņoja.

Blakusnodalījumā kaut kas dārdēdams nogāzās.

— Ko tur nelabais dīda? — komandieris dusmīgi iekliedza sarunu caurulē. — Kam tur ir rokas bez nagiem? Pārtraukt jebkādu staigāšanu un trokšņošanu!

Klusumā, kas pēkšņi iestājās zemūdenē, varēja sadzirdēt vienīgi to, kā klusītēm dūc telegrāfa selsini un nebeidzamo dziesmu dzied žirokompass.

— Dzirdu zemūdenes dzinējskrūvju troksni, — pēc dažām minūtēm pavēstīja akustiķis. — Troksnis pastiprinās. Pelengators nemainīgs.

«Tagad sākas,» Sabanovs paguva iedomāt. «Tagad, Ske-let, saturies.» Skeleta iesauku viņš bija iemantojis sava

kārnuma dēļ jau vidusskolā. Pēc tam kāds par to bija pastāstījis karaskolā. Šabanovs juta, kā krūtīs iezogas netīkams saltums, it kā tur kāds būtu iegrūdis aukstu dzelzi, un aplaizīja piepeši apkaltušās lupas. Jau krietnu laiku viņš ir komandieris, taču vēl nekad viņam nebija gadījies uzsākt divkauju ar ienaidnieka zemūdeni. Saba-novs zināja, ka nav nekā bīstamāka un grūtāka par kauju ar neredzamu ienaidnieka zemūdeni. Varēja nojaust, ka arī pretinieks netaisījās pamukt un alka pēc cīniņa. Neko darīt, paskatīsimies, kurš būs drosmīgāks un veiksmīgāks.

Viņš paskatījās pulkstenī un iedomāja, ka zemūdene sabija augšā nepilnas desmit minūtes, ka viņi nepaguva to izvēdināt un ka ekipāžai šajā smacīgumā būs grūti uzņemties zemūdens divkauju ar ienaidnieka kuģi.

Visas ziņas par pretinieku viņš tagad saņems no viena vienīga cilvēka — no akustiķa.

Zuikovs sēdēja nelielā centrālās sekcijas kabīnītē, savus lielos «skaņuztvērējus», kā biedri dēvē viņa ausis, rūpīgi paslēpis zem gumijas austiņu šķīvīšiem. Būdams memmesdēliņš, pazīstama Kijevas advokāta vienīgais bērns, viņš bija izlutināts un augstprātīgs. Karam sākoties, Zuikovs beidza skolu un bija cerējis iestāties konservatorijā. Taču karš visu apvērsa otrādi. Neiedomājami bija pārvērties arī pats Zuikovs. Arkādijs bija kļuvis par teicamu akustiķi. Viņš jau apbalvots ar ordeni un divām medaļām, par viņu rakstīts speciāli izdotā lapiņā.

Un, kaut arī Šabanovs zināja, ka hidroakustiskā stacija «Marss» ir nepilnīga un visai primitīva, viņš bija pārliecināts, ka Zuikovs izspiedīs no tās visu — ir to, kas apsolīts pavadrakstā, ir to, kas nav pat paredzēts. Vienīgā nediena, ka akustiķis nav īsti vesels. Viņš vienā laidā kāsē un šķauda, un dakteris bija ziņojis, ka viņam ir paaugstināta temperatūra. Uz zemūdenes daudzi ir saaukstējušies. Gultas drēbes allaž ir miklas, jo tajās kondensējas mitrums. Arī puskažoki un ar kažokādām izoderētās jakas, ko valkā sardzē uz tiltiņa norīkotie, nekad nedabū izžūt. Taču Zuikovs turas braši. Norij tabletes, ko viņam pasniedz leitnants Dobrijs, noslauka sviedrus no sejas un klausās atkal.

«Nomierinies, Skelet,» komandieris domās sev saka. «Tev jābūt viltīgākam par šo fašistu riebekli. Vairāk miera un aukstasinības. Vispirms sāksim rēķināt. Tev vēl ir sešas torpēdas. Divas tu neveiksmīgi izšāvi uz ienaidnieka velkoni un nopūdelēji. Divas iztērēji transtportkuģa

nogremdēšanai. Pieņemsim, ka pretiniekam, ja tas nav ne reizi izšāvis, krājumā ir desmit torpēdas. Akumulatoru spriegums ir zems. Jātaupa elektroenerģija. Tāpēc nesteigsimies un darīsim tā, lai nekļūdītos. Sākumā pamēģināsim rnanevret, izvairīties no uzbrukumiem un gaidīsim savu stundu.»

Zemūdene virzījās stingri horizontāli. Diferentrnetra šautra stāvēja kā sastingusi pie nulles. Dziļummērs rādīja piecdesmit piecus metrus. Sabanovs pieliecās pie sarunu caurulēm, kas savienoja centrālo posteni ar sekcijām.

— Uzmanību visiem, — viņš pateica savā dobjajā un pastāvīgajos vējos aizsmakušajā balsī. — Runā komandieris. Mūs medī ienaidnieka zemūdene. Visiem jābūt bezgala uzmanīgiem un mobilizētiem. Priekšgala un pakaļgala torpēdaparātus sagatavot šaušanai. Izslēgt visus elcktroaparātus. Sekcijās atstāt pa vienai spuldzītei. Viss.

— Pretinieks izšāva divas torpēdas, — no sarunu caurules atskanēja akustiķa satrauktā balss.

Iedama lēnā gaitā, «Sč-442» krasi pagriezās pa labi. Nepagāja ne minūte, un visi izdzirdēja, kā augstāk par viņiem un drusku iesāņus aizšvirkst abas torpēdas. Kādu brīdi zemūdenē valdīja pilnīgs klusums, un tad vācu zemūdenes komandieris nenovaldījās un izšāva vēlreiz. Un atkal abas torpēdas aizgāja garām.

«Viņš ir nepacietīgs,» Sabanovs nodomāja par savu pretinieku. «Tas ir labi. Būs drusku jāpakacina.» Viņš pavēlēja dot lēnu gaitu uz priekšu, taču, nobraucis kabeļ-tauvas tiesu un parādījis ienaidnieka akustiķim savu virzienu, padeva zemūdeni atpakaļ, krasi nogriezās pa kreisi, apstādināja to un sāka gaidīt kārtējo zalvi. Taču vācu zemūdene vairāk nešāva.

Jau bija apritējusi vismaz stunda. «Sč-442» nekustīgi un bez skaņas gulēja uz šķidras grunts — blīva ūdens-slāņa, kas turēja zemūdeni dziļumā, — lai nogaidītu, kamēr pretinieks neizturēs un uznirs virspusē. Laikam vācu zemūdene gaidīja to pašu.

Sabanovs zināja, ka uz vācu zemūdenēm uzstādīti tā dēvētie pielavīšanāš motori. Tie deva iespēju ar minimālu enerģijas patēriņu un gandrīz vai bez skaņas manevrēt zem ūdens. Mūsu zemūdenei šāda motora nebija, turklāt akumulatoru spriegums bija sasniedzis bīstamo robežu. Tas nedeva rīcības brīvību, saistīja domāšanu.

Laikam vēl nekad zemūdenes ekipāža nebija atradusies tik tuvu nāvei kā patlaban. Tās pretīgā, nomācošā elpa dvesa tepat blakus tramīgaja, smacīgaja klusuma. Nervi bija saspringti līdz pēdējam. Ik rīkojums tika izpildīts zibenīgi. Līdzko komandieris atvēra muti vai pakustināja roku, tūdaļ vecākais palīgs, bocmanis un mehāniķis pacēla uz viņu gaidpilnas acis. Taču Šabanovs klusēja. Viņš saprata, ka patlaban viņiem pats galvenais — nogaidīšana un precīzs aprēķins.

Aiz cieši aizdarītajām tērauda šķērssienām drausmīgā saspringumā gaidīja cilvēki. Staigāt nedrīkst, sarunāties tāpat. Drīkst tikai vērīgi klausīties un gaidīt pavēli. Elektromotoru sektorā uz saliekamā krēsla sēdēja Vasja Dobrijs. Dakteris smagi elsa. Pa seju tecēja sviedri. Pirms divām stundām viņš ar Holdena aparātu bija noteicis, ka ogļskābās gāzes koncentrācija visos nodalījumos krietni vien pārsniedz pieļaujamo normu. Pēc uzniršanas viņi nebija paguvuši kuģi izvēdināt. Taisīt analīzes vēlreiz nebija nekādas nozīmes. Atspiedies ar muguru pret elektromotora silto apvalku un aizvēris acis, Vasja Dobrijs domāja par nāvi. Mirt.negribējās. Paliktu māte bez vienīgā dēla, pats vēl nevienu nebūtu iemīlējis, pat noskūpstījis. Kaut zilām ugunīm sadegtu šī viņa drausmīgā kautrība un biklums. Pat viņu feldšeru skolas deju vakaros, kuros allaž sanāca pilns meiteņu, viņš mokoši ilgi svārstījās, iekams uzlūdza kādu uz deju. Vienmēr šķita, ka viņš ar savām atkarenajām ausim un vasaras raibumiem sētiņ nosēto seju un rokām ir neglīts un smieklīgs.

Uz mirkli Vasja iekrita dziļā miegā. Sapnī rādījās, ka viņš, kā allaž, sienu atbalstīdams, stāv izlaiduma vakarā jūras kara medicīnas skolā. Pirmo reizi mūžā noskuvies pie friziera, gluži jaunā leitnanta formas tērpā. Vakara vadītājs paziņo: «Dāmu tango. Dāmas uzlūdz kavalierus.» Orķestris spēlē viņa iemīļoto melodiju «Šampanieša dzirkstis». Un pēkšņi pie viņa pienāk rotas komandiera meita Larisa, pasakaini skaista un maiga būtne, visa kursa slepenas pielūgsmes objekts, un savā skanīgajā Valdaja zvaniņam līdzīgajā balsī saka: «Atļausiet, Vasja, jūs uzlūgt!» Tieši no viņas vārdiem dakteris pamodās, atvēra acis un tūlīt izdzirda pakluso, bet visos nodalījumos labi sadzirdamo komisāra balsi: «Pretinieks izšāva vēl divas torpēdas.»

Tās atkal aizsteidzās garām. Laikam vācu akustiķis neprata ar savu «Nībelungu» īsti labi rīkoties, jo visas torpēdas aizšāvās nedaudz augstāk un gar kreiso pusi. Taču kontaktus ar «Sč-442» viņš ne uz mirkli nezaudēja:* Sabanovs dzirdēja, kā periodiski nodžinkst zemūdenes korpuss, it kā tam uzpūstu tievu smilšu strūklu. Tur atstarojās «Nībelunga» raidītie signāli.

Pēc Sabanova aprēķiniem, pretiniekam bija atlikušas labākajā gadījumā vairs tikai četras torpēdas. Bija pienācis mirklis, kad arī viņš varēja izmēģināt laimi un izšaut. Taču trokšņu peilētājs «marss» atšķirībā no hidrolo-katora ļāva tikai noteikt virzienu uz trokšņa avotu, bet nedeva nekādas ziņas par atstatumu līdz tam. Un bez tādām ziņām uzbrukums ar torpēdām bija tikpat kā šāviens tukšā gaisā. Sabanovs ielūkojās akustika kambarītī, ieraudzīja Zuikova saspringto, sviedru lāsēm noklāto seju un uzrakstīja uz lapiņas, kas atradās viņa priekšā: «Arkādij! Aprēķini attālumu. Šausim.» Akustiķis izlasīja un pamāja ar galvu. Promiedams komandieris iebukņīja viņam ar celi pa dibenu. Tā bija augstākā viņa labvēlības un uzticības zīme.

— Pelengators aiziet pa labi. Distance trīsdesmit ka-beļtauvu, skrūvju troksnis tuvojas, — Zuikovs iesaucās.

Atskanēja Sabanova komanda:

— Priekšgalā aparātiem — uguni!

Divas torpēdas izlidoja no aparātiem, zemūdene palēcās augšup. Neiedomājami gausi ritēja sekundes. Centrālajā postenī un nodalījumos visi ar acīm ieurbās pulksteņu un hronometru rādītājos. Taču pagāja viss laiks, kas nepieciešams torpēdām, lai sasniegtu ienaidnieku, bet sprādziena nebija.

— Garām, — Dobrijs tikko dzirdami pačukstēja.

Piepeši atskanēja jauns akustika ziņojums.

— Pretinieks izšāva septīto un astoto torpēdu. Nāk no labējā borta.

Zemūdene strauji nogriezās sāņus. Viena torpēda aizšāvās garām pavisam tuvu. Jūrnieki dzirdēja, kā notrīs virsbūve. Bija tāda sajūta, it kā torpēda ar savu dzenskrūvi būtu pat pieskārusies antenai.

— Vēl atlikušas divas, — Sabanovs noteica un pieliecās pie translācijas (jaurulēm. — Uzmnību! Pretiniekam vēl ir divas pēdējās torpēdas.

Taču Sabanovs kļūdījās. Vācu zemūdene bija izšāvusi visas torpēdas, jo akustiķis vai kliegšus iekliedza sarunu caurulē:

— Zemūdene izpūš balastu!

Pulkstenis rādīja bez trim minūtēm deviņpadsmit. Divkauja bija ilgusi gandrīz trīs stundas.

— Uznirt līdz periskopam! — Sabanovs pavēlēja.

Nošņāca ūdens, ko saspiestais gaiss izstūma no galvenā balasta cisternām, radās nosvere uz pakaļgalu, un ekipāža sajuta, ka metāla klājs spiež uz kāju pēdām. Sāka darboties motors, kas paceļ komandiera periskopu. Ienaid* nieka zemūdeni Sabanovs ieraudzīja turpat blakus — tā atradās pistoles šāviena attālumā. Līdz tai nebija vairāk par piecām kabejtauvām. Pie tās klāja lielgabala skraidīja apkalpe. «Sč-442» pagriezās mazliet pa labi, uzņēma pēc tēmēkļa kaujas kursu un izšāva. Zemūdene spēcīgi salēcās, un horizontālo stūru bocmanis tik tikko noturēja to periskopa dziļumā. Un gandrīz vai tajā pašā mirklī visi sadzirdēja dobju sprādzienu. Vācu zemūdeni vairs neredzēja. «Sc-442» ienira dziļāk un ar vienu motoru devās lēnā gaitā uz priekšu.

— Kas dzirdams, Arkādij? — Sabanovs nepacietīgi uzprasīja. — Vai ir kādas skaņas?

— Klusa burbuļošana un nesaprotamas skaņas, biedri komandier.

Minūtes divdesmit zemūdene nogaidīdama turējās dziļumā. Taču akustiķis nekā vairs nedzirdēja. Katram gadījumam Sabanovs izsauca uz blakussekciju artilērijas apkalpi un pavēlēja iznirt vēlreiz.

Spīdēja spoža saule, un visi, kas izkāpa uz tiltiņa, pirmajā mirklī apžilba. Bija tā dienvidniekam nepazīstamā saulainā ziemeļu diena, kādas iestājas vasaras pilnbriedā, kad saule gan silda, taču vējš ir salts.

Pēkšņi Sabanovs izdzirdēja virs galvas augsti lidojošas lidmašīnas skaņu. Viņš ieklausījās. Kara gados fronti-nieki bija iemanījušies atšķirt fašistu lidmašīnu dzinēju spalgo rēkoņu no padomju motoru krietni dobjākās nicināšanas. Sī skaņa nebija pazīstama. Sabanovs jau gribēja dot rīkojumu steidzīgai ieniršanai, taču signalizētāju staršina bija saskatījis zvaigznes uz spārniem, bet sardzes virsnieks pārliecināti paziņoja:

— Jūras tāldarbības izlūklidmašīna «Katalīna». Pārlūko jūru. Laikam meklē «Admirāli Sēru».

Jūras gludā virsma bija tukša. Par neseno kauju liecināja tikai lielais, izplūdušais eļļas plankums. Tajā peldēja korķsmalksnis, avīžu driskās, vaskadrānas soma un apelsīnu mizas. Signalizētājs ar garā nūjā piesietu

tīkliņu aizsniedzās līdz somai un izcēla to no ūdens. Tā bija parasta instrumentu soma ar nodalījumiem atslēgām, plakanknaiblēm un skrūvgriežiem. Tagad instrumentu tur nebija. Toties somā atradās divas izžulgušas marmelādes paciņas, baltas smalkvilnas apakšbikses un vairākas fotogrāfijas, kas bija rūpīgi ieliktas aploksnē un ietītas ūdensnecaurlaidīgā papīrā. Visās bija redzami bērni. Trīs meitenes ar vaļējiem, līdz pleciem noslīdējušiem matiem smaidīja tieši objektīvā. Zēns, kā jau tas vīrietim pieklājas, bija drūms un nemaz nesmaidīja. Somas iekšpusē ar baltu eļļas krāsu bija uzrakstīts: ««W-455». Štābbocmanis

Horsts Cimermanis.»

— Viņu papucis Horsts pateicis pēdējo «auf Wiedersehen», — vecākais palīgs noteica, salikdams fotogrāfijas atpakaļ aploksnē. — Lai nelien, kur nevajag.

— Visus šitos fašistu neliešus pats savām rokām noslīcinātu kā kucēnus, — pēkšņi niknumā iesaucās signalizētājs. Brīdi viņš klusēdams skatījās fotogrāfijās un tad negaidīti pateica: — Un tomēr žēl mazo. Vai ne, biedri komandier?

— Zēl gan, — Sabanovs piekrita. — Viņi nav vainīgi.

Veselu stundu zemūdene lēnām riņķoja ap plankumu,

uzmanīgi vērodama jūru un ieklausīdamās tajā. Vairākas reizes akustiķim šķita, ka viņš dzird kaut kādas skaņas — it kā sitienus pa metālu, it kā ūdens burbuļošanu. Tad šie trokšņi apklusa, bet pēc brīža bija sadzirdami atkal. Ap pulksten divdesmit diviem spoži apgaismotajā zaļgani zilajā ūdenī pēkšņi parādījās gaisa pūslis, un pēc tam viss nomierinājās. Tikai tagad Šabanovs uzskatīja, ka var ziņot flotes pavēlniekam par vācu zemūdenes nogremdčšanu, un tadpat viņš saņēma arī rīkojumu atgriezties bāzē.

Motoristi iedarbināja dīzeļmotorus un sāka uzlādēt akumulatorus. Ierēcās spēcīgie ventilatori, lai izvēdinātu zem ūdens ilgi sabijušo kuģi. Vecākais palīgs uzkāpa uz tiltiņa. Komandieris un komisārs nolēma apstaigāt visu zemūdeni un apsveikt personālo sastāvu.

Tādas gaviles kā šoreiz uz zemūdenes vēl nekad nebija pieredzētas. Tas nebija nekāds joks — uzvarēt nāvējoši bīstamā zemūdens divkaujā ar gudru ienaidnieku. Ziemeļu flotē nekas tamlīdzīgs vēl nebija gadījies.

Matroži un virsnieki skatījās uz savu pasīko, kalsno, ar biezu, melnu bārdu apaugušo komandieri ar neslēptu pielūgsmi. Vēl vairāk nekā agrāk viņi ticēja komandiera

prasmei un savaldībai, viņa prātam un veiksmei. Sabanovs pat mulsa, lasīdams padoto acīs šādus jūtu izpaudumus.

Abi ar komisāru viņi pa kārtai atvēra šķērssienu durvis un apstaigāja sekciju pēc sekcijas.

Uz zemūdenes cits par citu zina visu.

Lūk, stāv, plašā smaidā izplūdis, ūdenslīdēju staršina Pinčuks. Viņš ir resns, īsām kājām un izskatās pēc celma, taču ir uzņēmīgs un daudz pieredzējis. Resnuma dēļ matroži allaž pavelk viņu uz zoba un dēvē par «vieglo ūdenslīdēju».

— Vajadzēs tevi norakstīt no kuģa, — Sabanovs viņam teica. — Kļūsti aizvien resnāks. Labāk paņemšu vietā divus tievus.

Bet šeit, torpēdu nodalījumā, savas vijolīšu krāsas acis mirdzināja Sehovcevs. Viņš uz zemūdenes ir pats jaunākais. Tikai astoņpadsmit gadu vecs, taču uz kuģa ieradās jau kā precēts vīrs. Sehovceva sievai ir sešpadsmit, bet viņa paša mātei — trīsdesmit četri gadi. Sehovcevs karo labi, ir izveicīgs, asu prātu, un viņam katrreiz vārds pie rokas, ko atbildēt.

— Apsteidzam grafiku, biedri komandier, — viņš pasmaidīja. — Mūsu dinastija daudz netūļājās.

Pārtikas noliktavā Sabanovs ar komisāru aizkavējās ilgāk. Sprieda, kā no atlikušajiem produktiem varētu iz* gatavot kaut ko svinīgāku. Tas nekas, ka pusdienot vajadzēs gandrīz pusnaktī. Uz zemūdenes juceklis ar ēdienreizēm ir parasta parādība.

Uzturzinis ir lāga puisis un lielisks artilērists. Bet pašā sākumā, kad viņš pēc apvienotās karaskolas beigšanas atnāca uz zemūdeni, Sabanovs skatījās uz viņu diezgan greizi. Puisis bija audzis bez tēva, skolu pametis, pirms dienesta viņam jau bijušas darīšanas ar miliciju. Atnācis uz kuģa, māžojās un tēloja muļķīti. Jau pirmajā pārbaudē viņam pietrūka četru tāfelīšu šokolādes.

— Kur šokolāde? — Sabanovs noprasīja.

— Es pirms trim dienām sapnī redzēju, biedri kapteiņleitnant, it kā man čūskas tītos apkārt. Bet vakar pieskrēja klāt zirgi un spēra ar pakaļkājām. Šorīt pamodos, un kā migla no acīm nokrita: noliktavas pārzinis, žuļiks tāds, noblēdījis.

Toreiz Sabanovs nenovaldījās un pateica:

— Pats tu esi žuļiks. Ņem vērā: uz zemūdenes blēži nav vajadzīgi. Te viņiem nav vietas. Norakstīšu tevi pie visiem velniem kaut vai tūlīt. Bet šokolāde rīt lai būtu uz plaukta savā vieta.

Naktī sāka pūst auksts ziemeļrietenis. Zemūdene, ko^1 tagad dzina dīzeļmotori, zvalstījās stāvajos viļņos no’ borta uz bortu kā neapgāžamā rotaļu lellīte. Ledainā ūdens šaltis apšļāca komandieri, sardzes virsnieku un leitnantu Dobriju, kas visi stāvēja uz tiltiņa. Dakteris bija izlūdzies no komandiera atļauju pabūt mazliet laukā. Patlaban viņš, ģērbies ādas reglānā, vējcepuri galvā, ar rokām margās atbalstījies, stāvēja blakus Sabanovam — nudien kā īsts jūras vilks no pagājušā gadsimta burinieka. Sabanovs redzēja, kā pēdējā braucienā dakteris bija pārvērties. Viņa bērnišķīgi apaļā, vasaras raibumiem klātā seja bija pietūkusi, zem acīm iegulušas dziļas ēnas. Taču Viņš zināja arī to, cik braši leitnants bija turējies visu brauciena laiku, kā bija tūdaļ panācis saprašanos ar pārējiem ekipāžas locekļiem, cik patiesi gādīgs, labsirdīgs un miermīlīgs viņš bija.

— Kā tad būs, medicīna, vai vēl brauksim kopā? — komandieris pieliecies gandrīz vai iekliedza Dobrijam ausī.

— Brauksim, biedri komandier.

— Man arī tā šķiet. Bet tagad pūcē lejā. Nav te uz tiltiņa ko dirnēt.

Sabanovs uzmauca dziļāk vējcepuri, paskatījās pulkstenī un nodomāja, ka viņš laikam vairs neizturētu, ja tā zemūdens divkauja būtu vēl ieilgusi. Vēl nekad viņš nebija tik ļoti noguris kā patlaban. Galva dunēja, plaksti smagi kā svina pielieti, bet kājas vai ļodzījās no vārguma.

«Kā tur bez manis klājas Ņinai un Ļošam? Laikam skumst un nespēj sagaidīt atpakaļ.» Sabanovs pasmaidīja. «Ja jūrnieku krastā neviens nesagaida, tas ir slikti. Lai nu kurš, bet viņš to labi zina. Tik daudzus gadus sabija vecpuisī. Vajadzēs ataicināt ciemos dakteri. Lai padzīvo ģimenes vidū kaut vienu vakaru. Interesanti, kā Ņina dakteri nokristīs? Viņai taču ir talants uz kodīgiem raksturojumiem. Viņu, piemēram, sieva dēvē par «sķangalu». Tas kārnuma dēļ, pret kuru cīnās cik spēdama, bet nekā nevar panākt. Savu direktori — ļaunu sievieti ar plakanām krūtīm — viņa sauc par «goda dēli». Bet dzīvokļa kaimiņieni — švītīgu sievišķi, kas allaž tēlo bērnišķīgu nai-vuli, — par «mūžīgo^1 pavasari». Visas šīs iesaukas bira no viņas mutes pavisam vienkārši, dabiski, bez kāda ļauna nolūka ... 2ēl, protams, ka vecākais palīgs iet prom. Bija lielisks palīgs. Labs jūrnieks un jautras dabas cilvēks. Bet uz zemūdenes šai īpašībai ir visai liela vērtība. Vajadzēs izvirzīt Baranovu. Viņam gan vēl pamaz pieredzes un tikpat maz pacietības.»

— Biedri komandieri — atskanēja no centrālā posteņa. — Laiks uzņemt kursu 190 grādi.

— Lai notiek! — Runātājs bija viņš, nākamais vecākais palīgs.

Šabanovs nokāsējās, aizsmēķēja, papirosa uguntiņu ar reglāna malu piesegdams. Jau ievelkot pirmo dūmu, acīs sāka griezties tumši riņķi un sametās nelaba dūša. Viņš pieķērās pie roktura, kas bija piemetināts tiltiņa margai, un prāvu brīdi, dziļi elpodams, nostāvēja nepakustēdamies. Reibonis pārgāja. Komanda viņu uzskata par velnišķīgi izturīgu. Taču, kad atgriezīsies Poļarnijā, viņš gulēs piecas dienas no vietas. Piecelsies tikai ēdienreizēs.

Ap septiņiem no rīta vējš galīgi norima un viļņošanās kļuva rāmāka. Pēc tikpat kā negulētās nakts Sabanovam neganti sagribējās ēst. Viņš nokāpa centrālajā postenī, apsēdās uz zema ķeblīša tieši zem atvērtās lūkas un palūdza, lai atnes kaut ko ēdamu. Kad koks pēc minūtēm desmit atnesa uzsildītu sautētu gaļu ar rīsiem, viņš ieraudzīja, ka komandieris tāpat sēdus, muguru pret žirokom-pasa balstu atspiedis, saldi guļ. Sapņos viņam rādījās štābbocmanis Horsts Cimermanis. Tas bija apskāvis Ņinu. Tāpēc Šabanovs miegā raustījās un kunkstēja.

— Nevajag modināt, — vecākais palīgs sacīja.

Ribačijas pussalas dvarsā zemūdeni sagaidīja speciāli

pretim izsūtīts ūdens rajona apsardzes traleris. Pie tā kreisās falles vējā plivinājās karogi: «Dobro», «Jēri», «Cetvjorka».

— Apsveic mūs ar uzvaru, — signalizētājs sacīja.

Tepat blakus atradās Kildinas sala, Kolas pussalas stāvās klintis, dzimtā Jekaterinas osta, Poļarnija, mājas. Pēc flotē sen iedibinātās kārtības artilēristi gatavojās izšaut divus tukšus šāvienus. Neviens nešaubījās, ka ienaidnieka zemūdene ir nogremdēta. Grūtais brauciens tuvojās beigām.

Taču vācu zemūdene vēl bija dzīva. Ar «Sč-442» raidītās torpēdas sprādzienu tai sagrāva pakaļgalu, salocīja vertikālās un horizontālās stūres un sadragāja dzenskrūves. Milzīgajā caurumā sagāzās ūdens. Ekipāža dzirdēja spēcīgu sprādzienu. Zemūdene dabūja tādu triecienu, ka

neviens cilvēks nenoturējās kājās. Daudzi krītot sasitās vai tika savainoti. Izgāja no ierindas visi aparāti, un nodzisa gaisma. Taču kuģa labi būvētais korpuss izturēja drausmīgo triecienu. Zemūdeni «V-455» uzbūvēja Cihavas kuģubūvētavā Dancigā, un tā stājās ierindā 1939. gada 3. septembrī — dienā, kad Anglija pieteica Vacijai karu. Šīs VII sērijas zemūdenes bija vispilnīgākās un tehniski pašas veiksmīgākās no visām zemūdenēm, kas atradās Vācijas flotē. «V-455» bija samērā liels virsūdens ātrums (16,8 mezgli), bet iespējamais brauciena tālums sasniedza gandrīz astoņarpustūkstoš jūdžu. Kad pēc komandieru kursu beigšanas Loriānā Princhorns kļuva par tās komandieri, viņš bija laimīgs. Ja jau komandēt, tad tikai šādu zemūdeni un nevis tos pirmās sērijas peldošos zārkus.

Tagad pēc sprādziena radās liels diferents uz pakaļgalu, un zemūdene, purnu augšup saslējusi, strauji gāzās dziļuma.

«Pagalam ir. Beigas!» Princhornam zibenīgi iešāvās prātā. Sprādziena brīdī viņam palaimējās ieķerties caurulē, un viņš palika pie tās karājamies. Lēni dziestošo spuldžu gaismā viņš vēl paguva ieraudzīt sešus metrus garo centrālo nodalījumu, kas tagad gāzās lejup. Vienmēr tas bija licies tik plašs un ērts, bet tagad atgādināja simtkārt palielinātu parastā lādiņa čaulu. Arī Princhorns nenoturējās un nokrita, pret klāju stipri sadauzīdams galvu. Viņš ar mokām, gar sekcijas sienu izvilktajās maģistrālēs ķerdamies, piecēlās vispirms rāpus, bet pēc tam arī visā augumā. Galvā dunēja. No deguna tecēja asinis.

No elektromotoru nodaļas ziņoja:

— Šķērssiena vesela, taču sekcijā sūcas iekšā ūdens.

Vecākais virsnieks Voičenkovskis-Emdens, spiezdams

kabatas lakatiņu pie asiņojošās brūces uz pieres, pavēlēja:

— Palieliniet gaisa spiedienu. Un palieciet savās vietās!

Princhorns saprata, ka par katru cenu jāaptur grimšana un jāpacenšas uznirt, jo tā ir vienīgā iespēja, kā izglābties. Tikai uznirt. Citādi zemūdene ietrieksies jūras dibenā, ar pakaļgalu iegrims tajā un pēc tam vairs nekad un neviens, arī pats kungs dievs, nespēs to izglābt. Dziļumrnērs nedarbojās. Zemūdene turpināja gāzties dzelmē.

— Izpūst balastu! — Princhorns pavēlēja. — Uznirt!

Tilpnes matrozim, kas bija ieķēries spararatā, ar pavisam akrobātisku paņēmienu izdevās izpildīt pavēli. Saspiestais gaiss no baloniem, kas atradās izturīgā korpusa ārpusē, ar spalgu šņākoņu sāka spiest ūdeni ārā no balasta cisternām. Zemūdenes korpuss nodrebēja. Princhor-nam un visiem, kas kopā ar viņu atradās centrālajā postenī, jau šķita, ka kuģis sāk lēnām celties augšup.

— Nudien būs iejaucies pats visaugstais un ar savu lielo pirkstu gluži kā ar celtņa āķi nāk mums palīgā, — klusu noteica jauniņais stūresvīrs un pārmeta krustu.

Taču gandrīz vai tajā pašā mirkli visi ar šausmām sadzirdēja prātu stindzinošu skaņu, ko radīja caur špigatēm aizplūstošais gaiss, un aptvēra, ka kuģis turpina gāzties dziļumā. Vēl pēc dažām minūtēm bija sajūtams viegls atsitiens. Zemūdene ar pakaļgalu bija atdūrusies pret dibenu un tā arī palika stāvam nogulsnēs ar augšup paslietu purnu.

Šajā rajonā Karas jūra nav dziļa — spriežot pēc kartes, dziļums svārstījās uz simt metru izobatas robežas. Tas nozīmēja, ka uz zemūdeni spieda desmit atmosfēru liels ūdensstabs. Ekipāža zināja, ka sfēriskā tērauda šķērssiena, kas šķīra pakaļgala un elektromotoru nodalījumus, spēj izturēt tieši šādu spiedienu. Bet mākslīgi radītais gaisa spiediens palīdzēs no iekšpuses. Taču pa tām vietām, kur sienu šķērsoja saspiestā gaisa un ūdens maģistrāles, elektrības kabeļi un blīvslēgi, elektromotoru nodalījumā, kaut arī lēnām, tomēr sūcās iekšā ūdens.

Tagad uz izglābšanos vairs nebija itin nekādu, pat visniecīgāko cerību. Vairs nebija arī saspiestā gaisa, kas ļautu vēlreiz pamēģināt uznirt augšā. Iziet no zemūdenes pa vienam pa komandtiltiņa lūkā ierīkoto īpašo ietaisi arī nebija nekādu cerību. Ūdens temperatūra aiz borta — četri grādi siltuma, līdz ūdens virsai — vismaz simt metru, tātad vai nu ūdeni aša nāve ar sirds trieku, vai lēna nāve uz ūdens no kesonu slimības. Bija atlikušas tikai dažas stundas, ko dzīvot. Pēc tam — mokoša nāve no gaisa trūkuma. Tādā gadījumā, ja ūdens jau agrāk nesaplūdīs sekcijās.

Bija vēl trešais variants — ņemt un uzspridzināt zemūdeni, lai nebūtu jāmokās.

Savos divdesmit deviņos mūža gados kapteiņleitnants Francis Princhorns vēl ne reizi nebija domājis par nopietnām problēmām. Patstāvīgais, briesmu un riska pilnais dienests viņam patika. Viņš mīlēja dzīvi un bija pārliecināts, ka tā ir piešķirta tādēļ, lai sniegtu prieku. Neskaitāmajām sievietēm viņš patika ar savu pašpārliecinātību un jautro dabu. Vienmēr, kad radās kāda iespēja, viņš kopā ar draugiem rīkoja trokšņainas iedzeršanas. Viņam bija labi panākumi burāšanā, un pēdējā regatē viņš ieņēma otro vietu reiha zemūdens karaspēkā. Princ-horns varēja apzvērēt, ka ar visu to pilnīgi pietiek jauna virsnieka dzīvei. Viņš nicināja «prātniekus», kuri nomoka savas smadzenes, domādami par politiku, tiesībām, taisnīgumu. Lai par to domā fīrers, valdība, «papus» Dēnics. Viņš ir jauns, un viņš grib saņemt no dzīves baudu. Pat no kara, lai tas izklausītos, cik dīvaini izklausīdamies. Līdz šim Princhornam dzīve baudas nebija liegusi. Reidi uz Dienvidatlantiju, jūra tirkīza zilumā, spilgti zilas debesis virs galvas, saule, labs ēdiens, augļi un ļoti maz nepatikšanu. Iededzis gluži brūns, vienās peldbiksītēs, ar tropu ķiveri galvā, viņš stāvēja uz tiltiņa un aiz labpatikas miedza acis, kad glāsīgie, siltie viļņi uzsita šļakatas. Bet naktīs, kad, uzlādēdami akumulatorus, klusi klabināja dīzeļi, varēja, stāvot pie borta, makšķerēt zivis. Sudrabotās makreles vai mauktin maucās uz āķa.

Princhorns nekad nebija domājis, kālab viņš karo un kam šis karš vajadzīgs. Ar labpatiku viņš nolūkojās caur periskopu, kā uzsprāgst un deg viņa torpedētie tvaikoņi, kā pa to klājiem skraida sīki cilvēciņi. Viņš neuzskatīja sevi par cietsirdīgu un nekad nelika, kā to darīja citi komandieri, ar automātiem apšaut ūdenī peldošos cilvēkus. So cilvēku liktenis viņu neinteresēja un neradīja ne mazāko līdzjūtību. Daudz svarīgāk bija, lai fotogrāfs pagūtu izdarīt piemiņai interesantus uzņēmumus. Tie greznos viņa dienasgrāmatu. Matroži un virsnieki aizsūtīs tos saviem tuviniekiem. Bet pēc tam, kad viss jau bija garām un jūras klajs atkal kļuvis rāms un kluss, Princhorns ieslēdza translācijas tumbleru un ar sev raksturīgo humoru stāstīja ekipāžai, kā grima tvaikonis un cik jocīgi skraidīja pa klāju tā pasažieri un pēc tam cits pēc cita lēca ūdenī.

Bērnībā no tēva, šujmašīnu labošanas darbnīcas īpašnieka un nelabojama Lielvācijas nacionālista, viņš bieži bija dzirdējis spriedelējumus par vācu rases pārākumu, par tās diženo Reinu, par ieroču spēka un karu kultu. Nīčes un Štirmera, šo cietsirdības un spēka apustuļu, grā-* matas visu laiku stāvēja uz tēva galda, un viņam patika saviem dēliem Francim un Heinriham lasīt izvilkumus no tām. «Labs karš spēj svētīt jebkuru mērķi.» «Ļaunumam ir nākotne.» Vēlāk viņam to pašu neskaitāmas reizes Skaidroja ģimnāzijā un jūras karaskolā. Viņš bija iemācījies uzskatīt karošanu par savu profesiju. Bet vai tad var būt karš bez ienaidnieka iznīcināšanas? «Zēlums ir garā vārgo tiesa» — šo izteicienu viņš pat pavēlēja uzkārt kopka-jltē pie sienas. Toties viņa vecākajam virsniekam oberleit-nantam Voičenkovskim-Emdenam patika filozofēt. Šis kraupjainais aristokrāts reiz, palicis ar viņu, savu komandieri, divatā un pirms tam drusku pavairāk iemetis, sāka spriedelēt, ka, viņaprāt, Vācijai nevajadzējis uzsākt šo karu.

— Saproti, Franci, — viņš vaļsirdīgi klāstīja. — Vēstures pieredze māca, ka šādi kari uz divām frontēm Vācijai vienmēr slikti beigušies. Bet ar vēsturi mums jārēķinās. Es pats, piemēram, nemaz neesmu pārliecināts, ka arī šis karš nebeidzas ar mūsu sagrāvi.

— Aizverieties, oberleitnant, un nekad vairs tā nerunājiet, — Princhorns viņam toreiz bija teicis. — Nedod dievs, vēl kāds sadzirdēs, un tad jums ļauni klāsies.

Un nu patlaban, kad vajadzēja pieņemt pēdējo lēmumu un paziņot to visai apkalpei, Princhornam nez kādēļ iešāvās prātā vecāka virsnieka vārdi. «Patiešām, kāpēc mēs uzsākām šo idiotisko karu ar visu pasauli?» viņš domāja. «Lai cik daudz viņu kuģu mēs nogremdējam, viņi sakniedē jaunus tik neiedomājami ātri, ka tonnāža nevis samazinās, bet, gluži otrādi, — pieaug. Un ko vērta ir viena pati mīklainā, milzīgā Krievija ar tās kolosālajām rezervēm? Viņš diez cik labi nepazīst vēsturi. Taču rādās, ka vēl nevienam nav izdevies Krieviju uzvarēt. Viņš varētu nodzīvot vēl ilgu mūžu, nevis pēc pāris stundām nosprāgt šajā zemūdenes smirdoņā. Varētu sastapt daudzas glītas sievietes, pat apprecēties. Un sieva viņam dzemdētu veselu pusduci dēlu ...»

Kad viņš ieradās te, Ziemeļos, un pietauvojās blakus sakaru kuģim «Grille», pirmā ranga kapteinis Tots no zemūdens karaspēka operatīvās daļas teica viņiem, zemūdeņu komandieriem:

— Kungi, izskatās tā, ka jūs esat iesprūduši te uz ilgu laiku. Mūsu «papus» ir nolēmis apgūt Ziemeļus. Kirke-nēsā, Ilamerfestā, Horstadā un te, Narvikā, jau tuvākajās dienās ieradīsies peldošās bāzes un kuģu remonta darbnīcas. Palīgkuģi un apgādes kuģi «Kamerūna», «Hu-askarana» un «Pelagosa» jau ir te. Tāpēc iebāziet dziļāk peldbiksites un iegādājieties aitādas bikses un kažokusl

Tagad peldbiksītes vairs nebūs vajadzīgas nekad. Pēc nedēļas parakstīs pavēli par «V-455» svītrošanu no flotes sarakstiem, bet uz mājām aizsūtīs uz sēru veidlapas rakstītu paziņojumu, ka viņš kritis varoņa nāvē. Lieladmirā-lis Denics pats izteiks viņa tēvam patiesu līdzjūtību ...

Princhorna prātojumus pārtrauca ziņojums no elektromotoru sekcijas:

— Ūdens lēnām pieplūst. Stāvam līdz ceļiem ūdenī. Atļaujiet pāriet blakusnodalījumā. — To teica apakšvirsnieks Blihers — vecs karakalps ar izvalbītām acīm kā vēzim.

— Atļauju, — Princhorns sacīja.

Tagad jau bija vienalga. Jo ātrāk viņi nomirs, jo labāk. Komandieris ieslēdza translācijas tīklu un nokāsējās.

— Visas ekipāžas zināšanai. Runā kapteiņleitnants Princhorns. Man, puiši, jāpasaka jums sliktas ziņas. Paļaujos uz jūsu vīrišķību. Zemūdene guļ uz grunts ar norautu pakaļgalu. Cerību uz izglābšanos nav nekādu. Jums izsniegs visus dzērienu un pārtikas krājumus. Dzersim un priecāsimies. Vācija un dievs tas kungs mūs neaizmirsīs. Ardievu!

Un tūlīt centrālajā postenī no sarunu caurulēm, kas te saplūda, atskanēja drausmīgs kliedziens. Cieši aizdrīvētajās un izolētajās sekcijās ieslēgtie cilvēki vēl kaut ko bija gaidījuši. Viņi cerēja, ka izmanīgais komandieris kaut ko izdomās, ka vēl ir palikusi kaut maza, pavisam niecīga, tomēr cerība uz izglābšanos. Viņi negribēja ticēt, ka viss ir pagalam. Viņi negribēja mirt. Viņi kliedza. Un šis daudzo cilvēku kliedziens bija šaušalīgs.

Pēc piecām minūtēm nošāvās oberleitnants fon Voičen-kovskis. Pēc tam no klausulēm sāka skanēt piedzērušās balsis, lamas, kaut kāda nesakarīga murdēšana. Allaž klusais un izpildīgais torpēdu sekcijas elektriķis iesaucās: «Lāsts pār tevi, Ilitler!» No visām pusēm skanēja šāvieni. Divi piedzērušies tilpņu matroži ieradās centrālajā postenī un pieprasīja, lai ļauj viņiem iznirt laukā. Viņi vēloties pirms nāves vēlreiz palūkoties debesīs. Viņi nolamāja Princhornu par netīru cūku, un viņš abus nošāva. Tad nesteigdamies izvilka no kabatas cigareti. Ilgi mīcīja to, nez kādēļ atcerējās' kā Loriānas restorānā pēdējo reizi ēda tītara frikasē Parīzes gaumē ar balto vīnu. Tad no-kljkstināja šķiltaviņas. Ogļskābās gāzes un ūdeņraža piesātinātajā gaisā uguntiņa tikko mirguļoja.

Atskanēja sprādziens. Un vairs nebija nekā.

— Uzmanīgāk, Džon, — es teicu. — Ko tev vajag?

— Tikai vienu, — viņš atteica. — Nogalināt tevi, lai kļūtu slavens. Lai par mani klaigā avīzes. Lai ari man būtu jel kāda slava.

R. Bredberijs.

«Dadlija Stouna brīnumainā nāve».

Divdesmit devītā augusta pēcpusdienā, kad mīklaini nozudusi zemūdene «V-455» gulēja jūras dibenā ar norautu pakaļgalu un vadīja savus pēdējos brīžus, Bolliens nervozi staigāja pa komandtiltiņu, cenzdamies atrast vispareizāko izeju no pašreizējās situācijas. Radiogrammas, ko viņš pēdējās dienās bija saņēmis no Snīvinda, nedeva nekādu skaidrību par turpmāko rīcību, tās tikai radīja vēl lielāku jucekli. Divdesmit ceturtajā augustā, vēl pirms sastapšanās ar «Sibirjakovu» un Diksonas apšaudīšanas, viņš bija saņēmis pavēli, kas piešķīra viņam pilnīgu rīcības brīvību. «Operācijas beigšanas laiku, atgriešanos bāzē izlemiet paši atkarībā no konkrētās situācijas,» Snīvinds ziņoja. Vakar ap pusdienlaiku Ziemeļjūras admirālis bija atsūtījis otru radiogrammu, kurā kategoriski pavēlēja «Admirālim Sēram» atgriezties Karas jūrā līdz septiņdesmit trešajam austrumu platuma grādam un «izvērst tur jebkuras akcijas, kas var dot jūtamus rezultātus». Sī otra radiogramma ne tikai apgāza pirmo, bet bija gluži vienkārši nesaprotama. Krievu kuģi pēc «Si-birjakova» nogremdēšanas Karas jūrā vairs nemaz nerādījās. Reidera uzrašanās ne tikai nevarēja dot nekādus izdevīgus rezultātus, tā bija pat bīstama iespējamo krievu pretpasākumu un nezināmo ledus apstākļu dēļ.

Spalgi nozvanīja aiz kompasa laukuma novietotais tālrunis.

— Ko tur vēl velns dīda? — Bolhens pikti noprasīja.

— Radiogramma, pirmā ranga kapteiņa kungs, — sardzes vīrs teica. — Šifrētājs lūdz atļauju uzkāpt komandtiltiņā.

— Lai kāpj. Cik rumbu? — komandieris pavaicāja sardzes virsniekam.

— Divi simti desmit. Ātrums astoņpadsmit mezglu.

— Turpiniet tāpat. Būšu savā vietā.

Viņš cieši aizvēra komandiera tiltiņa durvis un apsēdās

krēslā. Uz galdiņa kūpēja raitnieka atnestā kafijas kanna. Traukā smaržoja svaigas kanēļmaizītes. «Vēl viena radiogramma. Nez ko tur Berlīnes vai Bergenas stratēģi būs tādu īpašu sagudrojuši?» viņš prātoja.

Ienāca šifrētājs un apstājās pie durvim. Komandieris, šķiet, viņu nemanīja. Savās domās nogrimis, viņš skatījās uz kafijas tasi, tai nemaz nepieskardamies.

— Izlasiet, Hofmani, priekšā, — Bolhens beidzot teica.

— Operāciju turpināt jebkurā gadījumā. Atjauju pārtraukt operāciju sevišķi svarīgu iemeslu dēļ — avārijas gadījumā vai pēc pretinieka uzbrukuma. Ja nav nekā labāka, bombardējiet Amdermu.

«Kāpēc admirālis Snīvinds, kas operācijas plānošanas laikā bija tās aktīvs pretinieks un kādu brīdi pat uzstāja par tās atcelšanu, tagad tik nepiekāpīgi un enerģiski prasa, lai to turpinātu?» Bolhens domāja, nesteidzīgi, pa malciņam dzerdams kafiju. «Skaidrāks par skaidru, ka viņam mācas virsū Berlīne, pats lieladmirālis Rēders. Rē-deram «Admirāļa Sēra» panākumi nozīmē ne tikai militāru uzvaru, šī operācija ir arī viņa prestiža jautājums, pierādījums viņa krietni iedragātās reideru kara doktrīnas pareizībai.

Pēc tam kad pie Lāču salas pretinieka cskadras mīnu-kuģi bija nogremdējuši vācu mīnu aizsprostu licēju «Ulma», par ko Bolhens uzzināja no pārtvertajām angļu radioziņām, augstākajai jūras pavēlniecībai laikam ļoti gribējās nosūtīt fīrera galvenajai mītnei uzvaras relāciju par «Admirāļa Sēra» panākumiem. Bet kas viņam par daļu gar šiem augstākās politikas mudžekļiem? Ko viņš, kuģa komandieris, šādā situācijā lai iesāk?

Jau vairāk nekā pusstundu Bolhens sīkiem solīšiem mēroja komandtiltiņu, pīpi bez mitas kūpinādams, bet tā arī nespēja izdomāt, kā rīkoties. Lai panāktu pilnīgu skaidrību un precizētu turpmākos plānus, vajadzēja vēlreiz sīki informēt pavēlniecību un saņemt skaidrus norādījumus. Bet kā lai to izdara? Bija tikai viena izeja — pārkāpt pavēli par radioraidījumu aizliegšanu.

Pēc piecu minūšu ilgas apspriešanās ar vecāko palīgu Bugu un vecāko ^sakarnieku Bolhens pavēlēja noraidīt īsu signālu bez izsaukuma. Šāds signāls samazināja no-peilēšanas iespējas. Pēc tam viņš paziņoja savas koordinātas, noraksturoja situāciju un palūdza atļauju doties uz Spicbergenu. Snīvinds uzstāja, ka jāturpina kaujas operācijas Karas jūrā, kamēr tās nedos jūtamus rezultātus.

Tikai pēc Bolhena atkārtota ziņojuma, ka Karas jūrā līnijkuģis neko vairs nespēs panākt, admirālis Snīvinds ar manāmu nepatiku atļāva pārtraukt operāciju. No pēdējās lakoniskās radiogrammas Bolhens saprata, ka Ziemeļjūras admirālis nav apmierināts ar viņa rīcību. «Ja nekā nevarat izdarīt, atgriezieties,» — tā bija sacīts radio-grammā.

Snīvinds jūtas vīlies un uzskata, ka «Admirālis Sērs» nav attaisnojis uz to liktās cerības. «Bet ko es vēl iespētu pasākt?» Bolhens skaitās. «Viena izlūklidmašīna, nevis divas, un tai pašai par maz benzīna. Tagad gaisa karaspēks visziņu kļūdas uzvels man. Bet kā viņi centās toreiz pierunāt! «Pilnīgi pietiks ar vienu lidmašīnu un divām apkalpēm. Ticiet mūsu pieredzei.» Un viņš, stulbenis^ noticēja. Apsolītā zemūdeņu palīdzība patiesībā pārvērtās visīstākajā blefā. Un vēl šis «Sibirjakovs», kas izbazūnēja par viņiem pa visu pasauli!»

Bolhens paņēma etviju. To viņam bija uzdāvinājusi Juta trīsdesmit gadu jubilejā. Piebāza pīpi ar tabaku. Tabaka bija ļoti aromātiska, no Brazīlijas, kāda Dienvidamerikas komersanta dāvana. Oberleitnants Starzinskis, kas stāvēja turpat blakus, stāstīja sardzes virsniekam kaut ko aizrautīgu. Viņam ne par ko nevajadzēja atbildēt, un viņam bija lielisks noskaņojums. Bolhens jau bija samierinājies ar viņa nepārtraukto pļāpāšanu. Atbrīvoties no tās laikam varēja, vienīgi aizsūtot Starzinski uz tiltiņa spārnu un no turienes iemetot viņu jūrā.

Blāvi spīguļoja komandtiltiņā izvietotās daudzo aparātu ciparnīcas: žirokompasa un hidrolokatora repīteri, galveno mašīnu apgriezienu skaita un stūres stāvokļa rādītāji, peilētāju un distanču noteicēju rādītāji, nobrauktā attāluma skaitītāji un daudzi citi. Kuģa komplicētais organisms strādāja normāli.

Pie tiltiņa durvīm uz saliekamā ķebļa klusēdams sēdēja tālruņa komutatora operators apakšvirsnieks Arbinders. Šis rupjais un cietsirdīgais cilvēks, kuram, jau padzirdot pirmos šāvienus, acik kļuva dīvaini stiklainas, bija no Augsburgas. Pirms dažām dienām tepat pie komandtiltiņa Bolhens viņam bija pavaicājis:

— Ko jūs, Arbinder, darītu, ja, atgriežoties Narvikā, es palaistu jūs atvaļinājumā?

Arbinders iesmējies:

— Es palūgtu jūs mazliet pagaidīt, pirmā ranga kapteiņa kungs. Pagaidīt, kamēr kritīs Pēterburga. Arī land-vēristam Arbinderam ir savs slepens sapnis — paskatīties uz tualetes komplektu, kurā ir četrdesmit astoņi piederumi no tīra zelta. To pirms divsimt gadiem Augs-burgā meistars Bellers izkalis Krievijas ķeizarienei Annai Joanovnai. Bellers ir mans tāls sencis. Stāsta, ka pietiekot uz šiem piederumiem vienreiz paskatīties, lai pēc tam varētu mierīgi nomirt.

«Viņā ir arī kaut kas cilvēcisks,» Bolhens toreiz bija nodomā ijis.

Patlaban Arbinders sēdēja nekustīgs un nenovērsies blenza vienā punktā. Viņa sastingusī seja bija drausmīga.

— Palūdziet, lai vecākais virsnieks ierodas komandtiltiņā, — Bolhens pavēlēja. Un, kad Buga atsteidzās, kapteinis izrīkoja: — Kurss uz Lāču salu. Es būšu lejā savā salonā.

Viņš iegāja salonā un neiznāca no tā ne uz pusdienām, ne vakariņām. Raitnieks Krauss nesa komandierim ēdienu uz kajīti.

Trīsdesmitajā augustā ziemeļaustrumos no Lāču salas «Admirāli Sēru» sagaidīja četri eskadras mīnukuģi. No šejienes lidz Ziemeļnorvēģijai vairs atlika nepilnas divsimt jūdzes. Sī bija visvairāk iecienītā vieta, no kuras vācu lidmašīnas un zemūdenes uzbruka sabiedroto karavānām. Eskadras mīnukuģu pavadībā reideris pabrauca garām Morstadai, un patlaban ostas velkoņi jau uzmanīgi vilka līnijkuģi uz tā stāvvietu Narvikā.

Bija agrs, saulains rīts. Sagaidītāju piestātnē sanācis maz. Nelielajā melnos formas apģērbos tērpušos jūras virsnieku pulciņā Bolhens ieraudzīja otras kuģu grupas pavēlnieka viceadmirāļa Kīmeca pazemo, drukno stāvu. Viņa pakļautībā atradās visi kuģi, kas bāzējās Narvikā, — «kabatas» līnijkuģi «Lucovs» un «Admirālis Sērs» un eskadras mīnukuģu astotā flotile. Pēc visai vēsa, oficiāla rokas spiediena un Bolhena īsa ziņojuma Kīmecs pavēstīja, ka Ziemeļjūras admirālis gaida viņus abus šodien pie sevis Tronheimā. Pēc dažām stundām kamuflēts «opeladmirā-lis» apstājās pie muliņa, kur bija pietauvots ar maskēšanas tīkliem pārsegts vācu flotes flagmanis līnijkuģis «Tir-pics», uz kura atradās admirāļa Šnīvinda karogs.

Jau labi pazīstamais līnijkuģa admirāļa salons. Inkrus-tēto sarkankoka parketu klāja persiešu tepiķis. Bronzā ķalto sienas svečturu rēna, nomierinoša gaisma, kas atspoguļojas starpsienu pulētajā ozolkokā. Kristāla trauku klusā sanoņa bufetē, dīvānu un krēslu nespodrā āda.

Bolhena ziņojums admirālim bija garš. Snīvinds vērīgi klausījās viņā, bieži pārtrauca un uzdeva jautājumus. Pēc tam plašajā salonā iestājās klusums. Bolhens satraukti gaidīja, ko sacīs šis cilvēks, viņa priekšnieks un aizgādnis, kura dēļ viņš neaizgāja pa tēva iecerēto garīdznieka karjeras ceļu, bet kļuva jūras virsnieks.

— Tagad man ir skaidra visa operācijas norise. Es, Vilhelm, nesaskatu jūsu rīcībā īpašas kļūdas, — Snīvinds beidzot sacīja. — Drīzāk gan tās jāierindo pie plānošanas trūkumiem, izlūkošanas ziņu nepilnībām, pie tā, ka netika ņemta vērā iespējamā krievu pretdarbība. Un laikam piedevām vēl arī ledus apstākļu nezināšana. Ja atceraties, es to aizrādīju jau pašā sākumā un iebildu pret šo operāciju. Taču mēs, Vilhelm, esam ne tikai kara jūrnieki, bet arī politiķi. Pašreizējā vasaras kampaņa attīstās necerēti veiksmīgi. Mūsu sauszemes karaspēks guvis milzīgus panākumus. Teju, teju kritīs Staļingrada. Veiksmīgi attīstās arī mūsu uzbrukums Ēģiptē. Fīrers uzskata, ka pašreizējos apstākļos, kad visi valsts spēki saspringti līdz pēdējam, mūsu virsūdens kuģi darbojas pārlieku pasīvi un bikli.

Snīvinds uz mirkli apklusa, ielēja pokālā ūdeni un sāka lieliem malkiem kāri dzert. Klīda valodas, ka viņam esot parādījušās cukurslimības pazīmes. Būs ļoti žēl, ja viņu iecels kādā amatā uz sauszemes. «Taču, runājot par nepieciešamību mobilizēt visus valsts spēkus, viņam taisnība,» Bolhens nodomāja. Vēl pirms došanās jūrā viņš bija lasījis avīzēs, ka sakarā ar Gēringa organizēto metāla lūžņu vākšanas kampaņu pats fīrers nodevis aizsardzības fondam valsts kancelejas vara vārtus.

— Man šodien piezvanīja lieladmirālis Rēders, — Snīvinds turpināja. — Viņš uzskata, ka jūs_, iekļuvuši Viļ-kicka šaurumā, neesat pietiekami uzstājīgi meklējuši krievu karavānas, bijuši pārāk piesardzīgi un visu laiku lūkojušies atpakaļ. Teikšu jums atklāti — virspavēlnieks ar jūsu rīcību nav apmierināts.

Admirālis piecēlās un saka lēnām staigāt pa salona tepiķi.

— No flotes gaida vel tādus pašus panākumus, kādi bija pirms diviem mēnešiem, kad sagrāva konvoju «PQ-17», — viņš atsāka. — Esmu saņēmis norādījumu plānot jaunu operāciju, līdzīgu jūsējai. Protams, ņemot vērā pieļautās kļūdas. Tajā paredzēts sūtīt «Lucovu».^ Bet jūs, Vilhelm, jau tuvākajās dienās brauksiet uz Ķīli, uz doku pārbaudīt dzinējus. Bez tam, kungi, stingri konfidenciāli — ir ziņas, ka gatavojas jauns konvojs «PQ-18».

No Tronheimas Bolhens atgriezās viens pats ar vilcienu. Kīmecs palika turpat kārtot kaut kādas savas darīšanas. Tukšajā divvietīgajā kupejā uz galda stāvēja pusdzerta franču konjaka pudele un glāzīte. Vagonam salīgojoties, iečīkstējās dīvānu atsperes. Vilciens brauca ātri. Aiz logiem tikko varēja samanīt dažādās krāsās izkrāsotās daudzo norvēģu ciematu mājiņas. Diena bija pelēka, miglaina, likās, ka vagona logus kāds būtu aplīmējis ar saslapinātu zīdpapīru. Līņāja sīks lietus.

«Neesat pietiekami uzstājīgi meklējuši krievu karavānas, bijāt pārāk piesardzīgi un visu laiku lūkojāties atpakaļ,» Bolhens skaļi atkārtoja, tad nikni izlamājās un rāvienā izdzēra vēl vienu glāzīti. «Kraupjainie idioti. Tup savos kabinetos un domā, ka viņi ir pravieši un gaišreģi. Savādi gan — kā var neskatīties atpakaļ, ja aiz tevis sakļaujas leduslauki vai arī uz kuģi pēkšņi sāk šaut krievu baterija. «Mums jābūt politiķiem»;» viņam iešāvās prātā Snīvinda vārdi. Visas avīzes tagad atkārto šo modē nākušo frāzi. Tikai neviens īsti nezina, ko tā nozīmē.

Savu slikto garastāvokli viņš izgāza Narvikas stacijā uz diviem pārbiedētiem jauniņiem fenrihiem, izlamādams tos par nevīžīgu sveicināšanu. Uzkāpis uz kuģa, viņš strupi sasveicinājās ar vecāko virsnieku, kas viņu sagaidīja, un, nepateicis ne vārda par to, kāpēc izsaukts uz Tronheimu, straujiem soļiem devās uz savu salonu.

Uz pulētā ozolkoka pusdienu galda stāvēja korespondence, rūpīgi sakārtota divās kaudzītēs: vienā Krauss bija salicis vēstules, otrā — avīzes un žurnālus. Abas Jutās vēstules, kā vienmēr, bija pilnas ar ģimenes dzīves nolikumu rūpīgu izklāstu.

«Manu mīļo zvirbulīt,» viņa rakstīja savā sīkajā rokrakstā. «Es ļoti ilgojos pēc Tevis un katru dienu gaidu atļauju aizbraukt uz Norvēģiju.» Tālāk viņa rakstīja, ka meitenes stipri paaugušās un kļuvušas nopietnas, ka viņas gaida pirmo septembri, lai dotos uz pirmo klasi. Sīki jo sīki bija attēlots, kāda būs viņu skolotāja, pastāstīts par jauno kleitu, kaš, pēc visu kopīga ieskata, viņai ļoti piestāvot.

«Ir gan tās sievietes,» viņš_ īgni nodomāja, ņemdams otru vēstuli, «visos laikos viņam bijis viens un tas pats prata.»

Otra vēstule sākās ar ziņu par Jutās māsasvīra Eber-harda nāvi. Tā apbēdināja Bolhenu līdz sirds dzi|umiem. Bija kritis viņa vienīgais draugs, ar kuru viņš bija pilnīgi atklāts. Patlaban taču Vācijā ne ar vienu nevar parunāties, visi iemācījušies turēt mēli aiz zobiem. Gestapo sabāzusi savus ziņotājus pa visiem kaktiem. Nesen uz kāda eskadras mīnukuģa noticis kuriozs atgadījums. Sarīkotas nakts mācības, lai pārbaudītu, cik ātri iespējams izsaukt uz kuģi virsniekus un apakšvirsniekus, kas atrodas krastā. Tās nav izdevušās. Noskaities par gauso pulcēšanos, komandieris nostādījis visu personālo sastāvu uz pūpes ierindā un nevis devis komandu: «Ziņneši, divus so|us uz priekšu!» — bet gan pārteicies un pavēlējis: «Ziņotāji, divus so|us uz priekšu!» Atjēdzies viņš jau pēc mirkļa ar šausmām ieraudzījis, ka, pakļaujoties pavēlei, septiņi cilvēki iznākuši no ierindas. Šos matrožus vajadzējis no kuģa norakstīt, bet komandieris pēc gestapo pieprasījuma saņēmis sodu.

Zel Eberharda, ļoti žēl. Par spīti savai robustajai ārienei, viņš bija smalkjūtīgs, ļoti zinošs cilvēks. Tas bija viņš, kurš atvētīja no viņa, Bolhena, priekšstatiem nacionālsociālistiskos melus par ugunspielūdzēju kulta pamatlicēju Zaratustru. Parādīja, kā Nīče sakropļojis un pielāgojis šo mācību savai pārcilvēka filozofijai. Savu lielo, smago galvu gluži kā vērsis pieliecis, Eberhards deklamēja viņam Vācijā aizliegtā diženā Ilcines dzejoļus. Klausīties viņā bija gan interesanti, gan arī māca bailes. Jā, sasodītais karš. Katru dienu tas noslaktē desmitiem tūkstošu cilvēku. Tas jau tā izmaksājis Vācijai bezgala dārgi. Kas to lai zina, cik vēl atlicis dzīvot viņam pašam ...

Tēvs sirga, sūdzējās par vientulību, par to, ka cilvēki kļuvuši cietsirdīgi, ātri aizkaitināmi, lūdza, lai raksta biežāk.

Bolhens atslēdza atvilktni un izņēma no tās viskija pudeli, nemaz neatšķaidīdams, izdzēra glāzīti un lēnā garā ķērās pie pārējā pasta.

«Mēs esam bezgala priecīgi, ka fīrers ir stiprs un vesels. Kamēr Hitlers ir možs un atrodas mūsu vidū, kamēr viņš spēj izstarot enerģiju un spēku, mēs varam neuztraukties par nākotni.» Tā bija Gēbelsa runa. «Horvātijas vadonis Ante Pavēlies paziņojis, ka jaunā kārtība līdz galam sagraus Eiropas plutokrātus.» Avīzes un žurnāli vēl nekādi nespēja rimties sakarā ar karavānas «PQ-17» sagrāvi. Satīriskajā žurnālā «K ladderatsch» pa visu lappusi bija uzzīmēta karikatūra: amerikāņu strādniek! sniedz Rūzveltam tankus, lidmašīnas, lielgabalus, bet viņš tos tūdaļ sviež jūrā. Vēlāk Bolhens uzzināja, ka tēmu šai karikatūrai ieteicis Martīns Bormanis un tā ļoti iepatikusies Hitleram. «Völkischer Beobachter» bija iespiests ziņojums, ka ASV un Anglijas rūpniecība nestrādā vis Krievijas labā, bet tādēļ, lai nogādātu savu produkciju jūras dzelmē. Berlīnes radiokomentētājs, bēdīgi slavenais «lords Hau-Hau», kā jau allaž, mala savu iemīļoto tematu — rakstīja par saasinātajām attiecībām starp Padomju Savienību un Rietumu sabiedrotajiem tūlīt pēc karavānas «PQ-17» sagrāves. Šīm ziņām uzliktie kliedzošie virsraksti liecināja, ka propaganda pagaidām vēl nav atradusi jaunāku notikumu uz jūras, kam varētu pievērst lasītāju uzmanību.

Patiešām, varēja taču parādīties ziņojums par «Admirāļa Sēra» varonīgajiem darbiem. Un tūlīt pat atnāktu ilgotā slava, popularitāte, karjera .. .

Acīs dūrās visu avīžu ziņojumu vienprātīgais tonis. Tas bija kliedzošs, bravūrīgs, uzvarošs. «Krievu armijas savos pamatos ir sagrautas», «Karš Austrumu frontē tuvojas beigām», «Vācu tanki Staļingradas ielās», «Donas kazaka sieva pasniedz vācu virsniekam sālsmaizi», «Sagūstīts padomju pulkvedis apbrīno vācu karamākslu». Un neviena vārda par pašu zaudējumiem un neveiksmēm.

Klaji uzmācīgā un rupjā plātīšanās nogurdināja un kaitināja. Bolhens īgni pastūma avīzes malā un izdzēra vēl vienu glāzīti.

Viņš toreiz nezināja un arī nevarēja zināt, ka, izdzirdis par karu ar Krieviju, viņa aizgādnis, bet tolaik jūras kara vadības štāba priekšnieks admirālis Snīvinds bija izgudrojis savu visiecienītāko lamu vārdu: «nolādētie mēsli». Tad-pat lieladmirālis Rēders, sasaucis kopā operatīvās daļas priekšnieku admirāli Friki, viņa vietnieku Vāgneru, admirāli Bērnu un vēl dažus augstākos flotes virsniekus, pavēstīja viņiem: «Kungi, fīrers man vairākkārt tika teicis, ka jūras kara flote diez vai varēs piedalīties karā ātrāk par 1944. gadu. Vācijas jaunās flotes kuģi ir tikai paraugu kolekcija tfcm, kādai tai jābūt.»

Hitleram uzticīgais Jodls jau 1942. gada pavasarī savā dienasgrāmatā ierakstīja: «Esmu pārliecināts, ka Vācija nespēs karā uzvarēt!»

Japāna, uztraukusies par to, ka viņas galvenais partneris cīņā pret anglosakšiem — Vācija — strauji zaudē spēkus karā pret Krieviju, piedāvāja Vācijas sūtnim Tokijā savu starpniecību, lai panāktu separātu mieru ar krieviem. Taču «vilku midzeni» šo ideju noraidīja.

Viņš nezināja, ka 1942. gada ziemā notika Hitlera un Japānas sūtņa Osimas īpaši vaļsirdīga saruna, kurā Hitlers paziņoja: «Padomes jau šogad tiks sagrautas. Tām nav vairs, kur glābties. Vasara k|ūs par kara izšķirošo stadiju. Boļševikus padzīs tik tālu, lai viņi nekad vairs nevarētu saskarties ar Eiropas kultūras augsni.»

Viņš nezināja arī to, ka 1942. gada pirmajā jūnijā Pol-tavas aerodromu ciešā lokā ielenca esesieši. Kad lidmašīnas, kas atlidoja no ziemeļiem, izslēdza motorus un apstājās, daudzās militārpersonas sastinga miera stājā. No lidmašīnas izkāpa Hitlers un svīta no Rastenburgas: Kci-telis, Iloizingers, Vāgners, fīrera adjutanti. Automašīnas lielā ātrumā nogādāja augstos viesus feldmaršala Boka štābā, kur pie gara galda sākās |oti svarīga apspriede. Pie tā jau sēdēja Kleists, Gots, Zodešteins, fīrera mīlulis ģenerālis no tautas Pauluss, Rihthofens, Veihss. Tika galīgi pieņemts OKW-41 direktīvā fiksētais otra zibenskara plāns — operācija «Blati». Taču daži ģenerāli, kas piedalījās šajā apspriedē, nopietni šaubījās, vai operācija būs izpildāma.

Bolhens izdzēra vēl vienu glāzīti. Viņš bija tikai jūras kapteinis, viņš daudz ko nezināja un patlaban arī negribēja zināt. Sis te viskijs «Garais Džons» ir velnišķīgi stipra dzira. No tā tik patīkami reibst galva. Viņš tagad izgulēsies, kā pienākas, bet vakarā aizies vizītē pie frū Hansenas. Nevajag visu tā ņemt pie sirds. Bolhens piespieda zvana pogu. Durvīs parādījās raitnieks Krauss.

— Uz vakariņu laiku sakārtojiet manu parādes mundieri. Un pasekojiet, lai neviens netraucētu, kamēr atpūtīšos.

— Tiks izpildīts, pirmā ranga kapteiņa kungs!

KĀZAS

Ak, kara dienu laulības! Jūs, ģimenības rēgs...

J. Jevtušenko. <rKāzas».

Arhangeļskas priekšpilsētā Salombalā, gandrīz tajā vietā, kur čīkstošais dēļu trotuārs atduras pret stāvajām kāpnēm, kas noved līdz ūdenim, atradās baraka. Tā bija steigā uzcelta no netēstiem baļķiem, pārsegta ar jumta papi, tagad dziļi zemē iegrimusi un līdzīga tūkstošiem tādu pašu, kas izkaisītas pa malu malām, kur vien vajadzēja paslēpt cilvēkus no lietiem un sala, dot viņiem kaut primitīvu un īslaicīgu patvērumu. Pirms pāris nedēļām vācu lidmašīnu uzlidojuma laikā barakā trāpīja degbumba un tā aizdegās, taču iemītniekiem izdevās ugunsgrēku nodzēst, un tagad par to atgādināja vienīgi apdegušais stūris un blakus izsvaidītie apgruzdušie melnie baļķi. Vienā no šīs barakas divdesmit istabām dzīvoja polārjūru kapteiņa Stepana Ivanoviča Mahičcva paziņa, atraitne Anna Panteļejevna.

Pirms kādiem gadiem divdesmit jauniņais jūrnieks Petja Suhanovs atveda uz Arhangeļsku no dārzos ieaugušās ukraiņu pilsētiņas Andrušovkas melnacainu, jautru sievu Aņutu. Un vēl šobaltdien Annai Panteļejevnai sapņos bieži rādījās viņas jaukā pilsētiņa: baltās, salmiem klātās, gluži kā no krāsainām bildītēm izkāpušās mājiņas pilsētas nomalēs, ziedošie ķiršu dārzi, rāmā, klinšaino krastu ieskautā Rosjas upe. Satika ar vīru labi, kā cimds ar roku. Tikai nebija bērnu. Kara trešajā mēnesī viņas vīrs, liela kokuvedēja kuģa kapteinis, aizgāja bojā vācu aviācijas uzlidojumā. Aizgāja bojā arī visa kuģa apkalpe, ko Anna Panteļejevna labi pazina, jo bieži bija uz kuģa. Dažas dienas pēc ziņas par vira nāvi pilsētai uzbruka ienaidnieka bumbvedēji. Uzlidojumi viļņveidīgi sekoja cits citam. Pilsēta liesmoja. Izdega veseli kvartāli un rajoni. Līdz pamatiem nodega ari viņas māja ar visu ilgajos gados iegādāto iedzīvi. Viņa palika ar to, kas mugurā — kleitiņā un žaketē —, un ar nomīdītām kurpēm kājās. Jaunās kurpes viņa bija taupījusi, āvusi kājās tikai svētkos. Tieši to nez kādēļ bija sevišķi žēl. Pavisam drīz viņai kā ugunsgrēkā cietušai atraitnei ostas administrācija piešķīra šo istabu barakā — divpadsmit kvadrātmetru, turpat arī plīts un malka sakrauta, bet dzīvot var.

Annai Panteļejevnai bija tikai četrdesmit gadu, bet viņa izskatījās daudz vecāka. Taču pasakiet — kurš pēc šādiem pārdzīvojumiem kļūst jaunāks? Viņa bija manāmi sakritu-sies, novājējusi, >ap melnajām acīm savilkušās krunciņas. Tikai tāpat kā agrāk, kā meitenes gados, viņa pina matus garā bizē, labprāt dziedāja ukraiņu dziesmas, bet tās viņa prata milzum daudz. Dziedāja mājās, kad rīkojās pa savu necik lielo saimniecību, dziedāja arī ostas noliktavā, kur strādāja par pārzini. Balss viņai skanīga, jaunavīga.

Dziesmas nomierina, aizdzen drūmās domas. Turpat noliktavā viga arī iepazinās ar polārjūru kapteini Stepanu Ivanoviču Mahičevu. Kapteinis viņai patika — mierīgs, kārtīgs cilvēks, nedzer un ir tāds pats vientulis kā viņa. Jau no nelaiķa vīra viņa bija dzirdējusi par Mahičevu tikai labu. Atcerējās, kā vīrs atstāstīja kādu notikumu, kas bija atgadījies ar viņu. It kā pusdienu laikā kopkajītē esot iedrāzies pārbiedēts ziņnesis un izgrūdis:

— Stepan Ivanovič! Pats kuģniecības priekšnieks atbraucis!

— Atbraucis? — Mahičevs mierīgi atjautājis un turpinājis ēšanu. — Tad ej un jūdz laukā.

Tajās reizēs, kad Mahičeva kuģis stāvēja Arhangeļskā, viņš katru dienu apciemoja Annu Panteļejevnu. Iegriezās noliktavā, sasveicinājās ar visiem, paņēma istabiņas atslēgas un promiedams pavaicāja:

— Kad var tevi gaidīt, Anna Panteļejevna?

Bet viņa, pārnākusi no darba, apstājas pie sliekšņa un stāv, baidās tarn kāpt pāri — kaklā kamols iesprūdis: viss sakopts, grīda uzmazgāta un arī vakariņas gatavas.

— Kāpēc jūs mazgājāt grīdu, Stepan Ivanovič? — viņa dusmojas. — Vai tad man pašai roku nav? Man, eku, kauns no kaimiņiem. Sāks vēl, eku, runāt: vei, lielmāte uzradusies.

Eku — tas ir Annas Panteļejevnas iecienīts vārds. Un viņa to sprauž iekšā gan tur, kur vajag, gan — kur nevajag.

Stepans Ivanovičs tikai pasmaidīja, bet nekā neteica. Nav saprotams, ko viņš domāja. Viņš tāds jocīgs, savam vecumam pārlieku kautrīgs.

Vakar Anna Panteļejevna nenovaldījās, iegriezās pie pazīstamā dispečera apvaicāties, kad «Uraļska» gaidāma.

— Kuru katru dienu vajadzētu būt klāt, — dispečers sacīja. — Kaut kur tepat tuvumā jau ir.

Pirms divām nedējām — Anna Panteļejevna labi atceras šo dienu, jo tā bija svētdiena, — viņa aizgāja no rīta uz noliktavu, izsniedza kuģiem vajadzīgās mantas un atgriezās mājās. Izvārīja pusdienas, uzkopa istabu un apraudājās. Ienāca prātā vīrs, tēvs ar māti, kas atradās fašistu okupācijā, pašas nodegusī māja. Sametās sevis žēl: gadi skrien, no jaunības vairs sen ne miņas, un viņa palikusi pavisam vientuļa un nevienam nevajadzīga. Pēkšņi dzird: kāds staigā pa gaiteni un klaudzina pie visām durvīm. Pieklauvēja arī pie viņas istabiņas. Ienāca kapteinis, lidotājs. Gara auguma, izskatīgs, pelēkām acīm. Gandrīz vai ar pieri stenderē ieskrēja.

— Atvainojiet, lūdzu, — viņš teica. — Vai jūs nevarētu uz kādu laiku pieņemt apakšīrnieci? Viņai nav, kur dzīvot. Cik teiksiet, tik arī maksāšu.

Pret lidotājiem un zemūdeņu jūrniekiem Anna Panteļe-jevna izturas ar īpašu cieņu. Cik viņu, nabadziņu, pa kara laiku jau nav aizgājis bojā, to ne saskaitīt nevar. Viņiem ir pats bīstamākais amats. Vai tad viņiem var ko atsacīt? Pavisam jauniņs vēl, bet jau pašu velnu matījis — rēta pa visu vaigu, ordeņu pilnas krūtis.

Un tomēr vispirms noprasīja:

— Vai jauna?

— Divdesmit gadu.

— Jūsu sieva?

Lidotājs apjuka.

— Pagaidām vēl nē. Gaidām atjauju, lai visu nokārtotu.

— Tad jau, eku, vediet šurp. Tikai, kamēr nenokārtosiet, — es jums te gulēt nejaušu. Lai pēc tam nebūtu nekādu valodu.

— Saprotu, — lidotājs pateica un pasmaidīja. — Valodu nebūs. Liels paldies. Kad varu vest šurp?

— Kaut vai tūlīt. Ko tur vilkt garumā? Bet jūsu naudas man nevajag. Ne jau naudas dēļ pieņemu.

Nepagāja ne stunda, kad viņš ar savu drostaliņu jau bija klāt. Patumšu seju, glīta, acis lielas, mirdz vien. Tūlīt redzams, ka nav krieviete, pēc ārzemnieces izskatās. Mugurā kanādiešu jaka, kājās gari, šņorējami puszābaki, bet galvā virsnieku ausaine. Krieviski runā slikti, taču smejas aizrautīgi un no acīm var redzēt, ka bezgala mīl lidotāju. Pasniedza roku. Arī plauksta patumša, maziņa.

— Greisa Džonsa.

— Kas tad jūs īsti esat? — Anna Panteļejevna uzprasīja.

— Amerikas armijas seržante, — lidotājs pasteidzās priekšā. — Mūsu sabiedrotā.

— Jā, jā, sabiedrotā, — Greisa iesmējās. — Būsim sist nāci.

Jau divas nedēļas, kopš viņas dzīvo kopā. Paguvušas sadraudzēties. Jau pirmajā vakarā Greisa izstāstīja visu par sevi. Anna Panteļejevna tonakt nemaz nevarēja aizmigt. Grozījās, cēlās augšā, gāja pie ūdensspaiņa dzert.

«Tā tik ir mīlestība,» viņa domāja. «Reizēm gadās taču. Ne ar ko nerēķinājās. Pameta dzimteni, tuviniekus. Grūti viņai tagad. Un vēl nekādi nevar dabūt atjauju, lai sareģistrētos.»

Kad nebija jālido, Sergejs Sokolovs gandrīz vai katru dienu iegriezās vismaz uz brītiņu. Teica, ka viņam esot fantastiski palaimējies — viņu eskadriļu uz laiku pārceļot no Vajengas uz Lahti, pie pašas Arhangeļskas Viņš atskrēja, sakrāva uz galda ēdamo — maizi, konservus, šokolādi. Pēc tam abi ar Greisu apsēdās kaktiņā, apskāvās un tā nosēdēja, cik vien viņam laiks atļāva. Skatoties viņos, Annai Panteļejevnai vai sirds kāpa pa muti laukā. Vakar viņa neizturēja un, kad Greisa izgāja ārā, klusītēm pateica:

— Dievs ar visu norunu. Ja vari — paliec arī pa nakti.

Taču viņš nepalika. Patencināja, piebilda, ka drīz

vajagot pienākt atļaujai, un aizgāja. Laikam lepnas dabas.

Noliktavas priekšnieks stāstīja, ka mūsu lidotājs, Sokolovs uzvārdā, esot nupat kā notriecis izdaudzinātu fašistu asu. Avīzē bijis rakstīts. Pats Serjoža gan nekā tāda neteica, viņa arī neprašņāja. Vai tad maz Sokolovu pasaulē.

Anna Panteļejevna paskatījās uz sienas pulksteni — tas jau rādīja astoto vakara stundu. Tad iekūra otrpus aizkara plīti, uzlika uz tās tējkannu, kastroli ar kartupeļiem. Drīz atnāks Greisa, varbūt ari Sergejs, un varēs kopā paēst vakariņas.

Tikai tovakar neatnāca ne Sokolovs, ne Greisa, bet ieradās pavisam cits ciemiņš — vecākais leitnants Mahičevs. Viņš ienāca nepieklauvējis, viņa tai brīdī aiz aizkara mizoja mundierī vārītos kartupeļus, pakāra uz naglas šineli un cepuri un tikai pēc tam, pieglaudis savus taisnos, jau krietni sasirmojušos matus, klusi pasauca:

— Anniņ!

— Kas tur ienāca? — Anna Panteļejevna izbiedēti palūkojās gar aizkara malu un vai pamira. — Stjapan, tu? — viņa iesaucās, vēl negribēdama ticēt, ka viņš atgriezies, un tādām pašām ar kartupeļu mizām apķepušām rokām un vaļējā blūzītē metās viņam pretim. Viņa pat nepamanīja, ka pirmo reizi bija uzrunājusi viņu vārdā un ar «tu», — tik ļoti viņa priecājās par Mahičeva atnākšanu.

— Kurš gan cits, Anniņ, — viņš atbildēja, aizkustināts par viņas prieku. Mahičevam patika, kā viņa, ukrainiete būdama, izrunā viņa vārdu pēc rjazaniešu modes —

Stjapans, un tāpēc viņš ar labpatiku atkārtoja: Stjapans, Ivana dēls.

Pēc stundas viņi sēdēja pie galda viens otram pretim. Viesa atnestā degvīna pudele bija izdzerta, vienkāršās vakariņas — kartupeli ar ceptu mencu — apēstas. Vai nu izdzertā degvīna, vai arī sen gaidītās un ilgotās atkalredzēšanās ietekmē, taču allaž klusais un mazrunīgais AAa-hičevs šodien bija neparasti valodīgs. Viņš jau bija paguvis izstāstīt par savu ilgo ceļojumu ar vilcieniem cauri visai zemei līdz pat Vladivostokai, kur bija saņēmis tvaikoni, kā ar to no Kamčatkas Pctropavlovskas kopā ar milzīgu karavānu devies cauri Beringa šaurumam uz Ziemeļu jūrasceļu, kā viņus Viļkicka šaurumā gaidījis ienaidnieka līnijkuģis, taču viņi to apveduši ap stūri un paslēpušies leduslaukos. Pēc tam viņš braucis viens pats. Viņa «Uraļ-ska» vedusi īpaši steidzamu kravu.

Mahičevam bija klusa, bet padobja balss, viņš stāstīja nesteigdamies, sīki jo sīki, un, klausīdamās viņā, Anna Panteļejevna domāja, ka grūti viņam šajos mēnešos klājies un cik tas ir labi, ka viņš ir atgriezies.

Tagad Mahičevs stāstīja par putniem, ko viņš redzējis, šurp braucot. Anna Panteļejevna zināja, ka putni ir viņas drauga vājība, taču nekad nebija iedomājusies, cik ļoti daudz visādu sīkumu viņš zina par to dzīvi.

— Ir tāda dzērvju suga — baltas ar sarkanu galvu, —* Mahičevs stāstīja. — Redzēju tās Obas lejtecē. Un, vari iedomāties, Anniņ, dejo gluži kā īsti dejotāji. Nostājas putni viens otram pretim, svinīgi paklanās, tad pašūpo galvas, izloka kaklus un sāk plivināt spārnus un lēkāt. Un aizvien ātrāk un ātrāk. Un ar kājām lēcienā visādi izdarās. Bet, kad dzērves ir dejā aizrāvušās, tad lec pat divu metru augstumā. Vai arī, teiksim, parastās kaijas. Viens un tas pats pāris dzīvo kopā vairākus gadus. Un arī mūžs viņām ir garš. Polārie zīriņi, piemēram, var nodzīvot vairāk nekā divdesmit piecus gadus.

«Ir gan tas cilvēks jocīgs radījums,» Anna Panteļejevna domā, Mahičevā mīlīgi lūkodamās. «Liekas, trako karš, visapkārt bēdas, nāve, kam tādi putni varētu nākt prātā? Bet nē, viņš tos^mīl no tiesas, lasa grāmatas par tiem, un viss viņu interesē.» Pirms kādiem astoņiem mēnešiem, toreiz vēl bija dziļa ziema, viņš uzslēja pie barakas divus strazdu būrus. Pats bija uz kuģa samunsturējis, atnesa un gluži kā tāds puišelis uzrāpās kokā. Tā arī tie stāv tukši vēl šobrīd. Nesen pati pavēroja.

— Stjapan, klau, Stjapan, — viņa saka. — Ņem, eku, un apprecē mani. Vai tad neesmu gana labs sievišķis?

Mahičevs uz mirkli apklust un skatās viņā nesaprotošām acīm.

— Uzgaidi, Anniņ, izstāstīšu līdz galam. Vai arī, piemēram, alki — putnu tirgos to ir visvairāk, — viņš turpina. — Tie savas konusveidīgās olas perē uz kailām klintīm. Bet kairas, lai ola nenoripotu lejā, tur to savās ķepās. It kā būtu dumjš radījums, taču saprot, kā vajag. Un jr lieliskas nirējas. Var ienirt pat desmit metru dzijumā. Vai arī tie laupītāji — plēsīgās kaijas. Zog svešas olas no acu priekšas. Un nav tām miliča, kas savaldītu.

— Pietiek par putniem, — Anna Panteļejevna viņu pārtrauc. — Pastāstīsi tālāk citureiz. Citādi vēl ņemšu un aizmigšu. Labāk noskūpsti mani, Stjapan.

Modinātājs rāda desmit vakarā, taču istabā gaišs. Pat spuldze nav jāiededz. Pēkšņi atveras durvis, un tajās parādās Greisa ar Sokolovu. Tūlīt redzams, ka cilvēkiem lieli prieki. Greisa pieskrien pie Annas Pantejejevnas un noskūpsta viņu uz vaiga. Smaida arī parasti savaldīgais Sergejs. Tikai šodien saņemta ilgi gaidītā atļauja viņu laulībām. Sokolovam ne prātā nebija ienācis, ka Jūras Kara Flotes tautas komisāram Kuzņecovam, lai saņemtu šādu atjauju, vajadzēs iet pie paša Virspavēlnieka. Bet Ārlietu tautas komisariāta darbiniekiem — pa diplomātiskajiem kanāliem saistīties ar Amerikas Savienoto Valstu valdību. Tāda patlaban iedibināta kārtība. Turklāt Greisa Džonsa ir seržante un pametusi savu valsti un karaspēka daļu patva|īgi. Par saņemto atjauju paziņoja pulka komandieris un Amerikas jūras kara misijas pārstāvis pirmā ranga kapteinis Frenkels. Viņš arī atsūtīja apsveikuma telegrammu un mazu paciņu. Tajā atradās zīda kleita, konservētas zoss aknas un pudele skotu viskija. Pulka komandieris piešķīra kapteinim Sokolovam divas dienas kāzām un personisko lietu kārtošanai. Greisa un Sokolovs grib svinēt kāzas tūlīt, kaut arī ir jau vēls un nekas nav sagatavots. Rīt viņi dzimtsarakstu birojā sareģistrēsies un pārcelsies uz aviopilsētiņu, kur pavēlniecība piešķīrusi viņiem istabiņu.

— Bet ta esi gan izstiepies, — Mahičevs saka, skatīdamies Sokolovā, kas sēž galda otrā pusē.

Lidotājs smejas.

— Bērnībā es biju pats mazākais puika visā klasē. Tēvs allaž man uzsauca- «Bet tu, kočiņ, mazā buteiite, turi muti.»

Viņi pacēla glāzes par jauno ģimeni, par uzvaru, par Padomju Savienības un Savienoto Valstu tautu draudzibu. Greisa jau bija redzējusi daudzu savu draudzeņu kāzas — trokšņainas, ar daudziem viesiem, šampanieti un mūziku. Tacu’tik jaukas kāzas, kādas bija viņai, vēl nebija redzētas nevienai.

Pulkstenis jau rādīja pāri pusnaktij. Trokšņot nedrīkst. Jo siena ir plāna, bet aiz tās cilvēki jau sen gu|. Viņiem rit agri jādodas uz darbu. Aizmidzis ari nogurušais un pavairāk iedzērušais vecākais leitnants Mahičevs, kas tik ļoti iepatikās kā Greisai, tā arī Sokolovam. Mūzikas nav. Toties namamāte, krustmāte Annija, nenogurdama klusā balsī dzied ukraiņu dziesmas. Un viņi abi ar Sergeju viņas dziesmu pavadībā dejo uz mazītiņā brīvā istabiņas pleķīša, cieši viens otram piespiedušies. Un laikam tas ir pats galvenais, ja divi cilvēki var klusēdami dejot viens ar otru un tāpēc viņiem ir labi.

— Mister Sokolov, — saka Greisa, skatīdamās vīrā ar savām lielajām, mirdzošajām acīm. — Vai tu tici, ka beidzot abi esam kopā?

Sokolovs smaida.

— Man ir neizsakāmi labi būt kopā ar jums, pilsone Džonsa, — viņš atbild. — Kad beigsies karš, es aizvedīšu jūs uz savām mājām mazā og|raču pilsētiņā Donbasā. Iepazīstināšu ar tēvu un māti, un vecāko māsu. Un mēs klaiņosim pa stepi un elposim saulē pārkarsušo zāļu smaržu. Bet no rītiem es jums dāvināšu lauku puķu pušķus.

— Jūs esat dzejnieks, mister Sokolov. — Greisa smaida.

— Es, Greisa, esmu lidotājs. Un es jūs mīlu.

Toreiz viņš nevarēja zināt, ka karš turpināsies vēl trīs garus gadus, ka pilsētiņu, kurā dzīvoja viņa tuvinieki, fašisti nodedzinās, ka Greisa dzemdēs viņam divas meitas un nomirs ar pēcdzemdību sepsi, bet viņš, Padomju Savienības Varonis, pulkvedis Sokolovs, sveiks un vesels stāvēs Vajengas kapsētā pie viņas kapa un turēs rokās meitiņas Mēriju un Olgu.

CĪŅA PAR KARAVĀNU «PQ 18»

— Kas šī ir par vietu? — novaidējās vecākais stjuarts, cienādams mūs savā kajītē ar rumu. — Es, puis, esmu pabijis daudzās vietās, bet sliktāku par Šo neesmu redzējis... Ir jābūt krievam, lai varētu to izturēt. Pagājušonakt bumba trāpi ja kuģī un nogalināja divdesmit krievus. Un lai es esmu nolādēts, ja dzīvie jau pēc stundas neturpināja normāli strādāt...

Amerikāņu jūrnieka Deiva Mārlova piezīmes.

Žurnāls <rHarper’s Magazine».

Kādā no 1942. gada augusta pēdējām dienām uz Ziemeļu flotes flagmaņkomandpunktu «Klints» pa tiešo vadu piezvanīja Jūras Kara Flotes tautas komisārs Nikolajs Kuzņecovs. Pavaicājis, kā veicas, un uzklausījis ziņojumu, ka flotes kaujas darbība rit saskaņā ar plāniem, viņš piebilda, ka saņēmis nopietnu pārmetumu no Augstākā Virspavēlnieka. «Kāpēc Golovko gar degungalu nesodīti braukā ienaidnieka kuģi?» Augstākais noprasījis.

— Pārmetumu pilnībā pieņemu, — Golovko atbildēja.

— Flotē tiek darīts viss, lai līdzīgi reidi vairāk nenotiktu. «Admirāļa Sēra» reids tika rūpīgi izanalizēts, vainīgie saņēmuši sodu. Arī es savas kļūmes esmu ņēmis vērā.

— Es tā arī pateicu Augstākajam, — Kuzņecovs sacīja.

— Tagad mūs gaida jauns, sevišķi svarīgs uzdevums, — viņš turpināja. — Padomju valdības pūles ir devušas panākumus un tuvākajās dienās no Lohjū pie mums dosies kārtējā karavāna «PĢ-18». Dariet visu, lai tiktu ievērots aizsargāšanas plāns, brīdiniet visas zemūdenes.

— Viss saprotams, biedri tautas komisār.

Golovko nolika klausuli.

Ziemeļu flotes pavēlnieks zināja, ka jautājums par jaunas sabiedroto karavānas sūtīšanu uz Padomju Savienību radās tūlīt pēc traģēdijas ar karavānu «PQ-17». Divdesmit ceturtajā jūlijā, mēnesi pēc tam, kad karavāna izbrauca no Islandes, glābšanas laivas nogādāja krastā pēdējos izglābušos jūrniekus, un tikai tad viņš parakstīja pavēli flotei, lai pārtrauc bojā gājušās karavānas kuģu meklēšanu. Bet jau divdesmit astotajā jūlijā Anglijas ārlietu ministra Antonija Tdena parlamenta kabinetā apakšnamā sanāca pēc Padomju valdības lūguma sasaukta apspriede. To sasauca pēc Staļina skarbās vēstules Čēr-čilam sakarā ar tā visai plašo ziņojumu, ka nepieciešams pārtraukt karavānu kustību pa ziemeļu jūrām līdz polā* rajai naktij, jo citādi kuģiem draud pārāk lielas briesmas.

Londonas apspriedes stenogrammas kopiju, ko pēc Cēr-čila rīkojuma nogādāja Maskavā, britu jūras lietu pārstāvis Maskavā kontradmirālis Mailss parādīja Golovko. Starp citu, Mailss arī bija tas, kurš paskaidroja, kāpēc visas karavānas, kas dodas uz Padomju Savienību, apzīmē ar burtiem «PQ».

— Admiralitātes operatīvajā pārvaldē dien virsnieks, kas pārzina uz Krieviju sūtāmo karavānu plānošanu. Tas ir trešā ranga kapteinis P. Q. Edvards. Karavānu nosaukumu pamatā likti viņa iniciāļi.

Golovko sāka smieties. Cik viss vienkārši. Bet viņi bija lauzījuši galvu, ko varētu nozīmēt šie burti «PQ».

Apspriedē Londonā piedalījās Idens, admiralitātes pirmais lords Aleksandrs, admirālis Dadlijs Paunds. No padomju puses piedalījās sūtnis Maiskis, jūras kara lietu misijas vadītājs kontradmirālis Ilarlamovs un viņa palīgs Morozovs. Apspriede bija ļoti asa. Sūtnis Maiskis vispirms noprasīja:

— Kad tuvākajā laikā iespējams nosūtīt konvoju «PQ-18»? Būtu vēlams no admirāļa Paunda saņemt skaidru un izsmeļošu atbildi.

Pirmais jūras lords Paunds, kuru visa Anglija par viņa neuzņēmību un pārlieko piesardzību dēvēja par «Don’t do it, Dudlcļjf» — «Nedari to, Dadlij!» un kurš parakstīja drausmīgo pavēli par apsardzes atsaukšanu un karavānas izklīdināšanu, ar ko neapšaubāmi veicināja tās bojāeju, pacentās izvairīties no tiešas atbildes. Viņa kalseno un kā zirga purns izstiepto seju klāja sarkani plankumi.

— Maršals Staļins līdz pat šim laikam nav atbildējis uz Cērčila priekšlikumu aizsūtīt uz Krieviju britu gaisa karaspēka virsnieku, kas organizētu karavānas nosegšanu no gaisa. Bet bez šādas nosegšanas mēs nevaram garantēt karavānām drošību un padarīt Barenca jūru bīstamu «Tirpicam».

— Jūs, admirāli, neatbildat uz jautājumu, — Maiskis nepiekāpās. — Es gribētu zināt, cik lidmašīnu, jūsuprāt, mums vajadzētu turēt Murmanskā, lai nodrošinātu kara vānu apsargāšanu?

Paunds sadrūma vēl vairāk. Viņam nepatika šie atklātie, vesera triecieniem līdzīgie sūtņa jautājumi.

— Desmit eskadriļas bumbvedēju un torpēdlidma-šīnu, — viņš negribīgi atteica.

— Domāju, ka Padomju valdība spēs norīkot apsardzei šādus spēkus, — Maiskis sacīja. — Šodien pat aizsūtīšu attiecīgu pieprasījumu.

Sarunā iejaucās kontradmirālis Harlamovs. Sim jauniņajam jūrniekam ar savu erudīciju un lieliskajām jūras karu vēstures un taktikas zināšanām bija izdevies iemantot Anglijas politiķu un militāristu vidū lielu autoritāti.

— Traģēdija ar karavānu «PQ-17»nav tik daudz ienaidnieka sekmīgas darbības nopelns, cik britu admiralitātes stratēģiska kļūda, — viņš teica. — Pavēle par apsardzes atsaukšanu un transportkuģu izkliedēšanu nav saprotama. Protams, no «Tirpica» jāuzmanās, taču bailes no tā ir pārspīlētas. Un tās neļauj saprātīgi novērtēt stāvokli.

Harlamovs apklusa, un Maiskis piekrītoši pamāja ar galvu. Padomju jūras kara misijas vadītājam bija neapstrīdama taisnība. Pēc tam, kad vācu līnijkuģis «Bis-rnarks» bija nogremdējis angļu jaunāko līnij kreiseri «Huds», gados gauži vecos britu jūras lordus, tikai pieminot «Tirpica» vārdu vien, jau sāka kratīt baiļu drudzis.

Paunds, kura seja no sārtas jau bija kļuvusi sarkana kā ķieģelis, zaudēja savaldu.

— Par kādu kļūdu te ir runa? To pavēli parakstīju es! Esi — viņš skaļi atkārtoja. — Ko tur vēl citu varēja izdarīt?

Strīdā iejaucās Aleksandrs, kas līdz šim bija klusējis. Viņš sāka aizstāvēt britu admiralitātes rīcību.

— Jums taisnība, ser, — Maiskis zobgalīgi noteica. — Britu flotes nopelni šajā karā ir milzīgi. Bet arī angļu admirāļi izdara kļūdas!

Pēc šiem vārdiem Paunds pilnīgi zaudēja savaldīšanos. Ar savu garo, kalsno stāvu viņš pielēca no krēsla un, pagriezies pret Maiski, iesaucās:

— Jau rīt palūgšu premjerministru, lai ieceļ jūs manā vietā par pirmo jūras lordu!

Pēc vakariņām Golovko ieaicināja savā kabinetā štāba priekšnieku Kučerovu un Kara padomes locekli Nikola-jevu. Pavēlnieks pastāstīja par tautas komisāra zvanu un par vakar izlasīto Londonas apspriedes stenogrammu. Kad viņš tika līdz vietai, kur Paunds piedāvā Maiskini stāties pirmā jūras lorda posteni, visi sāka smieties. Iztēlē viņi pārāk skaidri ieraudzīja vienmēr mierīgo un ārēji nesatricināmo Maiski un pārkaitināto Dadliju, kas metas viņam virsū gluži kā tāds gailis.

— Kaut arī nekāds lēmums nav pieņemts, taču, spriežot pēc visa, apspriedei tomēr bija nozīme. Turklāt liela, — Nikolajevs domīgi noteica. — Nebūtu mēs pret angļiem tik nepiekāpīgi, diez vai viņi izlaistu ceļā «PQ-18». Kāpēc jāiiskē? Viņiem taču nesāp.

— Tagad viņiem vairs nav, kur sprukt. Rīt uz mūsu aerodromiem atlidos spēcīgas nosegšanas eskadriļas, — Golovko paziņoja. — To man tikko pateica Gaisa karaspēka pavēlnieks.

Todien viņi nosēdēja līdz vēlai naktij. Apsprieda, kā labāk tikt galā ar milzīgo darbu, lai varētu ar flotes spēkiem nosargāt visu karavānu, kad tā sasniegs mušu operatīvo zonu.

— Dosim vairākus spēcīgus triecienus Luostares, Ba-nakas, Bardufosas un Tromses aerodromiem, lai tādējādi paralizētu bumbvedēju un torpēdnesēju aviāciju, — Golovko teica. — Pie izejas no Linahamaras, Kirkenēsas, Vardes un Vādses un arī Tanas un Porsangerfjorda rajonā sakoncentrēsim cik vien iespējams vairāk zemūdeņu. Noorganizēsim pastāvīgu jūras uzraudzīšanu.

— Kuģu nepietiks, Arsenij Grigorjevič, — kontradmirālis Kučerovs piesardzīgi iebilda. — Deviņas zemūdenes remontē. Lai kā steidzamies un steidzinām, taču mīnu-kuģus no dokiem ārā vēl nevaram dabūt. Kuģi «Baku», «Razumnij» un «Razjarjonnij» ir tālu, tie nepagūs pienākt.

— Maz papildinājumu pienāk, — Golovko nopūtās.

— Vai tad šitādam karadarbības laukam ar esošajiem kuģiem var pietikt? Līdzko vienā vietā aizlāpa, tā otrā atkal pušu.

— Paraudi, paraudi, Arsenij Grigorjevič, — Nikolajevs iesmējās. — Kazi, kļūs vieglāk.

— Vajadzēs atkal sūtīt uz pozīcijām tās zemūdenes, kas tikko atnākušas vai tuvākajās dienās atgriezīsies. Citas izejas nav. Un lai uz ašāko pabeidz mīnukuģa «Grom-kij» dokēšanu. Jau tā ir ievilkuši garumā, — Golovko teica. — Pasakiet, ka pavēlnieks atvēlēja piecas dienas un ne stundu vairāk. Tu neiebilsti, Aleksandr Andrejevič?

Nikolajevs uzrāva sērkociņu, nesteigdamies ievilka dūmu un tad izpūta zilgu aplīti. Viņš smēķēja papirosus «Kaz-bek», turklāt smēķēja daudz.

— Iebilstu gan, ja būtu cita izeja, — viņš atbildēja.

— Tas, protams, nekur neder, ka zemūdeņu apkalpes bez kādas atpūtas jāsūta atpakaļ jūrā. Vajadzēs izskaidrot cilvēkiem, kāda situācija radusies.

Septītā septembra vakarā kontradmirālis Fišers paziņoja Golovko, ka karavāna «PQ-18, kurā ietilpa trīsdesmit deviņi transportkuģi un trīsdesmit viens sardzes kuģis, otrajā septembrī pametusi Lohjū līci, izbraukusi no Dāņu šauruma un devusies uz austrumiem.

Jau 1894. gadā Aleksandra III valdības finansu ministrs Vite izraudzījās Jekaterinas līci Murmanā, lai izbūvētu tajā neaizsalstošu ostu, kurai būtu izeja uz atklātu okeānu. Šai ostai bija labs dziļums, tā bija pietiekami plaša, kalni to aizsedza no vējiem, un tā atradās tuvu pie izejas no Kolas līča.

Šodien šajā parasti kuģu pilnajā ostā bija neticami kluss un tukšs. Daļa flotes kuģu jau bija izbraukusi gan karavānas apsargāšanai, gan tālīno jūras ceļu uzraudzīšanai, bet daļa pulcējās Kolas līča reidā. Vairāki kuģi vēl tikai gatavojās iziet jūrā.

Arī «Sč-442» steidzīgi beidza remontēt akumulatoru baterijas, uzņēma munīciju, solāreļļu, pārtiku. Tās ekipāžai atpūtai atvēlēja tikai piecas dienas. Tik vien viņi paguva kā nomazgāties pirtī, izmazgāt drēbes, drusku pagulēt, saņemt ordeņus un pāris reižu aiziet uz kino. Ejot vēl neparasti ātri nogura kājas un lāgiem šķita, ka līgojas visa zeme. Sapņos viņi vēl redzēja pēdējo grūto braucienu. Viņi vēl vaidēja un trūkās miegā, un dzirdēja, kā virs galvas švirkst ienaidnieka torpēdas. Un atkal pavēle doties jūrā.

«Sč-442» komandieris Sabanovs ar tikko saņemtām trešā ranga kapteiņa uzšuvēm stāvēja pavēlnieka kabinetā, izslējies miera stājā.

— Zinu, ka ekipāža ir nogurusi un nav dabūjusi lāgā atpūsties, — Golovko runāja. — Taču stāvoklis ir tāds, ka jūsu zemūdenei vajadzēs atkal doties uzdevumā. — Pavēlnieks uz mirkli apklusa un skatījās virsniekā, kas stāvēja viņa priekšā. Viņš atcerējās, kā bija izvadījis Saba-novu pēdējā kaujas uzdevumā. Virsnieks šajā mēnesī bija ļoti pārvērties. Bālā sejas āda tagad kļuvusi dzeltenīga, sejas vaibsti skarbāki, bet zem acīm iegūlušas dziļas ēnas.

— Dabūsiet atpūsties pēc tam. Man nav citas izejas. Mums jādara viss, lai karavāna «PQ-18» laimīgi sasniegtu Arhangeļsku. Izskaidrojiet to ekipāžai.

— Saprotu, biedri pavēlniek. Esmu pārliecināts, ka komandieri un sarkanflotieši pareizi sapratīs situāciju un jūsu pavēli izpildīs godam.

— Es par to nešaubījos. Vēlu panākumus.

Sabanovs izgāja laukā. Aukstais, brāzmainais vējš negaidīti uzdrāzās no Torosas salas puses, gandrīz vai norāva cepuri, un viņš to uzmauca vēl dziļāk uz pieres. Šodien viņš pēdējo reizi pārnakšņos mājās. Parīt agri no rīta izies jūrā. Kad Sabanovs pateica to Ņinai, viņa ilgi raudāja un tad, vēl šņaukādamās, sacīja:

— Kā jūs varat iet jūrā? Jūs taču vēl neizskatāties pēc cilvēkiem. Bet tu ...

— Skelets ir un paliek skelets! Ko no tāda var prasīt? — Viņš tumsā pasmaidīja un piespieda sievu sev klāt. — Ir taču karš, Ņina. Vai nu mēs viņus, vai viņi mūs. Bet, lai uzvarētu, jātiek pāri daudz kam.

Piespiedusi vaigu pie vīra krūtīm, viņa vēl ilgi šņukstēja. Un krūtis kļuva slapjas no viņas asarām. Tikai rīta pusē viņa nomierinājās un aizsnaudās. Bet Sabanovs gulēja ar vaļā acīm un nespēja iemigt. Viņš pats jūt, kā pēdējā braucienā sākuši uzdot nervi. Agrāk viņam ne prātā nenāca tādas domas kā «Atgriezīšos vai neatgriezīšos?». Zināja, ka atgriezīsies. Un vienmēr arī atgriezās. Bet tagad, pēc tam, kad Ņina pateica, ka viņa ir grūta un pēc pusgada viņš būs tēvs, sāka mākties virsū visādas dumjas domas. Un ja nu neatgriezīšos? Ko viņa iesāks ar diviem bērniem? Kā izaudzinās? Uz zemūdenes cilvēki ir tik vienādi nāves priekšā kā nekur citur. Iespējams, ka neguļ arī viņa padotie un domā to pašu, ko domā viņš, viņu komandieris? Būtu labi, ja viņiem ar Ņinu piedzimtu meita. Dēls jau ir — Ļoša. Un lai izskatītos pēc mātes. Pēc šī uzdevuma viņš aizsūtīs Ņinu un Ļošu pie saviem vecākiem. Lai dzemdē tur, viņa mātes uzraudzībā.

Viņam tik ļoti sagribējās iegriezties mājās, ka sāka pat drebēt rokas un durt pakausī. Gribējās paskatīties uz sievu, pieskarties viņai, pārmīt dažus nenozīmīgus vārdus. Sabanovs paskatījās pulkstenī, nopūtās un izlamājās. Tas nekādi nebija iespējams. Viņu jau gaidīja uz zemūdenes. Viņš aizsmēķēja un steidzīgi aizsoļoja uz zemūdeņu bāzes pusi.

Golovko ne mirkli nešaubījās, ka vācu fašistiskā pavēlniecība izdarīs visu iespējamo, lai atkārtotu operācijas «Gājiens ar zirdziņu» panākumus, kad tika sagrauta septiņpadsmitā karavāna.

— Šnīvinds nav mu|ķis, — viņš teica flotes štāba priekšniekam Kučerovam. — Un droši vien ir sagatavojis veselu sēriju kombinētu un pēkšņu uzbrukumu konvojam. Bet arī mēs, Stepan Grigorjevič, neesam nekādi aptau-rētie. Arī šo to esam iemācījušies. — Pavēlnieks bija uzbudināts, daudz smēķēja, šaudījās pa kabinetu. — Izlūkošanas un spēku sadarbības plānu es apstiprināju. Kā man liekas, esam ņēmuši vērā visu, kas vien iespējams. Tagad atliek to izpildīt. Un vēl — pasakiet Fišeram, ka es lūdzu, lai viņš ziņotu par karavānas gaitu divas reizes diena.

Kad Kučerovs izgāja laukā, Arsenijs Grigorjevičs piegāja pie sava kabineta lielā loga un sāka skatīties uz jūru.

Tur, aiz loga, jau bija jūtama rudens elpa. Pāri ūdeņiem aizvien biežāk sakrājās smagi, melni mākoņi. Dienas bija kjuvušas manāmi īsākas. Ik pa brīdim augstu gaisā aizsteidzās putnu bari. Tie traucās uz dienvidiem. Bet vēja sakropļotajiem pundurbērziņiem, kas auga aiz loga, sīciņās lapiņas jau sen nodzeltējušas un sākušas birt. īsa polārā vasara bija pagājusi ātri, gluži kā viens mirklis. Tagad radīsies jaunas grūtības — sāksies miglas, vētras, sali, polārā nakts ...

Golovko atgriezās pie sava galda un atkal nogrima domās par karavānu. Islandē un Anglijā darbojās plašs vācu rezidentu tīkls, un maz ticams, ka varētu saglabāt slepenībā tik liela kuģu grupējuma iziešanu jūrā. Un patiešām, jau astotajā septembrī Fišers pastāstīja, ka ienaidnieka hidroplāns «DO-18» atklājis karavānu zieme|os no Islandes.

— «Cārlijs» tup konvojam uz astes, — viņš teica. — Tagad jāgaida nepatikšanas.

Divas dienas vēlāk mūsu avioizlūki, kas bija norīkoti uz Narvikas rajonu, konstatēja, ka «kabatas» līnijkuģis «Admirālis Sērs», kreiseri «Hipers» un «Ķelne» sešu es-kadras mīnukuģu pavadībā izgājuši no Narvikas un noenkurojušies Altenfjordā. Bija skaidrs, ka pretinieks savelk spēkus dūrē un gatavojas dot spēcīgu kombinētu triecienu. Tomēr līdz trīspadsmitajam septembrim, kaut arī notika biežas saskares ar ienaidnieka zemūdenēm, kas visu laiku zagās aiz karavānas, kuģiem neviens vēl nebija uzbrucis.

— Šakā|u bars gaida izdevīgu mirkli, lai ieķertos rīkle, — Golovko teica Nikolajevam, saņēmis kārtējo ziņojumu par karavānas gailu. — Tracis var sākties kuru katru mirkli.

Karavāna lēnām tuvojās mūsu operatīvajai zonai un atradās tikai simt divdesmit jūdzes no Lāču salas. Pēc britu admiralitātes ieceres tam vajadzēja būt tā dēvētajam ciešajam konvojam. Visu kuģu vidējam ātrumam vajadzēja sasniegt ne mazāk kā divpadsmit mezglus stundā. Taču tas virzījās ar astoņu mezglu lielu ātrumu, plaši izpleties un izkārtojies desmit ķīļūdens kolonnās, atgādinādams milzīgu netīru pīļu baru, kā to savā dienasgrāmatā bija ierakstījis viens no šī brauciena dalībniekiem. Karavānai bija spēcīga apsardziba, kurā ietilpa konvoja lidmašīnu bāzes kuģis «Avenger» ar piecpadsmit jūras «herikeiniem» uz klāja, sešpadsmit eskadras rriinu-kuģi un apsardzes kreiseru grupa, kurus komandēja kontradmirālis Bernets. Apsardzes komandieris ar savu karogu atradās uz vieglā kreisera «Skilla».

Trīspadsmitā septembra vakarā Ziemeļu flotes štābā neviens ir nedomāja par gulēšanu. Pavēlniecība, operatori, izlūkošanas virsnieki, no sardzes brīvie radisti un šifrētāji ar bažām gaidīja ziņas par karavānas gaitu Ap vieniem naktī radistu austiņās atskanēja tauru un bungu skaņas, bet pēc tam Anglijai paredzēto Berlīnes radioraidījumu komentētāja Viljama Džoisa spalgā balss izkliedza pa visu pasauli, ka Barenca jūrā nogremdēti deviņpadsmit karavānas transportkuģi. Deviņpadsmit kuģu — puse no visiem izbraukušajiem kuģiem! Un tas noticis tad, kad karavāna vēl nebija sasniegusi mūsu operatīvo zonu!

— Es tam neticu. Prāts to neņem pretim. Melo, riebekļi, — Golovko savā kabinetā teica Nikolajevam. — Lai ar šādu apsardzi vienā paņēmienā nogremdētu tik daudz kuģu!

Un tomēr pavēlnieka balss skanēja dobji un no nesenā uzbudinājuma nebija palicis ne miņas.

No atsevišķajām avioizlūkošanas un radiopārtveršanas ziņām par uzbrukumiem konvojam nebija iespējams iegūt kopainu. Bet tagad tik ļoti vajadzēja dabūt priekšstatu par kaujas gaitu, lai galīgi izlemtu, kā izkārtot mūsu spēkus un dotu kuģiem, kas dosies pretim karavānai, pēdējās instrukcijas.

Beidzot štābā ieradās kontradmirālis Fišers. Vēl nekad pavēlnieks nebija gaidījis viņu ar tādu nepacietību.

— Admirāļa kungs, — viņš iesāka, apsēdies uz piedāvātā krēsla un tūlīt pat izvilkdams no kabatas pīpi, — es atnesu jums pēdējos britu admiralitātes ziņojumus. Nogremdēti divpadsmit konvoja kuģi. Arī jūsu transportkuģis «Staļingrada».

Golovko nopūtās. Tātad nevis deviņpadsmit, bet divpadsmit. No tiem, kā noskaidrojās turpmākajā sarunā, deviņi kuģi bija saglabājuši peldspējas, taču eskorta kuģi tos nogremdējuši. Nesenais gadījums ar tvaikoni «Starij boļševik» no sešpadsmitās karavānas, kura ekipāža atteicās pamest degošo, iedragāto kuģi, nodzēsa ugunsgrēku un laimīgi atveda tvaikoni ar vērtīgo kravu uz Arhan* geļsku, nebija spējis ietekmēt konvoja «PQ-18» komandieri. Laikam viņam bija saprotamaka un sirdij tuvākā situācija, kas bija radusies uz kreisera «Edinburga» šā gada aprīļa beigās.

«Edinburgu», kas iznāca no Murmanskas ar desmit tonnām zelta stieņu — Padomju Savienības pirmo iemaksu saskaņā ar lendlīzu —, torpedēja, un kreiseris pazaudēja stūri un dzenskrūves. Taču kuģis saglabāja peldspējas, to apsargāja citi kuģi, uz tā darbojās artilērija un to varēja pavisam viegli aizvilkt atpakaļ uz Murmansku. Taču to bez kādas kavēšanās nogremdēja kopā ar visu vērtīgo kravu. Arī turpmāk sabiedrotie ar neticamu vienaldzību gremdēja savus iedragātos kuģus, kas bija pielādēti ar mums tik svarīgu un vajadzīgu kravu.

Tiesa, vēlāk, parādot godu tvaikoņa «Starij boļševik» jūrnieku vīrišķībai, tā kapteini Ivanu Ivanoviču Afanas-jevu un vecāko mehāniķi Ivanu Ivanoviču Pugačovu apbalvoja ar Lielbritānijas augstāko militāro balvu — Viktorijas ordeņa krustu.

Pēc Anglijas pārstāvja sīkā ziņojuma kaujas aina kļuva skaidra. Jau divpadsmitajā septembrī britu eskad-ras mīnukuģis «Foknors» karavānas priekšā bija nogremdējis ienaidnieka zemūdeni.

Trīspadsmitā septembra rīts iesākās daudzsološi. Prognožu cienītāji pareģoja, ka būs karsta diena. Ne jau velti visu pasaules flotu jūrnieki neieredz šo datumu. Pašā sākumā vienu pēc otra torpedēja un nogremdēja divus kuģus, kas brauca labā spārna kolonnā. Pēc tam pie debesīm parādījās liela «Ju-88» bumbvedēju grupa. Ar visu kuģu spēcīgu sprostuguni šo uzbrukumu izdevās atvairīt. Taču uz «Skillas» komandtiltiņa, kur savu karogu bija pacēlis apsardzes komandieris kontradmirālis Bernets, bumbvedēju padzīšana vēl nekādu sajūsmu neradīja.

— Mēs patlaban atrodamies četrsimt piecdesmit jūdzes no pretinieka aviobāzēm, — Bernets bažīgi teica «Skillas» komandierim, ar cirkuli uz kartes attālumus mērīdams. — Ir skaidrāks par skaidru, ka arī tagad, kad ledus ro« beža atrodas tik tālu zieme|os, mēs netiekam laukā no vācu triecienaviācijas darbības loka.

— Diemžēl tā tas ir, — komandieris piekrita. — Tāpēc gaidīsim jaunus uzbrukumus.

Vairākas stundas debesis klāja zemi mākoņi. Lija lietus, ko laiku pa laikam pārtrauca sniega brāzmas. Transportkuģu jūrnieki priecājās. Šāds laiks viņiem visvairāk bija pa prātam. Taču dienas otrajā pusē mākoņi izklīda, uzspīdēja spoža saule, un gandrīz tajā pašā mirklī karavānai metās virsū četrdesmit torpēdlidmašīnas. Tās bija divmotorīgās «Heinkel-l 11», kas bija izlidojušas no Ba-nakas lidlauka — Eiropā vistālāk ziemeļos izbūvētā aerodroma. Turp tās pārcēlušās no Bardufosas.

Torpēdlidmašīnas gluži kā milzīgs un baismīgs siseņu bars lidoja zemu, izstiepušās vienā līnijā un tricinādamas gaisu ar savu motoru astoņdesmittūkstoš zirgspēku drausmīgo rēkoņu, turklāt vēl biedināšanai ieslēgušas īpašas sirēnas. Nonākušas līdz karavānas kuģiem, tas sadalījās divās grupās. Viena no tām pagriezās uzbrukumam no priekšgala, otra — no labās puses pakaļgala, tādējādi uzbrūkot viena pret otru taisnā leņķī. Jūras «herikeini», kas atradās uz bāzes kuģa «Avenger», bija pret tām bezspēcīgi. Kuģu biežņā nomesto torpēdu zaļos korpusus ar koši dzeltenajām kaujas galviņām ūdenī varēja labi saredzēt. Par laimi, tās izrādījās torpēdas, ko var mest tikai no neliela augstuma. Tās trāpīja tikai astoņus kuģus. Ja torpēdas būtu izšaujamas no liela augstuma, tad, nokrītot šādā kuģu burzmā (kopā ar apsardzes kuģiem to bija vairāk nekā simts!), tās nodarītu daudz lielāku postu. Piecas torpēdlidmašīnas palika guļam jūras dibenā.

Četrpadsmitā septembra pēcpusdienā, tūlīt, pēc tam, kad eskadras mīnukuģis «Onslaught» un strupdegunainā lidmašīna <rSwordfish» nogremdēja vēl vienu pretinieka zemūdeni, kas sevišķi uzmācīgi centās izlauzties cauri apsardzes lokam, torpēdlidmašīnas uzbrukumu atkārtoja. Tagad pretinieks koncentrēja savu triecienu pret lidmašīnu bāzeskuģi un eskorta kuģiem. Viņiem pretim bezbailīgi devās seši «herikeini». Torpēdlidmašīnas bija spiestas griezties prom, nok|uva intensīvā apsardzes kuģu sprostugunī un nometa torpēdas tālu no mērķa. Šoreiz neviens no kuģiem nebija cietis, toties trīspadsmit torpēdlidmašī-nas «He-111», katra apbruņota ar septiņiem ložmetējiem un lielgabalu, uz mūžiem ienira Barenca jūras saltajos ūdeņos. Virs jūras neizpletās neviens izpletnis. Nākošajā diennaktī pretinieks uzbruka vēl divas reizes, taču tam izdevās nogremdēt tikai vienu kuģi, bet tas zaudēja vēl deviņas lidmašīnas. Apsardzes kuģu hidrolokatori fiksēja vairākas ienaidnieka zemūdenes. To bija vismaz divpadsmit. Taču tām pagaidām nebija izdevies izlauzties cauri karavānas apsardzei. Pat vairāk — sešpadsmitā septembra rītā eskadras mīnukuģis «Impulsive» nogremdēja vēl vienu zemūdeni, jau trešo pēc kārtas.

Sešpadsmitā septembra pievakarē, kad apvārsni sāka segt viegla vakara migla, admirāļa Berneta spēku lielākā daļa pameta karavānu un pārņēma savā apsardzībā «PQ-14», kas atgriezās no Arhangeļskas. Karavānas «PQ-18» apsardzību uzņēmās Ziemeļu flotes kaujas kuģi.

Jūrā plosījās vētra. Stāvie viļņi sitās pret eskadras mt-nukuģa «Gremjaščij» priekšvadni, augstu pasviezdami kuģi un applūdinādami klāju un virsbūves. Tie sasniedza pat tiltiņu. Caur šļakatām klāto komandtiltiņa logu eskadras mīnukuģu pirmā diviziona komandieris Kolčins bažīgi pārlaida acis smagi pielādētajiem transportkuģiem, kas lēnām virzījās uz priekšu. To tilpnēs atradās desmitiem tūkstošu tonnu ļoti svarīgu kravu. Virs katra kuģa vējš raustīja sudrabotus aizsprosta aerostatus.

Šorīt agri izgājis no Vajengas, viņa divizions pirms dažām stundām ieņēma savu vietu karavānas apsardzes sistēmā abos karavānas dvarsos. Kuru katru mirkli vajadzēja ierasties arī otram divizionam, ko komandēja Si-monovs. «Kuibiševs», «Urickis», «Kārlis Lībknehts» bija «Novik» tipa mīnukuģi, kas atgādāti no Baltijas jūras. Kļuvuši slaveni vēl Pilsoņu kara gados ar savu uzticību revolūcijai un bezbailību, tie, par spīti savām vecajam turbīnām un vecajiem korpusiem, šeit, Ziemeļos, Šķiet, bija ieguvuši otro jaunību.

Kolčina ausīs aizvien vēl skanēja pavēlnieka pēdējie vārdi, ko viņš teica, izvadot kuģus jūrā.

— Mēs nedrīkstam atdot ienaidniekam vairs nevienu kuģi. Jūs dzirdat, biedri komandieri, itin nevienu! Karavānai jāpienāk Arhangeļskā.

Vērīgi pētīja debesis signalizētāji un novērotāji. Pārlūkoja nemierīgo jūru kuģu virziena. Šādā vētrā grūti pamanīt periskopu. Jābūt it īpaši vērīgam. Ap pulksten trim naktī karavānas tuvumā atkal parādījās avioizlūks — milzīga četrmotoru lidmašīna «Fokke-Wolf-200» — «kon-dors», ko jūrnieki bija nokristījuši par «Carliju». «Carlijs» vienmēr bija nelaimes vēstnesis, tāpat kā buru flotes laikos — albatrosu uzrašanās. Reizēm «Cārlijs» klimta aiz karavānas augām dienam. Taču šoreiz izlūks drīz vien pazuda.

Astoņpadsmitā septembra nakts pagāja samērā mierīgi. Ūdeni nolaisto hidrolokatoru pil ien veidi gie plūsmvirži joprojām fiksēja saskari ar zemūdenēm, un apsardzes kuģi ar dziļbumbām dzina tās prom.

No rīta karavāna sasniedza Kaņinnosa rajonu. Vējš drusku pierima. Pa debesīm joņoja pelēki, sapluinīti mākoņi. Pāri jūrai klājās pirmsausmas dūmaka. Tieši te, triju jūrasce|u krustojumā, gandrīz pie pašas ieejas Baltajā jūrā, pretinieks bija nolēmis dot izšķirošo triecienu.

Ap pulksten desmitiem mīnukuģa «Gremjaščij» novērotāji ieraudzīja ienaidnieka lidmašīnu pirmo ešelonu. Tās izjoņoja no mākoņiem karavānas aizmugurē un pļaujošā lidojumā, gandrīz vai skardamas kuģu augstos mastus, nikni metās uzbrukumā.

— Klāt gan, nelieši. Uguni! — iekliedza translācijas mikrofonā «Gremjaščij» komandieris Gurins. Un gandrīz tajā pašā mirklī, gluži kā sadzirdējušas viņa pavēli un to pildīdamas, debesis pāršķēla neskaitāmas zalves. Šāva viss, kas vien spēja šaut: zenītlielgabali, lielkalibra «er 1 i-koni», sapārotie automāti, pat galvenā kalibra lielgabali. «Gremjaščij» komandieris, trešā ranga kapteinis Gurins, tāpat kā citi padomju komandieri, zināja, ka, šaujot no galvenā kalibra lielgabaliem ar distancētām simt trīsdesmit milimetru granātām uz zemu lidojošām lidmašīnām, var gūt pietiekami labus rezultātus.

No simt trīsdesmit milimetru lielgabalu sātaniskās dārdoņas, automātu plakšķināšanas un «erlikonu» nepārtrauktās riešanas artilēristi bija kjuvuši kurli un tādi kā apdulluši. Pārpūlē kauca elevatori, tikai ar mokām pagūdami izcelt no munīcijas pagrabiem šāviņus. Ap automātiem, kas bija uzstādīti uz virsbūvēm, viss bija kā nosēts ar tukšajām čaulām. Lielgabalu stobri sakarsuši tā, ka uz tiem uzmestās slapjās lupatas tūlīt sāka gruzdēt. Debesis klāja izsprāgušo šāviņu melnie dūmi, automātu tra< sējošo ložu spieti, šrapneļu baltie kamoli. Milzīgie divmotoru «Heinkel-11/», kas par tik neuzveicamu sprostuguni nebija ne domājuši, nometa torpēdas, karavānas pēdējos kuģus pat nesasnieguši, un pagriezās prom uz jūru. Te viena, te otra lidmašīna, blīvās sprostuguns aizdedzināta, bet vēl aizvien šaudama uz kuģiem no saviem ložmetējiem un lielgabala, apsviedās kūleniski un nokrita turpat blakus kuģiem jūrā.

Viena torpēda tomēr trāpīja amerikāņu transportkuģī «Kentucky». Kuģis atradās tikai piecdesmit jūdzes no Kaņinnosa raga un nebija zaudējis braukšanas spējas, taču kuģa apkalpe to tūlīt pat pameta, bet angļu fregate sāka graut to no saviem lielgabaliem. Un tomēr «Kentuckyt» negribēja grimt. Tad šajā netīrajā darbā fregatei palīgā piesteidzās fašistu bumbvedējs un nometa uz kuģi pārīti bumbu.

No debesīm lēnām slīdēja lejup izpletņi. Tur nolaidās jūrā sašauto torpēdlidmašīnu apkalpes. No kuģiem varēja labi saredzēt, kā lidotāji, tuvodamies jūrai, aizvien vairāk pievelk kājas, it kā jau sajuzdami drīzo saskaršanos ar salto ūdeni. Un atkal tikko pieklusušajā karavānā sāka nikni riet vēl neatdzisušie «crlikoni». Amerikāņi atriebās vācu lidotajiem par torpedēto transportkuģi.

Trīs dienas pirrns tam pazemē noslēptajā operatīvajā izlūkošanas centrā klusā, ne ar ko neievērojamā Vaitholas ieliņā, kurā kopš seniem laikiem mitinājās Anglijas admiralitāte, pār milzīgo kvadrātveida galdu noliecies, stāvēja gados jauns cilvēks ar papliku pakausi un biezām brillēm uz acīm. Bijušo finansistu, kas pirms kara bija strauji virzījies pa karjeras kāpnēm, bet tagad bija Vācijas karakuģu izsekošanas vadītājs, administratīvā dienesta majoru Dauningu priekšniecība un dienesta biedri uzskatīja par gudru, taču žultainu un neuzticības pilnu cilvēku. Patlaban uz viņa galda atradās angļu zemūdenes «Jigerish» ziņojums, ka tā sastapusi «kabatas» līnijkuģi «Admirālis Sērs» un smagos kreiserus «Ķelne» un «Hi-pers». Tie devušies no Narvikas uz Altenfjordu. No turienes varēja labāk uzbrukt karavānai. Zemūdene bija izšāvusi divas torpēdas, bet netrāpijusi.

— Labi vēl_, ka ieraudzījusi. Paldies par to pašu, — Daunings norūca un paņēma otru ziņojumu.

Aģents, kura dati vienmēr bija precīzi, ziņoja, ka lielie vācu kuģi, kas ieradušies Altenfjordā, visu nakti noturēti kaujas gatavībā, lai nekavējoties varētu iziet jūrā. Taču pēc tam kaujas gatavība atcelta. Dažiem virsniekiem pat atjauts izkāpt krastā.

Daunings bija pārliecināts, ka pretinieka lielo kuģu līdzdalība karavānas pārtveršanā atcelta, kā tas jau vairākkārt bija noticis, vienīgi tādēļ, ka Hitleram bija bail tos pazaudēt un tādējādi novājināt Zierrieļnorvēģijas aizsardzību.

So pašu apsvērumu dēļ arī līnijkuģis «Tirpics» netika izlaists no Narvikas. Avioizlūki regulāri divas reizes dienā ziņoja Londonai: «Misters Pikviks dēsta rozes savā dārzā,» — un tas nozīmēja: ««Tirpics» stāv savā vietā.»

Pēc Dauninga domām, karavānas «PQ-18» operatīvās nosegšanas kuģus — līnijkuģus «Ensons», «Duke of York», kreiseri «Jamaica» un piecus eskadras mīnuku« ģus —, kurus komandēja metropoles flotes pavēlnieka vietnieks viceadmirālis Freizers, tagad varēja mierigi atsaukt un sūtīt citos uzdevumos.

— Manuprāt, buldogs būs priecīgs, kad jūs paziņosiet, ka vācieši nolēmuši savus smagos kuģus nekur nesūtīt, -Daunings pateica savam šefam, centra priekšniekam pirmā ranga kapteinim Kleitonam. — Tagad, pēc «PQ-18», tēvocis Džo vismaz kādu laiku liks mieru un neprasīs no viņa jaunas karavānas. Lai gan Krievija ir pelnījusi šo palīdzību par divsimt procentiem, katrs atgādinājums par nākošo konvoju izraisa viņam vemšanas lēkmi.

— Neņirgājieties, Tomas. Es saprotu jūsu nīgrumu pret premjeru, it īpaši par viņa «uguņošanu» parlamentā, taču nešaubos, ka viņš, tāpat kā mēs abi, vēlas, lai Krievija patlaban saņemtu cik iespējams vairāk ieroču un citu karamateriālu, — Kleitons atbildēja.

— Iespējams, ka tā tas ir, pilnīgi iespējams, taču es

jau kādu laiku neesmu par to vairs tik cieši pārliecināts, — Daunings atrūca un atkal iegrima savos papīros. /

Tāpat kā daudzi Anglijas flotes virsnieki, Daunings nebija Cērčila dievinātājs. Viņš uzskatīja, ka Čērčils vadās no nevaldāmas varaskāres, ka viņš savā būtībā ir diktators, ka attiecībās ar Krieviju viņš stingri pieturas pie Anglijas politikā pierastā izvairīšanās principa.

1

— Par visu mūsu palīdzību Krievija jau ir samaksājusi tādu cenu, ko nevar izmērīt ne sterliņu mārciņās, ne tonnās, — Daunings piebilda, noņēma brilles un sāka tās rūpīgi slaucīt kabatas lakatiņā. Bez brillēm viņa apaļīgā seja ar biezajām uzacīm izplūda un kļuva labsirdīga. — Sī maksa ir miljoni nogalināto nacistu karavīru. Un ar to nedrīkst nerēķināties.

Viņš atkal uzlika brilles uz acīm, atkal noliecās pār galdu un apklusa, šķiet — tagad uz ilgu laiku.

— Esmu pārliecināts, ka par deviņpadsmito konvoju mēs tik drīz nedabūsim dzirdēt, — viņš pēkšņi noteica. — Esmu, šef, ar mieru ar jums saderēt.

Administratīvā dienesta majoram Dauningam izrādījās taisnība. Kaut arī bija sākusies polārā nakts un Padomju Savienība prasīja palīdzību, līdz pat decembra beigām padomju ostās nepienāca neviena sabiedroto kuģu karavāna.

Iestājās brīdis, kad satraukums flotes štābā sasniedza augstāko pakāpi. Radisti nekādi nespēja nokārtot regulārus sakarus. Ik pēc pāris minūtēm tie atkal pārtrūka. Golovko nervozēja, mēroja plašo uztveršanas centra istabu no viena kakta līdz otram un bez apstājas grauza ķirbju sēkliņas. Pirms dažiem gadiem kāds no hospitāļa ārstiem bija viņam iestāstījis, ka ķirbju sēklas nomierina nervu sistēmu. Kopš tā laika viņam tās vienmēr bija kabatā.

Pavēlnieks saprata, ka patlaban pie ieejas Baltajā jūrā verd nikna kauja, sprādzienu viļņi un šķembas plosa kuģu antenas un tā apgrūtina sakarus. Kā viņš vēlējās būt tur, pašā kaujas versmē, lai pats ar savām acīm redzētu visu notiekošo, brīdinātu pieredzējušos, taču vēl jaunos komandierus no liekas karstgalvības un kļūmēm! Ar prātu viņš tomēr apzinājās, ka viņa vieta ir te. Ka uz viņa pleciem gulstas atbildība par milzīgo karadarbības lauku. Tikai te, mierīgos apstākļos, viņam jārisina visi flotes kaujas darbības jautājumi. Taču sirds, par spīti prāta apsvērumiem, prasījās turp, kaujas versmē, kur izšķīrās karavānas liktenis.

— Biedri pavēlniek, — radiocentra priekšnieks iesaucās. — Radiogramma!

Viņš vai raušus izrāva to no rokām un aši pārlaida acis. Kolčins ziņoja, ka ienaidnieka lidmašīnu un zemūdeņu uzbrukumi atsisti. Zaudēts viens transportkuģis. Notriektas deviņas pretinieka lidmašīnas.

No sirds novēlās smags, smags akmens. Bet vai uz ilgu laiku? Diez vai ienaidnieks pametīs mierā tik gardu kurnošu kā šī te karavāna. Un tomēr tam vairs neatlika necik daudz laika uzbrukumiem. Golovko paņēma papīra lapiņu un uzmeta atbildes telegrammu Kolčinam: «Braši! Turpiniet tāpat! Gaidām ar karavānu Arhangeļskā!»

Uz padomju kuģiem pavēlnieka radiogrammu izziņoja pa translācijas tīkliem.

Jūras kaujas nav ilgas, taču asiņainas. Tikai divas stundas un divdesmit minūtes ilga šī kauja pie Kaņin-nosa. Tomēr tās dalībnieki neaizmirsīs to līdz kapa malai. Daudzi desmiti pretinieka lidmašīnu, cita citu nomainīdamas, gluži kā vilnis pēc vi|ņa metās virsū karavānai. Sīs lidmašīnas vadīja reihsmaršala Gēringa labākie asi, kas bija īpaši apmācīti un trenēti jūras lidotāju skolā Noikuvenā pie Kēnigsbergas. Viņi prata savu amatu, nebija zaķapastalas. Gandrīz pusgadu pašā kara karstumā viņi nodzīvoja Baltijas jūras krastā netālu no lepnās kūrvietas Raušenes. Raušenē labprāt atpūtās valsts augstākie ierēdņi, te atradās arī paša Gēringa vasarnīca. Vakaros, pēc mācībām, lidotāji dzēra un izklaidējās neskaitāmajos restorānos, pastaigājās pa plašo promenādi ar vietējām meičām. Ziemā, kad rosība kūrvietā pierima, viņi ik sestdienu brauca uz Kēnigsbergu. Tikai pusstundu ce|a — un viņu rīcībā bija virsnieku klubs Bēthovena ielā, daudzie kazino, kur varēja bezrūpīgi papriecāties gluži kā miera laikos.

Nepārspējamie Kēnigsbergas kulināri sagādāja pilsētniekiem pārsteigumus ar savas mākslas meistardarbiem. Kaut vai, piemēram, reihsmaršala Gēringa galvu, kas bija izgatavota no aitu iekštaukiem! Vai no cūku taukiem veidotais fīrera krūšutēls! Lidotāji speciāli brauca, lai tos apskatītu.

Dziļā aizmugurē viņiem visu šo pusgadu klājās lieliski — maksāja labu algu, lieliski ēdināja, Kēnigsbergas un Raušenes meijas bija pret viņiem īpaši labvēlīgas. Tagad vajadzēja par šo jauko, kūrvietā pavadīto laiku samaksāt. Un vācu lidotāji maksāja.

«Ju-88» un «He-111» parādījās no mākoņiem no dažādām pusēm un, gandrīz divdesmit piecus metrus garos spārnus iepletuši, gluži kā aizvēsturisku briesmoņu bars no augšas metās virsū kuģiem. No lidmašīnu milzīgajiem siluetiem satumsa debesis un uz kuģu klājiem Krita dīvainas ēnas. Drausmīgā gaudoņa stindzināja asinis dzīslās. Un ik reizi transportkuģu un apsardzes spēcīgā sprostuguns nostājās lidmašīnām ce|ā. Viena bumba izsprāga netālu no eskadras mīnukuģa «Gromkij».

Kuģis tā salēcās, ka stūresmājā no savas vietas izkrita kardānskavās iekārtais kuģa galvenais hronometrs. Uz klāja sagāzās šķembas. Četrus cilvēkus ievainoja. Taču kuģi nepārtrauca uguni ne uz mirkli. Aiz niknuma aizrīdamies, rēja simtiem lielkalibra «erlikonu», lidmašīnām ceļā sprāga eskadras mīnukuģu distančgranātas, nejaudamas tām trāpīgi nomest torpēdas, pārbīlī gar debesjumu svaidījās milzīgie, sudrabotie aerostali. Un lidmašīnas bija spiestas atsacīties no trieciena un nogriezties sāņus. Taču atelpas nebija. Un atkal KolČina un Simonova divizionu artilēristi saņēma pavēli:

— Uguni!

Tur pret karavānu kombinētā triecienā nāca torpēdlid-mašīnas un zemūdenes. Cita pēc citas ūdenī iegāzās «Gremjaščij» un «Sokrušiteļnij» artilēristu notriektās piecas lidmašīnas.

— Tik un tā paradīzē netiksiet, slepkavnieki, — pirmā diviziona komandieris Kolčins apmierināti noteica. — Tikai ellē un nekur citur.

Kārtējais uzbrukums atkal tika atvairīts. Lidmašīnas pazuda aiz apvāršņa. Tās aizlidoja uz saviem aerodromiem Banakā un Bardufosā. Konvojs turpināja ce|u, taču virs tā bija iestājies savāds, neparasts klusums. Tas uztrauca un nomāca. Tāpēc transportkuģu apkalpes un apsardzes kuģu ekipāžas jutās kā uzvilktas. Kaujā cilvēks zina, no kurienes draud briesmas, un dara savu darbu. Bet tagad bija zināms, ka ienaidnieks ir paslēpies un gaida izdevīgu mirkli, lai dotu kārtējo triecienu. Kur tas palaban atrodas? No kurienes tas gaidāms? Taču pagāja vesela pusstunda, bet vairāk uzlidojumu nebija. Vai patiešām vairs nebūs? Neviens negribēja tam ticēt.

— Man šķiet, ka pretinieks būs izpumpējies, — mīnukuģa «Gremjaščij» komandieris teica diviziona komandierim.

— Nesteidzies ar spriedumiem, Anton Josifovič, — Kolčins piesardzīgi iebilda. Viņam arī likās, ka ienaidnieka spēki ir galā un tas atteicies no turpmākajiem uzbrukumiem. Taču viņš neaizmirsa arī angļu sakāmvārdu: «Izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība,» — un piebilda:

— Atcelt gatavību numurs viens vēl par agru. Pagaidīsim.

Pagāja vēl divas stundas. Aviācijas uzlidojumu vairāk

nebija. Bija pazudis arī ienīstais visu nelaimju vēstnesis «Cārlijs», kas visu laiku rēgojās aiz karavānas. No hidro-lokācijas posteņiem ziņoja, ka nav arī vairs kontaktu ar ienaidnieka zemūdenēm. Simtiem jūdžu tās bija uzmācīgi zagušās pakaļ karavānai. Sakārtojušās vienā līnijā, uzturot savstarpējus sakarus, ienaidnieka zemūdenes nu gaidīja izdevīgu mirkli, lai mestos uzbrukumā. Taču, pēc visa spriežot, tā arī nesagaidīja, zaudēja cerības un devās prom.

Tagad patiešām varēja arī paēst.

— Kaujas gatavība numurs divi. Ekipāžai — pusdienās! — kuģa translācijas tīklā atskanēja sardzes virsnieka balss.

Līdz brīdim, kad apsargāšanu pārņēma padomju kuģi, «PQ-18» bija zaudējusi divpadsmit kuģus. Mūsu operāciju zonā tika zaudēts viens — «Kentucky». Un arī tas ar angļu fregates palīdzību. Kopkajītē un matrožu kajītēs patlaban par to vien runā.

— Mūsu «Kārlītis», zēni, — vēl ir puika uz goda, — stāstīja «Kārļa Lībknehta» katlu mašīnists Sisoikins.

— Cik zināms, jaunībā bijis varen nadzīgs, labprāt meties kautiņā. Un arī vēl tagad turas kā brašulis — ne pukst, ne elš. Ne jau velti «novikus» dēvējuši par Balti-jas kaušļiem.

Kopš «PQ-18» bija devusies ceļā, jau bija nogremdētas četras ienaidnieka zemūdenes un notriekta četrdesmit viena lidmašīna. Bet lagas uz visiem divdesmit sešiem transportkuģiem, kas pēkšņi likās it kā atžirguši un kļuvuši jaunāki, jau skaitīja pēdējās līdz Arhangeļskai atlikušās jūdzes.

Tajā dienā nedz Golovko, nedz vēl jo vairāk divizionu komandieri Kolčins un Simonovs nevarēja ne iedomāties, ka kaujai pie Kaņinnosa būs tik tālejošas sekas. Pēc lielajiem zaudējumiem pretinieks vairs nekad neuzdrošinājās Galējo Ziemeļu ūdeņos izmantot tik lielas aviācijas masas. Deviņpadsmitā septembra rītā karavānas kuģi sāka lēnām virzīties pāri Ziemeļdvinas sērei pie Arhan-geļskas. Tad parādījās Mudjugs, slaidi koki, dzeltenīgi zilgi, rāmi upes viļņi. Kuģi, piesardzīgi lavierēdami starp tūkstošiem peldošo baļķu, izbrauca cauri Ziemeļdvinas grīvai, garām kokzāģētavām, kokmateriālu biržām, garām lēzenajā piekrastē iegremdētām melnām liellaivām. Krastā saskrējušie sādžiņu un ciematu iedzīvotāji sveicināja atbraucējus. Laiks pieturējās auksts, reizēm no debesīm sijājās sīks, ar sniegu sajaukts lietus. Taču vatētajos vamžos un zābakos ieģērbtie cilvēki to nemanīja. Cepures norāvuši, viņi ilgi māja jūrniekiem, kas bija sastājušies uz klāja, un kaut ko sauca, plaukstas pie mutes pielikuši. Vārdus nebija iespējams saprast. Vējš aiznesa tos sāņus. Laikam tie bija sajūsmas un pateicības vārdi. Par briesmām un pārbaudījumiem, ko pieredzējuši transatlantisko karavānu jūrnieki, zināja visi.

Tikai pēc ziņojuma, ka karavāna «PQ-18» laimīgi ieradusies Arhangeļskā, Golovko beidzot atviegloti nopūtās. Pēdējo dienu sasprindzinājums, uztraukums par karavānas likteni un bezmiega naktis bija nomocījušas viņu līdz pēdējam, un nu bija vajadzīga kaut kāda izlādēšanās. Bez tās viņš nevarētu pat aizmigt. Un tieši šādā brīdī, ka tas bija jau ne vienu reizi vien gadījies, piezvanīja Kara padomes loceklis un piebilda, ka viņi abi ar sievu uzlūdzot pavēlnieku uz tasi tējas.

Parasti šādās ģimenes viesībās diez cik daudz cilvēku nebija — pieci seši pāri, ne vairāk. Štāba priekšnieks Ku-čerovs, politpārvaldes priekšnieks Toriks, zemūdeņu vienību komandieri Vinogradovs un Koliškins ar sievām un vēl kāds no iebraukušajiem literātiem vai aktieriem. Uz galda bija saliktas ziemeļu delikateses — kaiju olas, «nerūsošā» desa, konservi «Rūzvelta kundzes dāvana» un arī īpaši gardumi — kāpostu pīrāgs pavēlniekam un pīrāgs ar rīsiem un gaļu — Nikolajevam. Arī šoreiz pie galda bija jautri un patīkami. Visi smējās, dzina jokus, noteica sodu tiem, kuri runās par darba jautājumiem, — piecpadsmit minūtes vientulības gaitenī bez papirosiem.

— Neņemot palīgā mežonīgus līdzekļus, mēs, biedri vīrieši, nespējam jūs savaldīt, — namamāte iesmējās. — Labāk palūgsim, lai Saša Zarovs palasa mums dzejoļus.

Visi tam skaļi piekrita. Šodien pēc pēdējo dienu ārkārtīgā noguruma ļoti gribējās aizmirsties kaut vai uz īsu brītiņu, nedomāt un nerunāt par karu, pabīdīt malā ikdienas rūpes un raizes.

— Palasiet gan, Saša, — Nikolajevs palūdza.

Sašam vajadzēja tikai ieminēties. Viņš bija nenogurdināms. Varēja lasīt bez atpūtas.

Pēc tam namatēvs plašu kaudzē sameklēja pavēlnieka mīļāko tango «Zozefīna». Skaņu kropļodams, čīkstēja vecais patafons. Raudāja vijoles un Havajas ģitāras. Un Koliškinam, kas sēdēja uz dīvāna un tikai aizvakar ar savu zemūdeni bija laimīgi izglābies un pārradies no kaujas uzdevuma, šķita, ka viņš visu to redz un dzird sapnī) gan skrapstošo patafonu, gan salona tango, gan smaidīgos i pārus, kas kustas dejas ritmā un klusītēm dzied līdzi dzie-doņa smeldzīgajai balsij. Pirms piecām dienām viņš bija pārliecināts, ka nekad vairs neko tādu redzēt nedabūs.

Pienāca pavēlnieks un apsēdās blakus.

— Kā tad ir, Ivan Aleksandrovič, laikam nemaz netici, ka esi dzīvs? Viss šķiet nereāls? — Golovko apklusa un negaidīti atzinās: — Man gribas pašam iziet ar zemūdeni kaujas uzdevumā. Taču tautas komisārs negrib ne dzirdēt. Patlaban nedrīkst, tur viņam taisnība. Bet gan jau atradīšu attiecīgu brīdi.

Tovakar viņi šķīrās samērā agri. Ielās izvietotie skaļ- i ruņi raidīja Kremļa kurantu pusnakts zvanu. Sākās jauna diena, kara četri simti piecdesmit trešā diena. Golovko juta, ka pamazām izgaist tas saspringums, tā iekšējā nemiera un trauksmes sajūta, kas visu pēdējo nedēļu nebija ļāvusi viņam aizmigt. «Prātīgi izdarīja Kara padomes loceklis,» viņš nodomāja par Nikolajevu, palīdzē- ļ dains sievai nokāpt pa kāpnēm. «Pabūt kopā ar draugiem un domu biedriem — tam ir liela nozīme.»

Divas nedēļas vēlāk Jekaterinas ostā Poļarnijā laimīgi atgriezās zemūdene «Sč-442» un izšāva divus salūtšāvie- ] nus. Vēl būdams jūrā, Vasja Dobrijs pats izzāģēja no saplākšņa gabala mežģīņotu rāmīti. Pēc tam to nolakoja. Iznāca tīri glīti. Tiesa, stūrmanis uz brīdi garastāvokli samaitāja, jo, garām iedams, izmeta:

— Odesas utenī pirms kara par trijnieku varēja dabūt desmit šitādus rāmīšus. Diez vai tas spēs padarīt izskatīgāku kādu portretu, varbūt vienīgi tavējo.

Taču Vasja izlikās šādas preteklības nedzirdam un aiznesa rāmīti komandierim, lai gan zināja, ka viņa paša nav mājās. Durvis atvēra Ņina. Trešā ranga kapteinis bija apgalvojis, ka viņa sieva ari vēl tagad ir līdzīga tai pirmklasnieki baltajā kleitiņā ar rimbuļiem un sārto lenti matos, kura pirms divdesmit gadiem bija pārsējusi ar sniegbaltu lakatiņu viņa netīro pirkstu. Protams, līdzīga raksturā, rūpīgumā, lietišķībā un dziņā aprūpēt visus neveiksminiekus un cietējus.

— Lūdzu, ņemiet, — ar franču marķīza eleganci sacīja Vasja, pasniegdams rāmīti Ņinai, kas stāvēja viņpus sliekšņa. — Par piemiņu.

— Smalks darbs, — Ņina teica, dāvanu aplūkodama.

— Jūs, Vasja, esat meistars. Kā mežģīnes. Bet kāpēc, ja at|auts vaicāt, man?

— Tāpat vien, — Vasja atbildēja. — Dāvinu, un beigta balle. — Tad, mirkli pastāvējis, aizvien vēl skatīdamies Ņinas apmulsušajā sejā, nolēma paskaidrot sīkāk: — Ļoti cienu trešā ranga kapteini. Un jūs arī, ja jau esat viņa

sieva.

Viņš apklusa, bet tad kaut ko piepeši aptvēra un nosarka līdz ausu galiņiem.

— Tikai nedomājiet, ka es gribu pielabināties komandierim.

Viņš taču nevarēja atzīties Sabanova sievai, ka, jo vairāk viņš komandieri iepazīst, jo vairāk sāk viņu dievināt. Bet arī stāvēt durvīs bija nepatīkami. Tāpēc viņš, lēkdams pāri trim pakāpieniem, noskrēja lejā un uzsauca:

— Uz redzēšanosl

— Fišers man stāstīja, ka Islandē Hvalfjordā jau sagatavota jauna karavāna «PQ-19», kas tikai gaida, kad varēs doties ceļā uz Arhangeļsku, — Golovko stāstīja Ni-kolajevam, Kučerovam un Torikam oktobra sākumā. — Četrdesmit līdz malām pielādētu transportkuģu ar brīvprātīgām apkalpēm gaida vienīgi signālu. Taču Lielbritānijas premjerministrs personīgi uzstājas pret tās sūtīšanu.

— Kādi formālie motīvi viņam ir šajā reizē? — Toriks jautāja. — Tāpat vien bez pamatojuma taču nevar aizliegt. Vairs nav tie laiki. Tas ir jāpaskaidro gan mums, gan paša zemes sabiedriskajai domai.

— Angļu valodā šajā ziņā ir īpašs termins humbug, — sarunā iejaucās Nikolajevs. — Kaut kas līdzīgs «meliem, kas izklausās pēc patiesības». Izdomāt kārtējo «humbug» nav nemaz tik grūti.

— Fišers nekā noteikta nezina, taču domā, ka atlikšanas iemesls ir jaunas angļu kaujas operācijas sagatavošana, — sacīja Golovko.

Patiesībā jau 1942. gada 22. septembrī Cērčils rakstīja Rūzveltam: «Pienācis laiks pateikt Staļinam, ka karavāna «PQ-19» netiks nosūtīta un ka līdz janvārim karavānas uz Padomju Savienību vispār nesūtīs.»

Atteikšanās sūtīt karavānu tagad tika motivēta ar Zie« meļāfrikā izvērsto operāciju «Torch».

— Patlaban karavānas ir vajadzīgas kā vēl nekad, — Nikolajevs domīgi teica. — Pie Staļingradas klājas grūti. Ja tā nebūtu, Ģenerālštābs diez vai ķertos pie tāda pasākuma kā jūrnieku norakstīšana no kaujas kuģiem uz sauszemes fronti. Pie mums flotē pietrūks personālā sastāva.

Neviens no tiem, kas todien atradās Golovko kabinetā, nevarēja ne iedomāties, ka tieši šajās bargajās dienās Augstākā Virspavēlnieka mītnē tika pieņemts gigantiska pretuzbrukuma plāns «Urāns». Šāda mēroga operācijai vajadzēja ļoti daudz bruņojuma un nodrošināšanas līdzekju. Vairāk nekā simttūkstoš tonnu šo kravu jau bija ielādēta kuģos. To ar nepacietību gaidīja Murmanskā un Arhangeļskā. Taču «PQ-19» jūrā neizgāja.

JAUNGADA NAKTS BERHTESGADENĒ

Nakts ērmu bara acīm blenza...

Gēte. <tTikšanās un šķiršanās*.

1943. gada janvāra sākumā omulīgā dzīvoklītī klusajā Heiliges ieliņā Berlīnē, kur Bolhens pavadīja savu īso atvaļinājumu, atskanēja tālruņa zvans.

— Villij, aicina tevi, — Juta teica, klausuli ar plaukstu piesegusi. — Balss nav pazīstama.

Bolhens tūlīt pazina šo skarbo, aprauto balsi, kas vārdus skaldīja gluži kā ar cirvi. Zvanīja viceadmirālis Kranke. Bijušais «Admirāļa Sēra» komandieris, bet tagad līeladmirāļa Rēdera personīgais pārstāvis fīrera mītnē. Jūras karaspēka aprindās viņš bija visai ietekmīga persona, kurai centās pieglaimoties pat tādi flotē pazīstami cilvēki kā grupu «Norā» un «Siid» pavēlnieki admirāļi Kīmecs un Frike.

— Klausieties, Vilhelm, — vai jums šovakar nekas nav iecerēts? — Kranke pēc sasveicināšanās uzprasīja. — Ak nekas īpašs nav? Tad jau lieliski. Paēdīsim kopā vakariņas. Paņemiet l^dzi arī sievu. Aizsūtīšu jums pakaļ mašīnu.

Klausulē atskanēja klusi dūcieni.

Teodors Kranke — jūrnieks, kas uz dažādu kuģu tiltiņiem bija pavadījis ne vienu vien gadu desmitu, — ar

grūtībām pierada pie sava jaunā amata. Viņam derdzās situācija mītnē, kur valdīja vienas daļas klajā cenšanās izkalpoties un otras daļas augstprātība. Bet fīreram adresētās un viņam izmeklēšanai pārsūtītās pastāvīgās denunciācijas par Jūras kara flotes darbiniekiem izraisīja viņa kalsnajā, askētiskajā sejā pretīguma grimasi. Laikam tieši tādēļ Kranke jo sevišķi saudzīgi izturējās pret. agrākajos gados iedibinātajiem sakariem. Viņš sarakstījās ar bijušajiem dienesta biedriem, kas bija pat ievērojami zemākā rangā par viņu. Izmantoja jebkuru iespēju, lai pabūtu uz kuģiem, uz kuriem bija dienējis. Uzzinājis, ka «Admirāļa Sēra» komandieris Bolhens, kamēr kuģi Ķīlē remontē, saņēmis nedēļu garu atvaļinājumu, Kranke jau pirmajā brīvajā vakarā piezvanīja viņam un uzaicināja pie sevis.

Pēc vakariņām viņi abi sēdēja namatēva kabinetā un smēķēja. Ar apgleznotiem podiņiem izliktajā kamīnā jautri sprēgāja malka. Pie Krankes kājām uz vilka ādas snauda labi kopts dobermanpinčers. Tieši šī rāmajā, nesteidzīgajā sarunā pavadītā stunda bija Bolhenam pati interesantākā. Kranke, kas apgrozījās fīreram tuvā vidē, protams, daudz ko zināja. Un nu Bolhens varēja uzzināt daudz ko jaunu tieši no pirmavota.

Sākumā namatēvs stāstīja maz. Viņš interesējās par pēdējā reida detaļām, par remonta gaitu, iztaujāja par saviem agrākajiem dienesta biedriem Bugu un Sūmani. Nezin no kurienes, taču Kranke labi pazina Starzinski.

— Tagad dien operatīvajā pārvaldē. Gudrs, tikai nav diez cik simpātisks, — viņš teica. Un Bolhens nobrīnījās par šī īsā raksturojuma precizitāti.

Pēc tam Kranke pasūrojās par denunciācijām, ar kurām viņam jānoņemas.

— Bieži atceros Merimē, — viņš pasmējās. «Nekad nerunā par sevi neko sliktu. To izdarīs tavi draugi.»

Šaurā un gludā, gluži kā ar gludekli izlīdzinātā Krankes seja bija nosēta sīkām, zilganām dzīsliņām kā dzērājiem. Kaut gan viņš nedzēra vairāk par citiem. Un, raudzīdamies viņā, Bolhens nodomāja, ka Kranke patiešām ir ļoti līdzīgs Dēnicam. Un arī cēlies no Austrumprūsijas. Prūsija kopš laika gala ir piegādājusi dzimtenei virsniekus un mācītājus.

— Teikšu jums, Vilhelm, atklāti. Es pavisam nopietni domāju par atgriešanos aktīvajā flotē. Ir viens ļoti vilinošs amats — «West» grupas pavēlnieks, respektīvi,

Francija, Beļģija, Holande. Lieladmirālis teicās, ka padomāšot. Taču nezinu, kā šo jautājumu risinās tagad, kad radusies cita situācija... — Kranke apklusa. Istabā stīdza aromātisku dūmu mākulīši. Joprojām mierigi snauda do-bermanpinčers. No izdzertā konjaka Krankes šaurā seja bija kļuvusi sārta.

— Ko jūs domājat ar vārdiem «cita situācija»? — Bol-hens pajautāja.

Kranke aizgāja pie loga, mazliet pavēra loga augšda|u un atkal apsēdās krēslā. Istabā nosmaržoja pēc salta gaisa.

— Kā lielu noslēpumu pastāstīšu jums, Vilhelm, kādu sarūgtinošu ziņu. Tik un tā jau tuvākajās dienās to dabūs zināt visi. Lieladmirālis iesniedzis atlugumu, un fīrers vakar tam piekritis.

Rēders, fīrera mīlulis, kas četrpadsmit gadus ieņēma Jūras kara flotes virspavēlnieka posteni, atlūdzies no amatal No šādas ziņas Bolhenam pat mute sametās sausa.

— Bet kādē|? — viņš nenovaldījās un uzprasīja.

— Manuprāt, iemesli lieladmirāļa aiziešanai radās jau krietni sen, — Kranke atbildēja. Un Bolhens saprata, ka tagad viņš dabūs dzirdēt pašu interesantāko. — Taču par tiešo iemeslu kļuva nesenie notikumi, kuriem pats biju aculiecinieks, Dažā ziņā manas nojautas apstiprināja fīrera adjutants pirmā ranga kapteinis Puthammers.

Kranke pielēja lidz maļam abas glāzītes, un viņi izdzēra.

— Klausieties, Vilhelm, uzmanīgi un nelaidiet nekā garām. Iespējams, ka arī jums, nākamajam admirālim, tas var noderēt. Nu tad tā. Visi pēdējie notikumi aizsākās trīsdesmitajā decembrī...

Feldmaršals Keitelis beidza ziņojumu, rūpīgi sakārtoja dokumentus un paskatījās Hitlerā. Parasti pēc notikumu rita izklāsta fīrers ātri uzbudinājās, apbēra viņu ar jautājumiem un izteica visāda veida spriedumus un minējumus. Todien viņš klusēja. Seja bija sadrūmusi, uz lielā galda uzlikto roku raustīja sīki drebuļi. Keiteļa ziņas nebija iepriecinošas. Manšteina mēģinājums debloķēt pie Staļingradas ielerl'kto Paulusa armiju bija izgāzies. Pat vairāk — divdesmit ceturtajā decembrī krievi pārgāja uzbrukumā, sagrāva rumāņu ceturto armiju un piecdesmit septīto tanku korpusu, ieņēma svarīgu mezglu Koteļ-ņikovu un patlaban strauji virzās uz rietumiem. Donas

vidustecē sagrauta un nekārtībā atkāpjas itāliešu armija un operatīvā grupa «Hollidt». Pauluss ziņo, ka viņa armija cieš badu, ka daudz ievainoto un apsaldējušos.

— Vai jūs, Keiteli, nevarējāt Jaunā gada priekšvakarā sadabūt priecīgākas ziņas? — fīrers skumji pajokoja un pēkšņi uzliesmoja dusmās: — Rumāņu smirdoņasl Līdzko ierauga krievu tankus, tā pietaisa bikses. Un arī Cēzara pēcteči nav labāki. Aiz katras viņu divīzijas jātur pa vācu pulkam. Paziņojiet Manšteinam manu pavēli: par katru cenu apturēt krievu uzbrukumu. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņi forsē Donu.

— Klausos, mans fīreri

Hitlers noskatījās pakaļ Keiteļa kalsnajam, kā kārts taisnajam augumam un pagaidīja, kamēr aiz viņa aizvērās durvis. Jā, vasaras kampaņa, kas iesākās tik lieliski — sekmīgais uzbrukums Austrumu frontē, uzvaras uz jūras un gaisā —, bija viesusi vācu tautā cerības uz drīzu uzvaru karā. Viņš ne mirkli nebija šaubījies, ka Manšteinam, kas bija viens no visvairāk pieredzējušajiem un viņam uzticīgajiem ģenerāļiem, izdosies izglābt Paulusa armiju no aplenkuma. Kas varēja iedomāties, ka krievi cīnīsies tik sīksti un fanātiski un ka varēs pat sakoncentrēt spēkus tādam varenam pretuzbrukumam?...

Naktī visā Vācijas centrālajā daļā neganti sniga. Sniega klēpji sagūla uz kokiem, kupenas apraka tīrumus un ceļus. Hitlers kopš bērnu dienam neieredzēja sniegu. Tas uzdzina viņam dīvainas skumjas. Nu sniegs vajāja viņu augu gadu. Sniega dēļ viņš bija spiests maijā pārtraukt savu īso atvaļinājumu Berhthofā. Toreiz sniegs uzkrita jau ziedošiem kokiem. Manšteins ziņo, ka dziļais sniegs traucē viņam manevrēt ar tankiem. Dziļi sniegi sasni-guši arī Ziemeļnorvēģijā.

Hitlers izdzirdēja balsis kāpņu telpā un pa lāgā neaizvērto durvju spraugu ieraudzīja, kā apsardzes esesieši nes uz viesistabu kuplus egļu zarus ar čiekuriem. Viņam patīk, ja istabās jūtams svaigs, sveķots aromāts. Rīt Jaungads. Viņš bija nolēmis nebraukt uz Berlīni, bet sagaidīt to tepat, Berhtesgādenē.

Ap pusdienlaiku jūras kara adjutants pirmā ranga kapteinis Puthammers ziņoja fīreram, ka lieladmirālis Rēders lūdz atļauju aprunāties ar viņu pa tālruni.

— Klausos jūs, Rēder, — Hitlers sacīja. — Ar ko jūs iepriecināsiet mūs pirms paša Jaungada?

— Tikko saņemts mūsu zemūdenes ziņojums, ka tā dienvidos no Lāču salas ieraudzījusi jaunu sabiedroto karavānu, kurā ir četrpadsmit transportkuģu, kas dodas uz Krieviju. Es nolēmu norīkot karavānas pārtveršanai smagos kreiserus «Licovu» un «Hiperu» un sešus eskadras mīnukuģus viceadmirāļa Kīmeca virsvadībā. Kuģi ir gatavi iziet jūrā.

Hitlers prāvu brīdi klusēja, skaļi elpodams tieši klausulē un prātā pārlikdams Rēdera ziņojumu un arī tā lē-, mumu izsūtīt jūrā smagos kuģus. Viņš aizvien vēļ bija cieši pārliecināts, ka sabiedrotie katrā ziņā mēģinās izcelt desantus Norvēģijā vai Ziemeļeiropā. Tāpēc viņš sakoncentrēja tur prāvus sauszemes spēkus un izvērsa nocietinājumu celšanu. Aizsardzībā pret ienaidnieka desantiem itin nozīmīga vieta tika piešķirta lielajiem kaujas kuģiem. Viņš negribēja ar tiem riskēt un kategoriski aizliedza tos izmantot bez viņa atļaujas.

— Labi, Rēder. Es piekritu, — fīrers beidzot atļāva. — Taču ceru, ka jūsu jūrnieki izdarīs visu, lai iepriecinātu vācu tautu ar svētkiem piedienīgu ziņojumu. Gaidīsim ziņas.

Pret Vācijas virsūdens floti Hitlers izturējās ar īpašu cieņu, pat ar dievināšanu. Jau 1934. gadā, kad viņš pirmo reizi, būdams valsts kanclers, uzkāpa uz tikko uzbūvētā, vismodernākā «kabatas» līnijkuģa «Admirālis Sērs» klāja un izbrauca ar to jūrā, lai novērotu artilērijas šaušanu, klātesošie jaunā valsts vadītāja sejā pamanīja neparastu saviļņojumu. Kopš tās reizes viņu nepameta izjūtas, kuras bija gūtas tiešā saskarē ar to, kas saistās ar varu uz jūras. Viņš bija klāt ik reizi, kad nolaida ūdenī kādu no lielajiem karakuģiem, un piedalījās arī karoga pacelšanas ceremonijā. Tieši tie, šie gigantiskie un gudrie veidojumi, viņa izpratnē simbolizēja valsts varenību un nozīmi. Hitlers nespēja ne iedomāties, ka tos var ari zaudēt.

Kad 1939. gada decembrī angļu kreiseri «Eksetera», «Ajakss» un «Ahillejs» pie Laplatas grīvas nogremdēja tikko uzbūvēto «kabatas» līnijkuģi «Admirālis grāfs fon Špē», Hitlers bija satriekts. Bet, kad pēc pusotra gada, 1941. gada maijā, nogremdēja jaunāko līnijkuģi «Bis-marks», viņa bēdām nebija gala. Grimst varenie kuģi — tiek iedragāta valsts varenība. Tieši tā viņš uzņēma savu kuģu bojāeju. Hitlers tūlīt pat lika pārdēvēt vienu no pirmajiem «kabatas» līnijkuģiem un saukt to nevis par

«Deutschland», bet gan par «Licovu». Tieši tad viņš ari pavēlēja Rēderam jo rūpīgi saudzēt lielos kuģus un sūtīt tos jūrā tikai ar viņa atļauju. Četrdesmit otrā gada beigās ierindā vairs nebija necik daudz šādu kuģu: līnijkuģi «Tirpics», «Gneizenavs» un «Šarnhorsts», «kabatas» līnijkuģi «Admirālis Sērs» un «Licovs», smagais kreiseris «Hipers» un vēl daži drusku mazāki kuģi. jebkura operācija ar to līdzdalību ļoti satrauca Hitleru, un viņš kļuva kā elektrizēts. Toreiz, kad «Admirālis Sērs» atradās padomju iekšējos ūdeņos, viņš gandrīz vai katru dienu bija gatavs iztaujāt mītnē sastapto flotes virsnieku par to, kā klājas «Admirālim Sēram». Tieši tādēļ pēc Rēdera ziņojuma, ka eskadra izgājusi jūrā, lai notvertu karavānu, viņš visu laiku bija uztraucies. Viņam patika ar zīmuli rokās aprēķināt, cik katra uz Murmansku vai Ar-hangeļsku braucošā kuģa tilpnē atrodas ieroču un munīcijas un cik pūļu jāpieliek sauszemes frontē, lai visus šos ieročus iznīcinātu. Viņš bija pārliecināts, ka bez šiem ieročiem Padomju Krievija nespētu sekmīgi cīnīties pret Vāciju. Tāpēc vācu augstākā pavēlniecība nesen uzstājīgi lūdza Rēderu reizi par visām reizēm darīt galu ieroču un citu materiālu piegādēm uz Krieviju pa jūrasceļiem.

Bolhens, kas vērīgi klausījās Krankes stāstījumā, atcerējās, ka par šo augstākās pavēlniecības lūgumu viņiem bija stāstījis pats lieladmirālis vecāko virsnieku sanāksmē Narvikā. Tas notika pērnā gada novembra sākumā. Pēc apspriedes līnijkuģa «Tirpics» komandieris pirmā ranga kapteinis Tops bija paņēmis Bolhenu zem rokas.

— Kā jums patīk šāds teiciens: «Lūdzam reizi par visām reizēm darīt galu piegādēm»? — viņš, zobgalīgi smīnēdams, noprasīja. — Ir nu gan tiem Berlīnes stratēģiem vistu smadzenes! Interesanti būtu zināt, ar ko, pēc viņu domām, mēs to lai izdarām? Kuģu ir maz, jūrā iziet nav brīv, kurināmā nepietiek. Mani pat nelaiž dokā, — viņš atzinās. — Bet uz kuģa vesels lēvenis labojamu nebūšanu.

— Trīsdesmit pirmajā decembrī es atnesu fīreram pirmo paziņojumu par vācu eskadras darbību, — Kranke turpināja savu stāstu. Jūras kara vadības štāba pārraidītajā ziņojumā bija teikts: «Mūsu zemūdene, kas atrodas blakus karavanai, ziņo: «Smagie kreiseri «Licovs» un «Hipers» uzsāka kauju ar karavānas apsardzi, nogremdēja to un patlaban uzbrūk transportkuģiem.»

— Tas ir jauki, Kranke, — Hitlers teica, rokas berzēdams. — Informējiet mani par visu, kas tur notiek.

Mazliet vēlāk tās pašas zemūdenes komandieris pārraidīja otru, pavisam īsu, bet pietiekami izteiksmīgu ziņojumu: «Redzu tikai sarkanu krāsu!» Mēs ar Puthammeru tūlīt to pateicām arī fīreram.

Jaungada nakts bija salta un zvaigžņota. Spulga mēnesnīca apspīdēja vareno koku apsnigušās galotnes, un uz alejām krita garas ēnas. Sniegiem klātie lauki atstaroja zilgu gaismu. Bet tālāk tumsā varēja samanīt, mežiem apaugušās Alpu nogāzes. Gar ceļiem, kas veda uz Berhtesgādenes pili, dega krāsainas iluminācijas spuldzītes. Tās izcēla no tumsas vienā vietā bronzas statuju uz postamenta, citā — masīva sola stūri, vēl cituviet — zaķa pēdas sniegā. Visapkārt valdīja svinīgs klusums.

Pie pils parādes durvīm, apsardzes pavadītas, cita pēc citas piestāja garas, melnas automašīnas. Valsts augstākie ierēdņi Himlers, Rībentrops, Gēbelss, fīrera mīlulis kara rūpniecības ministrs Špērs ieradās mītnē, lai apsveiktu valsts kancleru Jaunajā gadā.

Milzīgajā, ar zaļu marmoru apdarinātajā ēdamistabā stāvēja ar rotājumiem un lukturīšiem izgreznota eglīte. Fīrers pats pie durvīm sagaidīja atbraukušos viesus. Viņš bija ģērbies melnā frakā ar iecietinātu krūtežu. Jau iztālēm varēja ieraudzīt, ka viņam ir lielisks garastāvoklis, ka viņš ir priecīgi satraukts.

— Varu pavēstīt patīkamu pārsteigumu, — Hitlers .stāstīja katram ienācējam. — Nogremdēta liela karavāna, kas devās uz Krieviju. Tūlīt pat, Jaungada naktī, mēs paziņosim to visai tautai.

Pa ēdamistabas milzīgo logu, kas aizņēma visu sienu, varēja redzēt visgarām alejām degošo spulgu ugunis. Oficianti piedāvāja viesiem neskaitāmus ēdienus — ceptas zosis, vēršu astu galertus, ar pienu zīdītu sivēnu cepešus, ceptas zilās karpas. Veģetārietim fīreram pasniedza īpašus salātus. Pat Jaungada naktī viņš nedzēra nekā cita kā tikai ķiršu sulu.

— Laimīgu Jauno gadu! — Gēbelss piecēlās, turēdams bērnišķīgi mazajā rokā kristāla pokālu. — Šis būs mušu galīgās uzvaras gads! Sieg heil!

Kamīnā sprakstēdamas liesmoja pagales, izplatīdamas sveķu aromātu un mezdamas pret griestiem svaidīgas ēnas. Fīrers un viņa domu biedri pārsprieda, ko varētu

nozīmēt pēdējā ziņojuma vārdi: «Redzu tikai sarkanu

krāsu!»

Himlers bija pārliecināts, ka šāda frāze var nozīmēt vienīgi to, ka nogremdēta vesela karavāna ar militāru kravu.

— Tas ir liels panākums, mans fīrer, — «dzelzs» Hein-riham piebalsoja Rībentrops.

— Pavaicāsim labāk jūrniekam, — ierosināja Hitlers. — Kranke, ko zemūdeņu valodā nozīmē «redzu sarkanu krāsu»?

— Manuprāl, mans fīrer, visās valodās tā nozīmē vienu un to pašu — milzu ugunsgrēku.

— Paldies, Kranke. Tādā gadījumā, draugi, es pace|u glāzi par mūsu varonīgo jūrnieku panākumiem.

— Nez kā tas sagadījies, ka pēc Krankes neviens no viņiem vairs nav iekarojis valstij vistu olas, — Spers pasmējās. — Varbūt, mans fīrer, būtu vērts aizsūtīt viņu kārtējā reidā?

Fīrers un visi, kas sēdēja pie galda, jautri iesmējās. Šobrīd, tādā naktī, kad no šampanieša viegli reiba galva, nevienam negribējās domāt par neveiksmēm Austrumu frontē, par Paulusa sestās armijas aplenkšanu un par krievu pretuzbrukumu. Kuru katru brīdi var pienākt jūras kara vadības štāba ziņojums ar visām kaujas norises deta|ām.

Ēdamistabas durvis plaši atvērās — un ienāca bērnu koris. Zēni īsās biksītēs, ar gariem matiem gluži kā eņģelīšiem, meitenes gaiši zilās zīda kleitiņās līdz potītēm un baltās kurpītēs. Dzidrām un skanīgām balsīm viņi aizkustinoši iesāka ziemsvētku dziesmiņu par eglīti:

Ak, eglīte, ak, eglīte, tu allaž zaļa esi,

Tu zaļo ziemas aukstumā, tāpat kā vasars karstumā.,.

Taču gaidītais ziņojums nez kādēļ aizvien vēl nepienāca. Pirmais neizturēja fīrers.

— Kranke, kāpēc nav nekāda ziņojuma no kuģiem? Uzziniet, kas tur lēcies, — viņš man dusmīgi sacīja.

— Eskadra atgriežas mājup, — es pēc pāris minūtēm ziņoju, kad biju sazinājies ar jūras kara vadības štāba dežurējošo admirāli. — Taču tai jāievēro radioklusē-šana.

Uz kādu laiku mans ziņojums nomierināja fīrera nepacietību. Patiešām, kādēļ kaitināt «tomijus» ar viņu spēcīgo floti un uzrādīt, kur tu atrodies?

Kranke nopūtās, piestūma Bolhenam tuvāk tabakas kārbu un arī pats aizsmēķēja. Tad turpināja:

— Sienas pulkstenis, smags, masīvs — kā jau viss šajā pilī —, nosita divas reizes. Tagad Hitlers pats piezvanīja uz jūras kara vadības štābu. Taču joprojām nekādu jaunu ziņu nebija.

Ēs aizgāju uz savu istabu, bet gulēt nelikos. Nedeva mieru nojauta, ka ar uzbrukumu karavānai kaut kas nav kārtībā. Pirmā ranga kapteinis Puthammers visu laiku neizgāja no uzgaidāmās telpas. Gausi vilkās bezmiega stundas. Viesi jau sen bija aizbraukuši. Pienāca pirmais jaunā — 1943. gada rīts. Milzīgajā logā, kam nebija aizvilkts priekšā aizkars, jau varēja samanīt blāvu ziemas rītausmu. Hitlers pa vairaki lāgi mēģināja aizmigt, bet tā arī neaizvēra acu. Divas reizes viņš zvanīja uz Berlīni. Bet jūras kara pavēlniecība klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi. «Ziņu no eskadras pavēlnieka viceadmirāļa Kīmeca joprojām nav.» Un tā bija visa atbilde.

Hitlers ieslēdza lielo radiouztvērēju, ko firma «Tele-funken» bija izgatavojusi speciāli viņam. Iespīdējās skala. Atskanēja sprakšķi. Viņš pagrieza noskaņošanas kloķi — un ēterā pēkšņi ielauzās Londonas diktora gavilējošā balss: «Pārraidām britu admiralitātes ziņojumu. Liela uzvara pār ienaidnieka pārspēku. Vakarrīt vācu eskadra, kurā ietilpa «kabatas» līnijkuģis «Licovs», smagais kreiseris «Hipers» un seši eskadras mīnukuģi, uzbruka vāji apsargātajai karavānai «JW-51B», kas devās ar kravu uz Murmansku. Mūsu mīnukuģu drosmīgais uzbrukums kapteiņa Sērbruka vadībā piespieda ienaidnieku atkāpties. Visa karavāna laimīgi un bez zaudējumiem sasniedza savu ostu. Viens ienaidnieka mīnukuģis nogremdēts. Kreiseris nopietni bojāts. Admiralitāte izsaka nožēlu par eskadras mīnukuģa «Akeitess» bojāeju.»

īsa pauze — un no uztvērēja atskanēja bravūrīgs maršs. Prāvu brīdi Hitlers nostāvēja pie uztvērēja kā sastindzis. Viņu bija pārņēmis savāds nespēks. Ziņojuma vārdi vēl nebija nonākuši līdz apziņai. Tikai pamazām viņš aptvēra visa tikko dzirdētā jēgu. Tagad viņš par angļu radioziņojuma patiesīgumu vairs nešaubījās.

— Puthammer! — viņš paaicināja savu adjutantu. — Vai dzirdējāt, ko viņi ziņo?!

Tie jau nav admirāļi, bet meļi, plātīgi nelieši, bābas zeltītos mundieros! Līdz pat šim brīdim nekā nav viņam teikuši, melo par radioklusēšanu, bet viņam, valsts vadī-

tājam, jāuzzina par izgāšanos no ang|u radio. Drebošām rokām Hitlers nocēla tālruņa klausuli un pieprasīja, lai viņu steidzigi savieno ar Jūras kara flotes pavēlniecību Berlīnē.

— Pavēlu tūlīt pat sazināties ar kuģiem pa radio un nekavējoties ziņot man, kas noticis. Ko?l Radioklusēšana? Nospļauties par visu klusēšanu! Mani neinteresē tas, ko sacīs jūsu admirāļi! — Viņa balss jau drebēja. — Jā, tūlīt pat.

— Slikto laika apstākļu dēļ sakaru ar kuģiem nav, — no Berlines atbildēja.

— Nav sakaru? — Hitlers nosvieda tālruņa klausuli.

— Viņiem nav sakaru, — viņš negantās dusmās šņāca.

— Visu laiku nav sakaru. Krāpj mani kā bērnu. Kur ir Kranke? Kur viņš ir?!

Tikko paguvu pārkāpt pāri fīrera kabineta slieksnim, kad viņš jau uzkliedza:

— Nekavējoties ataiciniet pie manis Rēderu! Es vairs neko negribu dzirdēt par jūsu kuģiem! Tie steidzīgi jānogremdē vai jāsagriež metāla lūžņos. Jā, jā, un nemēģiniet iebilst. Tas ir mans galīgais lēmums, un es pavēlu paziņot štābam manu lēmumu. Tie tikai apkauno mani visas pasaules acīs. Kuģu būvēšana bija tikai bezjēdzīga materiālu, naudas un cilvēku spēku šķiešana.

Hitlers niknumā šaudījās pa kabinetu kā zvērs.

— Līdz šim, mans fīrer, tā nodrošināja Vācijai vislētāko karošanu uz jūras, — es bikli pamēģināju iebilst.

— Ko?! — Hitlers atkal iebrēcās. — Apklustiet, Kranke! Viena zemūdene ar četriem desmitiem cilvēku nogremdē vairāk nekā visi jūsu izdaudzinātie kuģi ar savu spēcīgo apbruņojumu. Taisnība bija Dēnicam, kad viņš centās mani pierunāt — veltīt vairāk līdzekļu un spēku zemūdens flotes būvēšanai. Viņa «vilku baru» panākumi redzami visiem. Ko jūsu «Admirālis Sērs» augustā nogremdēja? Ko virsūdens flote pēdējā laikā panākusi? Jūs klusējat? Es atkārtoju — visi lielie kaujas kuģi jānogremdē. Vācija vairs nevēlas uzturēt tik dārgas rotaļlietas. Ataiciniet pie manis Rēderu.

Man nekas cits neatlika kā klusu pamāt ar galvu un iziet laukā. Pa to laiku, ko esmu nodienējis mītnē, es pārliecinājos, ka fīreram, ja viņš bija ko ieņēmis galvā, ne-bija jēgas iebilst.

Kranke apklusa un bažīgi palūkojās Bolhenā.

— Es runāju ar jums pilnīgi vaļsirdīgi, — viņš sacīja. — Kā ar savu draugu. Par visām šim detaļām neviens nekā nedrīkst zināt.

— Varat būt drošs, admirāļa kungs.

Kādu bridi Kranke vēl nosēdēja klusēdams, skatījās ugunī un smēķēja, taču pamazām nomierinājās un turpināja:

— Dažas dienas vēlāk lieladmirālis pamēģināja pārliecināt fīreru par lielo kaujas kuģu militāro nozīmi. Taču Hitlers palika pie sava. Es biju šajā sarunā klāt.

— Jau karā pret Dāniju un arī Prūsijas un Francijas kara 1870.—1871. gadā no flotes nebija nekāda labuma. Tāpat arī 1914.—1917. gada karā flotei nebija nozīmes, — Hitlers uzskaitīja, aizvien vairāk uzbudinādamies un Rēdera ziņojumu īsti līdz galam neuzklausījis. — Un tas ir tikai tāpēc, ka flotē nav enerģisku cilvēku, kas būtu pilni apņēmības cīnīties. Flotes vadība vienmēr pārāk rūpīgi aprēķina spēku samērus, nevis metas kaujā.

— Piedodiet, mans fīrer, — virspavēlnieks mēģināja pārtraukt apvainojumu plūdus.

— Nepārtrauciet mani, Rēder. Es zinu: jūs gribat sacīt, ka vēl nesen biju citās domās. Jā, tagad atzīstu, ka biju alojies. Pēdējie notikumi jūrā — «Admirāļa Sēra» kaunpilnais reids uz krievu ūdeņiem un nesenie uzbrukumi angļu konvojiem — galīgi pārliecināja mani, ka flotei nav nekādas nozīmes. Patlaban Vācija atrodas savas vēstures kritiskā posmā. Jums, savam senam līdzgaitniekam, es to varu teikt. Un jāliek lietā visa tās militārā varenība, visi materiālie resursi.

— Rēderam tā arī neizdevās atrunāt fīreru no viņa lēmuma. Un pēc pāris dienām viņš iesniedza atlūgumu. Fīrers to bez kādiem iebildumiem pieņēma.

— Un kas tagad notiks ar virsūdens floti? — Bolhens jautāja. — Vai tiešām jaunais virspavēlnieks uzdrošināsies kuģus sagriezt? Tas taču būtu neprāts.

•— Dzīvosim — redzēsim, — Kranke izvairīgi atteica. Viņš lieliski saprata, ka ne jau samērā nenozīmīgā neveiksme uzbrukumā sabiedroto konvojam pie Nordkapa, bet gan smagā sakāve Kaukāzā un pie Volgas, ko pats fīrers atzina par kritisku, bija par iemeslu tam, ka Hitlers sāka kritiski vērtēt lielo kaujas kuģu nozīmi un ka Rēders iesniedza atlūgumu. Traģiskie notikumi Austrumu frontē izšķīra Vācijas lielās flotes likteni. Taču par to Kranke labāk klusēja. Tāpat kā klusēja par Rēdera un Dēnica personiskām nesaskaņām, kas paātrināja valsts kanclera lēmumu.

Jau ce|ā uz Ķīli Bolhens no radioraidījuma uzzināja, ka Rēders atstādināts no amata. Viņa vietā par Jūras kara flotes virspavēlnieku iecelts neierobežota zemūdens kara nepiekāpīgs dievinātājs Dēnica «papus».

TURPINĀT TĀDĀ PAŠĀ GARĀ!

Un, raugi, dzelzu šūpja virās Un dārdos dzimis Jaunais gads.

F. Tjutčevs.

«Afēs stāvam nemainīgi..

Decembra beigās Barenca jūra un Ziemeļu flotes bāze Poļarnijā jau pilnīgi atrodas polārās nakts varā. Gandrīz nepierimdams, auro nikns, svelošs vējš, kas joņo cauri visai pilsētiņai. Tas veļ no okeāna puses garus, lēzenus viļņus, bārsta no zemajiem, drūmajiem mākoņiem blīvu, dzeļošu sniegu un neganti trenc to pa tumšajām un tukšajām ielām. Lāgu lāgiem pie debesīm uzplaiksnī kāvu krāsainie zibšņi. No augstajām piekrastes klintīm acīm paveras drūma, sirdi stindzinoša ainava. Un tomēr nekur citur nav sastopami tik krauji krasti, tik gleznaini akmens krāvumi, tik dzidrs ūdens un kristāltīri strauti un ezeri.

Ziemeļi, Ziemeļi — diženais, skarbais un nemīlīgais novads!

Poļarnijas ielas tukšas un klusas. Aizsteidzas tikai kāds aizkavējies jūrnieks, ausaini līdz acīm uzmaucis un galvu plecos ierāvis.

Pirms stundas viņa mīnu traleris bija piestājis Jeka-terinas ostā. Divas diennaktis līdz pēdējam pārgurusī ekipāža bija cīnījusies pret vētru, vilkdama tauvā uz mīnas uzsprāgušu sardzes kuģi. Desmit reizes pārtrūka tērauda tauva. Tikai jūrnieks spēj saprast, ko nozīmē sastiprināt to vēlreiz šajā vētras satracinātās jūras melnajā tumsā. Abu kuģu klaji un virsbūves tā bija apledojušas, ka dzinējs, smakdams no pārpūles, tikko vilka kuģus uz priekšu. Jau vairākas reizes komandieris bija gatavs dot SOS signālu. Un tomēr viņi pārradās un atveda arī sabojāto sardzes kuģi.

— Nudien velna puišil — diviziona komandieris aizkustināts teica un berzēja ar pirkstu uzaci, ko viņš allaž

darīja, kad bija ļoti satraucies. — Atzīšos godīgi — baidījos, ka vairs nesastapsimies. Divizions var lepoties ar jums, puiši. — Diviziona komandieris apklusa, aizsmēķēja, pagramstījās pa formas svārku iekškabatu. — Bet tu, komandier, saņem biļeti uz Jaungada balli. Flotes namā. Ko tā skaties? Savu atdodu. Ņem ciet, kamēr vēl neesmu pārdomājis.

Kajītē komandieris tik vien izdarīja kā atpogāja svārkus, lai pārģērbtos. Nekam citam spēka nepietika. Pēc desmit minūtēm viņš jau gulēja kā nāves miegā, novilcis tikai vienu zābaku. Tā pavisam necerēti biļeti uz Jaungada balli dabūja jauniņais tralera mīnieris — kaislīgs deju un meiteņu cienītājs.

Pārgājis pāri koka tiltiņam, viņš apstājās pie Flotes nama. Atlocīja mēteļa apkakli, notīrīja no apaviem sniegu, atvēra smagās, masīvās durvis un pārsteigumā apstājās uz sliekšņa.

— Va vel la 1 — viņš jūsmīgi iesaucās, pamazām atgū-damies.

Flotes namā bija svinīgi un gaiši. Noslēpumaini spīguļoja foajē uzstādītā greznā egle — to jūrniekiem bija atveduši viņu šefi novosibirskieši. Gar sienām jocīgi zīmē jumi, karikatūras par hitleriešu augstmaņiem. Spēlēja pūtēju orķestris. Uz dejotājiem bira konfeti. Un pāri šim svētku krāšņumam gar visu sienu pletās uz sarkana audekla rakstīts aicinājums, kas atgādināja par karu: «Biedri Ziemeļu flotes jūrnieki! Atvērsim savu 1943. gada kaujas rēķinu!»

Vakaru organizēja sieviešu padome, un pēc viņu ieceres šodien vajadzēja notikt masku ballei. Taču maskās bija tikai kādas desmit sievietes. Spriežot pēc tā, cik norūpējušās viņas lūkojās apkārt, kā pārmija savā starpā pa teikumam, visas viņas laikam bija vakara organizētājas. Tralera mīnieris, slaids leitnants ar melnām uzacīm, kurš bija nokavējis sākumu, uzlūdza uz deju kādu masku, kas nupat gāja garām. Tā bija Kara padomes locekļa Ni-kolajeva sieva. Dejodama ar leitnantu, viņa ik pa mirklim sasveicinājās ar kādu no paziņām.

— Kā tas var t/ūt, ka jūs pazīst visa priekšniecība? — leitnants bažīgi pavaicāja. — Kas jūs tāda esat?

— Neliecieties taču par viņiem zinis, — maska vieglprātīgi atteica. — Vai tad tam ir kāda nozīme?

Kremļa kuranti jau pirms stundas bija iezvanījuši jaunā — 1943. gada sākumu. Uz šo vakaru bija aicināti

daudzi viesi — kuģu komandieri un komisāri, kaujās izcēlušies zemūdeņu jūrnieki un lidotāji, krasta aizsardzības bateriju artilēristi un izlūki, Padomju Savienības Varoņi. Taču vairāki no viņiem līdz šim vēl nebija ieradušies. Bet tur neko nevarēja darīt — karš, pienākumi, neatliekami darbi. Komandieri apsveic savus padotos. Tāds negrozāms likums iedibināts flotē. Nav ari pavēlnieka. Kopā ar Kara padomes locekli viņi apbraukā kuģu vienības un daļas un apsveic jūrniekus. No Murmanskas speciāli uz šo dienu atbraukuši mākslinieki.

Pie kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, pulciņā stāvēja trešā ranga kapteinis Sabanovs ar sievu Ņinu, komisārs Zolotovs, zemūdenes dakteris Dobrijs un vecākais palīgs Baranovs, kas vēl nesen bija tikai stūrmanis. Visiem pie formas svārkiem mirdzēja jaunie ordeņi, ko viņi bija saņēmuši par diviem pēdējiem kaujas braucieniem un vācu zemūdenes nogremdēšanu.

Zēl, ka šodien ar viņiem kopā nevar būt bijušais vecākais palīgs Silkins, saticīgs, jautras dabas cilvēks. Ar tādu tīkami kopā dienēt. Sājā naktī vecākais palīgs atradās tālu jūrā, kaut kur pie Nordkapa. «Nav nekā apskaužama, ja naktī vētrā jāiziet pirmajā patstāvīgajā uzdevumā,» Sabanovs iedomāja. «Droši vien stāv, ar līnes galu piesējies pie periskopa statņa. Seju kapā sniega krusa. Virsū šļāc ledains ūdens. Brr... Tiesa, viņš nav viens pats, kopā ar viņu ir arī nodrošinātājs — diviziona komandieris.» Atcerējies, ka jaunie komandieri dēvē šos nodrošinātājus par guvernantēm, Sabanovs pasmaidīja. Ari viņam pirmajos uzdevumos līdzi brauca diviziona komandieris. No tā viņš daudz ko iemācījās.

Orķestris sāka spēlēt fokstrotu.

— Ko stāvi drūms kā ziemas vakars, Vasilij Jeru-slanovič? — Sabanovs sacīja Dobrijam. — Redzi, kur kaktā garlaikojas brīva dāma? Ņem ciet, citādi kāds piesteigsies pirmais.

Vasjam negribas iet prom no komandiera. Jau sen, kopš tā pirmā smagā uzdevuma, viņš ir neglābjami iemīlējies savā komandierī, kaut ari kaujas virsniekam tas nemaz nepiedien. Viņš raugās komandieri ar uzticībā mirdzošām acīm un allaž turas viņa tuvumā. Ja komandieris viņam teiktu: «Vajag, Vasilij JeruslanoviČ, ielēkt no klints jūrā,» — viņš nedomādams mestos lejā. Patiesībā viņš gan nav Jeruslanovičš, bet Jegorovičs, taču komandierim tā labāk tīk, un viņš jau neies apvainoties.

— Nestāvi kā Palagubas bāka, ej. Tādam varonim ar Sarkanās Zvaigznes ordeni neviena sieviete neatteiks, — Šabanovs vēlreiz paskubināja, jo pazina sava daktera kautrību un noprata viņa šaubu cēloņus.

Ar stīvām, gluži kā nolēmētām kājām Vasja devās pie krietni pavecās un ne visai izskatīgās sievietes, kas aizvien vēl stāvēja kaktā. Sieviete redzēja, kā uz viņas pusi dejotāju pulkam cauri spraucās jauniņš, vasaras raibumiem nosēts leitnantiņš ar atkarenām un no satraukuma piesarkušām ausīm. Sievietei sametās puiša žēl. Viņa uzsmaidīja un paspēra soli pretim. Taču orķestris piepeši apklusa. «Ieradies pavēlnieks un Kara padomes loceklis!» sanākušie izdzirda jauno ziņu. Bet pēc mirkļa no skaļruņiem jau atskanēja: «Visus lūdzam sapulcēties skatītāju zālē.»

— Dārgie biedri, Ziemeļu flotes jūrnieki, — pavēlnieks iesāka un pārlaida acis pieklusušajai zālei. — Jau otro reizi mēs sagaidām Jauno gadu kara apstākļos, un šodien būtu vietā parunāt par rezultātiem. — Pavēlnieks mazliet neskaidri izrunāja «r» skaņu. Uz skatuves spoži dega spuldzes, un Šabanovs, kas sēdēja otrā rindā, labi redzēja Golovko nogurušo seju un savādos maisiņus zem acīm.

— 1942. gads bija grūts. Ienaidniekam izdevās aiziet līdz Volgai, izdevās sagrābt Ziemeļkaukāzu. Pie mums flotē ienaidnieks nominēja vairākus kuģošanai svarīgus rajonus, ielauzās mūsu iekšējās komunikācijās. Sājā gadā mēs esam zaudējuši daudzus savus kauju biedrus. Godīgi jāatzīst, ka vairākas paviršības un kļūdas bijušas ari flotes pavēlniecības darbā. — Admirālis uz mirkli apklusa, bet Nikolajevs, kas sēdēja uz skatuves pie maza galdiņa, atzinīgi nodomāja: «Godavīrs tu esi, Arsenij Grigorjevič. Pat šādā naktī tu iespēj būt paškritisks. Protams, tu atcerējies notikumu ar reideri «Admirālis Sērs», to, ka mums neizdevās dot tam spēcīgu aviācijas triecienu un nogremdēt. Un, ja atcerējies, — tas nozīmē, ka turpmāk nekas tāds vairs nenotiks.»

— Un tomēr, biedri, mums ir pilnīgs pamats raudzīties nākotnē ar lielu optimismu, — Golovko turpināja. — Sājā gadā mēs esam da/udz ko iemācījušies, esam sākuši daudz drosmīgāk, daudz nepiekāpīgāk meklēt un iznīcināt Ienaidnieku, mums ir izauguši lieliski komandieri. Un viņi ir mūsu panākumu ķīla. Atļaujiet man Kara padomes un arī savā vārdā apsveikt jūs Jaunajā — 1943. gadāl Par drīzāku un nenovēršamu uzvaru pār ienaidniekul —

Golovko pameta acis uz Nikolajevu. Tās vaicāja: «Vai arī tu runāsi, Aleksandr Andrejevič?» Nikolajevs noraidoši pašūpoja galvu: «Viss jau ir pateikts. Un, godīgi runājot, šādā naktī vajag priecāties, nevis teikt runas.»

— Vitja, vai tiesa, ka divos naktī rādīs «Citadeli», — Ņina pavaicāja vecākajam palīgam, kas sēdēja turpat blakus. — Kāds man teica, ka to uzņēmis Kings Vidors. Droši vien lieliska.

— Tas mani neinteresē, — Baranovs strupi atteica un paskatījās pulkstenī. — Pēc divdesmit septiņām minūtēm man jābūt uz zemūdenes. Kārtot dienesta lietas.

Sabanovs neteica ne vārda, tikai pasmaidīja, muti ar plaukstu piesedzis. Jaunieceltais vecākais palīgs viņam sāka patikt.

Koncertu sāka ar deklamācijām. Daiļlasītājs runāja Tjutčeva dzejoli:

Un, raugi, dzelzu šūpļa virās Un dārdos dzimis Jaunais gads.,.

Pēc tam, aplausu vētras pavadīti, uzstājās populārie Mi-rovs un Darskis. Ņina Sabanova nodziedāja divas Ziemeļu flotes jūrnieku komponista Zarkovska dziesmas. Viņas augumā jau varēja samanīt izspīlēto vēderu.

Pie vienkāršā vakariņu galda — kā jau kara laikos — Sabanovs un Ņina sēdēja blakus aviācijas ģenerālmajoram. Ģenerāja sieva — jautra, sprigana un jauniņa ukrainiete — vienā laidā stāstīja anekdotes un pati arī pirmā smējās par tām. Lielākā daļa anekdošu bija par ģenerāliem. Viņas vīrs — nosvērts rāmas dabas cilvēks — katru anekdoti komentēja ar vienu vienīgu vārdu:

— Muļķīgi.

Vēlāk, kad anekdošu krājums bija izsīcis, vienīgā vīna pudele izdzerta, bet sievietes sākušas pārspriest citas tēmas, kas interesē tikai viņas, ģenerālis pavaicāja Šaba-novam:

— Vai daudz kuģu nogremdēji?

Uzzinājis skaitu, viņš atzinīgi nokremšļojās, izvilka no slepenas kabatas blašķi ar degvīnu un salēja divās glāzēs.

— Tagad arī mums, aviatoriern, ir vieglāka karošana, — viņš teica. — Piegādā vairāk mašīnu, un tās ir labākas nekā agrāk. Cits ātrums, bruņojums, jaunas rācijas. Labi palīdz tāldarbības izlūklidmašīnas «Katalīnas»« Tāpēc, draudziņ, iemetīsim vēl reizīti — par uzvarul

Pēc vakariņām atkal sākās dejas. Pavēlnieks uzaicināja Ņinu Sabanovu.

— Runā, ka jūs jau tuvākajā laikā braukšot prom pie vira vecākiem? — Golovko uzprasīja.

— Jā, — viņa pamāja ar galvu. — Parīt. Man šeit būs grūti.

— Es gribēju jums pateikt, — pavēlnieks turpināja,

— ka jūs varat lepoties ar savu vīru. Viņš ir īsts jūrnieks.

Šodien pat viņš bija parakstījis ieteikumu par Sabanova

iecelšanu zemūdeņu diviziona komandiera amatā. Golovko labi atcerējās, ko ieteikumā bija rakstījis zemūdeņu brigādes komandieris: «Izcili izturīgs un darbaspējīgs jūrnieks. Sarežģītās situācijās saglabā mieru, un tas labi ietekmē personālo sastāvu. Viņš apveltīts ar augsti attīstītu pienākuma apziņu un lielu gribasspēku. Ir drosmīgs un apņēmīgs.»

— Jūsu vīrs ir īsts jūrnieks, — pavēlnieks atkārtoja.

— Esmu ar viņu ļoti apmierināts.

— Paldies, ’— Ņina klusi atbildēja un piepeši sajuta, ka pa vaigiem tek asaras.

— Par viņu neuztraucieties, — Golovko piebilda.

— Viņš ir no tiem, kuri izkuļas sveikā no jebkuras ķibeles. Dzemdējiet mierīgi.

Smuidrais leitnants ar melnajām uzacīm atkal braši riņķoja dejā ar Kara padomes locekļa sievu. Tagad jau viņa bija bez maskas. Bet leitnantu vairs neinteresēja, kas viņa tāda un kāpēc viņu pazīst visa flotes priekšniecība. Ari Vasja Dobrijs bija sadūšojies un uzaicinājis koncertbrigādes aktrisi. Un tad noskaidrojās, ka kautrīgais dakteris lieliski dejo, un Sabanovs uzmundrinoši pameta viņam ar aci.

Kad pulkstenis jau rādīja pāri trim, dejotāju skaits bija manāmi sarucis un arī Sabanovs ar Ņinu jau ģērbās, lai dotos mājup, mūzika pēkšņi apklusa, un vietējā diktora balss pavēstīja: «Runā Flotes nama radiomezgls. Uzklausiet divus ziņojumus. Pēc tikko saņemtajām ziņām, gaisa kaujā netālu no Murmanskas iznīcinātāju grupa majora Sokolova vadībā notriekusi sešas ienaidnieka lidmašīnas. Mūsu pusē zaudējuniu nav.

Trešā ranga kapteiņa Tamana zemūdene torpedējusi un nogremdējusi pretinieka transportkuģi ar desmittūkstoš tonnu lielu tilpumu.»

Atskanēja atzinīgi aplausi.

— Mani vanadziņi izcēlušies, — lidotāju ģenerālis skaļi priecājās. — Labu Jaungada dāvanu puiši pagādā* juši. Starp citu, tas ir tas pats Sokolovs, kurš pārveda no Amerikas «Katalīnas» kopā ar jauniņu sieviņu. Laikam esat par to dzirdējuši? Visā flotē kļuvis slavens. Un teikšu jums godīgi: augstākās klases lidotājs.

Flotē tās bija pirmās 1943. gada uzvaras.

Ļoša gulēja. Viņam blakus uz segas atradās avīze, kurā bija rakstīts par Sabanovu. Uz tās bija atlaidies pūkainais Sibīrijas runcis Gaņa. Padzirdis troksni, tas gluži kā luksofors pavēra savu zaļo aci, bet, ieraudzījis savējos, aizvēra atkal.

— Varbūt iedzersim tēju? — Sabanovs ieminējās.

— Nekādas tējošanas nebūs, — Ņina atteica. — Draus-mīgi nāk miegs. — Un viņa aizmiga vienā mirklī.

Sabanovam miegs nenāca. Viņa atvērtajās, tumsā ieurbtajās acīs nez kādēļ visu laiku vīdēja vietas, kur bija izaudzis, kur pagājusi bērnība un jaunība un kur viņš tik sen nebija bijis.

Paugurains, dziļu gravu izvagots līdzenums. Tam pa vidu tek rāma upīte Meduņica. Tās krasti apauguši ar meldriem, bet ūdens — dzelteni dzeltens no ūdensrozēm. Visapkārt augstāko pauguru galos — ciemu kapsētas. Visas vienos ceriņu krūmos, bet ap tiem — liepas, kļavas, veci ozoli. Un gaiss — ziedošā āboliņa, kumelīšu un bišu amoliņa reibinošā aroma piesūcies. Notā mazliet skurbst galva.

Sabanovs iedomāja, ka, pēc visām pazīmēm spriežot, karš turpināsies vēl ilgi. Tik milzīgu gabalu jādzen fašisti atpakaļ. To pat baisi iedomāties, cik tālu viņi iekļuvuši. Un vai viņam izdosies nodzīvot līdz uzvarai, līdz tai dienai, kad varēs atbraukt uz dzimto pusi un atkal skatīt to paša acīm.

«Cik tas būtu jauki,» viņš nodomāja un pasniedzās pēc papirosa.

Blakus Ņina sāka knosīties, tad apskāva vīru un uzprasīja:

— Kāpēc neguli, skangali?

— Domāju.

— Par ko tad?

— Par visu pa druskai.

— Labāk guli, — viņa miegaini pačukstēja. — Viss būs labi. Man pavēlnieks tā teica.

No nākošā uzdevuma zemūdene «Sč-442» neatgriezās. Nedz tās bojāejas iemeslus, nedz vietu, kur tā nogrimusi, noskaidrot neizdevās .,.

JŪRNIEKIEM KAPAVIETU NAV

Karš visur dziļas rētas sit,

Tik daudzus paņem kauja spīva, Ka vēl pēc gadiem trīsdesmit Pat dzīvie netic, ka ir dzīvil Un veļu valsti apridāt Sauc atkal kādu radu citu,

Un rakstu ruļļos gadu ritums Liek vēlreiz vienu vārdu klāt Un ceļ, ceļ jaunus obeliskus.,,

Konstantīns Simonovs «rPiemiņa no kara».

Kopš Lielā Tēvijas kara sākuma jau apritējusi turpat puse gadsimta.

Puikām, kuri tajā gadā piedzima un kuru tēvi no kara nepārnāca^— arī tikpat.

Un tomēr gandrīz vai katru dienu cilvēki uzzina jaunas, līdz šim vēl nezināmas kara epizodes un pagātnes varonības liecības.

Te kaut kur, rokot jaunai mājai pamatus, ekskavators izceļ iznīcinātāja atliekas. Būdams sašauts lielā augstumā, tas dziļi ietriecies piekrastes smilšu strēlē. Un nu pēc dokumentu driskām, pēc fotogrāfijām, kas dīvainā kārtā saglabājušās, pēc pulka biedru atmiņām reizēm izdodas restaurēt kaujas ainu un uzzināt, kā sauca lido tāju. Tad atbrauc uz tikpat kā neesošo mirstīgo atlieku svinīgo apbedīšanu veca, sirma māmuļa, ko ved zem rokas invalīds — vecākais dēls. Un spēlē rajona ugunsdzēsēju pūtēju orķestris. Un vecs veterāns tur kapa runu. Un raud svešas mātes, kas sanākušas uz apbērēšanu.

Vai arī visur esošie pētnieki ar sarkanajiem kaklautiem uziet bezgalīgajās Ukrainas stepēs sarūsējušu, pēterenēs ieaugušu prettanku lielgabalu. Bet tā stobrā — tabakmakā ievīstītu steigā uzšņāptu zīmīti. Un atmiņā ataust pret tanku lielgabala apkalpes varonīgā kauja ar pretinieka tankiem, kad no viena vienīga lielgabala tika sašauti pieci ienaidnieka tanki. Krita arī visa apkalpe. Un atkal lido uz dažādām mūsu zemes malām pionieru vēstules: «Atrastas jūsu dēla, vīra, brāļa mirstīgās atliekas. Brauciet!»

Vai ari uz nomaļām Sibīrijas mežmājām Jeņisejas krastā pēkšņi atnes aizkavējušos vēstuli no kādas Bože-nas Modļičkovas, kas dzīvo Cehoslovakijā Dubņicas ciematā. Sieviete raksta, ka viņas vecāki 1945. gada ziemā atraduši un kopuši tādu un tādu smagi ievainoto, taču nav izdevies viņu izglābt. Visus šos gadus viņa meklējusi radiniekus, lai varētu pastāstīt, kā viņš gājis bojā. Un, pametuši citus darbus, varoņa tuvinieki dodas uz tālo Čehoslovakiju.

Jūrniekiem kapavietu nav.

Guļ okeāna dibenā zem biezum biezā ūdens slāņa sakropļoto kuģu vraki. Tie ir rūsas saēsti, ar gliemežnīcām un ūdensaugiem noklāti. Caur milzīgajiem izgrāvumiem to sānos, ierasti, gluži kā caur plaši atvērtām parādes durvīm, te iepeld, te izpeld zivis. Tās iegriežas arī karšu mājā, un tur, noblāvušajā žirokompasa repīteru stiklā, atspoguļojas viņu izvalbītās, nekā neizsakošās acis un plakani saspiestie ķermeņi. Zivis lēnām aizpeld pa garajiem dzīvojamā klāja gaiteņiem, nolaižas kambīzē, mašīntelpā, iegriežas kuģa mīniera leitnanta Juročkas Suhova kajītē.

«Esrnu bezgala priecīgs, ka tūlīt pēc karaskolas beigšanas nokļuvu uz kaujas kuģa,» viņš rakstīja savā pēdējā vēstulē vecākiem. «Jūs taču zināt, cik viegli es saaukstējos. Būdams kājniekos, es droši vien jau tagad būtu dabūjis plaušu karsoni. Bet šeit es jau veselu nedēļu dzīvoju kā īsts baronlielkungs: guļu uz sniegbaltiem palagiem, ēdu pusdienās trīs ēdienus glīti sapostā kopkajītē, reizēm pat sametas kauns, goda vārds.»

Bet patlaban Juročkas gultā iekārtojies sazin kā šurp, līdz astoņdesmitajai paralēlei, atkūlies sīciņš astoņkājis. Taustekļus iepletis, tas stulbi blenž uz visām pusēm ar savām apaļajām pūces acīm.

Viņu sardzes kuģis saskārās ar galvanisko mīnu divpadsmit stundas pēc tam, kad tika iemesta kastītē šī pēdējā vēstule. Pēc tam savainotajam un gaitu zaudējušajam kuģim, kam tilpnēs bija saplūdis desmitiem tonnu ūdens, uzbruka fašistiskās torpēdlidmašīnas. Tās uzbruka pļaujošā lidojumā no dažādām pusēm un nometa torpēdas. No trim izdevās izvairīties, ceturtā trāpīja zem paša tiltiņa. No ekipāžas 118 cilvēkiem neizglābās neviens.

Zemūdens straumes aiznesa nogrimušo kuģi sāņus. Tādā dziļumā var nolaisties tikai ar Pikara dziļūdens batiskafu.

Viņi, jaunie puiši no Moisejeva zemūdenes «Sč-401», no Vidjajeva «Šč-422», no Melkadzes «M-175», guļ kaut kur jūras dibenā.

Arī no eskadras mīnukuģa «Dejateļnij».

No ledlauža «Sibirjakovs».

No sardzes kuģiem «Pasat» un «Tuman».

Sarkanflotieši un komandieri no zemūdenes «šč-442», ar kuru Šabanovs pirmo reizi izgāja jūrā, būdams diviziona komandieris.

Viņi godam izpildīja savu pienākumu pret Dzimteni.

Un nekad neatvedīs savus bērnus uz tēva kapavietu bojā gājušo padomju jūrnieku atraitnes. Itin nekad. Bojā gājušajiem krustus un pieminekļus jūrā nevar uzcelt. Tikai reizēm, kad no blakuskuģa vai lidmašīnas bija izdevies precīzi fiksēt traģēdijas koordinātas, stūrmanis iezīmē kartē šo vietu ar punktu. Un tad kuģi, iedami garām, nolaiž karogus pusmastā. Trauksmaini un gari iegaudojas kuģa sirēnas. Bet kaujas translācijas tīklā atskan strupa, skarba balss:

— Visiem piecelties! Mierā! Ejam garām zemūdenes bojāejas vietai... Klusuma brīdis.

Bet visbiežāk nav nekādas vietas. Un vēstulē, ko pastnieks atnesis, uz oficiālas veidlapas aploksnē bez markas, stāv rakstīts: «...kritis varoņa nāvē!»

Kritis... Bet ja nu dzīvo kaut kur Neptūna pilīs? Neviens taču nav redzējis viņu mirušu.

Jūrniekiem kapavietu nav. Taču viņu varoņdarbu piemiņa ir nemirstīga.

1976. g.

CIKCAKS, CAURĀ VĪLE, RIŠELJĒ

Es skaidri atceros, kā pirms daudziem gadiem māte mani pirmo reizi veda uz skolu.

Visu iepriekšējo nakti es netiku aizdarījis acis. Pusastoņos ar kaimiņienes, flautistes Evas, palīdzību mani burtiski ar varu iestūķēja brokastis, un tēvs vēl piezīmēja, ka mani derētu uz pāris mēnešiem atdot cilvēkēdājiem, jo tiem pieņemts pirms dzīrēm savus upurus nobarot. Un jau pēc tam, pa otram lāgam, apmainīt mani pret tiem stikla un dzelzs nieciņiem, ar kuriem bāztin piebāzts viss istabas kakts. Bet māte teica, ka par atpakaļmainī-šanu vēl nopietni jāpadomā. Toreiz es biju augumā sīks, bailīgs un izdēdējis kā ēģiptiešu mūmija. Tad tēvs uzsita man uz pleca, flautiste Eva, kurai nebija nedz vīra, nedz bērnu, aizkustināta apraudājās un mēs ar māti izgājām ārā.

Skola atradās netālu. Vajadzēja tikai pāriet pāri Lielajai Pagrabielai, pa kuru brauca tramvajs, un nogriezties uz Siena tirgus pusi.

Kad mēs nonācām pie skolas, tā vēl bija slēgta.

Skolai piekļāvās mazs, no sarkaniem ķieģeļiem celts vienstāva namiņš ar vienu vienīgu logu un durvīm, kuru augšējā daļa bija iestiklota un no iekšpuses nosegta ar sarūsējušām metāla aizlaidnēm. Starp stiklu un aizlaidnēm uz aukliņas karājās kartona izkārtne, uz kuras ar lieliem, izlocītiem burtiem bija rakstīts: «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē.»

Aiz gara laika es vingrinoties vairākas reizes izlasīju šos nesaprotamos vārdus skaļi pa zilbēm un pavaicāju mātei, ko tie nozīmē. Viņa paskaidroja, ka ar rišeljē un cauro vīli rotā palagus, spilvendrānas un segu pārvalkus.

Cikcaks ir domāts aizkaru, šaļļu, pledu un kabatdrānu apdarināšanai. Es neko nesapratu, tomēr ielāgoju gan šo namiņu, gan šos nosaukumus.

Desmit gadus es ik dienas gāju gar šo namiņu uz skolu. Vienīgais logs allaž bija aiztaisīts ciet un līdz pusei aizvilkts ar bieziem, baltiem aizkariem. Dažkārt uz palodzes parādījās gumijkoks un ģerānija. Pirms svētkiem, kad aizkarus acīmredzot mazgāja, loga stikli tika aizklāti ar avīzi «Vēstis». Toreiz Kijevā bija tāda populāra avīze. Rita pusē durvīm priekšā bieži vien karājās liela piekaramā atslēga, un tad aiz stikla uzradās vēl viena izkārtne, uz kuras greiziem drukātiem burtiem bija rakstīts: «Aizgāju uz tirgu. Drīz būšu.»

Savādi, bet es nekad netiku redzējis nevienu, kas ieietu vai izietu no šī namiņa.

Vienkāršā izkārtne «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē» kļuva tik pierasta, ka es to vairs nemanīju, tāpat kā nemanīju papirosukiosku, frizētavu, kas atradās pagrabā, uz stūra sēdošo zābaktīrītāju Ahmedu un veco sievieti, kas tirgojās ai saulespuķu sēkliņām. Ja nu kāds no viņiem pačibētu, tad gan viņu prombūtni visi pamanītu. Viņi bija kļuvuši ierasti kā lietas, pie kurām cilvēks pieradis un ar kurām iznāk saskare katru dienu.

1941. gada 27. jūnijā es saņēmu mobilizācijas pavēsti. Nakamajā rītā man ar mantām bija jāierodas iesaukšanas punktā.

Vēlu vakarā ar diviem skolasbiedriem, kuriem, tāpat kā man, nākamajā rītā bija jādodas armijā un kuri bija atnākuši atvadīties, devāmies vēl pēdējo reizi paklaiņot pa pilsētu. Mēs vēl nezinājām, kas tas karš tāds ir, kas mūs sagaida nākotnē, taču neskaidri apjautām, ka šķiramies uz ilgu laiku, varbūt uz mūžu.

Pilsēta jau bija aptumšota, neparasti klusa, ielas tukšas. Spilgtajā mēness gaismā kastaņu lapotnes meta uz ietvem biezu ēnu. Asfaltu, kas pēc tveicīgās dienas vēl bija saglabājis siltumu, klāja sausi nobirušie kastaņ-ziedi.,. Asi smaržoja kazlapji — kā jau vienmēr pirnis lietus.

Mēs, jaunekļi, vakarējie desmitās klases skolnieki, kas vēl nesen bijām dejojuši izlaiduma vakarā, vispirms gājām uz skolu, klusēdami pastāvējām pie tās un uzšvī-kājām ar naglu uz durvīm savus uzvārdus. Pēc tam apstājāmies pie namiņa ar izkārtni «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē». Atslēgas durvju priekšā nebija. Caur aizkariem vīdēja vāra gaisma. Kaut arī es nezināju, kas tur dzīvo, man nezin kāpēc ļoti gribējās ieiet un pateikt:

— Uz redzēšanos. Mēs aizejam karot.

Klusītēm pieklauvēju pie durvīm, pēc tam stiprāk. Bet neviens neatvēra, neatsaucās. Tad es uzsaucu caur nedaudz pavērto vēdlodziņu:

— Uz redzēšanos, rišeljē!

Kijevā atgriezos tikai pēc pieciem gadiem, 1946. gada pavasarī. Toreiz mācījos kara jūrskolas otrajā kursā un tiku komandēts pēc mēraparātiem, kas bija izgatavoti jūrskolas vajadzībām kādā no Kijevas rūpnīcām. Gandrīz trīs gadus biju nokarojis Ziemeļu flotē, biju ievainots, divreiz apbalvots, kļuvis par vecāko staršinu.

Jau nākamajā dienā pēc atbraukšanas kopā ar māti devos pastaigā. Droši vien neviens nezināja, cik ilgi es tiku sapņojis par Šo pastaigu. Tūkstošiem reižu biju redzējis to savā iztēlē. Mūsu krauji lejup slīdošo Ckalova ielu, kurā es pazinu katru namu, katru pagalmu. Ielu, kurā dzīvoja mani draugi, mana pirmā mīlestība — Sūra Boguslava un ķīmijas skolotāja Spieķa. Abi ar māti lēni gājām pa Lielo Pagrabielu, un es uz katra soļa redzēju kara atstātās pēdas. Divus nodegušus namus, steigā aizbērtu un ar bruģakmeņiem pārsegtu bumbas izgrautu bedri, kādreiz lielisko kastaņu savainotos stumbrus, kas rindojās gar sapostītajām ietvēm, ubagus.

Pavasaris togad bija auksts. No Dņepras pūta drēgns vējš. Smidzināja lietus. Miglas dūmakā slējās kailās kastaņas ar saviem sapostītajiem zariem. Pa nakti bija krusa, un tās graudi, kas vēl nesen, skaļi grabēdami, kapāja zemi, klāja jauno zālīti māju priekšā. Virs galvas šaudījās kovārņi. To aizsmakušās balsis skanēja pavasarīgi skaļi.

Pēkšņi es apstājos. Vienstāva ķieģeļu namiņš blakus skolai bija neskarts. Vienīgais logs joprojām bija kārtīgi aizvilkts ar baltiem aizkariem. Bet starp durvju stiklu un nolaistajām aizlaidnēm atradās ar lieliem, izlocītiem burtiem rakstītā pazīstamā izkārtne.

— Dzīva gan, rišeljēl

— Par ko tu runā? — māte nesaprata.

— Vai tu nezini, kas te dzīvo? — es vaicāju.

Māte noliedzoši pašūpoja galvu. Viņa bija nogrimusi savās domās.

Kopš tā laika pagājuši vēl divdesmit pieci gadi. Gandrīz vai vesela mūžība. Daudzi bērnības draugi aizgājuši bojā kara laikā, bet tie, kas palikuši dzīvi, satiekoties mani bieži vien nepazīst. Sen mirusi flautiste Eva, kurai nebija bērnu, un ķīmijas skolotāja Spička. Mana pirmā mīlestība Sūra Boguslava cienīgi, kā jau tas vecaimātei pienākas, pastaigājas pa Zeltvārtu dārzu ar diviem mazbērniem pie rokas. Pagājušajā gadā apglabāju savu māti. Es dzīvoju citā pusē, taču uz Kijevu, manas bērnības, manas jaunības brīnišķo pilsētu, braucu ik gadus. Mīlestības pilnām acīm vēroju to un katru reizi pamanu, kā pilsēta mainās un kļūst skaistāka.

Tagad mana bijusī skola rekonstruēta un tajā ir viena no Teātra institūta fakultātēm. Toties blakus slejas lieliska skola. Veco namu vietā ir jauni, ko cēluši oriģināli un drosmīgi arhitekti. Vecais Siena tirgus ir likvidēts, un tagad tā vietā plešas skvērs, pilnum pilns ar ziediem. Pa Lielo Pagrabielu sen vairs nebrauc tramvaji. Un tikai brīnumainā kārtā kā tāds anahronisms, kā muzeja cienīga lieta starp visām jaunceltnēm un pārmaiņām ir saglabājies mazais, vecais vienstāva namiņš ar vienu logu un sarūsējušām metāla aizlaidnēm un nodzeltējusī, izlocītiem burtiem rakstītā izkārtne aiz stikla: «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē».

Kad pēdējā ciemošanās reizē ieraudzīju šo izkārtni, nezin kāpēc tā satraucos, ka nespēju aiziet prom. Man kopš mazotnes patīk fantazēt. Mana iemīļota nodarbošanās arvien bijusi dažnedažādu piedzīvojumu izdomāšana. Šis bērnišķīgais paradums saglabājies manī visu mūžu. Atrazdamies sardzē uz komandtiltiņa, es dažkārt ne no šā, ne no tā biju atcerējies šo mazo namiņu. Bija laiks, kad man šķita, ka tajā dzīvo Peļu ķēniņš no Hofmaņa pasakas vai Elīza no «Meža gulbjiem». Turpretim tagad es mocījos minējumos. Šis namiņš ar izkārtni un, kā es uzzināju, nevienam nevajadzīgo, sen no modes izgājušo rišelje manā apziņa kļuva par nemainības, noturības, mūžības simbolu.

Man vienmēr ir patikuši nosvērti, nesteidzīgi cilvēki, kuriem nav paraduma mainīt savas domas un ieražas acumirklīga izdevīguma labad un kuri paliek uzticīgi izvēlētajam ceļam. Man likās, ka tieši viņi veido tautas labāko daļu. Man ļoti gribējās uzzināt, kas mīt šajā namiņa. Es biju gandrīz vaj pārliecināts, ka tajā rit neparasta, dīvaina dzīve. Citādi, es nodomāju, nemaz nevar but. Mana atmiņa ir lieciniece tam, ka cilvēks četrdesmit gadus ietiepīgi nav gribējis slēgt savu darbnīcu — par spīti privāta sektora apspiešanai, nodokļiem, modes kaprīzēm. Es sapratu, ka tāda stūrgalvība jau pati par sevi liecina par stipru raksturu. Bet kā es varētu ieiet mājā un iepazīties ar tās saimnieci? Kālab lai viņa sāktu ar mani runāt? Es ilgi mocījos un lauzīju galvu, meklēdams vērā ņemamu iemeslu. Pārcilāju prātā dažādus variantus. Visbeidzot, kā jau tas bieži vien mēdz būt, tika atrasta visvienkāršākā un parastākā izeja.

No rīta es apņēmības pilns pieklauvēju pie «rišeljē» durvīm. No iekšpuses bija dzirdami nesteidzīgi, šļūcoši soļi, it kā kāds staigātu rīta kurpēs, maza roka uzmanīgi, ķēdi nenoņemdama, pavēra durvis. Es ieraudzīju sīku, vecu sievieti ar apaļu, izplūdušu seju, kurā grumbu gandrīz nemaz nebija, un divas stingas acis, kas pētoši lūkojās manī no uzacu apakšas.

— Ko jūs meklējat?

— Mana sieva ir padzirdējusi, ka jūs esot lieliska rok-darbniece. Un lūdza pasūtīt pie jums rišeljē, — es steigšus, taču ticami sameloju. Agrāk, ik reizi, kad apstākļi spieda likt lietā pat visnevainīgākos melus, es cietu un mocījos. Bet tagad ar skumjām pamanīju, ka protu melot viegli un nepiespiesti.

Kādu brīdi saimniece klusēja, neuzticīgi lūkojās manī, acīmredzot kaut ko pārlika savā prātā.

— Rišeljē? — viņa pārvaicāja. — Kam gan tas tagad vajadzīgs?

Tomēr ķēdi viņa noņēma un aicināja iekšā. Es iegāju mazā istabiņā — darbnīcā. Tajā atradās veclaicīga, niķelēta gulta ar milzīgu pēli un dažāda lieluma spilvenu kalnu, šujmašīna, liels skapis, uz kura sakrautas vecu žurnālu kaudzes un kaut kādas kārbas. Stūrī blāvi mirdzēja liela svētbilde zeltītā apkalumā. Pie sienas starp gultu un skapi karājās gadus divdesmit piecus vecas sievietes portrets. Sieviete nebija skaista, taču viņas nelielo, šauro acu skatienā, biezajās, tumšajās uzacīs, kas bija saaugušas pie virsdegunes, cieši sakniebto, nopietno lūpu izteiksmīgajās līnijās bija kaut kas tāds, kas iespiežas atmiņā.

Krietnu brīdi skatījos sievietes portretā. Sī seja nepārprotami liecināja par stipru gribu un raksturu.

— Vai tā esat jūs? — es vaicāju.

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Kur tad ir tā izšujamā ve|a?

— Redzat, es vēl neesmu atnesis. Gribēju vispirms sarunāt.

— Kas tur ko sarunāt? Nesiet tikai šurp, ja vien runājat patiesību. Man tagad klientu nav daudz. Trūkst darba.

— Mana bērnība un jauniba taču pagājusi jums līdzās, — es sacīju, nemaz netaisīdamies iet prom. — Es dzīvoju šajā pašā ielā — 16. numurā, pabeidzu četrdesmit trešo skolu. Katru dienu gāju garām jūsu mājiņai. Pat toreiz, kad devos karā, — atvadījos no jums, vēdlodziņā iekliegdams.

— Tad tu tas biji? — saimniece vaicājoši noteica un uzmanīgi, gluži vai nopētīdama, paskatījās manī.

— Es. Ari manu māti jums vajadzētu atcerēties.

— Kā tad viņu sauca? — Es pateicu mūsu uzvārdu.

— Pazinu, — saimniece apstiprināja. — Viņa bija cienījama kundze. Ko tad tu no manis gribi? — viņa jautāja, tagad saprazdama, ka esmu ieradies pie viņas mājās ne jau izšuvuma dēļ.

— Kijeva manā apziņā pastāv tikai kopā ar jūsu darbnīcu, — es mazliet patētiski, taču neliekuļoti sacīju. — «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē» nav palikušas manā bērnībā vien. Arī tagad, ik reizi, kad gatavojos braukt šurp, es atceros jūsu mājiņu, domāju, vai ieraudzīšu to atkal, un vienmēr satraucos, kad tuvojos tai.

Es ievēroju, kā manu dedzīgo vārdu ietekmē acis saimnieces sejā iemirdzējās un tūlīt pat apdzisa.

— Tas nav tiesa, — viņa noteica. — Es tam neticu.

— Nē, ir tiesa. Kādēļ lai es melotu? Es gribēju lūgt, lai jūs pastāstītu man par savu dzīvi. Man tas ir ļoti svarīgi.

— Jums par savu dzīvi? — viņa pavīpsnāja, atkal pāriedama uz jūs. — Tajā patiesi nav nekā interesanta. Nav vērts nemaz stāstīt. Sen apnicis dzīvot, un gribas nomirt. Taču, par nelaimi, esmu vesela. Citi slimo, skraida pa dakteriem. Bet es pa visiem septiņdesmit gadiem ne reizi neesmu bijusi slimnīcā, arī zāles neesmu dzērusi.

— Un tomēr, ņemot vērā mūsu veco pazīšanos, lūdzu jūs izpildīt manu lūgumu, — es neatlaidos.

— Pielipis kā tāds dadzis, — saimniece īgni noteica, un es sapratu, ka līdz ar vārdu «dadzis» viņa ir izkārusi balto karogu. — Manā dzīvē nav nekā interesanta. Laiku vien izniekosi. —• Un, brīdi paklusējusi, nopūtās, vēlreiz uzmanīgi manī palūkojās un sacīja:

— Labs ir, atnāc rītdien.

Noliktajā laikā viņas nebija mājā. Līdz vēlam vakaram durvju priekšā karājās priekškaramā atslēga, tikpat veca kā tās saimniece.

Nākamajās divās dienās, kad atslēgas priekšā nebija un saimniecei bija jābūt mājās, es vairākas reizes klauvēju pie durvīm. Taču neviens neatsaucās. Šķita, ka sieviete ir pārdomājusi un tikties ar mani vairs negrib. Un tomēr vēl pēc vienas dienas, kad bez īpašām cerībām piegāju pie namiņa, durvis tūdaļ atvērās, it kā saimniece jau sen būtu mani gaidījusi. Es pasniedzu viņai kreimeņu pušķīti un konfekšu kārbu.

— Kādēļ tad tā? — viņa jautāja.

— Patīkamāk sarunāties pie tējas glāzes.

Sieviete paskatījās manī, pasmaržoja ziedus.

— Vai zināt, septiņdesmit gadu laikā neviens man nav dāvājis ziedus. Jūs esat pirmais. — Viņa piestūma tuvāk krēslu. — Satraucāt gan mani, ka jūs izčibētu, — viņa sacīja. — Trīs naktis jūsu dēļ neesmu gulējusi. Domāju par savu dzīvi. Daudz ko atcerējos, atsaucu atmiņā. Visu tik skaidri atminos, it kā tas būtu vakar noticis. — Viņa apklusa un atkal pasmaržoja ziedus.

— Bērnību, jaunību vienmēr patīkami atcerēties, — es noteicu.

— Nepareizi esmu dzīvojusi, — saimniece turpināja, savu domu domādama, manī neklausīdamās. — Kā lai cilvēks uzzina, kurš ceļš viņam jāizvēlas? Kur jāiet taisni, kur jānogriežas sānis? — Viņa nopūtās, sameklēja dūn-vilnas lakatu, aplika ap pleciem un nez kāpēc ilgi kārtoja aizkarus.

Man likās, ka viņa iešņukstējās, tomēr viņas acis palika sausas.

— Ko nu vairs tagad nožēlot. Dzīve ir nodzīvota. Atpakaļ neko vairs nevar atsaukt, pat ne mazumiņu... Bet jūs, ja reiz esat pierunājuši mani, tad klausieties ar.

1904. gada nogalē mazā dzelzceļa stacijā Toropovā, kādas astoņdesmit verstis no Čerņigovas, uzradās no japāņu kara demobilizēts zaldāts Fjodors Omeļčenko. Viņš bijis ievainots pie Laojanas, apbalvots ar Jura krustu, ārstējies hospitālī Sibīrijā, bet pēc izrakstīšanās un demobilizācijas nolēmis doties uz Ukrainu. Zaldāts bija bārenis, uzaudzis patversmē, un tagad brauca, kur deguns rāda. Caurām dienām viņš stāvēja pie vagona loga, skatījās uz garām joņojošām sādžām, bezgalīgajiem, sniega klātajiem laukiem ar nebeidzamu prom skrejošu telegrāfā stabu žogu, kailajām bērzu birzīm. Reiz viņš ieraudzīja papeļu birzi, ledū kaltu rāmu upi, kas aizlocījās starp lēzenajiem krastiem, aizmigušus ķiršu dārzus. Apkārtne vigam iepatikās. Viņš palika šai stacijā, devās uz kantori. Viņu pieņēma par ce|a apgaitnieku.

Fjodors bija mazs, neizskatīgs vīrelis, taču ārkārtīgi ķildīgs un pārgalvigs. Drīz vien viņam iepatikās Oksana no kaimiņu sādžas. Smuidra meitene ar gaišbrūnām bizēm, liela dziedātāja. Oksanai jau bija līgavainis — jautrs seminārists no Cerņigovas. Viņi bija norunājuši pavasarī svinēt kāzas. Ziemassvētkos, kad seminārists atbrauca uz sādžu brīvdienās, Fjodors notvēra viņu laukā, piekāva līdz nesamaņai un piedraudēja, ka nogalēs, ja tas atbrauks vēlreiz.

— Re, skaties, līgavaini, — viņš sacīja, rādīdams uz masīvu japāņu zobenu ar krustveida rokturi, ko bija atvedis no kara. — Taupīšu priekš tevis.

Divas reizes Fjodors sūtīja pie Oksanas preciniekus. Taču meitene negribēja ne dzirdēt par tādu līgavaini. Tad viņš izsekoja meiteni mežā, kad tā gāja uz staciju, un, lai kā tā cīnījās un pretojās, piedraudot ar nazi, ieguva ar varu. Divas nedēļas Oksana nogulēja murgos, gāja slīcināties, tomēr galu galā bija vien jāiet ar Fjodoru pie altāra. Arī seminārists kā akā iekrita. Viņiem nodalīja pusi kroņa mājas — istabu un virtuvi —, un drīzumā viņiem piedzima pirmā meita Marija.

Dzīvoja lielā nabadzībā. Marijas tēvs žūpoja bez mēra. Pavasaros viņi gandrīz vienmēr cieta badu, staigāja novalkās. Viņu stacijā visi dzīvoja diezgan trūcīgi. Bufetniekam Prohoram vienīgajam no stacijas ļaudīm bija sava māja_ ar skārda jumtu, četras govis, saimniecība. Viņš stāvēja aiz letes, tērpies baltā krievu kreklā un vadmalas vestē. Seja sārta, apaļa, vai spīd aiz pārticības. Mute maza kā pudeles kakliņš, no kura viņš lēja vīnu. Vakarā Prohors ieslēdzās bufetē no iekšpuses. Vīri trokšņoja, dauzīja durvis, kliedza: «Ver vaļā, sātans gatavais. Briesmīgi gribas iedzert.» Viņš vaļā nevēra. Skaitīja peļņu. Arī viņa sieva staigāja kā pāvu mātīte. Apsien Orenburgas dū’n-vilnas lakatu, apauj hromādas zābaciņus un pastaigājas pa peronu, plātās, sagaida vilcienus. Un Mariju, kaut arī viņai bija tikai divpadsmit gadu, pārņēma tāda skaudība par to, ka citiem ir viss, bet viņiem mājās nav pat maizes kumosa, sagrāba tāds žēlums pret sevi, ka viņa metās uz baznīcu, nokrita uz ceļiem svētbilžu priekšā un sāka klanīties un čukstēt:

— Dievs, esi žēlsirdīgs, dod arī mums nedaudz bagātības. Lai varu dūnvilnas lakatā staigāt pa staciju un pieēst pilnu vēderu.

Tajā pašā reizē viņa klusībā nozvērējās — kaut vai ar katorgas darbu, vienalga, kā, bet uz zaļa zara jātiek. Lai varētu dzīvot tāpat kā bufetnieka sieva un palīdzēt mātei un māšelēm.

Jau bērnībā Marija iemācījās šūt un strādāt rokdarbus. Viņai padevās tādi raksti gludizšuvumā, ka māte nespēja vien nobrīnīties, sasita rokas un jūsmīgi sacīja:

— Nu, meitiņ, gluži kā uz bildes! Tik labi sanācis, ka vai nu pie sienas liec, vai uz tirgu ved.

Divdesmitajā gadā stacijā dzīvot k|uva pavisam neiespējami. Vilcieni negāja, tēvs palika bez darba. Viņš tagad slimoja, atmeta dzeršanu, lielākoties gulšņāja uz krāsns, klepoja, palika pavisam slābans. Maizes vispār vairs nebija. Ziemā ēda tikai pelavas.

Vienu nakti, kad Marija gulēja vajā acīm, nespēdama aizmigt ar tukšu vēderu, pie viņas pagalvja apsēdās māte. Apskāva viņu un klusi, klusi ieraudājās.

— Marusīt, ej prom no mājām. Te tev dzīves nebūs.

— Kurp tad es varu aiziet, māmiņ?

— Ej šimbrīžam uz čerņigovu. Varbūt iekārtosies kaut kur par kalponi. Apģērbu, kāds nu ir, es tev sagatavoju. Zābakus paņemsi manējos. Ej, meitiņ.

Astoņdesmit verstis līdz Cerņigovai Marija nogāja pusotrās dienās. Gāja basām kājām, taupīdama zābakus, kurus nesa maisā uz muguras. Bija sauss laiks, jūnijs, debesis augstas, dzidras, saule karsta. Tā nežēlīgi svilināja. Tikai tad, kad no stepes uzpūta karsts vējš un smalkie putekji pacēlās augstu gaisā, saule satumsa un uz to varēja paskatīties.

Marija lamāja sevi par to, ka ir bezjūtīga, ka domā tikai par sevi. Pameta slimo tēvu, māti, māšeles. Kā viņi tur vieni iztiks? Un tomēr — viņa gāja un priecājās. Vienai būs vieglāk, viena viņa nepazudīs. Zināja, ka ir vesela, nadzīga, māk gan pakaulēties, gan savu labumu aizstāvēt. Bet, iekrājusi naudu, — nopirks drēbes un aizvedīs uz mājām. Iespējams, ka tā arī būs labāk.

Cerņigovā viņai paveicās. Viņu pieņēma pašā pirmajā mājā, kur viņa iegriezās. Ārsta ģimenei bija vajadzīga istabene. Saimnieki patrāpījās labi, lādzīgi. Sevišķi saimniece. Ēdināja kārtīgi, dāvināja savas vecās kleitas, iedeva pat kurpes ar papēžiem.

Pirmajos mēnešos Marija bieži raudāja, atcerējās mājiniekus, tiklīdz iedomājās, kā viņi tur sitas ar trūkumu, tā kumoss sprūda riklē.

Rudenī sataisījās aizbraukt uz mājām, ciemakukuli aizvest, taču vairs nepaguva. Cerņigovas tirgū satika paziņu no viņu stacijas. No tās uzzināja, ka māte saslimusi ar tīfu un nomirusi, tēvs vēl ātrāk aizgājis pie dieva. Esot bijis slims ar diloni. Bet abas māšeles aizklīdušas kur nu kurā. Vecākā pieņemta patversmē, bet jaunākā, Olga, it kā esot braukusi pie viņas uz Cerņigovu, taču nav varējusi atrast. Kur pēc tam pazudusi — nav zināms.

Vairākas dienas Marija nevarēja nomierināties. Bēdājās par māti, māsām. Atcerējās garos ziemas vakarus viņu istabā, tur — stacijā. Vēja svelpoņu krāsns skursteni, sniegpārsliņu kluso grabināšanos pie rūts, mātes kluso dziedāšanu. Tagad tas viss zudis uz mūžiem. Jāsāk jauna dzīve, jāsasniedz savs mērķis. Neviens viņai nepalīdzēs. Paļauties var tikai uz sevi.

Marija samaksāja mācītājam, lai baznīcā notur aizlūgumu tēva un mātes piemiņai. Mājās atgriezās noraudājusies, taču saimniecei par savu satikšanos ar paziņu neteica. Saimniecei pašai bērnu nebija, pēc dabas viņa bija žēlsirdīga. Marijas stāstus par viņu dzīvi stacijā nespēja klausīties bez asarām acīs. Dažreiz viņa aizgāja uz savām istabām, iznesa drēbes un gandrīz jaunus, mazvalkā-tus apavus, sacīdama:

— Aizvediet, Marija, savējiem. Cilvēka pienākums otram palīdzēt. Sevišķi bērniem.

Taču Marija uzdāvinātās drēbes un apavus pārdeva un naudu noslēpa.

Trešdienās, kad saimniece viņai deva brīvdienu, lai varētu aiziet uz baznīcu, Marija Cerņigovas stacijā paslepšus tirgojās ar īrisiem un magoņkonfektēm. Šīs operācijas deva simtprocentīgu peļņu. Taču jau trešajā trešdienā viņu aizveda uz stacijas VĀK nodaļu. Ieslodzītie sievišķi — spekulantes, prostitūtas, zagles — īrisus apēda, bet viņu par izmisīgu pretošanos piekāva. Pēc stundas Mariju izlaida, tomēr ar tirgošanos stacijā viņa vairs nenoņēmās.

1922. gada pavasari, kad dzīve kļuva vieglāka, viņa paņēma aprēķinu un aizbrauca uz Kijevu meklēt laimi.

— Vai tad tev pie mums bija slikti? — saimniece vaicāja. —« Varēji jau vēl kādu gadiņu padzīvot.

— Gribu izsisties uz augšu, — Marija paskaidroja. — Kamēr esmu jauna. Kauč ar galvu būtu jāizskrien cauri mūrim, kauč vai kā — bet savu panākšu.

Un viņas sejā tai brīdī atspoguļojās tāda apņēmība, ka saimniecei, kas visu mūžu bija dzīvojusi vīra apgādībā, kļuva neomulīgi. Viņa salīgi nodrebinājās savā adītajā jakā un nodomāja: «Viņa nav tāda kā es. Viņai pietiks neatlaidības. Viņa izsitīsies.»

Stacijas laukumā Marija aiz pārsteiguma vai pamira. Cerņigova ir liela pilsēta, šķiet, lielāka nemaz nevar būt, bet ar Kijevu salīdzināt nevar. Apkārt ļaužu tūkstoši, gluži kā skudrupūzni. Dažs skrien, dažs uzsauc paziņām. Klaigā, grūstas. Tramvaji zvana, važoņi traucas taisni virsū, katru mīļu brīdi var notriekt. Blakus stāv meitenes un smejas, smiekli viņām tik dzidri, bezrūpīgi, liekas, ka no tiem pat gaiss viļņojas. Viņa nemācēja tā smieties.

Bet virs laukuma, virs rūpnīcas, kas redzama pa kreisi roki, virs visas pilsētas sastingusi milzīga, spoža saule. Tā lēja savu spožumu pār rudo, vēl neapžuvušo, pavasarīgi kailo zemi. Arī debesis zilgas, zilgas. Tās atspoguļojās daudzajās peļķēs. Bet pie kājām jautri čirkstēja zvirbuļi. Priecājās par pavasari.

Marijai nebija, kur iet. Viņa ilgi stāvēja laukuma vidū, ziņkāri lūkojās apkārt, ieklausījās sarunās. Tiesa, saimniece viņai bija iedevusi vienu adresi. Tas notika pašā pēdējā brīdī, kad Marija atvadījās un sāka raudāt, saimniece beidzot neizturēja un sacīja:

— Man Kijevā, Fundukļejevas ielā trīsdesmit pieci, dzīvo tante. Klaudija Aleksejevna Apolonska. Gandrīz divus gadus no viņas nav ne ziņas, ne miņas. Iespējams arī, ka viņa pārcēlusies uz citurieni.

Bet Marija adresi ielāgoja.

Divu gadu laikā, kas bija aizvadīti Cerņigovā, viņa bija atkopusies, kļuvusi glītāka. Augumā neliela, taču gaita taisna, iet, krūtis izgāzusi kā važoņa rati lukturus. Bize kā mātei, melna, ar plaukstu neaptvert, zobi balti, stipri. Bet kājās mātes dāvinātie zābaki. Sataupīja, nenonēsāja. Pēkšņi sev blakus viņa pamanīja vīrieti. Galvā naģene, mugurā vadmalas mētelis, bet rokās koferis. Viņa uzreiz saprata — pilsētnieks.

— Sakiet, labais pilsoni, — kā man nokļūt līdz Funduk-ļejevas ielai?

— Apsveicu ar atbraukšanu, jaunkundz, — vīrietis teica. — Ar laimīgu ierašanos. Uz kuru hoteli liksiet pavadīt? Uz «Kontinentāli», «Astoriju»?

— Ko-o? — viņa skarbi noprasīja. — Kas tas hotelis tāds ir? Man vajag uz Funduklejevas ielu.

— Ak uz Fundukļejevas? Pie tuviem radiem? Tur tiek nepacietīgi gaidīta dārgā radiniece no laukiem? — vīrietis jautri turpināja, pētīdams Mariju. — Man arī pa ce|am. Re, arī tramvajs klāt. Jūsu roku, baronesei

Vīrietis viņai iepatikās. Jauns, brašs, jautrs. Uz zoda bedrīte, acis pelēkas, skatiens draisks. Tomēr jods viņu zina, kas tam prātā. Viņa labi atminējās mātes vārdus: «Pilsētā tādus kā mūs, lauciniekus, allaž lūkos apzagt, apvest ap stūri. Netici, meitiņ, nevienam. Sargā sevi.»

Tāpēc tramvajā viņa sēdēja jo taisni. Lūpas sakniebtas, acis skadras, un visu laiku it kā netīšām rokas lika pie krūtīm. Tur aiz krūštura, lupatiņā ievīstīti, gulēja visi viņas ietaupījumi — četrdesmit miljoni rubļu asignācijās.

— Kā tevi sauc, novadniec? — vīrietis taujāja. — Ma-rusīte? Marija Stjuarte, Skotijas karaliene? Man jāatzīst, ka ārkārtīgi rets vārds. Bet es arī esmu augstas kārtas. Juliāns. Romas imperators, kurš tika iedēvēts par Atkritēju. — Viņš iesmējās, paskatījās uz Mariju un, ieraudzījis tās saspringto seju, vienkārši noteica: — Tu no manis nebaidies, meitēn. Es esmu solīds cilvēks. Mahortresta pilnvarotais. Braukāju komandējumos.

Viņi izkāpa no tramvaja, nogriezās uz Teātra ielu.

— Nu jau ir tuvu, — Juliāns sacīja. — Nogādāšu taisni radinieku dedzīgajos apskāvienos. Bet rīt lūgtum kopā ar mani apmeklēt kinematogrāfu «Lira». Iet grandiozs grāvējs «Avantūriste no Montekarlo».

Pie Dienvidrietumu dzelzceļa līniju pārvaldes ēkas uz milzīgas finiera plāksnes karājās paziņojums. Juliāns apstājās un sāka skaļi lasīt: «Juzas bufešu sabiedrība piektdien, 14. aprīlī (pēc jaunā stila), rīko stacijas bufešu kiosku celšanai paredzēto zemes gabalu izsoli-pārdošanu.»

— Kādu kiosku? — Marija nesaprata.

— Dzelzceļa bufešu, kādas ir katrā stacijā, — paskaidroja Juliāns. — Bet kam tev tas jāzina?

Tālāk iet Marija nespēja. Stāvēja sastingusi. Atcerējās baltajā krievu kreklā un vestē ģērbušos Prohoru, kas katru vakaru skaitīja peļņu. Viņa resno, nobarojušos seju, māju ar skārda jumtu. Atcerējās viņa sievu, kas pastaigājās pa peronu. Re, kur pati dodas rokās — iespēja kļūt bagātai, iekrāt naudu «Singer» šujmašīnai, atvērt darbnīcu, kļūt par sava uzņēmuma saimnieci. Vai tik tas nav dieva pirksts — viņa tikko atbraukusi, paziņojumu ieraudzījusi nejauši, bet jau rīt izsole. Turpat pie paziņojuma viņa nokrita uz ce|iem, sāka drudžaini mest krustus, čukstēt:

— Dievs kungs, palīdzi man, grēciniecei. Nenodari pāri nelaimīgajai.

Viņa visa trīcēja. Uz sejas parādījās plankumi, sametās karsti. Viņa norāva no galvas lakatu. Resnā bize atrisa un nostiepās līdz jostasvietai.

— Kas jums kaiš, barones? — Juliāns bija nesaprašanā.

Izlasi, kurš tur pats lētākais, — Marija palūdza no uztraukuma neskanīgā balsī.

Juliāns izbrīnīts skatījās viņā un klusēja. Pēc tam ātri uzmeta acis sarakstam un atbildēja, vel arvien nesaprazdams, kas Marusītei atgadījies:

— Birzules stacijā. Piecsimt miljoni skaidrā naudā.

«Kur lai dabū tādu naudu? Nekur. Vienīgā cerība uz

saimnieces tanti. Kaut tik nu būtu mājās. Metīšos ceļos, pielūgšos. Ak, tik un tā nedos. Nenoticēs. Kurš gan tādā laikā noticēs? Ak dievs, kaut nu dabūtu.»

Viņa atcerējās vienu sava tēva dīvainību: viņš prasīja, lai katrs, kas ienāk mājā, noņemtu galvassegu. Un apmācīja Palkānu — tiklīdz kāds ienāk ar lakatu vai naģeni galvā, tā suns lec un pats to norauj. Reiz pie viņiem uz mājām atnāca pats stacijas priekšnieks Karpeko kungs. Bet Palkāns pielavījās no mugurpuses un norāva viņam cepuri no galvas. Karpeko sadusmojās un pavēlēja viņiem vākties ārā no mājas, lasīties prom kaut uz elles pažobeli. Māte nometās viņa priekšā uz ceļiem, bučoja rokas, tik tikko izlūdzās atļauju palikt. Bet, kad viņš aizgāja, noteica:

— Būtu sava māja — neviens neuzdrošinātos izdzīt.

Juliāns pacietīgi stāvēja blakus, gaidīja. Marija viņam

sacīja:

— Jūs, labais cilvēk, ejiet savu ceļu. Patlaban man nav laika ar jums ņemties. Paldies, ka pavadījāt.

Par laimi, Apolonska nebija nekur aizbraukusi, dzīvoja pa māju. Viņa sirguļoja. Plašajā, greznajā istabā ar venēciešu logu Marija ieraudzīja jau padzīvojušu sievieti, kura gulēja gultā ar aubi galvā. Sieviete lasīja. Viņai bija lielas, tuvredzīgas, zilu loku ieskautas acis, smalkas,

nervozas rokas. Istabas stūrī stāvēja klavieres. Marija atcerējās, ka viņas čerņigovas saimniece reiz bija teikusi, ka tante agrāk bijusi slavena pianiste.

Klaudija Aleksejevna lika Marijai apsēsties, apjautājās par savu krustmeitu, viņas vīru — ārstu — un tad pavaicāja:

— Bet kāpēc jums saraudātas acis?

Un, uzklausījusi meitenes juceklīgo stāstījumu, ko vietvietām pārtrauca raudas, klusi sacīja:

— Nav man, mīļā, tādas naudas. Es taču sen vairs neuzstājos. Pārtieku no tā, ka spēlēju kinoteātrī. Un šis zemes gabals, tici man, tev nav vajadzīgs. Iesākumā padzīvosi pie manis. Iekārtosies darbā, sāksi mācīties. Jo revolūcija taču tāpēc notika, lai tādiem kā tu klātos labi. — Viņa brīdi klusēja, tad pārliecinošā balsī teica:

— Dzīve drīz ieies sliedēs. Un man kopā ar tevi nebūs tik vientuļi. Gan jau mēs divatā kaut kā izsitīsimies. Badā nenomirsim.

Apolonskas vārdi, viņas klusā, iekšējās pārliecības pilnā balss, līdzjūtības pilnās acis Marijas sirdī iesvēla vēl lielāku rūgtumu par to, ka sagrūst viņas vienīgais sapnis — kļūt par privāta uzņēmuma saimnieci, sakrāt naudu šujmašīnai, par to, ka rīt jau būs par vēlu, — un viņa atkal sāka skaļi raudāt un atkārtot:

— Tas noteikti ir dieva pirksts, kas norāda: pērc, Ma-rusīt, zemes gabalu. Tas ir tavs liktenis.

Klaudija Aleksejevna klusēja. Pirms diviem gadiem viņa būtu varējusi palīdzēt šai meitenei. Uz balkona, slēptuvē, vīrs bija noglabājis viņu ģimenes dārglietas, kas tika iegādātas garās un ne jau vieglās dzīves laikā: zelta laulības gredzenus, viņas auskarus, zelta rokassprādzi, pulksteni ar briljantiem, kas viņai tika uzdāvināts pēc vieskoncertiem Pēterburgā pasaules kara priekšvakarā. Taču vienreiz, liekas, tas bija gadu pēc revolūcijas, lieldienās, viņas dēls Ļovuška, septiņpadsmit gadu vecs romantiķis, komjauniešu šūniņas biedrs, kuram vēl nebija uzdīgušas pat ūsas, paziņoja VĀK, ka vecāki ir noslēpuši dārglietas. Vakarā ieradās divi. Sasveicinājās, aizgāja uz balkonu. Ļovuška izvilka ķieģeli, kas apsedza slēpni. : Čekisti uzrakstīji aktu un pateica, ka zelts tiek konfiscēts revolūcijas vajadzībām. Atstāja tikai laulības gredzenus un pulksteni. Bet vēl pēc mēneša Ļovuška aizgāja bojā. Mēģināja Pečerskā aizstāvēt no laupītājiem meiteni un tika nogalināts. Vīru Dmitriju, slavenu advokātu, kurš

bija pārgājis revolūcijas pusē, bandīti nogalināja pusgadu vēlāk, kad viņš atgriezās no Odesas.

— Vai jūs dzīvojat pilnīgi viena? — Marija pavaicāja, kad bija mazliet nomierinājusies.

— Nē, — Apolonska lēni atbildēja. — Viena nē.

Viņa ieraudzīja sevi pašu Vorzelas vasarnīcā. Ziedoši jasmīnu krūmu zari iesniedzas tieši verandā. Liels taisnstūrveida galds, kūpošs patvāris. Uz galda šāgada ievārījums, ķiršu pīrāgs. Deviņgadīgais Ļovuška, ģērbies īsajās biksēs, plikām kājām sēž uz augsta krēsla, nosmērējis muti ar ķiršiem. Bet viņai pretī vīrs Dmitrijs baltā krievu kreklā, ar atpogātu apkaklīti. Ak dievs, cik sen tas bija un vai vispār bija ...

Pēkšņi Apolonska piecēlās no gultas, viņa bija slaida, mugurā garš, smalks naktskrekls, kas sniedzās lidz papēžiem, un Marija ieraudzīja, cik vāja un dzeltena viņa ir, viņa uzmeta uz pleciem halātu un, piegājusi pie tualetes galdiņa, pavilka slepenu atvilktni un sniedza Marijai dārgu pulksteni ar briljantiem.

— Tas ir viss, kas man palicis. Aiznes uz lombardu. Tev iedos vajadzīgo summu.

Marija skatījās uz pulksteni kā apburta. Vai tiešām šī neizprotamā sieviete atdos viņai, svešiniecei, kas ieradusies sazin no kurienes, savu pēdējo dārglietu. To nu viņa nekādi nevarēja aptvert.

— Nu, ko tu vēl domā, — Apolonska nepacietīgi teica. — Ņem tačul

— Es atdošu, tiklīdz sapelnīšu, tūdaļ atdošu, — AAarija nobēra un ietina pulksteni lupatiņā. — Varat nešaubīties.

Pēc tam viņa metās bučot Klaudijai Aleksejevnai rokas. Tā ar spēku viņu pastūma sāņus un riebumā savilka seju.

— Nekad un nevienam pateicībā nebučo rokas, — viņa pamācoši noteica. — Tādā bučošanā ir kaut kas verdzisks, pazemojošs. Bet nu ej, mīļā. Es esmu nogurusi.

Nākamajā dienā Marija Omeļčenko kļuva par bufetes celšanai atvēlētā zemes gabala īpašnieci un aizbrauca uz Birzules staciju. Tolaik viņai ritēja astoņpadsmitais gads.

1922. gada jūlija vidū blakus stacijai slējās kiosks. Tas bija neizskatīgs un drīzāk atgādināja šķūni, kas pieder sliktam saimniekam, pa pusei sanaglots no apdegušiem dēļiem, starp kuriem svilpoja karstais, ar putekļiem

sajauktais stepes vējš, bez logiem, toties apjumts ar zeltainiem, vēl nomelnēt nepaguvušiem salmiem. Virs dur- j vīm karājās lepna izkārtne, ko uz finiera bija uzvilkusi kāda caurbraucēja sarkanarmieša roka: «Bufete».

Tajos nemierpilnajos, trauksmainajos laikos tikai Marija ar viņai piemītošo pārcilvēcisko neatlaidību, dzelzs veselību, spēju krāt naudu un fanātisko tieksmi pēc sava uzņēmuma, sava īpašuma, varēja uzcelt kiosku.

Burtiski pa dēja galam, pa sarūsējušai naglai viņa vāca kopā būvmateriālus, diedelēja, zaga vecus gulšņus, naktīs slepus zāģēja stabus pie sētas, kas iežogoja slēgtās dzelzceļa darbnīcas. Viņa gulēja turpat blakus kioskam uz zemē nomesta salmu maisa, kam līdzās nolika savu vienīgo ieroci — cirvi, un sarāvās pie katra troksnīša. Gandrīz visu viņa darīja pati savām rokām, šad tad palīgā nāca sarkanarmieši, ja to ešelons apstājās stacijā uz ilgāku laiku. Par savu palīdzību tie prasīja maigumu, taču Marija «sargāja» sevi. Bet, ja palīgi pielietoja spēku, viņa ķērās pie cirvja.

— Nepalaid nagus! — viņa kliedza, atgrūzdama palīgu. — Nepalaid nagus, tev saka! Es neesmu riktīga. Nositīšu uz vietas!

To sakot, viņai bija tik pārvērstas acis, tik dīvaini šķobījās mute, ka palīgi ticēja — tāda var nosist. Un lamādamies gāja prom.

Uz bufetes atvēršanu Marija uzaicināja garīdznieku no kaimiņu sādžas, lai viņš svētītu šo vietu, stacijas priekšnieku — plikpaurainu, mūždien nobijušos vīrieti ar bālām, izvalbītām acīm, telegrāfistu — bijušo sarkanarmieti — un vēl vairākus cilvēkus. Kaut gan viņa bija jauna, neizglītota, tomēr saprata, ka tie ir vajadzīgi cilvēki un var noderēt. Viņa izcepa linsēklu pīrāgus ar āboliem, sagādāja skāņu moldāvu vīnu.

No rīta Marija aizgāja uz baznīcu, pielūdza dievu, izdalīja ubagiem iepriekšējās dienas dzīru atliekas un uzsāka tirdzniecību.

Līdz vēlam rudenim tirdzniecība ritēja it rosīgi. Marija iemācījās ar paštaisītu aparātu dzīt kandžu no āboliem un bietēm. Kandža iznāca smirdīga, duļķaina, bet stipra.

To rautin rāva no rokām.

— Elles dzira, — sacīja vīri, slaucīdami asaras. — No kā tu to dzen? No čūsku indes vai mēsliem?

Pret kandžu viņa no pasažieriem iemainīja apģērbu un apavus. Kaimiņu sādžās visu to savukārt mainīja pret linsēklām, āboliem, kukurūzu. Viņai nebija miera ne mirkli. Vilcieni gāja neregulāri, kā nu kuro reizi. Nekāda sa* raksta nebija. Tāpēc bufete gandrīz vienmēr darbojās. Turpat viņa ari gulēja. Pusgada laikā viņa nocietinājās un kļuva rupja. Balss aizsmaka, viņa iemācījās lamāties tāpat kā caurbraucēji vīrišķi. Viņai tagad bija iesauka: «Marusja — gāz pa purslām». Viņa stāvēja aiz letes, ģērbusies zaldāta formas blūzē, maziņa, taču bardzīga. Lupas sakniebtas, bet acīs saspringums, neuzticība. Kad vilcieni negāja, viņa no iekšpuses aizgrūda pamatīgu aizšaujamo, aizgāja aiz aizkara un skaitīja peļņu. Tā bija viņas mīļākā nodarbošanās. Marija aprēķināja, ka gadījumā, ja tāpat ies arī tālāk, pēc gada varēs atgriezties Kijevā. Ir parādu atdos, ir Šūšanas darbnīcu atvērs, un vēl paliks pāri.

— Es tev, Marusja, cauri redzu, — sacīja telegrāfists — kādreizējais sarkanarmietis. — Mantrause tu esi. Trakoti kāra uz naudu.

— Bet kas uz to nav kārs? — viņa jautāja. <— Varbūt tu neesi? Tev jau naudas tik, cik kaķis uz astes var aiznest.

Un viņa skaļi smējās, bet telegrāfists lamādamies gāja

prom.

Sad tad atcerējās Apolonsku. Tā bija iegūlusi viņai sirdī. Tādēļ ka bija nesaprotama un neikdienišķa. Pirms sastapšanās ar Apolonsku viņa bija cieši pārliecināta, ka visi cilvēki ir ienaidnieki. Katram ir savs aprēķins — vairāk pagrābt, nozagt, apmuļķot otru. Jāpaļaujas tikai uz sevi — neviens cits nepalīdzēs. Šāda pārliecība iegāja viņai asinīs. Bet, redz, ir ari citādi ļaudis. Nespēdama Apolonsku izprast, viņa mēģināja to nopelt. Kundzene. Nekad nav pazinusi trūkumu. Būtu padzīvojusi manā ādā. Varbūt arī meloja, ka atdod pēdējo dārglietu. Varbūt viņai vēl daudz mantas paslēpts. Taču par saviem minējumiem pārliecināta nebija. Viņu tirdīja, darīja nemierīgu kaut kādas šaubas.

Reizi nedēļā Marija kopā ar stacijas priekšnieka māsu pēcpusdienā gāja uz upi, kur nebija ļaužu. Upe plūda domīgi un gausi, kā mākoņu rinda augstajā debesu zilgmē. Upē mazgāja veļu, peldējās. Tikai tur viņa atbrīvojās no sasprindzinājuma. Papeldējās kopā ar Feņu, noberza viena otrai muguru, uzņēma dziesmu. Feņa pilnībā atsitusies brāli — deguns uzraukts, acis izvelbtas, seja visa vasaras raibumos, taču pati Lādzīga. Dziedāja tā, ka,ļ vigā klausoties, varēja aizmirst visu pasauli. Un izglītota. Daudz netrūka, ka būtu beigusi ģimnāziju. Pēc peldēšanās abas atlaidās saulītē aizlaistā dārzā struteņu un kumelīšu saaudzē. Šur tur vīdēja koši sarkanas kaķsierītes.

I n klusums tāds, ka vai ausīs džinkst. Tikai putniņi vidžina un šaudās spāres. Feņa ņēma grāmatu un skaļi lasīja. Grāmata saucās «Mīlestības visjaukākās lappuses». Tur bija rakstīts par tādu rriilestibu, par kādas esamību Marijai līdz šim nebija ne jausmas un kādai viņa nespēja noticēt. Viņa gulēja, klausījās, elpu aizturējusi, un baidījās ieklepoties, neveikli pakustēties. Tā tika izlasītas trīs nodaļas. Bet nākamreiz, kad Feņa bija izlasījusi tikai dažas lappuses, Marija, kas gulēja blakus, pēkšņi neizturēja, pielēca kājās, sāka kliegt:

— Metiet taču prom to grāmatu, nolāpītsl Negribu vairs neko tādu dzirdēt. Tīrās muļķības. Viena tukša muldēšana. Tādas mīlestības nekad nav bijis un nevarēja but. — Pēc tam, mazliet nomierinājusies, atkal apsēdās blakus, skatījās Feņai acīs un jautāja: — Feņa, jūs esat izglītota, esat mācījusies ģimnāzijā, sakiet, lūdzu, — kur jus esat redzējusi tādu mīlestību? Kur?

Decembra beigās dzīvot aukstajā kioskā vairs nebija iespējams. No taupības krāsniņas, kas kurējās cauru dienu, nebija gandrīz nekāda labuma. Ziema togad bija slapja. Sniegs krita un tūdaļ pat kusa. Zemi klāja netīra sniega putra. Drēgnie vēji kioskam pūta cauri. Marija, uzvilkusi garu kažoku un apsējusi lakatu tā, ka uzacis vien redzamas, visu laiku klepoja, taču bufeti ciet netaisīja, jo gaidīja vilcienu no Baltas. Pēkšņi viņa izdzirdēja lielgabalu šāvienu troksni, kaut kur netālu sprāga artilērijas šāviņš. Bija dzirdams, kā uz perona atskan lamas, kliedzieni, soļu dimdoņa. Viņa saprata, ka stacijai uzbrukusi banda.

— Ver vaļā, velna mātīte!

Viņa zināja — ja durvis neatvērs pati, tad tās uzlauzīs. Kioskā iebruka divi — ģērbušies melnos županos, jērādas cepurēm galvā, no galvas līdz kājām apkārušies ar ieročiem: mauzeriem, granātām, līkajiem kazaku zobeniem. Viens no viņiem, jauns ūsainis, kam elpa kupeja gluži kā zirgam, pavēlēja:

— Liec galdā kandžu, krodzinieci Visu, cik ir. Un uz to ātrāko! Ja negribi, lai paši palīdzam.

Viņa nenobaidījās, pie visa kā bija pierasts, tikai nobālēja un noteica vienā elpas vilcienā:

— Nenāciet man klāt, ļautiņi labie. Es esmu slima ar tīfu, jau trešā diena, kā drudzis krata.

Bandīti nobijās, atgāja sānis.

— Tad dod šurp kandžu un, velns ar tevi, slēdz ciet savu bodīti.

Uz rīta pusi Sarkanās Armijas daļas iztrieca bandu no

stacijas.

Bet pavasara sākumā, kad sniega ūdeņi sāka grauzt baltos sniegus un virs bufetes durvīm nokarājās tievas lāstekas, kuras marta saules staros laistījās gluži kā kristāls, viņu stacijā no Odesas ar speciālvilcienu ieradās pats varonīgais brigādes komandieris Grigorijs Kotov-skis.

Ļaudis stāstīja, ka kaujās, kas notikušas dienvidos, viņš ticis ievainots, tad ārstējies Odesā un no turienes atbraucis uz dzimto pusi, lai atlabtu pilnīgi.

Uz perona ierindā nostājās stacijas priekšniecība un sarkanie komandieri. Kareivis ar ermoņikām spēlēja revolucionārus maršus. Starp cilvēkiem lodāja pamesti stacijas suņi. Saule, pavasaris, ļaužu pūlis un mūzika suņus satrauca, darīja nemierīgus. Tie juceklīgi šaudījās pa peronu un nez kāpēc rēja.

Marija ieraudzīja, kā no vagona izkāpj šinelī ģērbies, stalts, vēl pajauns vīrietis ar naga cepuri galvā. Zābaki, kas viņam bija kājās un sniedzās virs ceļgaliem, bija ar piešiem, garais zobens pie jostas gandrīz skāra zemi. Viņu tiešā ceļā aizveda uz bufeti pie Marijas.

Marija ātri norāva no galvas lakatu, uzmeta uz pleciem jaku, pārsvieda bizi pār plecu un nostājās pie durvīm.

— Marusīt, — viņu uzrunāja stacijas priekšnieks. — Biedram Grigorijam Ivanovičam Kotovskim ļoti garšo brinzas plācenīši. Vai tu nevarētu tos aši izcept mūsu varonīgajam brigādes komandierim?

Kotovskis pienāca klāt, sarokojās ar Mariju. Viņam bija gaišas, nebēdnīgas acis.

— Cik tev gadu, meitenīt?

Marusja nosarka, viņas parastā attapība bija nez kur izgaisusi. Viņa klusi atbildēja:

— Astoņpadsmit.

— Vai tev te nedara pāri?

Stacijas priekšnieks iesmējās.

— Viņa jau pati jebkuram nodarīs pāri.

Līdz 1923. gada rudenim Kotovskis vēl divas reizes uz neilgu laiku ieradās dzimtajā pusē. Un abas reizes pabija bufetē. Marija, kas bija jau laikus pabrīdināta, čurk-stināja brinzas plācenīšus, kuri viņam ļoti garšoja, un apgādājās ar moldāvu vīnu. Kotovskis sveicināja, cieši paspieda roku un jautāja:

— Kā klājas, Marusīt, daiļaviņ?

Viņa labsirdīgais smaids, tas, ka Kotovskis viņu atcerējās, neaizmirsa, Marusjas sirdij vienmēr lika tā dīvaini iekņudēties. Marija zināja, ka šis cilvēks ir ārkārtīgi drosmīgs un ka bandīti, padzirdēdami vienu pašu vārdu «Kotovskis», lec zirgos un mūk, ko nagi nes. Viņa nespēja iedomāties, kā cilvēks ar tādu slavu var būt tikpat vienkāršs un jautrs kā parasts zemnieks.

Kad Kotovskis bija atbraucis pēdējoreiz, viņš, apēdis brinzas plācenīšus un uzslavējis tos, piepeši paraustīja Mariju aiz bizes un sacīja:

— Tu, kā redzams, esi izmanīga un attapīga. Tādas man patīk. Met mieru, Marusīt, daiļaviņ, krogus būšanām, citādi tas tev var slikti beigties.

Marija par to bija domājusi arī pati. Un, kad vasara bija cauri un sākās lietavas, viņa pārdeva kiosku, savāca mantas un atkal brauca uz Kijevu.

Visu nakti lietus gāza kā ar spaiņiem, un Kijevas stacijas peronu klāja tumšas, putainas peļķes. Stacijas logi bija aizsvīduši, no tiem pilēja ūdens. Pār pilsētu bija nolaidusies bieza migla. Mājas un koki izskatījās neparasti lieli.

Marija, tik tikko spēdama pavilkt koka koferi un lielo pīto grozu, kas bija pārsiets ar resnu auklu, piegāja pie važoņa. Tas snauduļoja. Zirgscga, kas bija pārmesta va žoņa vecā, kārnā klepera mugurai, kūpēja vien Marija līdz aizsmakumam kaulējās ar važoni. Daudz ko pieredzējušais važonis galu galā neizturēja, iekrekšķējās un izbrīna pilns pateica:

— Jauna gan, bet mute kā laidara vārti. Sēdies, braucam.

Apolonskas dzīvokļa durvis atvēra vāja, zilacaina meitene.

— Es nāku pie Klaudijas Aleksejevnas, — sacīja Marija.

Izdzirdējusi viņas teikto, no virtuves iznāca izspūrusi sieviete.

•— Klaudijas Aleksejevnas vairs nav, — viņa paziņoja — Jau pusgads apkārt, kā viņu apglabāja Baikovas kapos. Viņas istabā tagad dzīvojam mēs.

— Tātad esmu nokavējusi, — Marija klusi noteica un sāka raudāt. Viņai no sirds bija žēl Apolonskas. Kad Marija brauca vilcienā, viņa iztēlojās, kā ieies Apolonskas dzīvoklī, kā viņas sabučosies, kā viņa pēc tam izņems līdzi atvestos produktus un sacīs: «Ēdiet vesela, jums jāatkopjas.» Bet nākamajā dienā izpirks lombardā ieķīlāto zelta pulksteni ar briljantiem un atdos viņai. To iedomājoties, Marusjai kļuva viegli un gaiši. Viņai nebija nekādu citu paziņu, tikai Klaudija Aleksejevna un Feņa. Viņa jau sen bija ielāgojusi, ka katrs domā tikai par sevi. Bet tādā gadījumā citu apkrāpt nav grēks. Neapkrāpsi tu, apkrāps tevi. Tāda jau tā dzīve laikam ir. Taču Apolonska bija citāds cilvēks, dīvains cilvēks. Viņas labā Marijai nekā nebūtu žēl. Pēdējo kumosu atdotu. Un tomēr zemapziņā radās doma: «Tagad parāds vairs nav jāatdod. Ieķīlāto pulksteni izpirkšu un paturēšu pati sev.»

Sieviete apvaicājās:

— Un kas jūs viņai esat? Paziņa vai radiniece?

— Es nācu nodot sveicienus no krustmeitas, — Marija sameloja. — Nezināju, ka nesastapšu.

— Nāciet, lūdzu, iekšā, — aicināja sieviete. — Savas mantas varat pagaidām atstāt pie mums. Bet, ja jums nav, kur palikt, varat te nakšņot. Pie mums vietas diezgan.

Marija nolika uz galda maizi, speķi, desu. Viņas sēdēja trijatā, dzēra tēju, ko lēja no vecas, apkopējušas tējkannas, un. sarunājās. Sieviete un Natālija, kā jau to prasa labais tonis, ēda maz, tomēr viss liecināja par to, ka viņas cieš trūkumu, ir izsalkušas.

— Marija, es iesaku jums pirmām kārtām doties uz komunālās saimniecības pārvaldi, — sacīja Natālijas māte. — Manuprāt, tieši viņi atbild par sadzīves pakalpojumu darbnīcām pilsētā.

— Sēdies un stāsti, kas uz sirds, — tik enerģiski nākamajā rītā Mariju sagaidīja komunālās saimniecības pārvaldes priekšsēdētājs Beļcckis. Viņš bija jauns vīrietis, ai ūsām un gaišiem, kupliem, neparasti sprogainiem matiem. Bet līkajās kājās uzvilktās zilās galifē bikses, acīs kutoša pieklibošana un komandiera naga cepure, kas karājās uz naglas, liecināja, ka viņš ir demobilizēts kavalērists, frontinieks. Par priekšsēdētāja agrāko nodarbošanos vēstīja arī pie sienām piespraustie, uz dzeltena papīra iespiestie plakāti, uz kuriem bija attēloti zirgi.

Pie blakusgalda skaista, taču gaužām rudmataina meitene ar vienu pirkstu laiski sita uz rakstāmmašīnas. Laiku pa laikam viņa palūkojās puspagraba logā, kurā varēja ieraudzīt tikai garāmgājēju kājas. Viņas sejā atspoguļojās ciešanas.

Priekšsēdētājs kādu brīdi viņu neuzkrītoši pavēroja un sazvērnieciski piemiedza ar aci Marijai, tā norādīdams uz meiteni: redzi nu, kādi man ir tie strādnieciņi, — pēc tam nosmīnēja un teica:

— Ej, Tusja, izvēdini galvu. Izmet sīkā riksītī kādu līkumiņu. Citādi aizmigsi. — Tad, atkal pievērsies Marijai, pārvaicāja: — Tātad gribi atvērt privātdarbnīcu. Bet vai darba biržā esi bijusi? Viņi dažkārt meklē cilvēkus šūšanas fabrikai.

— Es gribu atvērt savu darbnīcu, — Marija atkārtoja.

— Tik tiešām, es piemirsu. Gribi būt nepmane? Nu, nu... — Priekšsēdētājs uztina no mahorkas smēķi, piesmēķēja no paštaisītām šķiltavām, kālab istabā izplatījās stipra petrolejas smaka, un nopūtās: — Telpu nav. Kopmītnes arī nav. Šujmašīnu, tu saki, sagādāsi pati? Un arodbiedrībā arī iestāsies? — Viņš brīdi klusēja, pakavējās ar skatienu pie Marijas kuplās bizes, ievilka pamatīgu dūmu, iekāsējās un teica: — Tādā gadījumā brauc uz Lielo Pagrabielu. Tur ir viens brīvs būcenis. Tik un tā stāv tukšs. Tur tu varēsi arī dzīvot. Bet, kas attiecas uz klientiem un visu pārējo, — pati tiec galā. Es atnākšu pie tevis pēc dažiem mēnešiem, nokārtošu arodbiedrības lielas, biedru naudu saņemšu. Norunāts?

— Norunāts. — Marusja pasmaidīja. Viņai iepatikās priekšsēdētājs. Uzreiz var redzēt, ka labs un vienkāršs cilvēks. Arī tai rudmatainajai meitenei droši vien viegli strādāt kopā ar viņu.

Lielās Pagrabielas mazajā namiņā līdz revolūcijai bija atradusies kvasa 'tirgotava. Arī tagad tajā gandrīz netverami smaržoja pēc saziedējušas maizes un garšvielām. Istaba bija tā piebāzta ar krāmiem, ka Marija tik tikko iespraucās tajā. Pa melnajām, aplupušajām sienām rāpoja rudu prusaku bari. Vienīgais logs bija aizsists ar

sarūsējušu skārdu. Grīdas dēļi bija noplēsti, un zem kājām vidēja tumši brūna zeme, juku jukām ar visādu drazu.

Trīs dienas Marija berza un mazgāja šo istabiņu. Sarunāja stiklinieku, iestikloja logu. Nobalsināja sienas, ielika gridu. Nopirka lielu priekškaramo atslēgu ārdurvīm. Un svētdien, salikusi visus savus ietaupījumus maisiņā, bet to paslēpusi uz krūtīm, devās uz uteni, lai nopirktu šuj-m ašinu.

Iepriekšējā naktī viņa ilgi nevarēja aizmigt, kaut arī aiz pārguruma tricēja rokas un kājas. Viņa bija pieradusi gulēt savā kioskā, aiz aizkara, ar cirvi pie rokas, ieklausoties trokšņos, kas izlauzās cauri plānajām sienām, — tvaika lokomotīvju pūtienos, sarunās, novēlojušos kandžas tīkotāju klauvējienos. Bet te, lielajā pilsētā, kā par brīnumu, bija tik klusi kā mežā. No krāsns plūda siltums. Sienas patīkami smaržoja pēc kaļķiem, žūstot krakšķēja grīdas dēļi. Viņa gulēja atvērtām acīm un domāja: «Vai tiešām dievs tas kungs būs uzklausījis manas lūgšanas un es rīt kļūšu par savas darbnīcas īpašnieci? Nespēju tam ticēt, tas nevar būt.» Un viņa pirmo reizi daudzu gadu laikā sāka smieties, iesākumā gandrīz nedzirdami, bet pēc tam arvien skaļāk un skaļāk. Viņa gulēja uz grīdas tukšajā, karsti sakurinātajā istabā un, smieklu pārņemta, burtiski smaka nost. Tikai pēc tam, kad viņa pieslējās uz ceļiem un noskaitīja visas zināmās lūgšanas — gan «Mūsu tēvs debesīs», gan «Dieva māti» — un atcerējās dziesmas, kuras pie viņiem dziedāja ziemsvētkos, — tikai tad viņa varēja aizmigt.

Utenis atradās milzīgā, apmēram desmit līdz piecpadsmit hektāru lielā laukumā. Taču arī tur utenim bija par šauru, un tas sāka ieņemt piegulošo ielu galus, pavārtes, klajumus. Marija izgāja no mājas un uzreiz saprata, kurp jāiet. turp stiepās (aužu, pajūgu, važoņu virtenes. Arī daudzi tramvaji bija mainījuši maršrutu un virzījās uz uleņa pusi.

Bijušie ierēdņi, vecas kundzes, tirgones no Besarabkas un Podola, demobilizēti sarkanarmieši, zemnieki no apkārtējiem ciemiem, zaldātu atraitnes ar bērniem, bezpajumtnieki un ubagi saplūda šurp no visas pilsētas. Viņi grūstījās, pētīja preci, pārbaudīja, cik tā izturīga un laba, krāpa un tika apkrāpti, kaulējās līdz aizsmakumam. Sājā milzīgajā pūlī aizrīdamies rēca veci gramofoni, blēja

aitas, skanēja ermoņikas. Ik pēc brīža varēja dzirdēt izmisīgus kliedzienus:

— Zaglis! Ķeriet zaglil

Smaržoja cepti plunču pīrādziņi, bliņas. Puišeļi ar spaiņiem nēsāja apkārt un piedāvāja aukstu ūdeni.

Marija apskatīja un pārbaudīja apmēram divdesmit šujmašīnas, taču īsti laba viņai likās tikai viena. Tā darbojās viegli un klusi. Šuve iznāca taisna un gluda. Mašīna maksāja pasakaini dārgi pat tālaika naudā — divsimt piecdesmit miljonus rubļu. Šujmašīnas īpašniece, sirmgalve, vecu, taukiem notraišķītu mēteli mugurā un augstiem šņorzābakiem kājās, ārprātā kvēlojošām acīm krunkainajā, izdilušajā sejā, kategoriski atsacījās nolaist cenu. Viņa cēla pret debesīm savas dzeltenās, izdēdējušās rokas, piesauca par lieciniekiem dievu to kungu un svēto dievmāti, tad pēkšņi apklusa, sāka krustīties un čukstēt:

— Atkāpies, sātan, atkāpies...

Viņai pār vaigiem ritēja asaras. Acīmredzot sākās halucinācijas.

— Ar šo te šujmašīnu var ne tikai šūt, bet arī izšūt cikcaku, cauro vīli, rišeljē, — pēc kāda laika atguvusies sacīja sirmgalve.

Viņas pēdējie vārdi bija izšķiroši. Marija atcerējās savai Cerņigovas saimniecei piederošo grezno, ar cauro vīli izstrādāto vēju, rakstainos dvieļus. Viņa samaksāja prasīto summu, nolīga važoni un aizveda šujmašīnu mājās Tajā pašā dienā Siena tirgū kāds bezdarbībā klīstošs mākslinieks, ar melnu bārdu un galošām basajās kājās, paņēma krāsu, otu un vienā vilcienā skaisti uzvilka uz kartona lieliem, izlocītiem burtiem: «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē.»

Marija Fjodorovna apklusa, paskatījās uz tējas glāzi, kurai nebija pieskārusies, konfekšu kārbu un pavīpsnāja.

— Tā, redz, mans sapnis piepildījās, un es kļuvu par sava uzņēmuma saimnieci. Toreiz es domāju: «Raujies nu, Marusīt, melnās miesās, nežēlo sevi, izsitīsies uz augšu, kļūsi bagāta.» Un kļuvu ar, kā redzat. Are, cik man daud2 visa kā ...

Es vēlreiz paskatījos uz niķelēto metāla gultu, veco skapi, trim krēsliem ar augstajāņi atzveltnēm, nolietoto kājminamo šujmašīnu. Blakus tai uz galda gulēja bieza grāmata laika gaitā izbalējušos kartona vākos. Es atvēru

grāmatu, izlasīju nosaukumu: «Mīlestības visjaukākās lappuses». Sitina izdevniecība. Sankt-Pēterburga. 1907.

gads.

— Iegādājos gadījuma pēc, — paskaidroja samulsusī saimniece un negaidīti, it kā pati par sevi brīnīdamās, pavaicāja: — Kālab gan es vecumdienās jums visu to stāstu gluži kā grēksūdzē? Neesat jau svētais tēvs. Un es arī tagad baznīcā reti iegriežos. Jūs droši vien pie sevis domājat, ka vecā sākusi muldēt bez gala un vairs nav apturama, ko? — Viņa pētoši pavērās manī.

— Kad man apniks klausīties — es atvadīšos un iešu prom, — sacīju un vēlreiz palūkojos saimnieces portretā, kas karājās pie starpsienas. Ausīs mazi auskariņi, kupla bize uz krūtīm, izteiksmīgas lūpu līnijas. Un acis — noteiktas, dzedras.

Un tomēr viņas sejā, tagad es to skaidri saskatīju, bija kaut kas |oti saistošs un neikdienišķs, kas liecināja par neparastu raksturu un spēcīgu gribu.

— Atvēru darbnīcu un uzreiz pēc tam pasūtīju portretu, — teica Marija Fjodorovna, kad bija ieraudzījusi, kur apstājies mans skatiens.

— Bet mīlestība. Vai mīlestība jums bija?

Marija Fjodorovna nomalkoja atdzisušo tēju un brīdi klusēja.

— Bija gan. Bet, ja jau esmu sākusi stāstīt, tad stāstīšu visu pēc kārtas.

Un, spriežot pēc tā, kā šie vārdi tika pateikti, ar kādu nepacietību viņa gaidīja, kad varēs turpināt stāstījumu, es sapratu, ka tieši man, pēc būtības pirmajam pretimnācējam, kuram ir bijusi vēlēšanās uzklausīt garo, pilnīgi vajsirdīgi stāstāmo stāstu, tiks pavēstīts viss, ar ko tik pārpilna viņas sirds.

— Ne divus mēnešus nepaguvu mierīgi pastrādāt, — viņa turpināja. — Pieradu pie jaunās mašīnas. Sāka padoties caurā vīle. Man jau bija klientes. Un tad kādu dienu atnāca delegācija no komunālās saimniecības pārvaldes. Pats priekšsēdētājs galifē biksēs un naga cepuri galvā un ar viņu divas meitenes sarkanos lakatiņos. Rud-matainā mašīnrakstītāja Tusja un vēl viena, maza auguma, vasarraibumiem nosētu seju. Es taisni tai laikā uzkopu māju, durvju priekšu biju aizkrāvusi ar mēbelēm.

Priekšsēdētājs saka:

— Kādēļ tu, Marusja, te esi šķēršļu joslu izveidojusi?

Te tikai galopā var pāri tikt. Rādi nu, kā esi iekārtojusies.

Kādu laiku pasēdēja. Marusja viņus pacienāja ar tēju. Ciemiņiem ļoti iepatikās viņas izšuvumi. Sevišķi lielā sajūsmā bija meitenes. Pēc tam viņa tika uzņemta arodbiedrībā, samaksāja nodokli.

— Mēs tevi, Marusja, uzaicinām uz komjauniešu šūniņas sapulci. Gribam tevi iesaistīt līdzjutējos. Tu taču esi no kalpu gājuma.

Bet es ņemu un bez apdomas izgrūžu: —• Ko jūs man neliekat miera? Ne es lasīt, ne rakstīt protu, dievam ticu. Un uz jūsu sapulcēm man nav laika iet. Vai neredzat, cik daudz pasūtījumu gaida?

— Jā, sagrābusies tu esi pamatīgi, — Tusja sacīja, skatoties uz lielu veļas kaudzi. — Te pusgadu būs, ko darīt.

— Ak, ja vīrieši mani mīlētu tā kā sievišķi, kas man nes pasūtījumus, — es iesmējos.

Viņi aizgāja prom neapmierināti, liekas, pat apvainojušies. Es dzirdēju, kā rudmatainā Tusja, tikko viņi bija pa durvīm laukā, sacīja: — īsta nepmane.

Tikai priekšsēdētājs mani aizstāvēja:

— Kas nu viņa par nepmani? Vienkārši sīkburžuā-ziskā psiholoģija lien laukā pa visām vīlēm. Ar viņu ir jastrādā.

Marija sēdēja, noliekusies pār šujmašīnu. Viņa strādāja pie steidzamiem pasūtījumiem. Izdzirdēja, ka noskrapst ārdurvis, pacēla acis un redz — uz sliekšņa mīņājas vājš, apmēram septiņpadsmit gadus vecs puisis formas blūzē un zaldātu puszābakos ar stilbtiņiern. Bet acis viņam tik zilas kā rudzupuķes viņas dzimtā ciema apkārtnē. Vīrieši viņas darbnīcā pagaidām vēl neiegriezās. Viņas darbs bija saistīts ar veļu, tātad interesēja vienīgi sievietes. Viņa skarbi noprasīja:

— Ko vajag?

— Pildot komjaunatnes šūniņas lēmumu, esmu atnācis, lai tevi pierakstītu analfabētisma likvidēšanas pulciņā, — puisis sacīja un, brīdi klusējis un pagriezies sānis, nošķaudījās, pats sev novēlēja «Uz veselībām» un ar acīm redzamu nepatiku piebilda: — Vispār es skaitos tev piestiprināts. Attiecībā uz lasīt un rakstīt prašanu, politisko redzesloku un opiju tautai.

— Attiecībā par dievu? — Marija noprecizēja.

— Viņu pašu. Un visām svētajām dievmātēm.

Marija mirkli klusēja. Puisī bija kaut kas tāds, kas viņai iepatikās.

— Kā tevi sauc?

— Petja.

— Droši vien esi izsalcis?

— Protams, kā gan citādi.

Petja vairākus mēnešus regulāri, citreiz divas, bet citreiz arī trīs reizes nedēļā, apciemoja viņu, pildīdams komjaunatnes šūniņas pieņemto lēmumu. Viņa pierada pie Petjas. Uzticēja viņam visus jaunumus, savus rūpestus, bet dažkārt pat lūdza padomu. Petja bija laipns, lētticīgs, viņš ticēja itin visam, ko vien viņa stāstīja. Citreiz sastāsta viņam visādus pasaules brīnumus, bērns, pat tas saprastu, ka tiek apmuļķots, bet Petja tik klausās, klausās un piemetina:

— Interesanti gan. Āreče nu, kā dzīvē mēdz būt.

Uz analfabētisma likvidēšanas pulciņa nodarbībām Marija ta arī neaizgāja, tomēr ar Petjas palīdzību rakstīt un lasīt prasmi apguva ātri vien. Lai varētu vingrināties, pasūtīja avīzi. Viņas vismīļākā lasāmviela bija dažādi paziņojumi un notikumu apraksti.

«Eiropeiskās kafejnīcas «Renesanse» atklāšana. Spēlēs salonorķestris».

«Ukrainas gaisa satiksmes ceļu pārvalde uzsāk gaisa satiksmi pirmajās divās gaisa līnijās: Harkova—Odesa un Harkova—Kijeva. Reisus veic labākās daudzvietīgās (seši cilvēki) vienlaidmetāla lidmašīnas «Dornier «Komet»». Absolūta drošība. Ātrums garantēts. īpašs komforts.»

— Cik labi būtu pacelties gaisā un palūkoties uz zemeslodi no augšas, — Petja sapņaini noteica. — Es tev, Marusja, ercenģeļa vietā no augšas atsūtītu sveicienu.

— Paliec vien tepat. — Marija smaidīja. — Tev jau uz zemes bikses knapi turas kājās. Bet debesīs būs nost kā likts.

— Ir gan tev mēle, — Petja apvainojās, tomēr ne uz ilgu laiku.

Pamazām Marija sāka manīt, ka Petjas skatiens, raugoties viņā, kļūst citādāks — tāds ilgs un savāds. Dažreiz viņš lūkoja uzlikt viņai uz pleca roku, dažreiz atkal it kā gluži nejauši pieliecās pavisam tuvu. Viņa saprata — puisis iemīlējies. Izstrādās vēl kādu muļķību. Bet viņai tas it nemaz nav vajadzīgs.

-

— Zini ko, Petja, — viņa sacīja kādu vakaru, kad pēc aritmētikas nodarbības abi sēdēja pie galda un dzēra tēju, — nenāc vairs pie manis. Par zinībām es tev, protama lieta, esmu pateicīga. Tā arī šūniņā pasaki, ka Marija Omeļčenko tagad māk lasīt, rakstīt un skaitīt. Bet attiecībā uz dievu — lai vēl pagaida maķenīt. Par tavu līgavu būt es nevaru. Bet [audis visu ko var nodomāt.

— Dievs ar viņiem, lai domā, — sacīja Petja.

— Nē. Tagad es esmu saimniece. Un slikta slava man nav vajadziga. Man par kundēm jādomā.

Petja piecēlās. Nesteidzīgi uzlika galvā žokejcepuri un uzvilka veco mēteli, kas kādreiz, cik varēja noprast, bija piederējis citam. Pēc tam nošķaudījās. Viņš vienmēr šķaudīja, kad bija uztraucies, un klusi noteica:

— Uz redzēšanos, Marusja.

Un aizgāja.

Marija pa logu pavadīja viņu ar skatienu. Viņš aizgāja līdz stūrim, bet ne reizi neatskatījās. Viņa nodomāja: «Tāds puišelis vien ir, bet lepns gan.» Un atkal viņai bija nelāgi ap sirdi. Rīkojusies jau bija itin kā pareizi, viņam pašam tas nāks par labu. Un tomēr tādu apiešanos viņš nebija pelnījis. Viņš bija lāga cilvēks. Un viņai izdarījis daudz laba. Kas gan viņu dīdīja pieminēt kundes?

Kad Marija jau devās pie miera, viņai prātā pazibēja doma: «Tu, Marusīt, esi bezjūtīga. Auksta kā zivs. Nauda vien prātā.» Taču aizmiga ātri. Un nekādus sapņus tajā naktī neredzēja.

Pavasaris tūkstoš deviņi simti divdesmit piektajā gadā iestājās agri. Jau aprīļa sākumā Dņepra izkāpa no krastiem un applūdināja Truhanova salu. No zemes sāka spraukties zaļa zālīte. Tuvojās tas jaukais laiks, kad gaiss : jau ir sasilis, bet karstums vēl nav jūtams, kad Golose-jevas mežs smaržo pēc priežu sveķiem, bet dzeņi koku mizā izkaļ mazas bedrītes un kāri dzer bērzu sulu. Naktī uz sestdienu nogranda pirmais pērkons.

Marija to skaidri'dzirdēja. Viņa gulēja niķelētajā gultā ar atsperēm uz diviem lieliem, no ģenerāļa atraitnes nopirktiem spilveniem, taču aizmigt nespēja. Pēdējā laikā viņu bieži māca skumjas. Viņa atcerējās dzimto Toropo-vas staciju, rāmo upīti, kas aizlocījās starp lēzenajiem

2 !0

krastiem, laukus ar tālumā izkaisītām jaunu bērzu birztalām un meža lazdu audzēm, gravas, kas bija aizaugušas ar kazrozēm.

Kad viņa iedomājās par māsām — tūdaļ nāca virsū raudiens. īpaši žēl bija jaunākās māsas, Olgas. Nabaga bārenītes, kur nu viņas tagad atrodas? Ja Marijai izdotos māsas atrast, tad atvestu viņas uz Kijevu, dzīvotu visas kopā. Vēl tolaik, kad pie viņas iegriezās Petja, viņi uzrakstīja vēstuli Harkovas Tautas izglītības nodaļai. Lūdza paziņot, vai bērnunamos nav māsu Ome|čenko. Taču atbildi tā arī nesagaidīja.

Darba Marijai kļuva vairāk. Spēj tik strādāt. Lai visu padarītu, bija jāņem klāt arī nakts stundas. Sāka nākt klientes ne vien no tuvākās apkārtnes, bet pat no citām pilsētas daļām. Cilvēki zināja, ka viņa ir šuvēja ar zelta rokām, turklāt ļoti rūpīga. Ja pateiks, ka piektdien pasūtījums būs gatavs, tad, lai tur plīst vai lūst, acis neaizvērs, bet darbu izdarīs. Tagad viņu par Marusīti vairs nesauca, uzrunāja pa pilsētas modei — Maņečka, Maņuša. Turklāt viņa nemaz vairs neizskatījās pēc tādas, kas vēl nesen būtu dzīvojusi laukos. Kad viņa izgāja no mājas, ap galvu bija apsiets pirmais pilsētas pirkums, senais bērnu dienu sapnis — Orenburgas dūnvilnas lakats. Kājās mīkstie hromādas zābaciņi. Bet mugurā brūna samta jaka. Kundze kas kundze. Nesen steidza kādai bagātai klientei aizvest kāzu gadījumam šūdinātu veļu. Nolēma ņemt važoni. Viņa brauca, skatījās uz visām pusēm un domaja: «Ak, ja māte un māsas redzētu, kā Marusīte tagad dzīvo! Braukā ar važoni kā tāda grāfiene.» Un veltīja kādam garāmgājējam gaišu un bezrūpīgu smaidu. Bet viņam, vecam, laika saliektam vīram, aiz brīnumiem mute palika vaļā.

Smaids viņas seju, kas parasti izskatījās saspringta, drūma un neapmierināta, vērta daudz daiļāku. Grumbas pie virsdegunes izlīdzinājās, seja kļuva gaiša, labsirdīga, simpātiska. Taču viņa reti smaidīja. Divas klientes nāca pie viņas gandrīz ik dienas. Kā iet gar Marijas māju uz Siena tirgu iepirkties, tā noteikti iegriežas, pasēž kādu brītiņu, izstāsta jaunumus. Viena no tām bija Matrjona Ivanovna Korža, gados jauna, bet jau resna, ļumīga sieviete, kas pēc izskata atgādināja sniegavīru. Viņai bija trīs bērni un vīrs — piena tirgotājs, kura veikaliņš atradās Jātnieku ielā. Otra bija Domoracka — apmēram trīsdesmit sešus gadus veca, vāja, bezformīga vecmeita

ar tievām kājām un dīvainu vārdu — Konstancija. Matrjona Ivanovna viņu sauca par Florenciju, acīmredzot tāpēc, ka abiem vārdiem bija šis tas kopīgs. Marijai likās, ka Domoracka ir tāda kā jokaina, ne no šīs pasaules. Viņa mūždien skraidīja apkārt ar grāmatām. Gadījās tā, ka ieskrien pēc darba, atver grāmatu un saka:

— Maņečka, paklausieties, kas te rakstīts: «Vīrietis reti kad saprot, cik liela loma viņa dzīvē ir tuvai sievietei... Viņš nevar uztvert to vissmalkāko neizjūtamo siltumu, kas rodas, kad mājās ir sieviete. Taču, tiklīdz viņas mājās vairs nav, vīrieša dzīvē iestājas tukšums...» Ak, šis Džeks Londons! Tik smalks psihologs!

Bet Matrjona Ivanovna stāstīja par savu meitu Valentīnu:

— Es viņai vakar prasu — ko tu stundām ilgi ap to spoguli grozies? Ko tur tik ilgi var sadarīt? Bet viņa, palaidniece tāda, atbild: «Laboju defektus, kurus jūs ar tēti steigā esat pielaiduši.» Ko jūs teiksiet par tādu meitu?

Marija varēja būt pateicīga klientēm par to, ka zināja visu, kas notika apkārtējos namos. Gan to, ka Gurjanovu vedekla savai vīramātei uz ielas pateikusi: «Jūs taču esat maita!» Gan to, ka kaimiņi, kad pie privātdocenta Dum-badzes atnāca jauniņa mīļākā, aiz durvīm bija nolikuši gramofonu ar plati: «Jums deviņpadsmit gados / Ir jāiet gaita sava, / Jums smiekli, joki rados, / Bet man tam spēku nava...», gan to, ka skrodera Lendermaņa dēlu Zjuzju sakodis suns.

Sie jaunumi Mariju daudz neinteresēja, bet pasūtītāju runāšana viņu netraucēja. Tak jau jautrāk. Lai melš, ja nav, ko darīt. Marija tikai sekoja šuvei, mina ar kāju pedāli un klausījās pa ausu galam. Tomēr viens jaunums viņu satrieca.

— Kunkulīt, vai jaunumus zināt? — Matrjona Ivanovna jautāja, iegriezusies uz brīdi. — Vakar Odesas apkaimē nodevīgā kārtā nogalināts Kotovskis.

— Kotovskis?! — Marija pārvaicāja.

— Stāsta, ka viņš bija ne vien varonis, bet arī labs cilvēks, — Matrjoha Ivanovna turpināja.

Marija neatbildēja. Atcerējās Kotovska smaidu, viņa ciešo rokasspiedienu, to, kā viņš dēvēja viņu par Maru-sīti-daiļaviņu. Viņa uzmina pedālim, un šuves sāka skriet cita pakaļ citai. Bet uz zīda drēbes pilēja asaras.

Tūkstoš deviņi simti divdesmit astotā gada augusta beigās pilsētas tautas daiļamata ražojumu izstādē Marijas izšūdinātā gultas veļa saņēma otro prēmiju.

Apdullinoši dārdēja orķestris, kas bija pieradis spēlēt plašajos pilsētas laukumos, nevis šaurās telpās. No trokšņa, ko sacēla orķestris, ausis krita ciet. Spožais elektriskais apgaismojums žilbināja acis.

Marija uzkāpa uz skatuves, kur Beļeckis pasniedza viņai goda rakstu un vilnas audumu kostīmam.

— Starpbrīdī pienāc, — viņš čukstēja Marijai, spiezdams roku. — Jāparunājas.

Beļeckis jau otro gadu bija atbildīgais par visu pilsētas vietējo rūpniecību un sadzīves pakalpojumu darbnīcām. Marija viņu sen nebija redzējusi, tomēr zināja, ka viņš ir apprecējis rudmataino mašīnrakstītāju Tusju un ka tā viņam ir dāvājusi divus puisēnus.

— Pēc diviem mēnešiem mēs atvērsim lielu darbnīcu, kurā ar šujmašīnām veiks dažādus izšuvumus, — viņš teica pārtraukumā, paņemdams Mariju zem rokas. — Domāju tevi rekomendēt brigadieres amatam. Mēs esam iegādājušies visjaunākās mašīnas. Kad ieraudzīsi, mute paliks vaļā. Tu apmācīsi aroda gudrībās jaunās šuvējas.

Beļeckis norādīja ar roku uz zāles atvērtajām durvīm, kur bija redzamas taisnās rindās novietotās niķelī un lakā mirdzošās jaunās šujmašīnas. Vācu tehniķis, resns jauneklis ar brillēm uz acīm, rādīja, kā ar šīm mašīnām ne vien šuj, bet arī veido dažādus rakstus, figūrstepējumus. Marija raudzījās uz šujmašīnām kā apburta. Pēc tam izspiedās caur drūzmu tām tuvāk un uzdeva tehniķim dažus jautājumus.

— Bitte, Frau, — aicināja tehniķis, norādīdams uz krēslu. — Mēģin paš.

Protams, šīs šujmašīnas nemaz nelīdzinājās tai, kas piederēja Marijai un bija izgatavota jau ilgi pirms revolūcijas. Ar šīm var veidot brīnišķīgus izšuvumus. Arī strādāt darbnīcā jautrāk. Tur būs daudz meiteņu. Gan dziesmu kopā nodziedās, gan kādu saistošu notikumu izstāstīs. Bet viņa savā darbnīcā reizumis nosēž viena pati līdz melnai naktij.

— Vai esi ar mieru, Marusīt? — Beļeckis vaicāja, pienākdams viņai klāt no mugurpuses un pavilkdams aiz bizes. — Uzklausi manu padomu! Nemuļķojies un saki: jā. Ne jau katru dienu atver tādas darbnīcas.

— Un kāds atalgojums brigadierei?

— Precīzi neatceros, bet šķiet, ka simt astoņdesmit rub|i.

— E-hē... — viņa vīlusies noteica. — Bet es domāju, ka... Pagaidiet kaut līdz rītdienai. Tādas lietas uzreiz neizlemj. Atbraukšu no rīta un tad arī pateikšu.

■— Labs ir, — Be|eckis piekrita. — Atnāc uz komunālās saimniecības pārvaldi. Es tur no rīta būšu.

Tajā vakarā Marija ilgi sēdēja pie galda un negāja gulēt. Aiz loga pa trotuāru, kas bija izlikts no ķieģeļiem, dobji grabināja lietus. Zvanīja tramvaji, kas vakarpusē gāja retāk, toties bija pārpildīti līdz pēdējai iespējai. Kad tie brauca garām, logu rūtis nodžinkstēja, bet metāla aizlaidnes, kas bija nolaistas, skumji un žēlabaini čīkstēja. Marija bija paradusi visu izlemt pati. Un kam tad lai prasa padomu? Pilsētā ļaužu daudz, bet visi sveši. Draugu viņai te nekad nav bijis. Neies taču viņa skriet pēc padoma pie Domorackas vai Matrjonas Ivanovnas. Matrjona Ivanovna tūlīt sāks apsvērt, vai tas viņai izdevīgi vai ne, bet Domorackas domās vispār nav vērts klausīties. Aizvakar Domoracka atskrēja nosvīdusi un aizelsusies, it kā viņai laupītāji būtu dzinušies pakaļ, atšķir grāmatu un saka:

— Paklausieties, Maņečka, cik brīnišķīgi pateikts par japāņu sievietēm: «Kad viņa stāv, viņa vienlaikus līdzinās gan pokālam, gan ziedam. Kad guļ — viņā skaidri saskatāma zīda rakstu un noslēpumaino ķermeņa aprišu pilnība. Grāmata, kaķe, ziedu čemurs, zemē nomests plīvurs.» Brīnišķīgi, vai ne?

Vienu brīdi Marija atcerējās Petju un klusībā nožēloja, ka ir to aizdzinusi. Petja bija viņas vienīgais biedrs, uzticams cilvēks un galu galā vīrietis. Kur viņš ir tagad? No sākuma viņa redzēja, ka Petja grozās ap viņas māju, noiet gar logiem vairākas reizes dienā. Viņa tīšuprāt negāja ārā no mājas, lai nebūtu ar Petju jāsatiekas. Tagad gan labprāt izietu — bet Petjas jau tur nebūs.

«Protams, jaunajā darbnīcā ir savas priekšrocības,» viņa prātoja. «Tomēr te viņa ir pati par sevi noteicēja un saimniece. Ja ir vēlēšanās — pieņem tik daudz darba, ka ne dienu, ne nakti muguru neatlieksi. Ja ir vēlēšanās — aizslēdz durvis, uzkar plāksnīti ar uzrakstu: «Aizgāju uz tirgu,» — un nevienam nekādas daļas, kas un kā. Arī peļņa lielāka. Un jabadojas, paldies dievam, nav, arī mugurā ir, ko vilkt. Un vispār, kādēļ viņai, labumā dzīvojot, labumu meklēt? Tik daudz sapņoja par saimnieces

godu, tik daudz grūtību pārcieta un tagad labprātīgi no

visa atteikties?»

— Vai izlēmi, brūnacīt? — Be|eckis vaicāja, kad viņa nākamajā rītā bija ieradusies pārvaldē.

— Nolēmu, ka ne. Atvainojiet mani, biedri Beļecki. Bet es palieku turpat, kur biju.

— Mu|ķe kas mu]ķe. Pēc tam pati sev pārmetīsi. Bet nu pazudi no manām acīm! Negribu vairs tevi, dumiķi, ne acu galā redzēt.

Atpakaļ no Podola Marija gāja kājām. Viņa lēni kāpa augšup pa Andreja nobrauktuvi un domāja: «Varbūt tomēr paklausīt Beļeckim? Varbūt viņam taisnība?» Uz Lielās Žitomiras ielas stūra viņa apstājās pie afišu staba. Bija laiks, kad viņa kopā ar Petju lasīja avīzes vingrināšanās nolūkā. Viņa lēni balsī lasīja: «Cirks. Tēraudstiprie kapteiņi brāļi Miroslavski. Publikas mīluļu Gromova un Miliča pēdējā viesizrāde. Amerikāņu artists misters Ar-kofs. Pasaulslavenais cirka mākslinieks Truci. Operas un baleta teātris: šodien — «Pīķa dāma», rīt — «Sarkanā magone». Pirmais visiem pieejamais kino. «Džimijs Hi-ginss». Galvenajā lomā Bučma. Pasaulslavenais komiķis Herolds Loids filmā «Septītās debesis». Strādnieku jau* natnes teātris. Šodien — «Lūzuma laiks», rīt — «Pērkons».

Pēkšņi nobrieda lēmums — viņai jābrauc uz dzimto sādžu. Un to nedrīkst atlikt uz vēlāku laiku, kā līdz šim bija noticis. Jābrauc tūdaļ. Ja vien būs biļetes, tad rīt pat. Varbūt pa šo laiku māsas būs uzradušās. Bet, ja ne, — tad kaut vai tēva un mātes kapiņus apraudzīs. Un nesenās šaubas, kas saistījās ar jauno darbnīcu, uzreiz atkāpās un vairs neuztrauca. «Ak dievs, kādēļ gan bija tik ilgi jāmokās un jāgudro, ko darīt?» viņa ar atvieglojumu nodomāja. «Nu vienkārši stulbums. Kāpēc viņai būtu jāizrīko citi cilvēki? Viņai nekad nav paticis citus izrīkot, un viņa to arī nemāk.» Tagad viņa pa Jātnieku ielu nevis gāja, bet skrēja. Pa ceļam iegriezās strādnieku kooperācijas padomes veikalā. Sapirkās dažādu šķirņu konfektes un piparkūkas. «Bez ciemakukuļa taču nebrauks. Gan jau paziņas vēl būs palikuši.»

Veikalā viņa satika Matrjonu Ivanovnu.

— Kunkulīt, kur tad nu jūs steidzaties?

— Braucu uz savu sādžu, — viņa laimīga atbildēja. — Iedomājieties tikai, astoņus gadus neesmu tur bijusil

Kaut kādas dīvainas mašīnista iegribas dēl vilciens līdz Toropovas stacijai neaizbrauca, bet apstājās stepē

apmēram kilometru no tās. Bija dienas vidus. Uz ātru roku atjaunotā stacijas koka ēka karstajā, virmojošajā dūmakā atgādināja Besarābijas tirgus augsto paviljonu. Līkumainais zemes ceļš ar divām dziļām ratu riteņu grambām aizstiepās tālu stepē. Ceļš bija apstādīts ar nīkulīgām papelēm, kuras klāja bieza pelēku putekļu kārta. Gar ceļu ziedēja violets āboliņš. Pa akāciju ziediem lodāja neparasti daudz bišu. Tas liecināja, ka tuvojas negaiss. Taču lietus nebija. Pār stepi bija nolaidies nekustīga gaisa plīvurs.

Marija steidzās. Tagad, pēc astoņu gadu ilgas prombūtnes, viņa negribēja zaudēt nevienu mirkli. Ātrāk, ātrāk! Skriešus uz mājām. Tā bieži mēdz būt. Ilgus gadus mēs nesteidzamies nokļūt dzimtajā pusē, mums ir tūkstošiem iemeslu, lai attaisnotos. Bet cik mudīgi un nepacietīgi kļūstam, kad esam gandrīz klāt! Mūs dzen ilgas, skubina, nedod miera.

Aiz maza pakalniņa Marija beidzot ieraudzīja stacijas ciemata ēkas, kas bija sarindojušās gar vienīgo ielu. Mājām lielākoties bija salmu jumti un rūpīgi nobalsinātas sienas. Marija apgāja riņķī izžuvušajam, niedru saaudzēm apaugušajam dīķim un apstājās pie pirmās mājas. Uz soliņa ar melnu jaku mugurā un velteņiem kājās, neraugoties uz tveici, sēdēja veca sieviete.

— Kas tas par ciemiņu pie mums ieradies? — viņa vaicāja, aplūkodama pilsētnieku drēbēs ģērbušos Mariju.

— Ko, vai nepazīstat, vecomāt Kilina?

— Nē, nepazīstu, — atzinās vecā.

— Bet es jūs uzreiz sazīmēju. Es esmu Marusja, Omeļ-čcnko, ceļa apgaitnieka Fjodora meita.

Vecajai sievai jau bija pāri par astoņdesmit gadiem. Mariju viņa neatcerējās, un vispār viņas atmiņā maz kas bija saglabājies. Pastāvējusi viņai blakus kādas desmit minūtes, Marija atvadījās un lēnām gāja tālāk. Pa putekļaino ceļu klaiņoja vistas, turpat gulēja tveices un saules nogurdinātie suņi. Padzirdējuši nepazīstama cilvēka soļus, tie sāka neganti riet.

Marija par suņu pārpilnību viņu stacijā brīnījās jau toreiz, kad te dzīvoja. Pēc tam, Pilsoņkara laikā un saimnieciskā sabrukumā gados, daudzi suņi nosprāga vai aizklīda kur kurais. Tagad tie atkal bija katrā sētā. Iedzīvotāji nevarēja bez viņiem iztikt, baidīdamies no klaiņojošiem bandītiem, zagļiem, ubagiem. Viņu vēl bija daudz.

Pirms dažām dienām kāda kliente aizmirsa pie viņas

darbnīcā žurnālu «Tiesa nāk». Žurnāla pirmajā lappusē bija iespiesta uzruna lasītājiem: «Žurnālu izdod nevis slepkavas, huligāni, dzīvokļu zagļi, pavedēji vai kabatzagļi, bet izdevniecība «Strādnieku tiesa».»

Pēc trokšņainās, cilvēku pārpildītās Kijevas Toropovas stacija šķita klusa un neapdzīvota, gluži kā izmirusi. Vienu bridi Mariju pārņēma žēlums par aizgājušajiem gadiem. Viņai bija žēl tā, kas nu aizgājis uz neatgriešanos, zudis uz mūžiem, bet vēl dzīvo atmiņās. Viņa piegāja pie mājas. Sirds sažņaudzās, it kā tai pieskartos auksts dzelzs gabals. Viņu māja — zema, neizskatīga koka ēka — stāvēja turpat, kur stāvējusi. Marija uzreiz ievēroja, kā laika gaitā tā sašķiebusies. Logu aizvirtņi norauti, bet tai mājas galā, kur viņi dzīvoja, durvis bija krustiski aiznaglotas ar dēļiem un logu rūtis izdauzītas. Sētsvidū auga milzīga ieva, kas ar savu ēnu paglāba apkārtni no tveices. Tāpat kā agrāk, koka zari bija kā sētiņ nosēti ar tumši zilām, gandrīz melnām ogām. Marijai garšoja šīs sūrās ogas, un viņa vienmēr ar tām pārēdās. Bet ziemā, kad ievas zaros sasēdās sarkankrūtīši, viņa atkausēja aizsalušajā rūtī caurumiņu, piespieda degunu pie stikla un vēroja šos jaukos putnus.

No mājas otra gala atskanēja bērnu balsis. Pēc tam kādu brīdi valdīja klusums, līdz uz sliekšņa parādījās vienkājains vīrietis, kurš balstījās uz kruķa.

— Kas jūs tāda esat? — viņš noprasīja.

— Fjodora Omeļčenko meita. Mēs dzīvojām tepat, tikai otrā galā.

— Tad nu, — sacīja saimnieks, — laipni lūdzam, ienāciet.

Saimnieki nosēdināja Mariju pie galda, uzlika patvāri. Uz staciju viņi bija pārcēlušies nesen — pirms trīs gadiem. Tomēr šo to bija dzirdējuši no kaimiņiem.

— Tātad tu esi to Omeļčenko meita, kuri dzīvoja pretējā galā, ko? — izbrīnīta pārvaicāja saimniece, Mariju nopētīdama. — Ļaudis stāstīja, ka jūs esot dzīvojuši gaužām trūcīgi, bieži vien cietuši badu, ka tēvs stipri dzēris.

— Tā jau arī bija, — Marija apstiprināja.

— Un kur tad jūs tagad dzīvojat?

— Kijevā.

— Pašā Kijevā? — saimnieces balsī jautās neslēpta skaudība. Viņa paskatījās uz vīru un pateica ar nožēlu balsī: — Bet mēs esam apmetušies šeit uz visiem laikiem.

— Man tur ir sava darbnīca, — Marija izmeta, juzdama, ka ar savu apģērbu, dāvanām, ko izdalīja bērneļiem, un paziņojumu par privāto darbnīcu ir galīgi apmulsinājusi saimniekus, un priecājās, ka tagad viņa vairs nav nekāda līdziniece šiem ar staciju saistītajiem cilvēkiem.

Marijai visa diena pagāja, apstaigājot vecos kaimiņus. Stacijā to bija palicis maz. Lielākā daļa no viņiem mazajā, pilsētas drēbēs tērptajā jaunajā sievietē no sākuma nekādi negribēja atpazīt savu bijušo kaimiņieni, rokdarbnieci Marusīti. Bet, kad atpazina, ilgi purināja galvas un brīnījās par to, cik viņa, dzīve, interesanti iekārtota un kādus negaidītus līkločus tā met.

Marija labi pazina šejienes zemnieku raksturu. Ar svešiem viņi bija lēnīgi, sevī noslēgti, bikli. Taču paši savā vidē ļoti labprāt apsprieda pasaules mēroga problēmas, līdz nokļuva līdz lietas būtībai.

— Pastāsti — kā tev izdevās tikt saimnieces godā? — interesējās vecākais pārmijnieks tēvocis Mihailo. Un, izdzirdējis gan par Apolonsku, gan Birzules staciju, secināja: — Nav divu domu, tu, Marija, esi dzimusi zem laimīgas zvaigznes. Tā vien liekas, ka kāds tavas dzīves sliedes būtu iesmērējis ar sviestu un tad vēl arī zaļo gaismu iededzis.

Par viņas māsām neviens neko īsti nezināja. Jaunākā māsa Olga pirms gadiem pieciem bija it kā redzēta bērnunamā netālu no Ilarkovas. Vēl stāstīja, ka viņa esot apprecējusies ar kādu komandieri un aizbraukusi tālu prom. Bet vecākā māsa nomirusi ar tīfu jau tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmajā gadā, taču ne šeit, bet citur. Marija katram gadījumam uz papīra lapiņas uzrakstīja savu Kijevas adresi.

Nākamajā rītā viņa pamodās agri. Klusām, lai nepa-modinātu kaimiņus, izgāja pagalmā. Bija vēl tumšs. Pagalmā blāvi vīdēja ieva. Austrumos svīda nespodra gaisma. Marija lēnām gāja uz kapsētu. Pa Pilsoņkara, bada un epidēmiju gadiem kapsēta bija izpletusies gandrīz divtik liela. Viņa ilgi meklēja savu vecāku kapu kopiņas, taču tā arļ nespēja tās atrast. Labi, ka atnāca tēvocis Mihailo, kurš bija palīdzējis apbedīt māti.

— Teitan, — viņls sacīja un norādīja uz divām ar nezālēm apaugušām kopiņām.

Kapiņiem nebija uzlikti pat krusti. Tas Marijai bija sevišķi sāpīgi. Viņa sēdēja uz celma, atcerējās māti, tēvu, skaitīja lūgšanas un ilgi raudāja. Pēc tam sameklēja galdnieku un palūdza, lai tas ātri uztaisa divus lielus krustus. Bet nākamajā dienā, kad krusti jau bija uzlikti, aizgāja uz Titarivkas sādžu pie svētā tēva un pasūtīja baznīcā dvēseles aizlūgumu vecāku piemiņai. Pie Titarivkas veikala viņa satika bijušo bufetnieku Prohoru. Tas vairs nebija agrākais Prohors — pačibējusi pārticība, izkūpējis valdonīgums. Viņš bija izkrities sejā, bārda sen nekopta, sapinkojusies, acis blāvas un apdzisušas kā sprāgušai zivij.

— Es, Marija, esmu slims, — viņš pavēstīja, tiklīdz Marija bija pateikusi, kas viņa ir, un Prohors viņu atcerējās. — Krūtīs dedzina. Laikam jau gals klāt. Tā, redz.

Marija pavadīja viņu ar skatienu, redzēja, cik lēni viņš iet, smagi atspiezdamies uz nūjas, un nodomāja: «Ātri gan dzīvē viss mainās. Es taču briesmīgi apskaudu viņu un viņa sievu, bet tagad nejūtu neko citu kā vien žēlumu.»

Vairāk viņai Toropovā nebija, ko darīt.

Viņa atsveicinājās no kaimiņiem, nopirka biļeti un, gaidīdama vilcienu, apsēdās uz soliņa. Tumšās debesis bija sētiņ nosētas zvaigznēm. No izžuvušā dīķa skanēja varžu kurkstēšana, no tālienes atlidoja ermoņiku skaņas. Viņas domas bija tālu prom — Kijevā. Tagad tur bija viņas mājas, viņas klientes, tur viņa var kaldināt savu laimi.

Vilciens pienāca vēlā nakts stundā. Puskrēslā, kas valdīja vagonā, Marija ar grūtībām atrada brīvu vietu, apsēdās, cik iespējams ērti, lai varētu pagulēt, taču uzreiz saprata, ka aizmigt nespēs. Viņai virs galvas kāds krāca tik vareni, ka pat blakus kupejās neviens negulēja. Likās, ka uz skārda jumta no liela augstuma krīt ķieģeļi un lēni veļas lejup.

Pēkšņi no paša augšējā plaukta nolēca sapinkojies vīrietis un iebrēcās nelabā balsī:

— Kur ir epicentrs? Es jautāju, biedri, kur ir epicentrs un vai nav cilvēku upuru?

Pasažieri sāka skaļi smieties, krācējs pamodās. Vīrieša balss Marijai likās kaut kur dzirdēta. Bet, kad viņš uzrāva sērkociņu, lai aizsmēķētu, un uguntiņa uz brīdi apgaismoja viņa seju, Marija viņu tūdaļ pazina. Tas bija Juliāns, pirmais cilvēks, ar kuru viņa Kijevā iepazinās un pateicoties kuram nopirka zemes gabalu kioska būvei Birzules stacijā. Marija viņu nebija aizmirsusi. Iesākumā viņš Marijai rādījās pat sapņos, tāds jautrs, nebēdnīgs, pelēkām acīm un bedrīti zodā.

— Draugs, tu tik neiedomājies gulēt, — Juliāns mēģināja pierunāt krācēju, dūšīgu bārdaini ar mierīgu, bet neizdibināmu seju. — Mēs labāk cauru nakti visi pēc kārtas stāstīsim tev anekdotes. Pilsoņi, vai esat ar mieru?

— Ja es tikšu vēl arī pabarots, tad iebildumu nebūs, — noducināja apmierinātais bārdainis.

Juliāns nepamanīja Mariju, kura sēdēja uz apakšējā sola, kaktiņā ierāvusies. Tad Marija viņu klusi pasauca:

— Juliāni

Viņš izbrīnīts sāka skatīties apkārt, pieliecās zemāk, ieraudzīja un pazina:

— 0, baronese, Skotijas karaliene. Kāds vējš jūs šurp atpūtis?

— Nekāds. — Uzsmaidīja Marija, priecīga, ka Juliāns viņu uzreiz pazinis, un pavirzījās sānis, izbrīvējot vietu. — Biju aizbraukusi uz dzimto sādžu.

— Skaidrs, skaidrs. Karaliene apraudzīja savus pavalstniekus, kā arī pārlūkoja savas muižas un bruņinieku pilis. Bet at|aujiet painteresēties — kur tad atrodas jūsu pastāvīgā rezidence?

— Ko ta? — Marija nesaprata. — Kur es dzīvoju?

— Pilnīgi pareizi.

— Kijevā. Uz Lielās Pagrabielas.

Viņi norunāja gandrīz visu nakti.

Sīks un apnicīgs lietutiņš vienā laidā grabināja loga rūti. Virs viņu galvām atkal krāca bārdainis. Pretējā pusē grozījās un nekādi nevarēja aizmigt veca sieviete. No viņas svārkiem plūda sīpolu un tomātu sulas smarža. Bet viņi tik runāja un runāja, it kā būtu satikušies nevis divi gandrīz nepazīstami cilvēki, bet gan ļoti labi paziņas.

— Vai zini, iesākumā es par tevi pat domāju, — Juliāns sacīja, apņemdams Mariju ap pleciem. — Tu netici? Bet kādēj man melot? Nav taču nekādas nozīmes. — Viņš iesmējās. — Un ne jau tāpēc, ka mani būtu apbūris tavs skaistums. Kijevā meiteņu daudz, arī tādas, uz kurām paskatīsies un paliksi stāvot va|ēju muti. Tomēr tevī, kā lai to paskaidro.../kaut kas ir. — Juliāns uz brīdi apklusa un nogrima domās. — Kaut kāds mistisks spēks. Tavā sejā, tavās acīs, kad tu raugies pretī, pat tavā kritienā, kad tu toreiz nožāvies uz asfalta pie Dienvidrietumu dzelzce|a pārvaldes...

— Tad nu gan pateicāt, — Marija tumsā smaidīja,

Juliānā vārdi viņai sagādāja prieku. — Esmu vienkārši dumja un dulla.

— Nestrīdēšos, nestrīdēšos, — teica Juliāns. — Tev pašai labāk zināms.

Pēc tam viņi stāvēja tamburā un skūpstījās. Tajos brīžos, kad viņi neskūpstījās, Juliāns pīpēja un stāstīja par savu dzīvi.

— Es esmu Ņežinas ģimnāzijas skolotāja dēls. Pilsoņkara gados aizmuku no mājām. Paguvu kādu laiku pabūt sarkanajā kavalērijā. Pēc tam strādāju Mahortrestā. Darbs bija man īsti pa prātam. Vienos komandējumos. Iepirkdams mahorkas partijas, izmalos pa visu Ukrainu. Nevaru, saproti, nociesties uz vietas. Droši vien kāds no senčiem būs bijis pirāts. — Juliāns apklusa, uzrāva sērkociņu. — Pēc tam apprecējos un izšķīros. Nu jau man apaļi divdesmit septiņi gadi, bet nodarbošanos, kas visnotaļ ietu pie sirds, tā arī neesmu atradis. Patlaban strādāju par kultūras nodaļas pilnvaroto. Dzīvoju kopmītnē. Un saņemu grašus.

— Bet kāpēc sieva jūs pameta? — Marija apvaicājās.

— Kas tiesa, tiesa — pameta, — Juliāns atzina.

— Teica, ka es esot vējagrābslis. Dzīves atstumtais. Ka nemāku dzīvot kā citi, nodrošināt ģimeni. Gluži kā mazs bērns. — Viņš atkal piespieda Mariju sev klāt. — Viņa, barones, bija muļķe, mietpilsone.

Kijevā, stacijas laukumā, viņi atvadījās. Juliāns steidzās.

— Gaidi ciemos, — viņš nokliedzās un pirmais iekāpa tramvajā.

Marija neatbildēja. Viņa ieraudzīja, ka pieturai ar smaidu sejā tuvojas Matrjona Ivanovna Korža. Augumam piegulošajā vasaras kleitā viņa šķita vēl resnāka un vēl vairāk miesās izplūdusi. Matrjona Ivanovna gāja un vienlaikus ēda lielu bumbieri. Pār viņas gaļīgo smakru tecēja sula.

— Vīrs man teica, — viņa tramvajā stāstīja Marijai,

— Matrjona, tev jānovājē. Bet es šim atbildu: «Kamēr resnais kļūs par vājo, tikmēr kalsnais atstieps kājas.» — Un viņas skaļie smiekli atbalsojās visā vagonā.

Divdesmit devītā gada pavasarī tradicionālais kontraktu gadatirgus bija organizēts jo sevišķi vērienīgi. Uz to sabrauca visu apkārtējo ciemu un pagastu zemnieki, un milzīgais laukums Podolā bija stāvgrūdām pilns ar viņu pajūgiem. Ko tik šajā gadatirgū nepiedāvāja!

Daudzajos koši izkrāsotajos paviljonos pārdeva audumus, un apavus. Plakāti aicināja iegriezties Mahortresta pavil-r jonā, kur plašā izvēlē varēja iegādāties gan smēķējamo, gan šņaucamo tabaku, bet konditorejas izstrādājumu paviljonā «Austrumu saldumi» piedāvāja riekstu un medus biržņus. Pārdeva Mežigoras ugunsdrošos ķieģeļus, Ste-pas maiznīcas magoņmaizītes un speķrausīšus, ugunsgrēkā apdegušu papīru, sēru dezinficēšanai un milzu krūkas. Balagānos priekšnesumi sekoja cits citam gandrīz vai bez pārtraukumiem. Vietā, kur rādīja «gadsimta atrakciju» — sacensības braukšanā pa vertikālu sienu —, stāvēja gara rinda, lai dabūtu palūkoties šajā brīnumā. Kad viens no «rekordistiem», ģērbies gurkstošā brūnas ādas ietērpā, iznāca laukā uzsmēķēt — puišeļu acu simti iemirdzējās aiz sajūsmas. Bērni vienā laidā lirināja raibi izkrāsotos māla svilpavniekus. Pavasara vējā plivinājās daudzkrāsainie baloniņi, teju, teju grasīdamies uzraut gaisā savu pārdevēju — sīka auguma ķīnieti. Spēlēja muzikanti. Puiši dāvināja meičām mazus pirmo sniegpulk-stenīšu pušķīšus un deficīto pūderi «Lorigans» un «Kelk-Flora».

Marija lēnām soļoja cauri šim krāšņajam pavasara diženumam, ieelpoja cepto pīrādziņu, skābēto ābolu un ukraiņu boršča smaržas un paguva arī vērīgi nopētīt pārdošanai izliktās preces. Pēkšņi viņa atcerējās, kā pirms dažām dienām pie viņas darbnīcā atkal bija atnākusi komjauniešu delegācija. Aicināja uz šūniņas sapulci, gribēja, lai viņa pierakstās kursos un mācās.

— Lasīt un rēķināt protu — pagaidām pietiks ar to pašu, — Marija viņiem bija atbildējusi. — Man ir darbs. Neviens manā vietā to nedarīs. Turklāt — kas nu es vairs par jaunieti? — Viņa apklusa un noskatījās meitenēs, kas bija sastājušās turpat apkārt. Marija tikko bija iekāpusi divdesmit piektajā gadā, taču salīdzinājumā ar viešņām viņa jutās kā pieredzējusi sieviete. Viņa ar skaudību nodomāja: «Vieglprātīgas, laikam dzīvē vēl nav nekā izbaudījušas,» — un tad noprasīja: — Nesaprotu, kas jums no manis vajadzīgs? Lieciet taču mani vienreiz mierā.

Meitenes mirklīti sačukstējās un neatvadījušās aizgāja.

Piepeši Marija pamanīja acīs krītošu plakātu. Tas skaidroja, ka šodien šeit pat tiek rīkota lauksaimniecības loterija. «Par vienu rubli jūs varat laimēt zirgu, govi, cūku, kazu, vistas, izkapti, sirpi un citu lauksaimniecības inventāru.» Spriežot pēc rosības, izlozei vajadzēja sākties pavisam drīz. Kasieris steidza pārdot pēdējās bijetes.

Marija aši piespraucās pie galda, gribēja paņemt vairākas, taču vispirms nolēma apjautāties:

— Ja nevinnēšu, kur tad lai tās biļetes lieku?

Kasieris iesmējās:

— Uzdursi uz naglas un pēc tam izlietosi.

— Tad iedod ar vienu.

Marija paņēma biļeti, noslēpa aiz ņiebura un sāka gaidīt. Turpat blakus kāds jauns vīrietis, kas arī gaidīja izlozes sākšanos, īsinādams sievai laiku, lasīja jaunākās avīžu ziņas.

«Ar ko kijevieši slimo? Sīs nedēļas laikā konstatēts viens Sibīrijas mēra gadījums, piecas saslimšanas ar tra-homu, trīs — ar vēdera tīfu, trīsdesmit pieci — ar šarlaku un pieci simti septiņpadsmit saslimšanas ar gripu.»

— Tava slimība, Tamāra, te nav pieminēta.

— Kāda mana? — sieva nesaprata.

— Trakumsērga, — juzdamies apmierināts ar savu joku, vīrs pasmējās un lasīja tālāk: «Kas noticis pilsētā? Neizdevusies aplaupīšana. Bērna līķis. Aizturēta afēriste. Zādzība bezdarba apkarošanas komitejas fabrikā 1 Viltotas strādnieku kooperatīva padomes kartītes.»

Galu galā, kad mitrais vējš, kas vilka no Dņepras puses, jau bija izaukstējis līdz pat kaulam, sākās izloze. Laimīgās biļetes vilka meitenīte ar adītu cepurīti galvā. Gramofons spēlēja maršu. Laimējušās biļetes īpašnieks spraucās klāt pie loterijas komisijas galda. Sīku laimestu bija daudz. Izloze jau turpinājās divas stundas. Ziņkārīgo bars bija kļuvis manāmi retāks. Marija bija tā nosalusi, ka drebēja pie visām miesām, un jau skaitās, ka sapinusies ar šo loteriju. «Muļķe,» viņa bāra sevi. «Būtu labāk nopirkusi konfektes.»

— Tiek izlozēta govs, vāfdā Raibaļa, — priekšsēdētājs uzsauca. Meitenīte ar smalkajiem pirkstiņiem izvilka lapiņu. — Laimējusi loze numurs simt četrdesmit trīs.

Marija paskatījās savā papīriņā. Acis aizmiglojās, un skaitļi sāka ņirbēt. Viņas biļetē bija lasāms tieši šāds skaitlis. Nē, viņa tam nespēja noticēt.

— Lūdzu, paskatieties, — uztraukumā drebēdama, viņa sacīja savam kaimiņam un parāva viņu aiz piedurknes. — Kāds ir mans numurs?

— Simt četrdesmit trīs, — vīrietis apliecināja un, pēkšņi aptvēris, kas īsti noticis, sāka kliegt: — Laimējāt, laimējāt!

Gadu gadiem viņas vecāki bija sapņojuši, ka iegādāsies govi. Reiz (tad viņai jau bija pieci gadi) viņi aizņēmās naudu un aizbrauca uz tirgu netālajā pilsētiņā. Pievakarē abi vecāki atgriezās, aiz laimes vai apstulbuši, un atveda mājās Sarķi. Tā bija bezšķirnes govs, deva maz piena, un tomēr visa ģimene to dievināja un lutināja kā spēdama. Pavasarī Sarķi vajadzēja pārdot — nebija, ar ko barot..,

Marijas kājas pēkšņi bija kļuvušas nepaklausīgas, gluži kā no vates, un viņa tikai ar mokām izkļuva cauri pūlim līdz priekšsēdētājam un pasniedza biļeti. Priekšsēdētājs paskatījās uz numuru un deva zīmi. Aizsmakušā balsī iečerkstejās gramofons. Strādnieks no maza, virvēm iežogota laidariņa izveda raibu govi ar īsiem ragiem un pieveda to pie Marijas.

Marija stavēja laimīga un apmulsusi. Par spīti astoņiem pilsētā nodzīvotajiem gadiem, savā būtībā viņa aizvien vēl bija zemniece. Mīlēja zemes rūgteno un aso smaržu, stepes zāļu aromātu, viņai patika pļaut sienu, kad acis pieplūst pilnas sviedru, patika rušināties dārzā. Pat Kijevā savas mājas pagalmā Marija bija izmanījusies iekopt mazu dārziņu. Ik gadu viņa iestādīja tajā gurķus, sīpolus, iesēja redīsus. Tur bija tikai divas mazas dobītes, taču, kad viņa rakņājās tajas, prātā allaž atausa bērnība.

Un nu viņas priekšā stāvēja govs. Viņas pašas govs ar labsirdīgām, mazliet izvelbtām acīm un biezām lūpam. Marija skatījās uz lopiņu, aizvien vēl neticēdama, ka tas pieder viņai, tad apskāva govi un piespiedās ar vaigu pie tās mīkstajām un siltajām lūpām. Raibaļai bija liels, pierietējis tesmenis. Lēmums uzradās pats no sevis — govs vispirms jāizslauc. Kāds pasniedza cinkotu spaini. Savas svētku drānas netaupīdama, Marija turpat pie loterijas komisijas galda nometās uz bruģa ceļos un sāka slaukt. Tā bija lieliska govs. Marija izslauca gandrīz pusi spaiņa tīra, garšīga piena. Pēc tam kad viņa piecēlās, izslējās visā augumā un, aizvien vēl smaidīdama, noslaucīja kabatas lakatiņā rokas, viņai pie pleca pieskārās kāds jau krietni pavecs zemnieks. ’

— Pārdod, meitiņ, to lopu man, — viņš teica. — Kam tev pilsētā tas vajadzīgs?

— Lieciet, onkulīt, mani mierā, — Marija viņam atteica. — Šitādu govi tikai ačgārnis ies pārdot. Bet es vēl esmu pie pilna prāta. — Viņa iedomāja, ka varēs turēt Raibaju pagalma šķūnītī. Tikai jāizmet no tā viss liekais. Malka jāsakrauj gar sienu, un jāuzliek jauns jumts. Viņa noņemsies ap govi labu prātu, cienās ar maizi un cukuru, spaidīs pirkstos siltos, vingros pupus.

— Un ko tu dosi viņai ēst? — zemnieks nelikās mierā. — Varbūt vadāsi ar tramvaju ārā no pilsētas paganīt?

«Va vel la! To gan viņa nebija uzreiz iedomājusi. Ko viņa, pilsētas centrā dzīvodama, liks govij priekšā?»

Kad saule jau sāka lēnītēm velties uz apvāršņa pusi, tirgus kņada bija pavisam apklususi un ap Mariju vairs pulcējās tikai pircēji, viņa pārdeva Raibaju. Pārdeva tam pašam pavecajam zemniekam. Viņam pietrūka naudas, un vajadzēja ilgi gaidīt, kamēr viņš sameklē trūkstošo da|u.

Mājup Marija sojoja lēnītēm. Viņai bija žēl tik labas govs. Cik daudz prieka tā būtu savulaik sagādājusi viņu ģimenei, padarījusi dzīvi pavisam citādul Sametās žēl arī pašai sevis. Tagad viņa vairs nekad nedabūs dzirdēt, cik skanīgi čurkst slaucenē piena strūklas, neizbaudīs, kā smaržo pļavā zāle, rīta rasu birdinādama. Tagad viņa uz mūžiem kļuvusi pilsētniece. Un viņai lemts līdz mūža galam noņemties ar kaprīzajām kundēm...

Sretenkas baznīcā iezvanīja svētvakaru. Un no pašas domām, no zvanu skaņām, kas uzvēdīja skumjas, Marijai pa vaigiem sāka ritēt asaras.

Maijs iesākās ar siltiem, vasarīgiem pērkona negaisiem. Neskaitāmajos dārzos un parkos aumaļām ziedēja ceriņi. To smarža pa atvērto vēdlodziņu iekļuva arī Marijas darbnīcā un izraisīja mīklainas ilgas un nemieru. Piepeši uznāca vēlēšanās pamest visu šo vēl nepabeigto un pēkšņi apriebušos darbu, aiztrenkt krēslos sasēdušās kundes un aizdrāzt uz Proletāriešu dārzu vai arī uz Vladimira kalnu, kur pilns cilvēku, spēlē mūzika un tumšākajos kaktiņos skūpstās pārīši. Satrauca arī ielas trokšņi. Putnu priecīgā vidžināšana, suņu rejas, dziesmas, kaut kādas īpaši skanīgas balsis.

Aktieris, kas dzīvoja pretējā mājā viņpus ielas, uz trotuāra stāvēdams, aicināja savu sievu. Kijevā patlaban bija modē šis dienvidu pilsētu paradums. Katrs viesis, iekams kāpt augšā, vispirms ar kliedzienu pavēstīja par

savu ierašanos. Šādā pašā veidā, stāvot uz ielas vai ari otrādi — istabā, vecāki sarunājās ar saviem bērniem, tā sazinājās radi un paziņas. Neviens nemaz nekautrējās, ka viņu dzird visa iela.

Aktieris, ģērbies samta blūzē ar tauriņu pakaklē, aicināja:

— Dūjiņ! Manu dūjiņl

Beidzot sieva no balkona maigi atsaucās:

— Ko bjausties, stulbeni? Vai nezini, ka es mazgāju matus?

— Ņesterova ielas stūri dod zivis.

— Vai plauži? Nu tad paņem trīs mārciņas.

Aktiera sieva staigāja grūta katru gadu. Reti kāds zināja, kā viņu sauc vārdā. Visi kaimiņi un apkārtējie puišeļi dēvēja viņu isi un skaidri: «Penderis».

Tieši šajā nemierīgajā pievakares stundā uzradās Juliāns.

Pirms pusgada viņš bija uz mirklīti ieskrējis, lai pavēstītu, ka aizbrauc kopā ar koncertbrigādi uz Vidusāziju. Izrādījās, ka viņš it labi spēlē bajānu. Viņš noskūpstīja Mariju tā, ka viņai noreiba galva. Un izgaisa.

Marija priecājās, viņu ieraudzījusi. Juliāns uz ielas pagaidīja, kamēr viņa atlaiž pasūtītājas un pārģērbjas.

Pēc tam viņi aizgāja uz kino. Marija uzģērba baltu blūzīti, ko pati bija izšuvusi ar spilgtiem ziediem, uzmauca kaklā krelles un apvilka ķiršsarkanu samta jaku. Iedama Marija juta, ka pretimnākošie vīrieši ziņkārīgi nolūkojas viņā.

— Re, kā blenž, brunču mednieki tādi, — Juliāns pukojās. — Tā var arī nopelnīt pa purslām.

Jau otro mēnesi «Lirā» rādīja kinokomēdiju ar Herolda Loida piedalīšanos. Taču kasē biļetes aizvien vēl nevarēja dabūt. Tās jau no paša rīta izpirka spekulanti. Pie ieejas kinoteātrī bija sapulcējies liels pūlis. Cilvēki grauza saulespuķu sēkliņas, sūkāja cukurgailīšus uz gariem skalu kātiņiem, smēķēja tieviņus «Ira» vai «Kaljans» papirosus.

Papirosus pārdeva un tajā pašā laikā spekulēja ar biļetēm klibs puisis, kas bija iesaukts par Skorpionu. Viņam bija vārgas kājas, toties spēcīgas rokas, kā knaibles. Puikām bija bail viņam tuvumā rādīties. Viņš tad sagrāba tos aiz rokām un visādi mocīja. Juliāns nopirka no Skorpiona divas biļetes.

— Vai dabūji? — Marija noprasīja.

— Sasodītie spekulanti, — Juliāns īgni atteica. — Lien no visādiem caurumiem kā tādas blaktis. Pleš dubultu cenu.

— Negaudies nu, — Marija iesmējās. — Kavalieriem nepieklājas runāt par cenām. Labāk pastāsti kaut ko cēlu.

Viņa atcerējās to, kas bija rakstīts grāmatā «Mīlestības visjaukākās lappuses».

— Ko, ko? — Juliāns nesaprata. — Varbūt tu iedomājies, ka es esmu grāfs Montekristo? Nu tad iegaumē — es neesmu nekas. Ja vēlies zināt — es pats sevi necienu. Kuļos kā zirgābols pa āliņģi. Nav man ne specialitātes, ne darba, ne pajumtes.

— Tāpēc, ka esi dumjš, — Marija sacīja, piespiezdamās viņam ciešāk klāt. Juliāns viņai atgādināja puisi no krāsainās žurnāla litogrāfijas, kas bija karājusies Feņas istabā pie sienas Birzules stacijā.

Līdz šim Marija baidījās no vīriešiem, no viņu rupjajiem glāstiem, satikšanās sekām, cilvēku nievām. Taču slepenībā sapņoja par to. Pēc kino Juliāns pavadīja viņu uz mājām.

— Dzīsi prom uz kopmītni? — viņš noprasīja.

Viņa atbildēja skarbi, tā, kā bija iemācījusies jau Bir-zulē:

— Un tu domāji, ka nedzīšu?

Taču, atvērusi durvis, palika stāvam un nemaz nesteidzās iet iekšā. Juliāns apskāva Mariju un kopā ar viņu iegāja darbnīcā.

Kā jau viņa bija domājusi, viss notika pavisam citādi, nekā bija aprakstīts Feņas grāmatā par mīlestību. Juliāns nelasīja viņai dzejoļus, neskūpstīja pirkstus, neskrēja no rīta uz Siena tirgu pēc puķēm. Viņš oda pēc deguta un petrolejas, Un, kaut arī Marija saprata, ka Juliāns ir tukšinieks, turklāt vēl palicis bez darba, ka viņš mazgājas ar lētajām veļas ziepēm, ko vāra no suņu taukiem un deguta, — tomēr vilšanās sajūtu atvairīt nespēja.

Viņa pamodās nakts vidū, izdzirdusi dīvainu šņakstināšanu. Juliānā blakus nebija. Viņa ieraudzīja puiša tie-viņo augumu loga palsajā četrstūrī. Noliecies pāri kastrolim, viņš alkatīgi kampa pēc vakariņām atlikušos kartupeļus, mērca tos kā zirņi rupjajā sālī un ēda. Marija gulēja klusa, nepakustēdamās un baidīdamās puisi nobiedēt. Viņa tikko valdīja smieklus. Pēkšņi tomēr nenoturējās, iespurdzās un nepaguva paslēpties zem segas. «Ēd kā sivēns, kas baidās, ka var pienākt lielā cūka un

padzīt viņu prom,» viņa nodomāja. «Ir gan izbadējies, na-badziņš.» Taču bija uzradušās ari citas jūtas. Pirmo reizi pa visiem pēdējiem gadiem viņas sirdī pamodās kaut kas vēl neapjausts, nesaprotams, par ko viņai nebija nekādas miņas. Gribējās vēlreiz sajust uz savām lūpām viņa skūpstu garšu, māca žēlums par puiša nabadzību un nenokārtoto dzīvi, radās vēlēšanās izdarīt Juliānam kaut ko labu.

Marija piecēlās agri. Uzlika uz prīmusa tējkannu un aizskrēja uz tirgu. Ce|ā sastapa paziņas: kuslo, meln-acaino zābakspodrinātāju Ahmedu ar melnu asīrieša bārdu, ķīnieti Vaņu jeb «Hodju», kā viņu visi dēvēja, kas jau no agra rīta tirgojās ar dažnedažādām papīra brīnumlietām, sētnieku Ņikitu. Atceļā viņa iegriezās Jātnieku ielā, Antona Korža piena veikalā. No Matrjonas Ivanovnas sacītā Marija zināja, ka veikala dienas skaitītas. Tam uzlikts tāds nodoklis, ka Koržs nolēmis veikalu slēgt un strādāt Operas teātrī par vietu ierādītāju. Viņš uzskatīja šo darbu par patīkamu un visai cienījamu. Ar saviem mazliet vairāk nekā četrdesmit gadiem, ar spēcīgo, stalto augumu un glīto, ierudo bārdu Antons Koržs atgādināja agrāko laiku ģenerāli. Kinovīri, kas visur bāž savu degunu, jau bija ievērojuši viņu un vairākkārt piedāvājuši bodniekam lomas filmās.

— Labāk eju par kinoaktieri nekā maksāju šitādus nodokļus, — Koržs sacīja. — Vajag taču Juzikam, Zorikam un Valentīnai nodrošināt nākotni.

— Nāciet iekšā, kunkulīt, — Matrjona Ivanovna teica. — Jūs taču zināt, kā es priecājos, jūs redzot.

Marija nopirka sviestu, sieru. Kopā ar Juliānu paēda brokastis. Iebāza viņam kabatās sviestmaizes. Todien viņai darbs jo sevišķi gāja no rokas. Juliāns apsolīja, ka vakarā atnāks atkal.

Šos mēnešus — no 1929. gada maija līdz decembrim — Marija Fjodorovna uzskatīja par labākajiem savā mūžā. Ak kungs, cik tas bija sen un cik īsu brīdi! Viņi mīlēja viens otru. Juliāns bija jauks, jautrs, enerģisks. Lāgiem viņai šķita, ka vēl bērnībā dakteri tam iepotējuši kādu zāli un tāpēc viņš nekādi nespēj nociesties uz vienas vietas. Visur viņam bija jājaucas iekšā. Tagad viņš mācījās strādnieku fakultātē, priecājās, ka beidzot atradis savu vietu dzīvē, dabūjis pamatu zem kājām. Gribēja stāties celtniecības institūtā, vakaros gāja uz preču staciju izkraut vagonus. Rimās tikai gulēdams. Kad Juliāns iemiga, Marija klusītēm iededza uguni, lūkojās viņa gara* jās, meitenīgajās skropstās un ar pirkstu galiņiem piesardzīgi aptaustīja tās. Šādā puisī varēja iemīlēties jebkura, pat visskaistākā kijeviete. Katru dienu Marija bai|ojās, ka Juliāns vairs nepārnāks, ka sastaps kādu daudz labāku un skaistāku nekā viņa. «Kālab viņš iemīlēja mani?» Marija vaicāja, aplūkodama sevi spogulī. «Esmu taču allaž sabozusies, īgna, arī augumā sīka un vēl piedevām dumja un neizglītota.»

Reiz viņa nenocietās un pavaicāja to pašam Juliānam.

— Kālab? — Viņš neizpratnē paraustīja plecus, nožāvājās un pasmaidīja. — Grūts jautājums. Visticamāk, ka pretēji jebkurai loģikai.

Viņi kopā gāja uz kino, uz sarīkojumiem. Juliāns visur staipīja viņu sev līdzi — uz tolaik itin biežajiem disputiem, izstādēm, dzejnieku vakariem.

— Esi gan tu man kā tāda sērga! — Marija skaļi sūrojās. — Vei, kas man darbal Kas to visu padarīs? Pasaki — kas?

Taču Juliāns kompromisus nepazina. Piere viņam k|uva bāla, acis nievīgi samiedzās un lūpas savilkās sarkastiskā smīnā. Tad Marija nopūtās, uzvilka savu labāko blūzīti, ko, visām Kijevas modes dāmām par apskaušanu, pati bija izšuvusi, uzmeta plecos žaketi un apāva augstpapēžu kurpes. Nelaiķes mātes dāvātie zābaki viņai vairs nenāca ne prātā. Nav vairs tie laiki, un tagad viņai jau pavisam cits stāvoklis.

Gandrīz katru dienu Juliāns stāstīja Marijai visādas jaunas ziņas. Vakar, kad viņš stāstīja, ka armijpavēlnieka Blihera Atsevišķā Tālo Austrumu armija sakāvusi ķīniešu militāristus, kas bija sagrābuši Austrumu dzelzce|u, viņa, turpat krēslā sēdēdama, gandrīz vai aizmiga. Tā nožāvājās, ka pēc tam veselu pusstundu sāpēja žokļi. Kāda viņai daļa gar visu to? Viņai tepat tuvumā rūpju papilnam. Un viss jāpagūst — darbs jāpadara, uz kartītēm pārtika jāizpērk, pašai sevi arī jāapkopj. Bet Juliānu tas viss interesē. Visu vakaru var norunāt par šitādiem niekiem. Lai patiktu viņam, Marija nogrieza bizi un izraudzījās sukājumu, ko sauca par «zēngalviņu» un kas bija ārzemju modes pēdējais kliedziens. Sāka krāsot lūpas. Valkāja šauras un kā pūciņas vieglas kurpes ar augstiem papēžiem. Tās gan spieda tā, ka vai asaras sprāga no acīm. Kā līdzjutēja divas reizes viņa piedalījās komunālās saimniecības pārvaldes komjaunatnes šūniņas sapulcē. Meitenes un puiši, kas viņu pazina, mutes vien iepleta aiz brīnumiem.

— Kāds dundurs tev iekodis? — zobgalīgi pajautāja stalta, bakurētaina meitene, kas bija atnākusi pie viņas pavasarī. — Vai tad kundes mērī apmirušas, vai?

Komjaunieši izbrīnēti noskatījās viņas ekstravagantajā frizūrā, manikīrā un spilgti krāsotajās lūpās.

— Aplam tu, Marija, izdarīji, ka nogriezi bizi, — ar nožēlu balsī pateica Beļeckis, kas arī piedalījās sapulcē. Sājos gados viņš bija k|uvis mazliet druknāks un deniņos uzradies sirmums. — Tev taču bija īpaši skaista bize. Unikāla. Es, piemēram, otru tādu neesmu redzējis. — Be-|eckis nopūtās, un Marija nodomāja, ka sarkanmatainajai Tusjai ir ļoti paveicies. — Bet par to, ka atnāci uz sapulci, — esi pelnījusi uzslavu. Jau sen bija laiks izlīst saulītē no savas individuālisma alas. Tu taču, tā sacīt, no jauniņajām esi pati pēdējā, kas tik ietiepīga.

— Un kas tur |auns, ja esmu pēdējā? — viņa atcirta. — Kādam taču jābūt arī pēdējam.

Marija klusītēm apsēdās aizmugurē un sāka vērīgi klausīties runātājos. Komjaunieši nagloja pie kauna staba labējos kapitulantus — Buharinu, Rikovu, Tomski, un viņu jaunās sirdis, kuras nepazina kompromisu, nenomāca ne mazākās šaubas par notiekošo.

— Es pilnīgi atbalstu Centrālās Komitejas lēmumu par viņu atbrīvošanu no visiem amatiem un Buharina svītrošanu no Politbiroja sastāva, — manāmi uztraukusies un dūri vicinādama, teica bakurētainā meitene.

Komjaunieši sāka aplaudēt.

Mariju mocīja izmisīga garlaicība. No kvēlajām runām viņa nekā nesaprata, nesaprata arī vispārējo rosību un vienprātību. «Avīzēs var diezin ko sarakstīt,» viņa nodomāja. «Vai tad nu uzreiz jāklaigā un jāpieņem rezolūcijas.»

Ar mokām sagaidījusi beigas, viņa devās uz mājām.

— Vai biji sapulcē? — Juliāns vakarā pavaicāja. Saņēmis apstiprinošu atbildi, jautri noteica: — Kopā ar mums, Marija Fjodorovna, tu nekur nepazudīsi. Mēs iztaisīsim no tevis cilvēku.

— Tu esi muldoņa, — Marija atteica. — It kā tagad es nebūtu cilvēks. Kas tad, tavuprāt, es esmu?

— Kas? — Juliāns sāka domāt, un tālab viņa melnās, uzacis savilkās gandrīz kopā. — Rumpis tev ir kā visiem, cilvēkiem. Tikai galva no mērkaķa. Ar muļķībām pie-i stampāta. — Un, pamanījis, ka Marija teju, teju apvainosies, apskāva viņu un noskūpstīja uz lūpām.

Oktobra svētkos Juliāns aizbrauca uz laukiem apciemot tuviniekus.

Kijevā kļavu lapas jau sen bija nobirušas, nokrāsodamas dārzu alejas sarkanā krāsā un izplādamās uz mitrā asfalta gluži kā tam pielīmētas. Arī kastaņām vairs nebija lapu, un to kailie zari klusi, it kā kaut ko izlūgdamies, šūpojās drēgnajā vējā. Vienīgi papeles vēl stāvēja, savus kuplos vasaras tērpus apvilkušās.

Jau kopš agra rīta gar mājiņu, kurā Marija dzīvoja, uz Kreščatika pusi soļoja demonstranti. Trokšņaini un jautri, ar sarkaniem lozungiem rokās viņi lāgu lāgiem apstājās ielas vidū. Un tūdaļ uzradās ermoņikas un sākās dejas. Marija tad pārtrauca darbu, pavilka aizkaru sāņus un skatījās dejotājos. Arī viņu aicināja uz demonstrāciju kopā ar komunālās saimniecības darbiniekiem. Taču viņa atteicās. Bija daudz steidzamu pasūtījumu. Bet šai te staigāšanā paies visa diena.

Pirms pašiem svētkiem viņa bija aizgājusi uz poliklīniku un uzzinājusi, ka ir grūta. Taču Juliānam nekā nepateica. Nolēma vēl pagaidīt. Gulēja vakarā gultā un prātoja: «Sareģistrējušies mēs neesam. Ja izmuldēšos, kar būs bērniņš, — ņems vēl nobīsies un aizlaidīsies lapas. Kas tad viņam? Pasacīs: nekā nezinu, es, atvainojiet, šito pilsonīti pirmo reizi mūžā redzu. Tāpēc viss labi jāapsver. Kad un kā šādu sarunu uzsākt.»

Juliāns atgriezās no laukiem priecīgā noskaņojumā un atveda veselu maišeli produktu.

Pēc divdesmit astotā gada neražas pilsētā ar pārtiku gāja grūti. Iedibināja kartītes maizei. Parādījās daudz ubagu. Puišeļi bezpajumtnieki zaga visu, kam varēja pietikt, rāva garāmgājējiem nost cepures, lakatus. Strādnieku kooperatīvu veikalos plaukti stāvēja tukši. Nedau-dzajās vēl atlikušajās privātajās bodītēs_ cenas uzskrēja kā lodīte spēka mērītājā tirgus laukumā. Paretam pārdeva maizi par komerccenām, taču tad sastājās līkumu līkumos samezglotas, drūmas rindas divu triju kvartālu garumā.

Juliānā atvestie produkti bija vesela bagatība. Viņš nesteidzīgi, priecādamies par radīto efektu, cēla laukā no

maisa lielus lauku maizes klaipus, speķi, zosi. Un tad negaidīti pateica:

— Tagad būsim paēduši līdz pat aizbraukšanai.

Marijai šķita, ka viņai iekšās kaut kas samežģās, taču

viņa rāmi pavaicāja:

— Līdz kādai aizbraukšanai?

Juliāns pagriezās pret viņu, pasmaidīja un paskaidroja:

— Nokārtošu eksāmenus, un mēs abi, baronese, dosimies prom uz Dņeprohesu.

— Kur tas ir? Vai tālu?

— Tad ne jau. Uz Dņepras. Ceļš aizņems drusku vairāk par diennakti.

Viņa piegāja Juliānam klāt, apskāva viņa plecus un sāka šņukstēt.

— Kāpēc mums jābrauc? Vai tad te ir slikti? Esmu pati par sevi noteicēja, iztikai savu kapeiku vienmēr nopelnīšu. Sākšu mācīties, dodu godavārdu. Pienāks laiks, un dzemdēšu tev dēliņu, kas izskatīsies tev līdzīgs.

— «Kāpēc, kāpēc», — Juliāns pārmēdīja. — Tev tāda jocīga domāšana. Tu nesajūti laikmeta pulsu, pilsone Omeļčenko. Velcies vēsturei pašā astē. Vai tad man visu mūžu vajadzēs bez īsta darba mētāties? Laiks nākt pie prāta. Bet meitiņas un dēliņi lai vēl drusku pagaida. — Un, noliecies pie gultā sēdošās Marijas, lūkodamies viņai acīs ar savu pelēko acu plaši ieplestajām zīlītēm, pārliecināti turpināja: — Padomā par sevi arī. Pavej, kā dzīve joņo uz priekšu. Bet tu turies pie savām vecajām grabažām. Turies drebēdama. Taču paies vēl trīs četri gadi, un mašīnas sāks tādus kruzuļus tamborēt, ka tu ar savu «zingeru» dabūsi kārt zobus vadzī.

— Nekāršu vis, — Marija tiepīgi iebilda. — Pārāk tālu tu gribi ieskatīties. Manam mūžam pasūtītāju pietiks.

— Es taču nerunāju pa tukšo, — Juliāns turpināja, iz-slējies taisns un pēc paraduma berzēdams plaukstas. — Viss jau ir apsvērts. Bet šito būdu nav ko žēlot. Spļauj tai virsū. Uzcelsim ne jau tādu vigvamu vien.

Laikam patlaban būtu visīstākā reize pateikt, ka viņa jau ceturto mēnesi ir uz grūtām kājām. Taču Marija nez kādēļ to nepateica. Nolēma, ka pateiks naktī. Bet Juliāns pēc ceļa bija noguriš un aizmiga kā nosists. Sametās žēl, un Marija neiedrošinājās viņu modināt. Gulēja blakus un domāja: «Viņas vecāki — tēvs, kopš bija pārnācis no japāņu kara, bet māte kopš dzimšanas tālāk par apriņķa pilsētiņu nebija rādījušies. Pat Cerņigovā ne reizi nebija

bijuši. Bet tagad visi kļuvuši tādi kā apsēsti. Sazin kurp skrien, nespēj uz vienas vietas noturēties. Sapulcēs klaigā aizsmakdami. Gar visu viņiem daļa. Gan to, kas notiek Čikāgā, gan to, kas atgadījies Vācijā. Arī Petja tāds pats aptaurēts... Kur viņai ar Juliānu jābrauc? Celt jaunu hidroelektrostaciju? Tā viņai vajadzīga kā augonis uz dibena. Ņemt un pamest visu, kas panākts ar tādām grūtībām, ar tādām pārcilvēciskām mokām? Mocīt savu bērnu? Pašai strādāt laukā un salā kā tādai katordznie-cei? No vienas kundes viņa jau bija dzirdējusi, kā tur teltīs salst un kā pa naktīm blietē ar kājām betonu. Nē. Ne jau tādēļ viņa plēsās ar pēdējiem spēkiem, dzīvoja tajā Birzules stacijā sliktāk par lopu, lai tagad visu pamestu.» Marija sanervozējās, iedzēra no tējkannas siltu ūdeni un atkal apgūlās. «Bet kā viņa spēs dzīvot bez Juliānā? Līdzko iedomā, ka vairāk nekad viņu neredzēs, tūlīt rokas un kājas pārmāc salti drebuļi, bet sirds sāk lēkāt kā notramdītam zvēriņam. Varbūt vēl izdodas viņu atrunāt? Viņš taču ir tēvs, nevis koka gabals. Viņam jāsaprot.» Marija iededza gaismu un ilgi nolūkojās gulošajā Juliānā. Viņa jauneklīgi tīrā seja ar augsto pieri miegā dusmīgi saraucās. Melnās uzacis pie virsdegunes sarāvās čokurā, bet lūpas neskanīgi kaut ko čukstēja.

Nē, viņa nevarēja gaidīt līdz rītam. Marija apņēmīgi sabuknīja Juliānu. Viņš ilgi nespēja pamosties — miegā īdēja, krita atpakaļ uz spilvena.

— Mosties, — Marija teica. — Mums ir nopietna runāšana. Tu dzirdi?

— Izrunāsimies no rīta.

— Es esmu grūta, — Marija paziņoja. — Jau trīs mēnešus.

Juliāns apsēdās gultā un ilgi klusēja. No miega vairs nebija ne miņas.

— Vai patiesi?

— Patiesāk vairs nevar būt. Ārsts pateica.

— Bet vai abortu nevar iztaisīt? — Taču, ieraudzījis, kā Marijas acīs sariešas valgums, nobijās no sava jautājuma un sāka skaidrot: — Es nevaru nebraukt. Pats biju pirmais aizsācējs, pats, tā sacīt, saaģitēju visustrād-. nieku fakultāti, un tagad pamukt krūmos? Teiks, ka esmu zaķapastala un renegāts. Sākšu pats sevi nīst.

— Bet es?

— Saproti taču vienreiz — es nekādi nevaru te palikt. Bet tu dari, kā pati vēlies.

Pēdējā laikā Marija aptvēra, kā viņā pamazām sāk zust tas raupjums, skarbums, izaicinājums, kuru dēļ Bir-zules stacijā viņu sauca par «Marusju — gāz pa pur-slām». Lāgiem viņai šķita, ka nemaz nav bijis visu to šausmu, ko vajadzēja pārciest viņai, septiņpadsmit gadus vecajai stacijas krodziniecei. Viņa bija kļuvusi maigāka, mierīgāka, vairs nelamājās. Saskarē ar darba pasūtītājām bija vajadzīga pacietība, prasme savaldīties. Viņa vienīgi nespēja iemācīties smaidīt ik uz soļa, kā to darīja citi, un tā arī palika ārēji drūma, it kā mūždien sapīkusi. Sīs iekšējās pārvērtības priecēja Mariju. Taču patlaban, pēc Juliānā, kā viņai šķita, uzsvērti vienaldzīgajiem vārdiem, pēc viņa teiciena «dari, kā pati vēlies», Marijā uzbangoja sen aizmirsta niknuma un aizvainojuma mutulis. Galvā dunēja, bet krūtīs viss vārījās.

— Savu padarīji, bērnu uztaisīji, nu tagad laidies lapās? Sak, ne mana cūka, ne mana druva? — viņa iekliedzās spalgā, vibrējošā balsī. — Nekas nesanāks. Pameklē muļķi citur. Vai nu appreci, vai arī gabalos sakapāšu. Lai tad ņem un tiesā. — Seja no sāpēm un aizvainojuma savaikstījās, un viņa, kā sendienās, pagrāba aizkrāsnē nolikto cirvi.

Pārbiedētais Juliāns paķēra no pakaramā mēteli un cepuri un izmetās pa durvīm.

Pusstundu vēlāk dusmas pārgāja, Marija mazliet atguvās un sāka raudāt. Tādu — ar nesukātiem matiem, pietūkušu seju un asarainām, sasarkušām acīm — viņu sastapa Matrjona Ivanovna.

— Kas jums noticis, kunkulīt? — viņa jautāja.

— Dodiet šurp, ko atnesāt, — Marija drūmi atteica. — Viss cits uz jums neattiecas.

Visu dienu Marija darīja savu darāmo un gaidīja Juliānu. «Ja viņš mīl pa īstam, tad neapvainosies, atnāks. Tas taču jāsaprot, ka es paķēru cirvi aiz dusmām.» Lāgiem viņa apstādināja mašīnu un ieklausījās: vai pie loga klusi, itin kā lūdzoši nepieklauvēs. Taču Juliāns, kas ieraudzīja Mariju šādā mežonīgā, patiesībā nepieskaitāmā izskatā pirmo reizi, laikam nolēma vairāk te nerādīties. Visu nakti noraudājusi^ Marija no rīta aizgāja pie ginekologa Dumbadzes, kas'dzīvoja turpat pretim.

— Būt vēl vien nedēļ — un es tev nekā nedarīt, — viņš sacīja. — Būt par vēlu.

Juliāns uzradās pavisam negaidīti tikai pēc mēneša. Novilka virsdrēbes, apsēdās krēslā tā, it kā viņiem nekādas nesaprašanās nemaz nebūtu bijis, it kā viņš vēl vakar te būtu bijis. Noskaidrojās, ka viņš jau trīs nedējas kopš strādā Dņepras HES celtniecībā.

— Mukt nemuku, bet aizbēgu gan. — Viņš iesmējās un, ieraudzījis cirvi pie krāsns, ar kāju iestūma to dziļāk pagultē.

— Nebīsties, — Marija skumji sacīja. — Atvaino, ja pārbiedēju tevi.

— Gan būs labi, — Juliāns atbildēja. — Nerunāsim vairs par to. Es, baronese, atbraucu jums pakaj. Ja esi izlēmusi un piekrīti braukt līdzi — ejam sareģistrēties un sākam kravāties. Man iedeva trīs brīvas dienas.

Divas pirmās nedējas Juliāns visu laiku bija rēgojies viņai acu priekšā. Lai darītu ko darīdama, viņa dzirdēja Juliānā balsi, redzēja viņa seju, ieelpoja viņa ādas aromātu, kas oda pēc petrolejas un deguta. Reizēm šķita, ka viņu kāds sauc: «Baronese.» Tad viņa apstādināja šujmašīnu un klausījās. Taču aiz loga skanēja vienīgi garāmgājēju švīkstošie soji un ap maizes drupačām sica mušas. Naktī viņa gandrīz nemaz negulēja. Klausījās koku lapu šalkoņā. Lūkojās zvaigznēs, kas karājās turpat pie kastaņu galotnēm. Būtu Juliāns uzradies pirmajās dienās pēc aizbēgšanas! Bez jebkādas svārstīšanās viņa tad pamestu darbnīcu, kundes, iekārtoto dzīvi. Viņai tik ļoti trūka Juliānā. Taču viņš neatnāca.

— Dzīvot tur var gluži labi, — viņš tagad stāstīja. — Mani norīkoja betonētāju brigādē. Kopā ar puišiem ejam ēst uz ēdienu fabriku. Pie ieejas zālē izsniedz alumīnija karoti, bet, ejot laukā, to atņem. Kamēr neesi atdevis — laukā nelaiž. Vispār dabūsi tur redzēt daudz interesanta, — viņš aizrautīgi turpināja. — Pārsteidzoši kontrasti, ārzemju speciālisti, komjauniešu triecienbrigādes un pilns ekspropriēto budžu ar saviem zirģeļiem un ratiem. Strādā visjaunākie celtņi, bet uz katras elektriskās spuldzītes ar fluorūdeņraža skābi iekodināts: «Nozagta Dņepras HES». Tas, saproties, tādēļ, lai nenospertu.

Pamanījis, ka Marija neklausās, viņš apklusa. Patiešām, viss Juliānā teiktais paslīdēja viņas apziņai garām. Viņa redzēja saulē tumši nobrūnējušu seju un uz kaulainajiem pleciem apdilušu, izbalējušu mēteli ar iztrūkušām pogām. No īsajām piedurknēm spraucās laukā lielas rokas ar mezglainām vēnām. Kājās rupji šņorzābaki ar elektrisko vadu gabaliem auklu vietā.

Pa visām šīm dienām viņa bija gana izraudājusies un

izcietusies. Tagad šķita, ka dvēselē viss jau ir sadedzis. Viņa rāmā garā nodomāja; «Būtu palicis šeit pat —- dzīvotu kā cilvēki, sagādātu viņam jaunu apģērbu. Bet vai tad viņu var noturēt? Neesmu viņam ari vajadzīga. Vej, kādas mulsas acis. Tajās nav ne kripatas saredzēšanās prieka. Arī es varu bez viņa iztikt, bojā neaiziešu. Nav mīlestība tā vērta, lai viņas dēļ postītu dzīvi un drāztos šazin kur ellē ratā prom. To jau tikai grāmatās smuki izrakstās.»

Marija ar acīm vien pasmaidīja un klusi pateica:

— Mēs, puis, reģistrēties neiesim. Es palikšu tepat. Abortu jau iztaisīju. Bet tagad ej prom. Tev daudz sava darāmā.

Marija Fjodorovna smagi nopūtās un aplaizīja apkaltušās lūpas. Tad pielika pie mutes glāzi un lēnām iedzēra dažus malkus atdzisušās tējas. Šķita, ka viņa ir vienkārši nogurusi stāstīdama un atvelk elpu. Taču pēc pēkšņā acu mirdzuma, pēc sīki drebošajiem pirkstiem sapratu, kas patlaban notiek viņas sirdī.

— Varbūt ari jūs uzskatāt, ka man vajadzēja pamest visu un skriet kā sunītim viņam pakaļ? — viņa noprasīja, un es sapratu, ka šis jautājums vēl aizvien satrauc un neliek viņai mieru.

Kādu brīdi viņa sēdēja klusēdama, domās nogrimusi. Tad atkal sāka stāstīt. Sākumā atturīgi, vienaldzīgi, gluži kā būtu zaudējusi interesi par sarunu. Bet drīz vien aizrāvās un atžirga.

1925. gada pavasarī pretējā mājā atgadījās svarīgs notikums — milicija beidzot apcietināja kabatas zagli Arkašku. Sājā četrstāvu namā dzīvoja daudzi ievērojami cilvēki, piemēram, ginekologs, privātdocents Dumbadze. Viņam bija melna bārdiņa, kas padarīja viņu līdzīgu meņševikam no tolaik rādītajām filmām. Tāpēc puišeļi bieži vien viņam aiz muguras nobļāvās: «Meņševiks!» Tad filharmonijas afktieris, kas pat vasaras tveicē staigāja pletkreklā ar melnu tauriņu, un viņa sieva, ko sauca par «Penderi». Papirosu pārdevējs un spekulants klibais Koļka Skorpions. Taču šīs mājas pats slavenākais iemītnieks neapšaubāmi bija Arkaška. Arkaška bija gluži kā iepresēts visu apkārtējo māju puišeļu bērnībā. Viņam bija

septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu. Viņš bija drosmīgs, devīgs, labi dziedāja un spēlēja ģitāru. Spriežot pēc visa, viņš bija arī virtuozs kabatzaglis. Viņš rīkojās kopā ar Gogu, kura tēvs tīrīja apavus uz ielas stūra un bija vai nu asīrietis, vai kurds, vai ari grieķis. Sīkais, vientiesīgais Goga izskatījās kā mazs bērns. Bērnišķīgajā, gluži kā ar dzeltenu pergamentu apvilktajā sejā drudžaini mirdzēja lielas, melnas acis. Pēc izskata viņam nevarēja dot vairāk par sešiem gadiem, taču puikas apgalvoja, ka Gogam esot palikuši pilni četrpadsmit. Pirms došanās «darbā» Goga uzvilka sarkanu samta blūzīti, tādas pašas sarkanas, īsas biksītes, kas bija piepogātas pie blūzītes ar neskaitāmām pogām. Viņa mazās kājiņas bija ieautas sarkanās kapzeķītēs un baltās a|ņādas kurpēs. Gogas piere bija apsaitēta ar sniegbaltu saiti.

Ar «slimu» bērnu pie rokas Arkaška ieradās parasti pārpildītajā universālveikalā Luterāņu ielas stūri vai trikotāžas preču veikalā, kad tajā tirgojās ar modes pēdējo kliedzienu — sarkanām adītām sieviešu beretēm vai deficītajām fildepersa zeķēm. Itin bieži viņus varēja sastapt burzmā pie Sancera kinoteātra kases. Ja rādīja filmas ar Montija Benksa vai Kītona Bastera piedalīšanos, pamatīga rinda sastājās jau no paša rīta. Labi apģērbtais «slimais» bērns Arkaškas rokās neradīja ne mazākās aizdomas un itin veikli pievāca pulksteņus un auskarus, kā arī izvilka no kabatām un somiņām naudas makus. Arkaškas valodā tas saucās: «nopirkt burzmā ādas gabalu». Salīdzinājumā ar citiem puišiem viņš ģērbās grezni — valkāja ārzemju ādas svārkus, «džimmi» kurpes, smēķēja dārgus papirosus «Severnaja Palmira», mutē viņam zibinājās divi zelta kronīši. Pret puiše|iem viņš izturējās kā pret draugiem, netēloja nekādu lepno, cienāja viņus ar konfektēm «Bon-bon», kuras pārdeva tikai Torgsina^2 veikalā, ar papirosiem, bet reizēm deva, kā viņš pats apgalvoja, ievilkt arī pa īsta opija dūmam.

Dīvaini, taču no visiem apkārtējo māju pusaudžiem Arkaška visvairāk draudzējās ar drēbnieka dēlu Zjuzju. Vecais Lendermanis dzīvoja pagraba dzīvoklī. Viņš apgrieza otrādi bikses un svārkus, uzlika ielāpus, paretam vecāki uzticēja viņam arī mēteļu šūšanu saviem dēliem. Par viņa šūtiem mēteļiem teica, ka tiem «uzlaista augšanas tiesa». Puikas tos valkāja piecus sešus gadus. Zjuzja bija līdzīgs savam tēvam — neliela auguma, kluss; |oti labsirdīgs. Liels grāmatu cienītājs. Pat uz ielas viņš staigāja ar gramatu rokās un lāgiem uzskrēja virsū te garāmgājējam, te kokam. Puikas viņu saukāja par «mācīto vīru». Zjuzju varēja iekaustīt, nebaidoties, ka dabūs pretim. Taču nedod dievs, ja to dabūja zināt Arkaškal

Vecāki Arkašku nevarēja ciest ne acu galā. Viņu dēliem Arkaška bija elks. Puikas atdarināja viņa gaitu, matu sukājumu, ieradumu spļaut caur zobiem, runāšanas manieri, mazlietiņ pastaipot vārdus garumā. Bezspēcīgās dusmās nevarēja rast mieru bijušais bodnieks Antons Koržs. Tagad, pateicoties savai baltgvardiskajai ārienei un greznajai bārdai, viņš strādāja par aktieri Kijevas kinofabrika un filmējās jau trešajā filmā. Viņa dēli 2or-žiks un Juziks, sasmēķējušies Arkaškas papirosus, allaž atgriezās mājās streipuļodami. Bet meita Valentīna — pamatīga māžekle un koķete —, tikai ieraugot Arkašku, jau kusa un krita ģībonī.

Kad Arkašku apcietināja, Korža sieva Matrjona Iva-novna atskrēja pie Marijas, lai pavēstītu pēdējos notikumus.

— Ak kungs, — viņa teica, atkrizdama krēslā ar savu sešu pudu svaru. — Sito laimīgo četrpadsmitā aprīļa dienu, kad beidzot pievāca to nolādēto bandītu, es atcerēšos visu mūžu.

Arī Marija labi pazina Arkašku. Klusajos vasaras vakaros viņa klausījās, kā puisis, uz ārdurvju kāpnēm sēdēdams pusaudžu bara ielenkumā, dzied un pats uz ģitāras akompanē:

Viens brālis man ir karā kauts,

Aiz restēm otrs rauts.

Bet meitenīte krastmalā Man cieši glaužas klāt.

Tad Marija pārtrauca darbu un atvēra vēdlogu. Sīs dziesmiņas vārdi nez kādēļ atsauca atmiņā māsas. Krūtīs uzradās dīvains tukšums, un gauži iegribējās izraudāties.

— Maņečka, maņu kunkulīt, — viešņa piepeši atģidās. — Jums taču šodien dzimšanas diena. Vēlu laimes, vēlu laimes. — Viņa liekulīgi sarosījās un ar savām miklajām lupām noskūpstīja Mariju uz vaiga. — Šitā bandīta dēļ gandrīz vai aizmirsu. Visu laiku taču turēju prātā, gri-beju apsveikt.

Šodien Marijai patiešām apritēja trīsdesmit gadu. Jau kopš pagājušā gada viņai bija aiz aizkara noliktas divas pudeles ar ķiršu un plūmju liķieri. Glabāja tās, cerēja izdzert trīsdesmit gadu jubilejā. Nav vis šāda tāda diena, bet apaļš skaitlis. Ja tā godīgi runā — jaunība beigusies. Marija jau kļuvusi īsta vecmeita. Tagad gadi skries aumaļām. Ne atjēgties nepagūs. Viņa pati nespētu paskaidrot, kāpēc pa visiem Kijevā nodzīvotajiem gadiem nav iemantojusi nevienas sirdsdraudzenes vai paziņas. Protams, pati vien vainīga. Kurš gan cits? Tāpēc, ka negausīga. Gan darba, gan naudas ziņā. Tikai kundes un kundes vien prātā. Nekam citam neatlika vaļas. Viņai patiesi laikam ir zelta rokas. Nesen pasāka darināt papīra puķes — izdevās gluži kā īstas. Tagad no pasūtitājiem nevar ne atkauties. Arī uzpircējas neliek mieru — pie viņas nopērk un pēc tam tirgū pārdod par trīskāršu cenu. Bet vai ir kāds prieks no visa tā? Apritējuši trīsdesmit gadi, bet jātup mājās vienai pašai, būtu vismaz kāds atnācis ...

Marija uzmeta acis sienas pulkstenim. Tikai drusku pāri sešiem. Tagad vairs nenāks neviens, arī kundes. Do-moracka gan bija solījusies. Laikam būs aizmirsusi. Viņai savu rūpju papilnam.

Marija izņēma ķiršu liķiera pudeli, ielēja pusi glāzes. Dzēriens bija drusku pasīvs, bet garšīgs. Viņa ielēja vēl, saskandināja ar pudeli un skumji iesmējās. Šodien katrā ziņā kaut kur jāaiziet. Lai būtu cilvēku vidū. Citādi atkal visādas aplamības sāks mākties virsū. Sametīsies sevis žēl, sāksies pinkšķēšana. Agrāk ne prātā nebija nācis, ka viņai tik viegli tek asaras. Stulbene, vajadzēja toreiz aizbraukt līdzi Juliānam. Būtu ģimene, bērns... Kā visiem cilvēkiem. Bet tagad tupi nu savā būcenī viena pati...

Marija atkal pielēja glāzi līdz pusei un vienā rāvienā izdzēra. Cik daudz viņa bija noņēmusies savā bufetē ar vīnu un kandžu, taču pati ne pilītes mutē nebija ņēmusi. Bet šodien viņai viss viena alga. Vēl nodomāja: «Piedzeršos, dumjas domas nenāks prātā. Kur lai es aizeju? Kam es esmu vajadzīga? Atkal uz kino? Labāk uz restorānu! Uz «Kontinentāli»! Un kāpēc gan ne? Naudas pietiek, ko tad šo — iesālīt, vai?»

Taču posties vēl neposās, sēdēja krēslā.

Pirms kādiem diviem gadiem viena meitene palūdza, lai pieņemot šo par mācekli. Gandrīz vai novadniece, arī no Cerņigovas puses. Uzacis melnas, biezas, seja smalka, kā meistara darināta, bet pati izveicīga un laipna. Gribēja iemācīties izšūt ar mašīnu. Bija ļoti iepaticies viņas, Marijas, darbs. Toreiz padomāja un piekrita: «Lai taču nāk un mācās. Vai tad man žēl? Divatā šā vai tā būs jautrāk.» Un patiešām kļuva jautrāk.

Balss Gaļinai bija dzidra kā zvaniņš. Cik bezgala daudz dziesmu viņas strādādamas neizdziedāja. Taču tas bija īsu brīdi. Uzradās viņai puisis Griša. Tāds dūšīgs, kā vērsis. Atnāk, apsēstas uz krēsla un visu laiku aplinkiem liek saprast, lai viņa, Marija, iziet laukā. Vienreiz viņš saka, ka griķu putraimi Ņesterova ielas veikalā atvesti, citreiz — ka Starpielā dodot botes. Pavisam neomulīgi, pēkšņi jūties tā, it kā būtu lieka pati savā mājā. Tad viņa pateica Gaļinai:

— Gribi — apvainojies, gribi — ne, bet man nepatīk tavs Griška. Kaut kāds neveiklis, gluži kā kokam atzāģēts zars. Un zobi kā zirgam.

Gaļina aizvainoti saknieba lūpas un ilgi klusēja.

— Tu tikai augumu un zobus vien redzi, — viņa teica. — Viņam sirds ir laba.

— Var jau būt, — Marija piekrita. — Tikai negribu viņu vairak te redzēt. Un arī tu, meitēn, esi jau izmācījusies. Laiks šķirties.

Un atkal palika viena. Pat baisi sametās. Pilsēta milzīga. Simtiem tūkstošu cilvēku. Bet viņa jūtas tajā vientuļa, vientuļa, kā mežābele lauka vidū...

Galvā jau dunēja. Marija atlaidās gultā un nemanot aizmiga.

Trīsdesmit septītā gada vasara bija sevišķi sausa un karsta. Pat nakts nedeva tik ļoti gaidīto vēsumu. Aizkari pie atvērtā vēdlodziņa karājās nekustīgi, gluži kā bezgaisa telpā. Nepagūsti ne noslaucīties dvielī, kad āda jau atkal mikla. Smacīgā gaisa dēļ Marija slikti gulēja — viņa grozījās miegā, kliedza, vaidēja. Sapņos bieži rādījās Birzules stacija, artilērijas kanonāde, troksnis, ko sacēla durvju dauzīšana ar šauteņu laidēm, piedzērušo lamas. Rītos, līdzko pirmais saules stars iekrita caur logu viņas gultā, Marija piecēlās kā samalstīta, ilgi mazgājās ar aukstu ūdeni, uzkāra uz durvīm zem stikla zīmīti: «Aizgāju uz tirgu. Drīz būšu atpakaļ,» — un izgāja laukā vēl tukšaja, saules pielietajā ielā.

Pusdeviņos viņa jau sēdēja tuvākajā kinoteātrī «Lira» pirmajā seansā. Uz šejieni viņa nāca katru dienu, gluži kā uz darbu. Skatījās visu, ko vien rādīja. Papirosu tirgotājs Skorpions, jau pa gabalu pamanījis viņu, jautri uzsauca kontrolierei:

— Rišeljē, cikcaks uzradies pie apvāršņa. — Bet, kad Marija pienāca tuvāk, sāka ākstīties. — Es, madām, vēlos pasūtīt apakšbiksēm cauro vīli. Bet pakaļpusē piekabināt mākslīgas krizantēmas. Cik no nabaga invalīda noplēsīsi par to?

Marija neatbildēja, viņa lēniem so|iem piegāja pie kases, pēc tam cauri gandrīz tukšajai zālei devās uz savu iecienīto vietu astotajā rindā un, acu nenovērsusi, pusotras stundas skatījās uz ekrānu. Tur varonīgi cīnījās un gāja bojā Capajevs, dziedāja savu dziesmiņu «Plīvo un virpu|o lakatiņš zils» jautrais revolucionārs Maksims, tvarstīja robežpārkāpējus Džulbarss un sērīgi smaidīja Caplins. Bet Marija aizvien tikpat koncentrēti un nopietni nolūkojās visā, kas notiek uz ekrāna. «Interesanti, kur atrodami tādi cilvēki, kur ir tāda dzīve?» viņa domāja, nākdama laukā no zāles. «Izdomājuši laika kavēšanai.» Taču iztikt bez kino viņa vairs nespēja. Ja ekrāna varonis gāja bojā, viņa klusi izraudājās, asaras neslaucīdama.

Pēdējos mēnešos viņa aizvien biežāk atcerējās nelaiķi Apolonsku. Nelika mieru vainas apziņa. Kādā no tuvākajām svētdienām viņa aizbrauca uz Baikovas kapsētu un tur uzmeklēja viņas kapu. Kopiņa bija nobrukusi, aizaugusi ar nezālēm. Apsēdusies turpat blakus izkaltušajā zālē, Marija brītiņu noraudāja. Bet nedēļu vēlāk pasūtīja pieminekli. Un savādi — nemaz nepadiņģējās ar meistaru. Cik prasīja, tik arī samaksāja. Viņš to iztaisīja no granīta gabala pavisam ātri. Akmens priekšpusē Marija bija palūgusi iekalt uzrakstu: «Dusi saldi, Klaudija Alek-sejevna. Mūžam tev pateicīgā Marusja.»

Visu vasaru un rudeni līdz pašiem saliem viņa braukāja uz kapsētu. Uzlika vainagu ar za|i krāsotām skārda lapām, veda dzīvas puķes, klusītēm sēdēja uz maza soliņa. Bet promiedama allaž izjuta atvieglinājumu — it kā būtu nomazgājusi no sevis dubļus, noskalojusies avota ūdenī.

Reproduktors, kas karājās starp skapi un dievmātes svētbildi, dienā pēkšņi apklusa. Pirms tam Marija nekad to neizslēdza, un tas rimās tikai naktī. «Dīvaini,» viņa

iedomāja un atvēra durvis uz ielu. Pa Lielo Pagrabielu uz Siena tirgus pusi skrēja sarkanarmieši. Pa kreisi no skolas stāvēja bez strāvas palicis tukšs tramvajs. Gandrīz pie pašām kājām mazā peļķītē ar tekstu uz augšu peldēja vācu lapiņa. Marija to pacēla un izlasīja: «Diženā Vācija nāk, lai palīdzētu jums iznīcināt boļševikus un nodibināt jaunu, taisnīgu kārtību.»

Kaut kur pavisam netālu izsprāga lielgabala šāviņš.

Nākošajā dienā, 1941. gada deviņpadsmitajā septembrī, piektdienā, vācieši ienāca Kijevā.

Vakarā Marija gulēja gultā pilnīga tumsa. Elektrības nebija. Iedegt sveci baidījās. Tikai pie svētbildes vārgi mirgujoja svētlampiņa. Viņa domāja: «Kas tagad notiks? Kā lai turpmāk dzīvo?»

Vairākas dienas pilsētā laupīja veikalus. Ar laužņiem uzlauza apkaltās durvis, izsita skatlogus. Zaga visu, ko vien varēja aiznest. Arī Marija nenoturējās pretī kārdinājumam, kopā ar vīriešu pūli iekļuva veikala palīgtelpās un iznesa veselu pusmaisu prosas putraimu. Tik tikko aizdabūja līdz mājām. Paldies Matrjonas Ivanovnas dēlam Zorikam, kas palīdzēja uzvelt plecos. Visa viņu ģimene palika pilsētā. Antonam Koržam padomju vara nebija pa prātam. Viņa tam bija atņēmusi piena produktu veikalu, piespiedusi ērmoties kinofabrikā. Kijevā bija palicis arī kaimiņu nama sētnieks Ņikita. Marija neieredzēja viņu ne acu galā. Reizēm tas ienāca viņas darbnīcā, saskrullēja savas rudās ūsas un sāka biedēt. Zinu, teica, ka tu slēp no finansu inspektora savus ienākumus, varu izdevīgā reizē arī paziņot, kam nākas. Un ej nu sazini — nopietni runā vai irgojas. Tālab turēja pie rokas viņam domātu kviešu degvīna kociņu, lai neiznāktu nepatikšanas. Tagad Ņikita ir policists. Staigā ar dzelteni zilu apsēju uz piedurknes un saimnieka balsī klaigā uz palikušajiem iemītniekiem.

Nepagāja ne desmit dienas pēc vāciešu ienākšanas, kad pilsētu satrieca drausmīga ziņa. Cilvēki negribēja tai ticēt, teica: «Tie ir meli. Vācieši taču ir kulturāla nācija.» Taču aculiecinieki zvērēja, ka tas viss ir patiesība. Babijjarā tika zvēriski nošauts'desmitiem tūkstošu ebreju — sievietes, bērni, sirmgalvji. Vēl iepriekšējā dienā Marija bija nejauši sastapusi Lendermani. Vecais skroderis gāja, pret sievas roku balstīdamies. Acis skumjas. Agrāk viņa bija bieži skrējusi pie vecā vīra pēc šādiem tādiem sīkumiem — vai nu diegiem, vai adatas, vai pēc gludekļa oglēm. Večuks pret viņu allaž bija laipns un sirsnīgs. «Kāpēc viņu nošāva?» Marija nesaprata. «Kam viņš ko jaunu nodarīja?» Bet vakarā, kad pazīstama sieviete pastāstīja Marijai, kā apšaušana notikusi, viņai uznāca histērijas lēkme. Sen, sen — kopš šķiršanās no Juliānā — viņa nebija tā raudājusi. «Vai tad tie ir cilvēki?» viņa čukstēja. «Nolādēti slepkavas, nezvēri.» Visu nedēļu viņa nespēja atjēgties, atgūt mieru.

Tagad viņa tikai retumis izgāja laukā. No cilvēkiem dabūja zināt, ka pilsētā turpinās masu apcietināšanas, tvarstīšanas. Meklē komunistus, partizānus. Tomēr par spīti visam tam, gandrīz vai katru dienu Kijevu satricināja sprādzieni.

Taču kādu dienu Marija vairs nevarēja nosēdēt mājās. Agri no rīta piecēlusies, viņa aizbrauca ar tramvaju uz Pušču Vodicu. Diena bija saulaina, silta. Marija jau pirms kara labprāt braukāja uz turieni paklaiņot pa mežu, palasīt sēnes, paklausīties putnu dziesmās. Sie braucieni nomierināja. Arī tagad, tāpat kā miera laikos, čabēdamas virpujoja un rudens tērču saltajā ūdenī bira bērzu un apšu dzeltenās un sārtenās lapas. Ievu krūmos vēl rēgojās vienotra strazdu apknābāta oga. Bērzu zaros melnēja tukšas, putnu pamestas ligzdas.

Marija atcerējās, kā pirms gadiem divpadsmit viņa šajā pašā laikā brauca šurp, uz četrpadsmito līniju, kopā ar Juliānu. Jau tik daudz gadu pagājis, bet vēl aizvien nespēj viņu aizmirst. Kad reiz, pāris gadu pirms kara, atskrēja Domoracka un pastāstīja, ka Kreščatikā sastapusi Juliānu kopā ar sievu un diviem bērniem, viņa negulēja visu nakti. Ak kungs, kāda mujķe es biju! Kāpēc pasteidzos iztaisīt abortu? Būtu tagad bijis bērniņš, tomēr būtu priecīgāk.

Tur aiz dīķa toreiz stāvēja liela siena stirpa. Viņi klusēdami gulēja tajā apskāvušies, košjāja katrs savu zāles stiebru un lūkojās debesīs.

— Dzīve ir jauka, baronese, — Juliāns sacīja. — Vai tev tā nešķiet?

Viņa neatbildēja, bet tikai pakutināja ar stiebriņu viņam ausi...

Novembra beigās satumst agri. Pilsēta līdz ar vāciešu ienākšanu bija kā izmirusi. Laternas nedega. Namu logi bija aizklāti ar biezu papīru vai drēbes gabaliem. Staigāt

pa ielām bija bail. Un tomēr kādu vakaru, kad viņa vairs nespēja izturēt darbnīcā viena pati, Marija nolēma aiziet apraudzīt Domoracku.

Vēl nesen tik pārapdzīvotajā un trokšņainajā dzīvokli bija tukšs un kluss kā kapsētā. Domorackas istabā dega kvēpene. Trauciņā bija ielieta degtspējīga taukaina viela, tajā iemērkta vates dakts, kas deva gandrīz tikpat daudz gaismas, cik aizdedzināts sērkociņš. Kvēpenes gaismā Do-moracka izlasīja viņai priekšā Šekspīra dzejas rindas:

— ... Mīla mīla nav,

Ja mainās, tiklīdz sastop mainīšanos,

Ai nē! Tā paliek mūžam nemainīga,

Tā zvaigzne jūrā tiem, kas aizceļo...[3]

Kā jums, Maņečka, patika? Manuprāt, lieliski.

Sājos mēnešos viņa bija novājējusi vēl vairāk un izskatījās tāda kā sarāvusies. Taču Konstancijas acis mazajā, neglītajā sejā kvēloja tāpat kā agrāk, bet rokās, lai viņa ietu kurp iedama, vienmēr bija grāmata. Domoracka badojās. Rudens lietos viņa stundām ilgi dirnēja tirgū ar mantām. Viņu krāpa — par vērtīgām lietām maksāja grašus. Pārnākusi mājās, viņa raudāja, sunīja sevi par nemākulību un lētticību, taču nākamajā dienā atkal atkārtojās tas pats. Pat viņas jautrais šunelis Marss tagad vairs priecīgi nerēja un nelēkšoja pa istabu kā citkārt, kad ieradās ciemiņi, bet, skumji paskatījies Marijā, tikai nolaizīja viņas roku.

Marija nosēdēja pie Domorackas pusotras stundas. Dzēra karstu ūdeni, atcerējās miera laikus, nesenās klapatas, kas tagad šķita tik patīkamas.

— Neuzdrošinieties turpmāk iet uz tirgu bez manis, •— Marija atvadīdamās piekodināja. — Citādi piešmauks atkal. Atstāsiet tur pēdējās mantiņas, bet pārtikas neatnesīsiet ne tik, cik melns aiz naga.

— Tas nu gan tiesa, Maņečka, — Domoracka piekrita. — Tāda nejēga jau es esmu. Nekam nederīgs cilvēks.

Komandanta stunda jau bija sākusies, tāpēc Marija nolēma iet uz mājām cauri pagalmiem. Tā bija drošāk un tuvāk. Pie debesīm spoži spīdēja mēness. Marija soļoja jo naski, klusi sperdama soļus un ik pa mirklim atskatīdamās, cenzdamās turēties ciešāk pie namu sienām. Pēkšņi pie trīsstāvu mājas sētspuses kāpnēm pazibēja tumša vīrieša ēna. Marija vai pamira, un sirds bija gatava izlēkt pa muti laukā. Bandīts. Tūlīt nogalēs. Taču ēna pazuda. Drusku pastāvējusi, viņa pārgāja otrajā pusē, paspēra dažus soļus un atkal, tikai tagad jau tuvāk, ieraudzīja to pašu ēnu. Ieslīpajos mēness staros vīrieša stāvs likās tāds kā redzēts. Plati pleci, liela, īsi apcirpta galva ar atkare-nam ausīm. Kabatzaglis Arkaška! Vai patiešām viņš? Vīrietis stāvēja durvju ailā, un viņa zobos spīguļoja smēķis.

Marija steidzīgi metās uz māju. Drebošām rokām atslēdza durvis. Viņa skaidri zināja, ka no pretējās mājas lielākā daļa iemītnieku ir evakuējusies. Aizbrauca Dum-badzes ģimene, aktieris ar pusduci bērnu, Arkaškas māte. Ko tādā gadījumā viņš te dara? Kāpēc slēpjas un neiet uz mājām? Bet ja nu viņa ir kļūdījusies un tas nav Arkaška?

Divi okupācijā nodzīvotie mēneši bija daudz ko grozījuši viņas uzskatos par cilvēkiem. Matrjona Ivanovna, satikdama uz ielas, vairs nebija salkani pieglaimīga, nesauca viņu par «kunkulīti», bet tikai vēsi pamāja ar galvu. Viņas vīrs, Antons Koržs, ieņēma rajona pārvaldē kaut kādu lielu amatu. Vecākais dēls Juziks strādāja par mākslinieku avīželē «Ukrainskoje slovo», bet meita Valentīna draudzējās ar vācu virsnieku, un viņš gāja pie Koržiem viesos. Neuzkrītošais, gluži kā aptaurētais grāmatvedis Gurjanovs, kas dzīvoja blakusmājā, tagad strādāja policijā. Ik rītus viņam pakaļ atbrauca važonis. Bet veco, slimīgo provizoru tieši darba laikā aizveda no aptiekas uz gestapo.

Marija tāpat neizģērbusies gulēja gultā un domāja par Arkašku. Tik daudzus gadus viņi bija dzīvojuši kaimiņos un viņš tik jauki dziedājis! Lāgiem līdz asarām aizkustināja ar savām dziesmām. Marijai bija puiša žēl. Viņa atcerējās, kā bērnībā, mātei nezinot, bija skrējusi pie vilcieniem lūgt dāvanas. Un ne reizi nebija pārnākusi mājās izsalkusi. Cilvēki dalījās ar viņu, kā nu kurš varēja. Tad atcerējās, kā reiz, pavasarī, kad viņu ģimenei klājās īpaši grūti, māte bija ierunājusies par Prohoru un viņa sievu: «Ir gan ļauni cilvēki. Redz taču, ka bērni neēduši, ka teju, teju uztūks aiz bada, taču kumosiņu maizes nenovīdēs. Būtu es bagāta — visu nabagiem izdalītu.»

«Iešu un atvedīšu viņu pie sevis,» Marija nolēma un jau pasniedzās pēc lakata, kas bija pārmests gultas galvgalim, bet tad pēkšņi apstājās, kā strāvas triecienu saņēmusi. «Viņš taču zaglis! Aptīrīs tā, ka ne manīt nemanīs. Palikšu plika un badā. Nē, tagad nav tādi laiki, kad var riskēt.»

Tā viņa nogulēja vai krietnu stundu. Jau paguva zem segas palīst un kvēpeni nodzēst. Bet tad pēkšņi pielēca no gultas, saģērbās, uzvilka mēteli un, atvērusi durvis, ienira caurstaigājamā pagalma baisajā tumsā. Viņa nostāvēja tur vairāk nekā stundu, pie sienas pieplakusi un zobus aiz bailēm un aukstuma klabinādama. Taču Arkādijs, ja tas bija viņš, vairs neparādījās. Vienu dienu Marija palaida garām, bet tad, neko lielu vairs necerēdama, nolēma aiziet vēlreiz. Jau pa gabalu viņa pamanīja tajā pašā vietā gailam smēķa uguntiņu. Piegāja tuvāk. Taču neviena nebija. Visa drebēdama no bailēm, viņa ielūkojās durvju melnajā dobumā un klusītēm pasauca:

— Arkādij!

Neviens neatbildēja. Marija nebija spējusi ne iedomāties, cik ļoti var dauzīties sirds, tomēr paspēra soli uz priekšu un iegāja tumsā. Oda pēc pelēm, mitruma un nez kādē| pēc dūmiem. Piesardzīgi, katru pakāpienu ar kāju uztaustīdama, viņa lēnītēm kāpa lejup. Zobi klabēja, sametās karsti. Kāpnes izbeidzās. Acis drusku pierada pie tumsas. Varēja samanīt sienās lielus caurumus. Tur vajadzēja būt šķūnīšu durvīm. Pašas durvis iemītnieki bija izjaukuši un aiznesuši uz mājām malkai.

Marija apstājās un, no uztraukuma aizelsusies, ātri nobēra:

— Arkādij, nebīsties no manis. Esmu izšuvumu darbnīcas saimniece, krustmāte Marusja. Vai tiešām neatceries?

Kādu brīdi (Marijai tas šķita kā pati mūžība) viss bija klusu. Tad gaiteņa galā ieņaudējās kaķis un tumsā iegai-lējās divas zaļas acis. Marijai uznāca tādas bailes, ka likās — tūlīt zaudēs samaņu. Viņa jau paspēra soli uz izejas pusi, taču katram gadījumam noprasīja vēlreiz:

— Arkādij, vai tiešām neatceries mani?

Pēkšņi viņai aiz muguras, gandrīz blakus, aiz sienas izvirzījuma atskanēja balss:

— Atceros gan. Bet ko jums vajag?

— Nāc, puis, laukā. Iesim pie manis. Paēdināšu, dabūsi apsildīties.

— Jūs mani nenodosiet?

— Goda vārds. Ne jau tādēļ meklēju tevi otro vakaru.

Atskanēja šņākuļošana, krekstēšana, tad viņai blakus

uzradās kāds vatenī ģērbies stāvs ar platiem pleciem un kailu galvu ar īsi apcirptiem matiem.

— Jums te ir bīstama vieta, — Arkaška teica, aizvērdams durvis un lūkodamies apkārt. — Kā logs, tā durvis atrodas ielas pusē.

— Mazāk iemeslu turēt aizdomās. Te nav, no kā bities. Tagad neviena dzīva dvēsele pie manis nerādās. Katrs slēpjas savā alā.

— Bet vai jūs zināt, kas jums draud par karagūstekņa slēpšanu?

— Kas tad?

— Nošaušana, re, kas, — Arkaška nomurmināja.

— Labi, nevajag biedēt, — Marija atteica. — Labāk nomazgājies. — Viņa no lielas tējkannas ielēja b|odā vēl siltu ūdeni un iedeva gabaliņu melnu ziepju. Kamēr Arkādijs kaktā mazgājās, Marija stāstīja: — Kad gāju tevi meklēt, domāju, ka nomiršu aiz bailēm. Sirds lec kā negudra, galva reibst, kājas dreb kā drudzī. Bet no visām pusēm glūn miroņu acis. — Viņa iesmējās.

— Krustmāt Marusja, tomēr pasakiet — kāda velna pēc esmu jums vajadzīgs? — Arkādijs noprasīja.

— Sametās tevis žēl. Neesi taču svešinieks. Un vispār tagad ir grūti laiki. Stāsta, ka fašisti aizgājuši līdz pašai Maskavai. Ja savējie nepalīdzēs savējiem — tad gals klāt. Vai nav tiesa?

Marija pateica šos vārdus un apklusa. Nekad agrāk viņa nebija tā domājusi. Dzīvoja tikai sevis labā. «Tu re, kā Marusja sākusi runāt,» viņa ar izbrīnu nodomāja. «Tie būs vācieši, kas tev iztīrījuši smadzenes.»

No skārda krāsniņas vēdīja siltums un omulība. Arkādijs sēdēja pie galda ar Marusjas lakatu ap pleciem un kāri, lūpas apdedzinādams, ēda vārītus kartupeļus ar saulespuķu e|ļu.

— Esat izsalcis? Ciķ dienu neesat ēdis?

— Četras.

— To var redzēt. Bet vai tu mani neapzagsi?

Arkādijs tumsā pasmaidīja.

— Nē.

— Nedari gan tā, puis, citādi man bus jānomirst badā. Vai tu uz Kijevu tiešā ce|ā no cietuma?

— Kāda cietuma?

— Tevi taču milicija apcietināja.

— Es cietumā nebiju. Divus gadus nosēdēju mazgadīgo kolonijā, — Arkādijs pastāstīja. — Man taču toreiz vēl

nebija pat pilni septiņpadsmit gadi. Spēlēju tur orķestri un dziedāju. Gandrīz vai k|uvu par mākslinieku. Pēc tam dienēju armijā. Trīsdesmit devītajā gadā iestājos karaskolā. Pirms paša kara beidzu.

Viņš apklusa un sāka dzert tēju.

— Esmu paēdis, krustmāt Marusja.

— Tas ir labi, — viņa sacīja, sākdama mazgāt veļu un priecādamās, ka atradusi viņu. — Bet kā tu nokļuvi Kijevā?

— Mūs pie Ovručas ielenca. Pusotra mēneša kūlos līdz mājām. Domāju, ka māte nebūs aizbraukusi, ka būs palikusi. Viņa taču bija slima, sirga ar sirdskaiti. Manis dēļ ļoti bēdājās.

— Ak tad tā, — Marusja nopūtās. — Starp citu, ja tu proti spēlēt un dziedāt, tad dzīvosi Kijevā cepuri kuldams. Vācieši sev visādus kazino atvēruši, malu malās sludinājumi izkārti, ka meklē muzikantus.

— Par ko jūs mani turat? — Arkādijs apvainojās. — Tiesa, biju palaidnis, bet nelietis gan nebiju.

— Pareizi, — Marija pateica un atkal noliecās pār veļas bļodu. — Lai viņi sprāgst nost, neies taču viņiem dziesmas dziedāt.

— Tagad man vajadzētu tikai kaut kā izkļūt no Kijevas un sameklēt partizānus. Tad mēs vēl pakarotu.

Arkādijs nodzīvoja pie Marijas piecas dienas. Sājā laikā viņš kārtīgi izgulējās un mazliet atkopās. Apdzija nobrāzumi uz krūtīm un ceļiem. Marija divas reizes aizbrauca uz uteni, kas atradās Podolā. Edamlietas maksāja tik dārgi, ka tās varēja iegādāties par naudu tikai bezdievīgi spekulanti. Divsimtpiecdesmit rubļu kilograms maizes, divsimt rubļu glāze sāls, septiņi tūkstoši — kilograms speķa. Tādēļ prosas putraimus pārdeva ar glāzēm, sāli — ar karotēm, paštaisītus sērkociņus — desmitos, bet konfektes — «par desmitnieku — divas».

Marijai glabājās kulītes ar putraimiem un drusku sāls. Viņa pret to iemainīja Arkādijam vēl gluži labus teļādas zābakus, kokvilnas bikses un kreklu. Norunāja, ka svētdien viņa aizvedīs puisi uz Labības tirgu, kur allaž sabrauc apkārtnes zemnieki, sarunās ar kādu onkuli un tas «māsasdēlu» savos ratos aizvedīs no Kijevas uz savu ciemu. Bet tur Arkādijs rīkosies atkarībā no apstākļiem.

Jaunajā civilapģērbā, gludi noskuvies un apcirpis matus, viņš vairs nekādi neatgādināja no gūsta izbēgušu

jaunāko leitnantu. Taču ne velti mēdz teikt: cilvēks domā, dievs dara.

Sestdien ap pulksten četriem pie durvīm piepeši sāka klauvēt. Marija paskatījās pa aizkaru spraudziņu un vai pamira. Pie durvīm līdz mirdzumam nospodrinātos zābakos, melnā policista šineli ar dzeltenzilu apsēju uz piedurknes stāvēja bijušais sētnieks Ņikita. Viņa rudās ūsas bija braši saskrullētas uz augšu un no kabatas rēgojās degvīna pudele. Rokās viņš turēja marmelādes paciņu. Pēc visām pazīmēm spriežot, atraitnis Ņikita bija iecerējis pavadīt pie Marijas patīkamu vakaru.

Ko darīt? Nebija laika daudz prātot. Domas šaudījās kā negudras. Marija iemērca galvu ūdens spainī, pārsvieda slapjos matus pāri sejai un paķēra no gultas gala dvieli. Tad pavilka nost aizkaru un caur slapjo matu pinkām uzsmaidīja Ņikitam.

— Es mazgājos, — viņa, durvis neatvērusi, caur stiklu uzsauca. — Sasildīju ūdeni. Atnāciet citreiz!

Ņikita saprotoši pamāja ar galvu un skumīgi parādīja uz pudeles kakliņu.

— Vai nevajag muguru noberzt? — Viņš negaidīti iesmējās, taču uzstāt neuzstāja un aizslāja prom.

Arkādijs sēdēja nobālējis, sviedriem klātu pieri.

— Šoreiz secen, — Marija noteica. — Tagad viss būs labi.

Tirgū ar tēvocīti izdevās norunāt pavisam viegli.

— Kas nu tur liels, varam arī aizvest, — viņš teica, svārstīdams saujā kulīti ar sāli. — Tikai neaizej nekur tālu, drīz brauksim.

— Paldies, krustmāt Marija, — Arkādijs sacīja, pieliecās un noskūpstīja Mariju uz vaiga. — Ja palikšu dzīvs — nemūžam neaizmirsīšu.

— Brauc laimīgs! — Marija nošņaukājās un ar plaukstu noslaucīja acis. — Piesargies, pašā speltē neskrej, pasaudzē sevi.

Sen viņa nebija jutusies tik labi kā tajā decembra svētdienā. Mājās, jau laizdamās miegā, viņa nodomāja: «Kā viņam klājas? Vai patruļa neaizturēja?» Viņa aizmiga pavisam ātri. Taču gulēja nemierīgi.

Deviņpadsmitajā aprīlī okupantu avīze «Novoje ukrain-skoje siovo» ievietoja pilsētas valdes ziņojumu: «Saskaņā ar pilsētas komisariāta rīkojumu iedzīvotājiem uz talonu

numurs sešpadsmit sakarā ar fīrera dzimšanas dienu izsniegs piecsimt gramu kviešu miltu uz katru ēdāju.»

Pie maizes bodes jau naktī sastājās tūkstošiem cilvēku gara rinda. Divi policisti — viens no tiem bija Ņikita — tikai ar mokām spēja savaldīt pūli. Klīda valodas, ka miltu visiem nepietikšot. Tāpēc pūlis trokšņoja, tajā allaž izcēlās kāds skandāls vai sākās plūkšanās. Marija aptvēra, ka, stāvēdama rindā, viņa miltus nedabūs. Tāpēc sāka spraukties uz Ņikitas pusi.’

— Policista kungs! — viņa uzsauca. — Aplieciniet, ka es te stāvēju jau kopš nakts, tikai jūs aizsūtījāt mani uz iecirkni. Tagad mana rinda jau garām.

Pū|a troksnī un kņadā Ņikita brīnumainā kārtā tomēr bija sadzirdējis viņas balsi un tūlīt noskārtis, kas te darāms.

— Palaidiet šo sievieti, — viņš teica. — Es viņu sūtīju uz iecirkni.

Policistam tuvāk stāvošie cilvēki negribīgi pašķīra ce|u, un Marija iegāja veikalā. Pēc stundas ceturkšņa viņa priecīga, miltu kulīti pie krūtīm piespiedusi, iznāca laukā.

— Tomēr ielīda, maita gatavā, — Marijai aiz muguras kāds noteica. — šitādas arī caur adatas aci izlīdīs.

Viņa patiešām bija izveicīga, uzstājīga un prata iekārtoties. Piekrāpt viņu nebija iespējams. Marija nekļūdīgi orientējās tirgus konjunktūrā. Tajos laikos šīs īpašības bija zelta vērtas. Tāpēc Marija arī badojās mazāk nekā citi. Uzpircēji un spekulanti utenī itin bieži redzēja viņas nelielo, bet labi veidoto augumu. Marija uzpirka vecus vilnas adījumus, izārdīja, dziju nokrāsoja un adīja no tās siltas zeķes un cimdus.

Todien aiz priekiem, ka tik viegli dabūjusi miltus, Marija nolēma aiziet uz kino. «Lirā» rādīja «Kāzu nakti trijatā». Kad viņa pēc seansa iznāca laukā, acīs iesitās tik spoža saules gaisma, ka viņa prāvu brītiņu nostāvēja ar pievērtiem plakstiem. Pēc tam nesteidzīgi aizsoļoja pa Lielo Zitomiras ielu uz Vladimira kalnu. «Izcepšu uz Pirmo maiju magoņmaizītes,» viņa nodomāja. «Sagaidīsim kopā ar Konstanciju svētkus.» Pie funikuliera, kas vairs nedarbojās, viņa 'apstājās. No Dņepras pūta mikls vējš. Truhanova salu klāja palu ūdeņi. No kastaņu piebriedušajiem pumpuriem šur tur spraucās laukā sīciņas, zaļas lapiņas. Marija brītiņu pastāvēja pie zemā žodziņa, seju pret sauli pagriezusi, pēc tam nokāpa lejā pie Vladimira pieminekļa. Un pēkšņi viņa šausmās pamira. Kreisajā pusē, aiz lapenes, pie steigā sanaglotām karātavām vējā šūpojās trīs pakārtie. Divi vīrieši un sieviete. Katram pie krūtīm bija piestiprināts uzraksts: «Partizāns». Nogalināto sejas bija drausmīgi sakropļotas, vienos zilumos. Marija aizmiedza acis un juta, ka viņai iekšā viss pēkšņi sastingst. Kādu brīdi viņa nostāvēja, baidīdamās atvērt acis. Tad lēnām pavēra plakstus. Turpat viņas acu priekšā, ērmoti izliektas, šūpojās galifē biksēs ģērbtas vīrieša kājas. Viņa sadūšojās un paskatījās augšup. Pakārtā cilvēka seja likās pazīstama. Kuplas ūsas, biezi, viļņoti, mazliet iesirmi mati... Viņš. Protams, tas bija viņš, Beļeckis, bijušais komunālās saimniecības pārvaldes priekšsēdētājs.

Viņa stāvēja pie karātavām, aizmirsusi,_ ka garām staigā cilvēki, ka to vidū var būt arī nodevēji, un skaļi murmināja:

— Nolādētie slepkavas. Zvēri, ne cilvēki. Kaut viņus drīzāk piemeklētu dieva sods!

— Klusāk, — bailīgi atskatīdamās, pačukstēja saraudājusies sieviete, kas stāvēja turpat netālu. — Varbūt arī jūs gribat nokļūt viņu nagos?

Marijai bija mokoši žēl Beļecka, deniņos pat iesitās sāpe. Tāds visu cienīts, sirsnīgs un vienkāršs cilvēks, bet nu pakārts kā bandīts pilsētā, kurai bija darījis tik daudz laba. Laikam pamatīgi sariebis šiem fričiem.

Viņa pamanīja uz afišu staba tikko uzlīmētu, ar lieliem burtiem iespiestu paziņojumu. Marija piegāja tuvāk un izlasīja: «Kijevas un Volīnijas metropolīta aicinājums pareizticīgajiem. Pateiksimies Lielvācijai un lūgsim dievu par fīreru ...»

— Tfū! — Marija sulīgi uzspļāva aicinājumam un aizgāja prom.

Neprātīga, pārdroša doma iešāvās viņai prātā jau pie karātavām. Mājās tā nostiprinājās galīgi. Minūtes četrdesmit pirms komandanta stundas iestāšanās viņa ietina avīzē saliekamo krēsliņu, iebāza mēteļa kabatā nazi ar koka spalu un aizgāja uz Vladimira kalnu. Visapkārt lapenei melnēja dekoratīvo krūmu biežņa. Marija nosēdēja tajos vairāk nekā stundu, vērodama mēnesnīcas apspīdēto aleju un rūpīgi ieklausīdamās. Viņai iekšā viss bija saspringts, nospriegts gluži kā stīga, taču dīvaini — viņa nejuta tādas bailes kā toreiz, kad meklēja Arkašku. Marija pasmīnēja un nodomāja: «Cilvēks ir tāds lopiņš, kas spēj pie visa pierast. Pat pie bailēm.» Pēc dienā apēstās sadzeltējušās siļķes astes mute bija izkaltusi, un neciešami gribējās dzert. Tik vien paguva kā pasapņot: «Kā tagad derētu auksts, skābēts ābolltis!» — kad atskanēja smagi, vienmērīgi soļi un alejā parādījās vācu patruļa. Kareivji skaļi sarunājās, smējās. Pēc pusstundas viņi parādījās atkal. Marija saprata, ka viņas rīcībā ir ļoti maz laika. Tikko kareivju so i apklusa, viņa izsteidzās no savas slēptuves un uzstati a pie karātavām saliekamo krēsliņu. No satraukuma un bailēm viņa nenoturējās uz tā, nokrita un sasita elkoni, taču sāpes nejuta un uztrausās atkal augšā. Pēc dažām sekundēm resnā virve jau bija pārgriezta. Pēc tam Marija notupās un pamēģināja uzdabūt līķi sev plecos. Viņa pārlika Beļecka stīvās, gluži kā no koka veidotās rokas sev pār pleciem un piecēlās stāvus. Jau pirms tam Marija bija ievērojusi kalna kraujā pavasara ūdeņu izskalotu dziļu iedobi. Aiz pārpūles elsdama, viņa aizvilka mironi metrus desmit. Beļecka kājas klunkuroja pa zemi. Līdz iedobei vēl bija tālu.

— Ir gan smags, — viņa pačukstēja un nolaida līķi zemē. — Nespēšu aiznest.

Mirkli padomājusi, Marija apņēma Beļeckim ap padusēm virvi un, lai neatstātu pēdas uz alejas slapjās zemes, aizvilka līķi pa zāli tālāk. Beidzot klāt arī iedobe. Viņa iegrūda tajā Beļecka ķermeni un sāka veicīgi mest tam virsū lapas un zemes pikas. Lipīgi sviedri tecēja acīs, drebēja rokas. Pēc viņas aprēķiniem, līdz nākošajai pat-truļas apgaitai vēl bija atlikušas minūtes desmit. Viņa metās skriešus lejup. Pilnīgā tumsā, slīdēdama un klupdama pa slapjo, stāvo nogāzi, viņa steidzās uz Dņepru. Augšā teju, teju vajadzēja atskanēt trauksmei. Tikai pie garajām kāpnēm, kas veda uz krastmalu, Marija uz mirkli apstājās un ieklausījās. Sirds vai lēca pa muti laukā, trūka elpas. Pagaidām viss bija klusu, neviens nesvilpa, neviens nedzinās pakaļ. Tikai kaut kur blakus kurkstēja varde, un zaros šalca vējš. Viņa nokāpa gandrīz līdz pašai upei, gabaliņu no tās pagriezās pa labi un noskrēja vēl kādu puskilometru. Un tad Marija vairs nespēja paspert ne soli. Spēki bija galā. Viņa atkrita uz sola. Te bija kluss, nomaļš nostūris./Biezā lapotne nelaida cauri pat mēness gaismu. Tā, nemaz nepakustēdamās, Marija krietnu brīdi gulēja un klausījās dzidrajā pavasara nakts klusumā.

Sametās auksti, sāka klabēt zobi. Mētelis un kurpes bija aplipušas ar dubļiem. Iet tādai uz mājām bija bīs* tāmi. Toties sirds gavilēja. «Esi gan tu, Marusja, pār-drošniece,» viņa nodomāja pati par sevi. «Bet kālab tad bīties? Kad jākrlt, tad labāk krist ar blīkšķi.»

Kad krastmalā sāka zvanīt tramvaji un parādījās pirmie gājēji, viņa nokāpa pie Dņepras, notīrīja dub|us no mēteļa un apaviem, aizgāja pa Podolu līdz Andreja nobrauktuvei un laimīgi nokļuva mājās. Divas dienas vēlāk viņu sastapa Ņikita.

— Rīt sēdi mājās, — viņš sacīja. — Pilsētā notiks liela tvarstīšana. Vācieši ir noskaitušies. Stāsta, ka Darņicā partizāni vilcienu no sliedēm nolaiduši. Sircā nodedzinājuši elevatoru, bet Vladimira kalnā kāds maitasgabals pakārtos izņēmis no cilpas.

...Rudenī, dienas desmit pirms Oktobra svētkiem, nomira Domoracka. Pirms kara viņas nebija nekādas lielās draudzenes, kaut gan tikās diezgan bieži. Visa Domorac-kas izturēšanās, sākot ar vārdu Konstancija, nepārtrauktu grāmatu lasīšanu un citātu izrakstīšanu un beidzot ar pārsteidzošo aizmāršību, Marijai likās savāda, ērmīga, it kā viņa dzīvotu kādā citā pasaulē. Domoracka varēja aizmirst, ka jau ir samaksājusi un atnest naudu vēlreiz. Varēja aizmirst žaketes kabatā dārgu brošu. Reiz viņa izgāja uz ielas naktskreklā un blūzītē, neuzvilkusi brunčus. Viņas lētticība un nepraktiskums šausmināja Mariju.

Taču Marija drīz vien ieraudzīja, ka aiz visām šīm dīvainībām slēpās vienkārša un cēla, labestīga sirds. Viņa ļoti pieķērās Domorackai un nekā neslēpa no viņas. Patiesībā viņa arī bija vienīgā Marijas draudzene.

Dažas dienas pirms nāves Domoracka sacīja Marijai:

— Saprotiet, Maņečka, man vairs nemaz nav spēka. Es jūtu, ka drīz miršu. Es tikai lūdzu — nepametiet Marsu. Bet manas burtnīcas ar pierakstiem ielieciet man līdzi kapā. Es tās arī tur palasīšu. — Un viņa vārgi pasmaidīja.

Kad Domoracka nomira, viņas kaimiņš — drūms un nerunīgs vecis — salauza brīnumainā kārtā paglābušos sarkankoka kumodi un sanagloja no tās dēļiem zārku. Viņi abi aizveda ar ķerru Domoracku uz kapsētu. Marsu Marija paņēma pie sevis. Mazais, plušķīgais sunītis drīz vien pierada pie Marijas, un viņi aizmiga zem vienas segas.

1943. gada jūnija beigās Mariju utenī saņēma ciet cilvēku tvarstīšanas laikā. Līdz šim viņai allaž bija izdevies izkļūt sveikā. Tirgodamās utenī Lejasgala Vaļņa rajonā,

viņa vienmēr uzmanījās un turējās tuvāk pie sānieliņāmun caurstaigājamiem pagalmiem. Ieraudzījusi, ka no visām pusērn, putekjus saceldamas, tuvojas kravas mašīnas, Marija tūda| ienira tuvākajā šķērsielā. Un allaž paguva to izdarīt, kamēr policisti vēl nebija izveidojuši blīvu ķēdi. Viņas atjautību un izmanību varēja apskaust pat profesionāls izlūks. Taču šoreiz viņa bija aizrāvusies ar tirgošanos un pamanīja mašīnas stipri par vēlu. No mobilizēšanas darbos viņu izglāba laimīgs gadījums.

Nedēju pirms tās neveiksmīgās svētdienas Marija bija dabūjusi kašķi. Tolaik Kijevā daudzi slimoja ar šo mokošo sērgu. Zāļu nebija. Lai tiktu no kašķa vaļā, Marija, kā to bija ieteikusi pazīstama vecene, vairākas reizes noberza miesu ar petroleju. Nieze gan nemitējās, toties sakasītās vietas pārklājās ar krevelēm. Apģērbs nelabi oda. Jauniņā vācu vahmistrs ar diviem pirkstiem tikko pieskārās pasei, ielūkojās tajā, tad paskatījās uz Mariju un šķebīgi saviebās.

— Sitād sauc par sēvēt, — viņš teica un izvilka kabatas lakatiņu. — Lai ēt prom. Schnell, schnell.

Marija pa galvu pa kaklu aizjoza uz mājām. Ko iesāktu Gaļina, ja viņu aizturētu? Promiedama viņa taču, kā parasts, aizslēdza durvis ar lielo priekškaramo atslēgu. Va jadzētu rāpties laukā pa logu. Bet tas nav atverams.

Meitene dzīvoja pie viņas jau otro mēnesi.

Kādudien Marija bija dzirdējusi pie durvīm klauvējam. Viņa palūkojās pa spraudziņu un tūda| pazina: Gajina, viņas bijusī mācekle. Šiem laikiem itin pieklājīgi ģērbusies — katūna kleitiņa, žakete, rimbuļains lakatiņš, bet kājās — kurpes ar papēžiem.

— Vai pazīsti, Marusja? Atnācu pie tevis. Prom nedzīsi?

Marija nopriecājās, viņu ieraugot. Pēdējā laikā viņa |oti smagi izjuta savu vientulību. Ga|ina Marijai vienmēr bija patikusi. Nepatika vienīgi viņas kavalieris Griška. Tā dēj arī izšķīrās. Kopš tās reizes Gajina pazuda. Lāgiem Marija atcerējās viņu un aizvainoti nodomāja: «Varēja kādreiz ienākt, apciemot. Mācīju viņu, ēdināju, gulējām vienā gultā. Ir gan nepateicīgi cilvēki.» Taču tagad viņa tā nopriecājās, ka aizvainojumi nenāca ne prātā.

Tajā pirmajā dienā Gaļina nesteigdamās dzēra burkānu tēju bez cukura un stāstīja:

— Līdzko nokļuvu Kijevā, tūlīt aizgāju uz to māju, kur abi ar Grišu bijām īrējuši gultasvietu. Skatos, bet

tur tagad vācu iestāde, sargkareivis stāv. Nolēmu iegriezties pie tevis. Varbūt nebūsi nekur aizbraukusi, neliegsi pajumti, nedzīsi prom.

— Un pareizi darīji, ka atnāci, — Marusja apstiprināja. — Dzīvo, cik patīk. Kas zina, varbūt mēs abas tepat sagaidām mūsējos.

Par savu dzīvi Gaļina stāstīja maz:

— Divus gadus pirms kara apprecējos ar Grigoriju. Griša strādāja Pismenija rūpnīcā par namdari, es mācījos tehnikumā. Kad sākās karš un Griša aizgāja uz fronti, es beidzu medmāsu kursus un devos viņam pakaļ. Dienēju sanitārajā bataljonā, biju ievainota. — Gaļina pacēla kleitiņas malu un parādīja robainu rētu uz gūžas.

— Un pēc tam?

— Pēc tam pie Kremenčugas nokļuvām ielenkumā. Mūs, sievietes, ilgi nometnē neturēja. Izlaida laukā palīdzēt apkārtējām saimniecibām novākt ražu. Strādāju tur, dzīvību vilkt taču vajadzēja. Divas ziemas nomocījos, vairāk nespēju izturēt, nolēmu doties uz Kijevu.

— Nesaprotu, kādu medusmaizi tu tajā Kijevā meklē? — Marija brīnījās. — Cik daudz cilvēku no tās aizgājuši uz laukiem. Tur dzīve gan mierīgāka, gan arī sātīgāka. Bet te dzīvot bez dokumentiem ir bīstami. Turklāt tu esi jauna. Cilvēku tvarstīšanas laikā nokļūsi vāciešu nagos, un tie tevi aši vien aizraus uz Vāciju.

— Nevarēju tur ilgāk palikt. Biju iepatikusies kādam vācietim. Pat solījās precēt. Neticēja, ka man jau ir vīrs. Pasē man zīmoga taču nebija. Bet pats vecs un resns kā vepris.

Gaļina apklusa un atkal sāka dzert burkānu tēju.

— Tavs vācietis nav no muļķu mājām. — Marija iesmējās un nodomāja, ka, par spīti viņas vājumam, visām nedienām, kas pieredzētas, Gaļina tomēr pa šiem gadiem kļuvusi vēl glītāka. Vienīgi lielajās acīs bija iegūlies kaut kāds satraukums, bažas. — Ja jau tā — labi, ka aizmuki.

Un tomēr Gaļinas baltās, zemnieku darbu neredzējušās rokas, neiedegusī seja, viņas skopais un ļoti atturīgais stāsts par laukos pavadītajiem pusotra gadiem ieviesa Marijas sirdī neskaidras šaubas un neticību viņas vārdiem.

«Sievišķis gvelž, slēpj kaut ko,» Marija nodomāja. «Taču paskatīšos, pavērošu, kas notiks tālāk.»

Katrs Kijevas iedzīvotājs saprata, ka baisais okupācijas laiks tuvojas beigām. Par to liecināja daudzas pazīmes. Kijevieši vēl labi atcerējās vāciešu jūsmīgos 1941.

gada vasaras ziņojumus: «Vācu karaspēks guvis milzu panākumus kaujas Dņepras lejteces placdarmā. Izcili pa* nākumi pie Ļeņingradas. Ieņemta Poltava. Kopš šī rīta virs Kijevas citadeles plīvo uzvarošais vācu karogs »

Tagad nebija, ar ko plātīties. Aizvien biežāk rakstīja par izstieptajām komunikācijām, karaspēka pārgrupēšanu, ru-dens dubļiem. Fīrera Galvenās mītnes ziņojumi, ko periodiski publicēja avīzē «Novoje ukrainskoje slovo», kļuva aizvien miglaināki un vairāk izplūduši. Divdesmit trešajā augustā avīzē rakstīja: «Sekmīgi vācu pretuzbrukumi frontes centrālajā sektorā. Frontes dienvidu sektorā austru* mos no dzelzceļa mezgla Ahtirka notiek sīvas aizstāvēšanās kaujas, kas joprojām turpinās. Pēc visu svarīgo militāro objektu pilnīgas iznīcināšanas bez jebkādiem traucējumiem no pretinieka puses mūsu daļas atstājušas Har-kovu.»

— Paklau, Gaļina, mūsējie ieņēmuši Harkovu! — Ma-rusja pavēstīja priecīgo ziņu. — Drīz būs pie mums.

— Kā tu to zini? — Gaļina nenoticēja.

— Stāsta, ka avīzē esot rakstīts.

Drusku pierimās arī daudzie vāciešu roklaižas. Pat Ņi-kita, ja pagadījās izdevīga reize, sāka lamāt «šitos draņ ķus», šitos «sātana fričus».

Marija nolēma, ka jādabū Ņikitas atbalsts. Viņa saprata, ka Gaļinai neizdosies nodzīvot nepamanītai viņas istabiņā, kur gan logs, gan durvis iziet uz pilsētas centra ielu.

— Tagad jau visi negantie policisti grib izlikties labiņi, — viņa teica meitenei, — bet, ja iesmērēsim arī ķepā, — varu galvot, ka nenodos.

Viņa ataicināja Ņikitu un uzlika galdā iesārtenas runkuļu kandžas glāzi.

— Gribu lūgt jūsu padomu, Ņikita Lukjanič, — Marija iesāka, un Gaļina nobrīnījās par viņas balss mīlīgajām intonācijām. — Mūsu prātiņš — kā jau sieviešiem, bet jūs ar savu vīra prātu un arī augsto amatu ...

— Kas nu tas par amatu, — Ņikita saviebās. — Atnāks komunisti — aši vien zaru atradīs.

Viņš rāvienā izdzēra'visu glāzi, nokrekstējās un uzkoda virsū tomātu.

— Kas tev tāds lēcies?

— Māsasmeita no laukiem atbrauca. Vairs nav bijis glābiņa no stārasta uzmācībām. Nebijis miera ne peles alā.

— Dokumenti ir? — Ņikita noprasīja.

— Kur nu! — Marija atteica. — Būtu bijuši labi dokumenti, vai tad vajadzētu lūgt jūsu palīdzību.

— Parādi, kas tur ir.

Gaļina pasniedza uz burtnīcas lapas ar roku rakstītu izziņu, ka četrdesmit pirmā gada augustā viņa atbrīvota no nometnes.

— To var uzdurt vienā vietā uz nagliņas, — Ņikita sacīja. — Bez dokumenta nav tiesību te dzīvot. — Taču, ar nožēlu paskatījies uz tukšo glāzi un atcerējies, ka kritusi Harkova, pēkšņi apžēlojās: — Labi, dzīvo ar. Tikai, ja kas gadīsies, — es nekā nezinu un neesmu tevi ne acīs redzējis.

Tā arī norunāja.

Pirmajā nedēja Gaļina neizgāja no mājām ne soli. Viņu nevarēja pat pierunāt iziet kaut drusciņ pastaigāties.

— Nē, — viņa atteicās. — Man bail, Marusja. Nedod dievs, noķers patruļa un pirms pašas atbrīvošanas aizdzīs uz Vāciju.

— Esi gan tu zaķapastala, — Marija brīnījās. — Ja arī es tā baiļotos, sen būtu badā nosprāgusi. Jau cik reižu neesmu izkūlusies sveikā, vai nu piekrāpdama, vai ar asarām. Tagad jau viss citādi, tagad reti kad tvarsta. Vāciešiem pavisam kas cits prātā.

Sestdienas vakarā, uzzinājusi, ka Marija pošas no rīta uz tirgu, Gaļina palūdza:

— Nopērc, Marusja, man desmit olas un glāzi smalkā cukura.

— Jukusi esi, vai, Gaļina? Tu zini, cik tagad maksā viena ola?

— Varu iedomāties, — Gaļina iesmējās un piebilda:

— Gogelmogeli sagribējās. Pēdējo reizi pirms kara tiku ēdusi. Pat sapņos sācis rādīties.

— Kā redzu, tu esi bagātniece, — tīstīdama naudu drāniņā, Marija norūca, pārsteigta par tik plašu vērienu.

— Kur tu rāvi tādu bagātību?

— Kāpēc tad šitos papīriņus vajadzētu taupīt?

— Varētu jau netaupīt, bet nav taču zināms, cik vēl ilgi būs jānīkst pie vāciešiem, — Marija atteica. Viņa atcerējās, ka Gaļina arī agrāk bija pārsteigusi viņu ar savu vieglprātību, dzīvošanu tikai šai dienai. — Bezrūpīga tu biji un bezrūpīga esi palikusi.

— Tu jau nu esi tā lielā apsvērēja. Tev tikai priekšdienas vien rūp. Gribi uzminēt, kas notiks pēc pieciem

gadiem. Bet mums varbūt atlicis dzīvot vēl tikai dažas dienas...

Gaļina negaidīti nopūtās, izņēma no somiņas papirosus un šķiltavas.

— Būtu labāk atmetusi, — Marija teica. — Riebjas skatīties.

— Beigsies karš, tad arī atmetīšu, — Gaļina apsolīja.

Kādudien jūnijā Gaļina ilgi grozījās spoguļa priekšā,

sukāja matus gan tā, gan šitā. Marija ziņkārīgi vēroja viņu.

— Iešu pastaigāties, — Gaļina paziņoja.

— Viena pati?

— Kāpēc gan ne? — Gaļina atjautāja, un Marija at kal pamanīja satraukumu viņas acīs. — Reiz taču jāsaņemas.

Pēc pāris stundām viņa atgriezās.

— Sastapu senus paziņas, — viņa pavēstīja. — Saproti, eju pa Ckalova ielu uz leju, sirds aiz bailēm papēžos ieskrējusi, un šie nāk pretim. Nopriecājos, gluži kā māti būtu sastapusi.

Gaļina nošmaukstināja Mariju uz vaiga un sāka riņķot pa istabu. Varēja redzēt, ka viņa ir ļoti satraukusies, uzbudināta. Smalkā, bālā seja sasārtusi, acis spīd.

«Nupat meiča ir galīgi apdullusi,» Marija nodomāja «Kas tie par paziņām, ja šitā jāpriecājas?»

Kopš šīs dienas Gaļina bieži pazuda no mājām. Lāgiem trīs, lāgiem pat četras reizes nedēļā. Taču mājās allaž atgriezās vēl gaismā. Sēdēja klusa, saspringusi, tomēr ar laiku kļuva atkal tāda, kā bija. Tikai ne reizi nestāstīja kur bijusi.

Reiz pirms pašām pusdienām Marija ievēroja, ka Ga lina kādu gaida. Ik pa brīdim it kā neviļus piegāja pie loga, pavilka nost aizkaru, nervozēja. Beidzot ieraudzīja gaidīto. Arī Marija viņu pamanīja. Tas bija jauns, drukns vīrietis ar «ezītī» apcirptiem matiem. Līdzko viņš pagāja mājai garām, arī Gaļina izsteidzās laukā. Viņa sabija prom ilgi. Pat par pusdienām bija aizmirsusi. Neskaidrā nojauta, ka Gaļina nebūt nav tā, par ko uzdodas, tagad pārauga pārliecībā. Bet kas viņa īsti ir? Un kāpēc slēpj no viņas? Marija nolēma jau tuvākajās dienās visu noskaidrot.

— Paklau, Galina, — viņa teica kādu vakaru, kad abas sēdēja pie vakariņu galda. — Kāpēc tu uzskati mani par galīgu idioti? Varbūt tu domā, ka esmu kurla un akla?

Vai tad es neredzu, ka tu slēpies no manis kā no ļauna ienaidnieka? — Marija pēkšņi sāka šņukstēt un izslaucīja piedurknē acis. — Saproti, tas taču apvaino. Es pret tevi ar atklātu sirdi...

Kādu brīdi Gaļina turpināja ēst, laikam apsvēra, ko atbildēt.

— Ja redzi, tad arī skaties, — Gaļina beidzot atteica.

— Aizsiet tev acis nevaru. Bet teikt kaut ko vairāk man nav tiesību. Tas nav mans noslēpums.

— Es taču, ja vien vajag, iešu jums palīgā, — Marija dedzīgi piedāvāja. Pēc visām tam šausmām, ko viņa okupācijas laikā bija pieredzējusi, pēc vāciešu neiedomājamās nežēlības viņa ienīda tos. Viņas darbīgā un apņēmigā daba tagad alka pēc īsta darba. — Tu pasaki par mani, kam nākas. Pasaki, ka tā biju es, kas pirms gada izņēma Beļecki no cilpas, — viņa steidzīgi piebilda.

— Tu izņēmi Beļecki no cilpas? — Gaļina neticīgi pārjautāja. — Viena pati?

— Un tu domāji, ka barā? — Marija lepni atjautāja.

— Un paguvu arī bedrē apbedīt.

— Tu, Marusja, esi pārdrošniece. Nekad agrāk nebūtu tam noticējusi.

— Agrāk arī es pati tam nenoticētu, — Marija atzinās un iesmējās. — Laikam būšu tēvā atsitusies.

Augusta sākumā, tūlīt pēc cilvēku tvarstīšanas utenī, kur Marija bija saņemta ciet, Gaļina aizgāja. Atskrēja uz mājām, aši kaut ko ieēda, paķēra šādas tādas mantiņas un pateica:

— Es aizeju no tevis, Marusja. Tā nu tam jābūt. Paldies par visu. — Viņa apskāva Mariju un apraudājās. Jau pie pašām durvīm uz mirkli vēl apstājās, atskatījās un steidzīgi piebilda: — Ja palikšu dzīva — satiksimies. Tad arī izstāstīšu visu.

Tikai pēc Kijevas atbrīvošanas Marija uzzināja, kas Gaļina bija. Avīzē bija iespiests liels raksts par pagrīd-nieku varoņdarbu. Mežā, partizānu lidlaukā netālu no Kijevas, tika izsēdināta septiņu cilvēku liela īpaša diversijas grupa. No turienes pēc sadalīšanās divās daļās tai vajadzēja kopā ar pavadoņiem pa dažādiem ceļiem nokļūt Kijevā. Pirmā grupa, kurā bija četri cilvēki, drīz vien nokļuva slazdā, trīs cilvēki krita, ceturto ievainotu saņēma gūstā. Gaļinas grupa nonāca Kijevā bez starpgadījumiem. Taču neriskēja iet uz konspiratīvajiem dzīvokļiem. Baidījās, ka ievainotais var neizturēt spīdzināšanu un nodot viņus. Viņš zināja visas adreses un paroles. Tāpēc nolēma uz kādu laiku paslēpties, kur katram izdodas, un nogaidīt. Tā Gaļina pavisam necerēti nokļuva pie Marijas,

Viņu grupai vajadzēja sarīkot lielu diversiju uz dzelzceļa. Taču muļķīga sīkuma dēļ viņi iekrita. Steigā aplam pārbīdīja pārmiju, un lokomotīve ar sprāgstvielām aizbrauca pa tukšu ceļu un uzsprāga klajā vietā, vāciešiem tikpat kā nenodarīdama nekādus zaudējumus. Gaļina aizgāja bojā. Kopā ar viņas grupu apcietināja un nogalināja vēl daudzus citus patriotus. Viņu vidū bija arī rajona valdes darbinieka bijušā bodnieka Antona Korža dēls Zoržiks ...

1943. gadā kādā lietainā oktobra vakarā pie Marijas durvīm pieklauvēja Ņikita. Policista šineli viņš centās vairs nevalkāt. Patlaban Ņikita izskatījās nožēlojams, tāds kā applucis, samulsis. Pat viņa vīrišķais lepnums — kuplās, rudās ūsas — nebija saskrullētas un nokarājās kā āzim.

— Atnācu aprunāties, — viņš teica un apsēdās krēslā.

— Nezinu, ko iesākt. Iet prom kopā ar vāciešiem — ne-gribas: Jūtu, ka viņus sakaus. Visās frontēs atkāpšanās. Kur pēc tam palikšu? Bet, kad atnāks mūsējie, — var arī nošaut. Nemaz neklausīsies, ka esi ar varu piespiests kļūt par policistu. Un tagad domā nu, ko pasākt. — Ņikita brīdi klusēja, smagi nopūtās un piebilda: — Es taču, Marija, vēl neesmu vecs. četrdesmit četri gadi. Es vēl gribu dzīvot.

— Bet kāpēc atnāci pie manis? — Marija dusmīgi noprasīja. — Es taču grēkus neatlaižu. Un, ja arī varētu, tik un tā nedarītu. Agrāk vajadzēja par to domāt, Ņikita Lukjanič. — Viņa paskatījās Ņikitā un noteica: — Tas taču skaidrs, ka padomju varai nav par ko tev paldies sacīt. Vajadzēs atbildēt par visu.

— Tur jau tā nelaime, ka vajadzēs, — Ņikita nopūtās.

— Kas tad varēja zināt, ka viss tā pagriezīsies? Vācieši taču bija aizgājuši vei, kur. — Viņš nosēdēja vēl kādu stundas ceturksni, piedūmoja istabu un promiedams pateica: — Vienotru mantiņu es nolikšu pie tevis. Tik un tā līdzi nevarēšu aizvest.

— Nemaz ir nedomā, — Marija atcirta. — Zinu, kas tās par mantām. Cilvēku asiņu piesūkušās.

— Tu re, draņķe, kā sākusi runāt, — Ņikita jau durvīs nikni atmeta. — Piesargies, es vēl varu tev ķeskas izlaist.

Sestā novembra naktī Marija pat acu neaizvēra. Viņa stāvēja pie loga un skatījās debesīs. Tās bija draudīgas, sarkanas, nedabiskas, it kā vājprātīga mākslinieka uzglez-notas. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. Uz tirgu vairs negāja un dzīvoja pusbadā. Rokas drebēja, pretīgi raustījās plaksts, pati viņa bieži bez kāda iemesla raudāja. Pēc visa pārciestā pirmskara dzīve likās bezgala tāla, gandrīz nereāla. Viņa allaž atcerējās savu ierašanos Kijevā, Apolonsku, komunālās saimniecības pārvaldes priekšsēdētāju, īso mīlestību ar Juliānu. Reizēm viņai sametās sevis gauži žēl, ka bijusi mantkārīga, ka nekā cita nav redzējusi, tikai savu darbnīcu. Cik puišeļu un skuķēnu pirms kara viņas acu priekšā bija izauguši! Kļuvuši par skolotājiem, ārstiem. Bet viņa joprojām lasa sliktāk nekā kaimiņu greizace Katja, kas beigusi tikai trīs klases. Tagad viņa atskārta, ka dzīvojusi aplam. Taču par vēlu atjēgusies. Jaunība jau sen garām. Un tā atpakaļ nenāk. Tikai trīsdesmit deviņi gadi, bet Izskats kā vecenei.

Aiz loga viens pēc otra nogranda divi sprādzieni. Marija uzrāva plecos mēteli, uzāva galošas un izgāja laukā Pēc siltā, neparasti sausā oktobra kļavās un kastaņās vēl bija saglabājies daudz lapu. Vēja brāzmas virpināja tās pa gaisu, un lapas lēnām gūlās uz tumšā un mitrā bruģa, izraibinādamas to ar gaišiem plankumiem.

Pie mājām drūzmējās cilvēki. Viņi klausījās tumsā un klusītēm savā starpā sarunājās. Universitātes un Sofijas katedrāles pusē kaut kas dega, un atblāzma aizņēma vai pusi debess. Pie Dņepras šāva lielgabali. Kaut kur netālu, ielas bruģi rībinādami, ātrā gaitā aizdrāzās tanki. Kaujas jau risinājās pilsētas nomalēs, un tajā naktī neviens kijevietis gulēt neaizgāja.

Līdz rītam Pirmās Ukrainas frontes karaspēks atbrīvoja pilsētu pilnīgi.

Pa ielām, apiedami aizgruvumus un izgāztus kokus, bezgalīgā rindā virzījās lielgabali, tanki, kravas mašīnas, soļoja sarkanarmieši — noguruši, noputējuši, bārdu apauguši, saņurcītos, pie uguns apsvilušos šineļos. Un viņu soļu taktī klinkstēja pie jostas vai mugursomas piesietie katliņi. Komandieriem uz pleciem mirdzēja kijevie-šiem tik neparastie uzpleči. Cilvēki skrēja viņiem klāt, apkampa, raudāja aiz laimes, bet Marija stāvēja nepakustēdamās, kā pārakmeņojusies. Skatījās savējo sejās un domāja: «Vai tiešām viss jau aiz muguras? Vai tiešām gals mokām?» Viņai nebija nedz speķa, lai paskrietu pretim, nedz asaru.

Vāciešiem līdzi aizgāja sētnieks Ņikita, Antons Koržs ar Matrjonu Ivanovnu un bērniem — dēlu Juziku un meitu Valentīnu. Valentīna pirms pusgada bija dzemdējusi no vācu virsnieka mazu Hansīti.

Pirms aizbraukšanas Matrjona Ivanovna bija ieskrējusi pie Marijas atvadīties.

— Braucam prom, Maņečka, — viņa pateica un apraudājās. — Kļūsim par emigrantiem, atkritējiem. Nebūtu tās palaistuves Valentīnas — būtu palikuši tepat. Te aizgāja bojā Zoržiks. Un Antons Ivanovičs arī nevienam nekā jauna nenodarīja.

1944. gada vasarā no evakuācijas atgriezās Arkašas māte. Marija nejauši satika viņu uz ielas. Gara auguma, izģindusi, ar nekustīgu, augstprātīgu sejas izteiksmi viņa likās Mariju nemaz nepazīstam. Pagāja garām. Marija gribēja viņu panākt, pastāstīt, kā sastapusi viņas dēlu, kā slēpusi viņu. Taču nez kādēļ to neizdarīja, neaizskrēja viņai paka).

Agrāk viņa bija vienaldzīga pret bērniem. Tie ar savām trokšņainajām rotājām, skraidīšanu, šaudīšanos ar rotāju pistolēm kaitināja viņu. Kad turpat blakus skolā sākās starpbrīdis vai arī atskanēja pēdējais zvans un no skolas ar troksni, gluži kā tvaiks no caurules, izdrāzās skolēni, viņa sarāvās un nošķendējās:

— Skrien kā no valga norāvušies. Ne mirkli nav miera.

Bet tagad ik reizi, kad noskatījās viņos, juta, ka acīs

sariešas asaras.

Pirmajā gadā pēc Kijevas atbrīvošanas pilsētā saradās bezgala daudz bērnu. Bāreņi, kas karā pazaudējuši vecākus, kas atgriezušies mājās no atbrīvotajiem apgabaliem vai arī no vācu gūsta — visi viņi klīda pa pilsētu, nīkuļoja, badojās, zaga. Viņu vajadzībām pilsētā bija atvērti bērnu izvietošanas punkti, daudzi bērnunami.

Viens no šādiem bērnunamiem atradās lielā, vecā koka mājā netālu no Brestjitovskas šosejas. Marija bieži vien gāja turp, apstājās pie pazemā, pussagrautā iežogojuma un ilgi skatījās, kā pagalmā skraida bērni — vājini, bāli, pēc cietumnieku modes īsi apcirpti, vienādās, melnās kokvilnas drēbēs apģērbti.

Reiz viņa atnesa bērniem tūtiņu salipušu konfekšu, ko bija nopirkusi tirgū, pieaicināja klāt vairākas meitenītes un sāka steidzīgi cienāt.

— Ēdiet, ēdiet, — viņa murmināja.

Meitenes ķēra konfektes un tūlīt bāza mutē. Nedeļu vēlāk Marija paņēma pašas darinātas puķes, kas bija saglabājušās vēl no pirmskara laikiem, un labākos izšuvumus, sakravāja visu somā un aiznesa uz bērnunamu. Viņa nebija domājusi, ka viņas darbi radīs tādu sajūsmu. Meitenes pētīja puķes, izšūtās blūzītes un bruncīšus, brīnījās un jūsmoja.

— Vai tiešām to jūs pati? — jautāja galīgi novājējusi meitene ar lielām, sērīgām acīm. — Negribas ticēt.

— Bet kurš gan cits? — Marija smējās. — Pati ar savām rokām. Ja vēlies, iemācīšu arī tev. — To viņa pateica pašai negaidīti, pirms tam viņa neko tādu nebija domājusi, un apklusa, lūkodamās meitenēs.

— Mēs visas gribam, visas, visas! — meitenes klaigāja un vai vilkšus aizvilka Mariju pie pārzines.

Pēc visa spriežot, bērnunama pārzine bija tikko novilkusi formas blūzi. Ģērbusies viņa bija aizsargkrāsas vilnas žaketē, bet kājās — līdz mirdzumam nospodrināti virsnieku zābaki. Viņu sauca par Nadeždu Georgijevnu. Pārzine bija neglīta — plats, it kā pieplacināts deguns, arf seja plata, vietumis klāta ar bakurētiņām. Un vēl piedevām — skaļa, parupja balss. Taču bērni viņu mīlēja. Tas bija tūlīt redzams jau no tā, ka meitenes bez bailēm sagruva barā viņas kabinetā, saskrēja apkārt un sāka cita caur citu stāstīt.

— Sapratu, sapratu, — pārzine sacīja. — Atļaujiet man apskatīt jūsu mākslu. Jums, mīļā, ir talants, — viņa sacīja, apskatījusi Marijas kolekciju. — Puķes gluži kā dzīvas. — Nadežda Georgijevna pielika pie sejas margrietiņu. — It kā tikko būtu pļavā noplūkta, vēl smaržo pēc saules, — viņa teica, jūsmodama par ziedu. — Būšu priecīga, ja iemācīsiet manām meitenēm darināt kaut ko līdzīgu.

Tagad jau Marija nāca uz šo veco koka māju divas reizes nedēļā. Te nebija nekā — ne visparastākās šujmašīnas, ne materiālu, nebija pat krāsainu diegu. Visu vajadzēja nest no mājām. Kad darbam bija vajadzīga šujmašīna, viņa veda meitenes pie sevis uz Lielo Pagrabielu. Maziņā istabiņa tūlīt piepildījās ar troksni, smiekliem un skanīgām meiteņu balsīm. Viņas mācījās izšūt, dzēra tēju, dziedāja dziesmas. Jo īpaši Marijai patika divas meitenes — rātnas, čaklas un rūpīgas. Tās bija vājiņā Aleksandra un mazā, melnīgsnējā Fira.

— No jums, meitenes, iznāks lietaskoks, — Marija teica.

— Tikai jāapcērt zari, — meitenes atsmēja.

Naudu Marijai par to nemaksāja.

— Nekādi nevaru izkaulēt pilsētas izglītības nodaļā kaut vai pusi likmes, — pārzine taisnojās. — Tikai sola vienā solīšanā. Es saprotu, ir grūti. Karš tikko beidzies. Arī šefi pagadījušies tādi vienaldzīgi. Pagaidiet vēl mazdrusciņ.

— Nauda, nav vārdam vietas, lieti noderētu, — Marija atbildēja. — Neko darīt. Pagaidīšu vēl.

Nadežda Georgijevna kļuva par viņas pastāvīgu klienti. Visu karu viņa bija atradusies frontē. Kur tik viņai nebija nācies gulēt! Ierakumā zem teltenes, uz kailas zemes sniegā un lietū, piefrontes ciemos sarkanarmiešu piepildītās istabās uz grīdas, pussagrautos šķūņos, kur caur jumtu iespīdēja zvaigznes. Un visu laiku viņa nebija šķīrusies no sapņa, ka reiz pienāks laimīgs brīdis, kad viņa varēs uzvilkt līdz papēžiem garu zīda naktskreklu, apgulties uz plāna, smaržīga palaga un iespiest zodu mežģīņotā virspalagā. Un atkal justies kā sieviete. Nadežda Georgijevna bija vientuļa, dzīvoja trūcīgi, valkāja vēl no armijas laikiem atlikušās drēbes, taču Marijai nesa apdarināšanai smalku drānu un linaudeklu, un viņa tad izšuva tos ar visdīvainākajiem rakstiem un kruzuļiem.

Taču 1947. gada ziemā bērnunamu pēkšņi slēdza. Bērnu bija palicis maz. Mājai bija vajadzīgs kapitālremonts.

Marija labi atcerējās to dienu, kad viņa, kā parasts, trešdienā atnāca uz kārtējām izšuvumu pulciņa nodarbībām. Atvēra durvis, iegāja iekšā, bet tur vairs nebija ne bērnu saceltā trokšņa, ne skraidelēšanas. Tikai staigāja nez kādi cilvēki, skaitīja galdus, krēslus, veļu.

Marija tūlīt saprata, kas noticis. Krūtīs radās tāds kā tukšums. It kā būtu atņemts kaut kas ļoti svarīgs un dārgs. Viņa drusku pastāvēja un devās uz durvīm. Uz lievenēm vēl apstājās un nodomāja: «Kā es tagad iztikšu bez meitenēm? Pieradu pie viņām pa šiem gadiem. Bet viņas, re, kā, — izklīda un pat atvadīties neatnāca. Ir gan velnēni, palaidnieces tādas.»

Pēkšņi kāds lēnām uzlika viņai roku uz pleca. Marija atskatījās un negribēja ticēt savām acīm — viņas priekšā stāvēja Juliāns, tikai neiedomājami pārvērties, novecojis, gandrīz pilnīgi sirms. Svārku labā piedurkne bija tukša un atsprausta ar saspraužamo adatu.

— Esi sveicināta, baronese, — viņš pateica aiz satraukuma piesmakušā balsī. — Vai pazīsti?

Marusja klusēja, viņa nespēja parunāt, tikai pamāja ar galvu.

— Es gan tevi tūlīt pazinu. Kaut arī tu vairs neesi tāda, kāda biji.

— No manis nekas vairs nav pāri palicis, — Marija piekrita.

Viņa skatījās Juliānā — viņa pelēkajās, sīku krunciņu ieskautajās acīs, kuras tā patika skūpstīt, raudzījās uz kalsno zodu, kurā agrāk smaidot parādījās bedrīte. «Arī tevi laiks nav saudzējis,» viņa iedomāja.

— Pastāsti, kā esi šo laiku dzīvojis.

— Beidzu būvēt Dņepras hidroelektrostaciju, iestājos Dņepropetrovskā institūtā. Apprecējos. Sieva dzemdēja divas meitiņas. Starp citu, bieži atcerējos tevi. Mēs taču tik jauki viens otru mīlējām.

— Bet kas tu biji karā? — Marija noprasīja, gribēdama izvairīties no šī temata.

— Uzdienēju līdz majoram. Ievainoja jau Vācijā, pie Kēnigsbergas. Rūpnīcā atgriezos bez rokas, k|uvu par arodbiedrības darbinieku. Patlaban pieņemam šo māju mūsu arodbiedrības bērnudārza vajadzībām. — Juliāns paskatījās uz komisijas locekļiem un sāka steigties. — Pieraksti adresi, — viņš teica. — Tagad nav ērti ilgāk runāties. Un katrā ziņā atnāc. Atnāksi?

— Nē, — Marija atteica. — Tikai neapvainojies.

Tā arī beidzās šī tikšanās. Vairāk viņi viens otru nesastapa.

Sākumā Marijai |oti trūka meiteņu, it īpaši Sūras un Firas. Viņa jau gribēja piedāvāt savus pakalpojumus citā bērnunamā. Pilsētā to vēl bija daudz. Bet tad iedomāja^ «Sākt atkal ar citām meitenēm? Tās jau bija tikpat kā savējās. Un arī tad neatnāca pat atvadīties. Bet pie šīm būs jāpierod no jauna. Arī atalgojums niecīgs. Nē, neiešu.»

Marija Fjodorovna it ka satrūkās un paskatījās vecajā sienas pulkstenī. Bija |oti vēls, jau trešā nakts stunda«

— Pierunāju jums pilnu galvu, — viņa teica, pieceldamās un iedama pie loga. — Šitā aizpļāpāties! Paldies, ka klausījāties vecenē, nepārtraucāt. — Viņas balss tagad bija kjuvusi savādi dobja, pilna apvaldīta uzbudinājumā, varēja just, ka stāsts viņu satrauca. — Es taču teicu, ka nav nekā interesanta. — Un viņa vērīgi nopētīja mani.

— Un kā jums klājās vēlāk?

— Sā un tā, — Marija Fjodorovna iesmējās. — Tāpat kā agrāk. Atgriezās bijušās kundes. Visādi rišeljē un cikcaki bija izgājuši no modes, tāpēc iesāku šūt, iemācījos krāsot. Maizi un cukuru nopelniju, kas vēl vecenei vajadzīgs?

— Darbā nemēģinājāt iekārtoties?

— Ko nu vecumā vairs grozīt savas ieražas.

— Arkašas mātei par viņas dēlu tā arī nekā nepastāstījāt?

— Pastāstīju gan. — Marija Fjodorovna nopūtās. — Pēc gadiem diviem. Viņa taču četrdesmit piektajā saņēma nāves ziņu, ka dēls aizgājis bojā partizānos. Negribēju lieku reizi sāpināt. Bet tad nenoturējos un iegriezos. Taču labāk nebūtu gājusi.

— Kā tā?

— Nenoticēja. Pateica: «Jūs tikai melojat. Te pie vāciešiem sazin ko darījāt, bet tagad gribat izlikties cildena. Ja tā bija — kāpēc visu laļku klusējāt?» Es nekā neatbildēju. Tikai apraudājos un devos prom. Bet pēc pusotra gada viņa aizgāja dieva mierā.

— Vai pensiju jūs saņemat?

— Kādu pensiju? Man nepienākas, — Marija Fjodorovna pateica. — Es taču visu mūžu sabiju privātuzņēmējos. — Viņa atvēra čīkstīgas skapīša durvis, parakņājās tajā, izņēma garu, sarūsējušu stieples gabalu, kas bija no viena gala līdz otram noklāts ar laika gaitā nodzeltējušām kvītīm. — Lūdzu, paskatieties, cik gadu esmu kārtīgi maksājusi nodokli. Kopš paša divdesmit otrā gada.

— Kāpēc visu to glabājat?

— Ieraduma pēc. Agrāk finansu inspektori prasīja uzrādīt. Bet, kad pienāca pensijas vecums, pateica — varot vairs nemaksāt.

— Un tā arī nekā nesaņemat? — Es nelikos mierā.

— Saņemu tik daudz, lai nenosprāgtu badā. Izmaksā

pabalstu kā vientuļam cilvēkam, piecpadsmit rubļus mēnesī.

Noraudzījos viņā ar dalītām jūtām — ar žēlumu un izbrīnu. Zinātniski tehniskās revolūcijas un pārsteidzošu atklājumu laikmetā manā priekšā sēdēja sava veida relikts, Kijevas pēdējā privātuzņēmēja. Ar savu sarūsējušo stieples gabalu un nodzeltējušajām kvītīm, ar aizvēsturisko šujmašīnu «Singer» un vientulībā pavadāmo vecumu.

— Vajadzēja citādi dzīvot, — gluži kā uzminējusi manas domas, Marija Fjodorovna turpināja. — Stulba biju ... Starp citu, nesen ienāca prātā mātes sacītais. Katram cilvēkam esot savs liktenis, un, kas viņam pie-lemts, tam arī jānotiek. Vari censties kā cenzdamies, liktenim pretim nenoturēsies. — Viņa nopūtās, nožāvājās, muti ar plaukstu piesegusi, un es ievēroju, ka mute vēl pilna zobu. — Bet ko nu par to vairs runāt. Jau sen bija laiks nomirt, taču dievs vēl neņem pie sevis.

— Dzirdēju, ka jūsu māju grasoties nojaukt? — es pajautāju.

— Grasās jau, — Marija Fjodorovna apstiprināja. — No namu pārvaldes bija atnākuši. Pārvedīsim, teica, tevi, Omeļčenko, uz glītu māju jaunajā rajonā. Bet es tur nomiršu badā. Manas kundes ir vienas vienīgas večas, kas dzīvo tepat tuvumā. Visas slimas, tikko kājas spēj pavilkt. Kura no viņām sadūšosies braukt uz tādu pasaules malu? Es palikšu tepat, lai iznīcina kopā ar māju.

To viņa pateica tik mierīgi un klusi, ka es nešaubījos — viņa paliks un nekur nebrauks.

Otrā dienā aizgāju uz rajona izpildkomiteju. Kijevas rudens bija pašā krāšņumā. Ziedēja kreses, krizdami sitās pret asfaltu un krakstēdami plīsa kastaņi, neskaitāmajos dārzos un skvēros saldeni tvanoja rudens puķes. Sājā agrīnajā rīta stundā izpildkomitejā apmeklētāju bija maz un valdīja klusums. No tikko izmazgātajām grīdām vēdīja vēsums. Dežurants pie galda lasīja avīzi.

— Gribētu sastapt rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju, — es sacīju dežurantam.

— Kādā jautājumā? — viņš painteresējās.

— Sakarā ar pilsones Omeļčenko pārcelšanu uz jauno māju.

— Kas jūs viņai esat?

— Itin nekas, — es atteicu.

— Kas viņa jums ir? Radiniece?

— Nekas viņa man nav, — es jau iekaisu. — Viņa ir vienkārši vecs, nelaimes piemeklēts cilvēks.

— Kādas nelaimes?

Cik spēdams mierīgā balsī paskaidroju dežurantam, ka Omeļčenko nevar pārcelties uz jauno māju, ka viņai vajag atrast istabiņu tepat blakus vietai, kur viņa dzīvo.

— Saprotiet taču, — es teicu, — viņa ir veca, vientuļa sieviete, pēdējā privātuzņēmēja visā pilsētā. Varētu pat sacīt: vēstures daļiņa, anahronisms, muzejisks retums. Kara laikā viņa izturējās kā patiesa patriote. Viņai katrā ziņā jānāk palīgā.

Dežurants skatījās manī savādām, neticīgām acīm.

— Bet kas jūs viņai tāds esat?

Es vairs nenovaldījos.

— Neesmu nekas! — es iebrēcos. — Jūsuprāt, iznāk, ka cilvēks nevar tāpat vien atnākt un palūgt otra cilvēka labā arī tad, ja viņš nav ne radinieks, ne paziņa?

— Kādēļ tad nevar? — dežurants pēdīgi sacīja. — Var.

Taču pie priekšsēdētāja mani tomēr nelaida, nosūtīja

pie vietnieka.

Gados jaunajam cilvēkam, par spīti karstumam, mugurā bija balts krekls ar kaklasaiti un svārki, viņš uzklausīja mani jo uzmanīgi.

— Interesanti, — viņš novilka, un apaļajā, sauli neredzējušajā sejā pavīdēja smaids. — Pilsētas pēdējā privātuzņēmēja? Bet kas jūs viņai esat?

— Nekas, — cik vien spēdams rāmi atteicu. — Viņai gluži vienkārši vajadzīga cilvēciska palīdzība.

Priekšsēdētāja vietnieks domīgi piemiedza acis un pa-bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Nokārtosim, biedri. Es pats par to parūpēšos. Manuprāt, atradīsim iespēju viņai palīdzēt. Dabūsim istabiņu turpat tuvumā. Bet jūs atstājiet dežurantam savu adresi. Mēs jums paziņosim.

Pirms aizbraukšanas no Kijevas iegriezos pie Omeļčenko atvadīties. Marija Fjodorovna sēdēja uz soliņa pie atvērtajām durvīm, kas izgāja uz ielu, un adīja. Brilles tikko turējās uz deguna. Melnajos matos pat saules gaismā tikpat kā nemanīja sirmumu.

— Es šodien aizbraucu, — teicu viņai. — Vēlu jums visu labu, Marija Fjodorovna!

Viņa nolika adīkli, noņēma brilles, noskatījās manī ar savām skadrajām acīm un sacīja:

— Man iedošot istabu tepat tuvumā. Bija atnākuši no namu pārvaldes. Kāds liels priekšnieks esot iestājies par mani.

Tad pēkšņi pasniedza mazo plaukstu:

— Kad iebrauksi Kijevā, uzmeklē manu kapiņu, uzliec ziedus. Vai apsoli?

— Apsolu, — es atbildēju.

Vajadzēja iet prom. Nesapratu, kas īsti, taču kaut kas mani turēja, neļāva aiziet. Vēl pēdējo reizi palūkojos uz Mariju Fjodorovnu, uz viņas sarkano ķieģeļu mājiņu, uz atvērtajām durvīm ar vietām atlupušo krāsu. Aiz stikla, tāpat kā vienmēr, karājās nodzeltējusi izkārtnīte: «Cik-caks, caurā vīle, rišeljē». Es aizsmēķēju un devos uz Ļvo-vas laukuma pusi.

IEPAZĪSIMIES...JEVSEJS BARENBOIMS

Kopš senlaikiem vērojama savāda parādība, proti: itin prāvai dajai ārstu ir nosliece darboties arī kādā blakus vai pat no medicīnas tālu stāvošā nozarē. Piemēram, cilvēks, kas atklāja elektrību mūsdienu izpratnē, bija ārsts L. Galvāni; pirmos soļus hieroglifu atšifrēšanā izdarīja ārsts Tomass Jungs; pirmo tvaika katlu konstruēja ārsts Denī Papēns, bet ārsti J Maiers un H. Helmholcs viens no otra neatkarīgi atklāja enerģijas nezūdamības likumu. So sarakstu varētu turpināt vēl ilgi jo ilgi.

Taču jo sevišķi daudz bijušo un esošo ārstu ir rakstnieku vidū — Cehovs un Veresajevs, Bulgakovs un Fransuā Rablē, mūsu pašu Miervaldis Birze un Jānis Liepiņš, Andrejs Kurcijs un Ārija Elksne...

Varbūt šajā parādībā ir kāda likumsakarība? Ārstu vidē taču diezgan raksturīga noslāņošanās spīdekļos un viduvēji-bās. Starplāņu tikpat kā nav. Un vai nav tā, ka jau pati tiekšanās uz medicīnu ir kaut kāda pakāpe virspus parastības?

Iespējams arī, ka šīs parādības cēloņi meklējami pašā ārsta darba saturā, būtībā. Zinātne par cilvēka garīgās pasaules normu un novirzēm taču jāzina gan ķirurgam, gan infekcio-nistam. Bet sirdzējs pret ārstu ir atklāts tā kā ne pret vienu citu. Un tādā gadījumā... Rakstniekus taču dēvē par cilvēku dvēseļu inženieriem!

Šādas pārdomas radās, pārskatot šīs grāmatas autora Jev-seja Barenboima dzīves datus. Arī viņš ir bijis ārsts, turklāt daudzus mūža gadus veltījis tieši psihiatrijai, līdz 1975. gadā, piecdesmit triju gadu vecumā, profesionalizējies kā rakstnieks. Atmetis ārsta praksi un pievērsies tikai rakstniecībai.

Taču roka sniegusies pēc spalvas jau krietni agrāk. Un ne bez panākumiem, jo vielas, par ko rakstīt, viņam bijis pārpārēm.

1940. gadā pabeidzis vidusskolu dzimtajā Kijevā, viņš sāk mācīties Jūras kara medicīnas akadēmijā Ļeņingradā, 1941. gadā, tuvojoties frontei, stājas pilsētas aizstāvju rindās, bet tā paša gada decembrī tiek evakuēts.

Taču no jūras J. Barenboims vairs nešķiras. 1943. gadā viņš piedalās Melnās jūras kara flotes kaujas kuteru reidos uz ienaidnieka kontrolētajiem ūdeņiem, 1945. gadā — jau pēc

akadēmijas beigšanas — tiek norīkots vispirms par peldošā bāzeskuģa «Teodors Nete» sanitārā dienesta priekšnieku, pēc tam — par kuģu vienības flagmaņārstu Klusā okeāna flotē.

Parādās pirmās J. Barenboima publikācijas — stāsti «Briedums» (1951) un «Pirmais uzdevums» (1952), arī divi apraksti. Tie visi publicēti Klusā okeāna flotes avīzē «Bojevaja vahta». Almanahā «Sovetskoje Primorje» publicēts stāsts «Junga».

Tad iestājas pārtraukums literārajā daiļradē. 1952. gadā viņš no jauna atgriežas akadēmijā, lai papildinātu savas zināšanas medicīnā.

Kopš 1954. gada J. Barenboima dzīve saistīta ar Latviju. Vispirms viņš strādā jūras kara hospitālī Liepājā, bet no 1961. gada — Jūrmalā, sanatorijā «Majori» par nodajas vadītāju. Dienēdams Liepājā, viņš atsāk rakstīšanu, un žurnālā «Junostj» 1957. gadā parādās stāsts «Saša». Tas ir it kā jauns spēju izmēģinājums pēc piecu gadu ilga pārtraukuma. 1960. gadā seko stāsts «Četri jūrā», un jau pēc tam notiek tas, ar ko iesāku šo stāstījumu, — J. Barenboims it kā sadalās: ar labiem panākumiem darbojas medicīnā un tai pašā laikā aizvien vairāk nododas kādreizējam vaļaspriekam, līdz šī otra puse pārmāc pirmo.

Un tā pie lasītājiem nonāk «Hipokrāta zvērests» (1962), «Trīsdesmit atvaļinājuma dienas (1964), «Tādus viņus atceros» (1969), «Paklanos Apollonam» (1972), «Sagrāve» (1977), «Flotes ārsti» (1981), «Sirds institūts» (1982) un šī te — «Operācija «Wunderland»» (1982), ko jūs nule turat rokās. Daudzi no šiem darbiem tulkoti PSRS tautu valodās, daži arī čehu un polu valodā.

Kad klajā nāca grāmata «Hipokrāta zvērests», Rīgas kinostudija uzskatīja, ka stāsta saturam jāparādās uz ekrāna. Autoram kinoscenārijs gan ir pavisam svešs žanrs, taču viņš ielika tā veidošanā maksimumu savas neatlaidības, pacietības un enerģijas, gluži kā viņa grāmatu varoņi, kas arī allaž ir garā stipri, uzņēmīgi cilvēki ar bagātu dvēseli, plašu interešu loku un spēju ar visu sirdi nodoties uzticētajam pienākumam.

Vēl tikai jāpiebilst, ka vairākos J. Barenboima darbos, arī «Hipokrāta zvērestā», ieausti autobiogrāfiski motīvi un dokumentāli fakti. Viscaur dokumentāls darbs ir arī stāsts «Operācija «Wunderland»», bet sirsnīgais «Cikcaks, caurā vīle, rišeljē» izaudzis no tālās bērnības atmiņām,..

Hugo Rukšāns

SATURS

Operācija «Wunderland».Tulkojis H. Rukšāns

Cikcaks, caurā vīle, Rišelje. Tulkojuši H. Rukšāns un A. Svītiņš

Rukšāns H. Iepazīsimies... Jevsejs Barenboims

Е. Л. Баренбойм ОПЕРАЦИЯ «ВУНДЕРЛЛНД» Повести

Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Перевели с русского Хуго Рукшанс и Арнис Швитиньш Художник Имантс Крепицс

HB 5268

Jevsejs Barenboims OPERĀCIJĀ «WUNDERLAND»

Redakcijas vadītāja V. Avdoņina Redaktore L. Spriņģe Mākslinieciskais redaktors J. Petraškevičs Tehniskā redaktore S. Mazvērsīte Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 27.05.87. Parakstīta iespiešanai 11.02.88. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,96 uzsk. iespiedi.; 16,38 uzsk. krāsu nov.; 18,36 iz-devn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. N« 707-5. Cena 1 rbl. 20 kap. (12 600 eks.), iesējumā 1 rbl. 40 kap. (2400 eks.). Izdevniecība «Liesma». 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 33/32775/Dtp* 165. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Ukraiņu izcelsmes uzvārdi. Dobrijs —• labsirdīgais; Ubij-baljko — nosit tēvu. Tulk.

2

Torgsin — abreviatūra no «torgovja s inostrancami». Sājos veikalos preces varēja iegādāties tikai pret pārdotajam vērtslietām un dārgmetāliem. (Tulk. piezīme.)

3

Atdzejojusi L. Akurātere.

Content

Barenboims Jevsejs Operācija «Wunderland»

OPERĀCIJA «WUNDERLAND»

CIKCAKS, CAURĀ VĪLE, RIŠELJĒ

IEPAZĪSIMIES...JEVSEJS BARENBOIMS

SATURS

1