Saulietis Augusts

Pret ziemeļiem. Lugas

Augusts Saulietis

Pret ziemeļiem

Lugas

..

AUGUSTS SAULIETIS — DRAMATURGS

Augusta Saulieša (1867—1933) mūža lielākā daļa aizritējusi dzimtajās mājās — kādreizējā Grašu pagasta Sauliešos. Lauki, Vidzemes kalnāji un egļu meži, turienes saimnieki un gājēji ir A. Saulieša pasaule, to viņš labi pazīst un daudz tēlojis savos stāstos, dzejoļos un lugās. Viņa pirmo dzejoļu krājumu sauc «Meža šalkas» (1897). Lugas «Pret ziemeļiem» darbība norit Eglājos. No loga paveras skats uz eglēm apaugušu pauguru. Egles ir slaidas un tīras, tās met garas ēnas, bet ēnainē smaržo nātres... A. Saulietis dabā raugās jūtīga dzejnieka — romantiķa acīm, bet lauku cilvēku ikdienā saskata daudz skarbuma, sūra, grūta darba, arī nedienas un postu. Kad 1958. gadā iznāca A. Saulieša stāstu izlase, tai tika likts virsraksts «Aiz sniega un tumsas». Tā sauc arī pirmo krājumā ievietoto stāstu. Tā ir padrūma pasaule. Rakstnieka tēlotie cilvēki dzīvo tālā Latvijas ziemeļu nostūrī, kur ilgi turas sals un gari velkas ziemas dienas.

Padomju laikā tapušajās literatūras vēsturēs vai A. Saulieša daiļrades apcerēs atzinīgi vērtēta A. Saulieša proza. Kā stāstnieks viņš minēts līdzās R. Blaumanim, taču A. Saulieša lugas piesauktas gandrīz vienīgi negatīvā nozīmē. «Latviešu literatūras vēstures» 3. sējumā (1956) uzsvērts: «Tā sauktā «labā» budža un viņa zemes īpašuma slavinājums Saulieša lugu lielākajā daļā akcentēts tik stipri, ka nozīmīgos sabiedriskos jautājumos orientē pavisam nepareizi» (526. lpp.). K. Kundziņš grāmatā «Latviešu teātra repertuārs» (1956) A. Saulieša lugas min līdzās J. Akuratera un Fallija darbiem un secina, ka tajās «..vairāk vai mazāk izpaužas reakcionāras, dažkārt dekadentiskas iezīmes» (147. lpp.). Krasi negatīvi A. Saulieša dramaturga darbību raksturo A. Upīts «Latviešu literatūrā» (1951): «Dramatiskas dzīvības un kaut kādas darbības ierosinājumam lugā viņš spiests līdz patosam sakāpināt savas reakcionārās sabiedriskās atziņas un ētikas principus» (73. lpp.). Un E. Damburs, pārlūkojot A. Saulieša daiļradi, izlases «Aiz sniega un tumsas» ievadā aizrāda: «Mazāka vērtība ir viņa dramaturģijai..» (18. lpp.).

Ar tādu smagu vērtējuma nastu A. Saulieša literārā mantojuma paprāva daļa — lugas — nonākušas līdz mūsdienām. Kādreiz tās tika daudz uzvestas, īpaši uz lauku pašdarbības

skatuvēm. K. Kundziņš grāmatā «Latviešu teātra repertuārs»

min raksturīgus skaitļus: 1931.—1932. gadā laukos A. Sau-lieša lugas izrādītas trīsdesmit septiņas reizes, Raiņa — trīsdesmit divas un A. Upīša — divdesmit piecas reizes. A. Sau-lieša lugas laukos bija vieglāk izrādāmas nekā Raiņa plaša

vēriena uzvedumi, lauku ļaudīm tuva bija lugās tēlotā vide

un problemātika, un arī pati idejiskā ievirze labi atbilda grunt-niecības interesēm. Katrā ziņā latviešu teātra vēsturē un kultūras dzīvē A. Saulieša lugām ir bijusi zināma vieta, un arī mūsdienās tās izraisa interesi kā laikmeta spogulis, tiesa gan — attēlu tas ne vienmēr rāda gluži precīzu. Un tomēr A. Saulieša lugas izraisa ievērību vairāku apstākļu dēļ. Vispirms tās rāda, kādi izskatījās Latvijas lauki latviešu gruntnieka redzējumā, tāpēc lugām ir krietna izziņas nozīme. Tālāk nāksies iezīmēt A. Saulieša dramaturģijas vājās puses, taču tās spēks noteikti slēpjas ētiski skaidru, stabilu dzīves principu aizstāvībā. A. Saulietis neprata orientēties sabiedriskajās situācijās, tomēr vienmēr centās palikt godīgs, un no viņa lugām izstaro latviešu zemnieka godīgums, uzskatu pamatīgums, ētiskā skaidrība. Kaut gan A. Saulieša lugas tieši kā drama-turģiskas celtnes izraisa iebildes, tā tomēr ir laba literatūra ar nagātu, sulīgu, krāsainu valodu, lugas parādās interesanti uztverti cilvēki un spilgti atklājas viņu iekšējā pasaule.

Latviešu literatūrā ir rakstnieki, kurus dēvējam par pretrunīgiem. A. Saulietim šādu pretrunu nav — viņš ir pabeigta viengabala personība ar stingriem, nemainīgiem uzskatiem. Tāla un nesaprotama viņam ir proletariāta atbrīvošanās cīņa. 1923. gadā A. Saulietis publicējis idejiskā ziņā mums nepieņemamu tēlojumu virkni «Revolūcija Prātaiņos». Arī lugās samanāmas A. Saulieša stingri privātīpašnieciskās pasaules uztveres pēdas. Viņa dramatisko darbu norises vieta un arī idejiskais centrs ir turīgas lauku mājas: «Saltupi», «Kalnaiņi», «Kaļvi», «Eglāji». Tās pārvalda vai nu pats saimnieks, vai rentnieks, un katrā ziņā šajās saimniecībās strādā vairāki algoti puiši un meitas. A. Saulietis labi pazina šo māju ikdienu, pats darba nebijās, gāja strādāt uz lauka un rakstniecībai atlicināja vakara stundas.

No A. Saulieša lugām skaidri izjūtam, kāds svars pagājušā gadsimta beigu, divdesmita gadsimta pirmo gadu desmitu lauku ļaužu dzīvē bija jēdzienam — mājas. Sim vārdam bija pat simbola pieskaņa. Mājas — stabilitātes, stingru tradīciju pamats, mājas — pārticības avots un nelaimju cēlonis, ilnml/ii strīdu un ģimenes ķildu sakne. A. Saulietis, radis neatlaidīgi strādāt, augsti vērtē un izce| darba tikumu, un tas vairo vi 1.1 a lugu pievilcību. Rakstnieks saredz arī to, ka laukos sakas paaudžu maiņa un tai līdzi grīļojas stabilitātes pamati. A. Saulietis sajūt, ka lauku setā nav vairs bijušā miera, bet daudzmaz dziļākus cēloņus dzīvē noritošajiem procesiem ne-saskata.

Vecā paaudze, ka to rada rakstnieks, bijusi godīga^ mo-ruli skaidra, tā paļāvusies uz dievu un strādājusi. Drāma «Jēkabs Saltups» tada ir Saltupu māte, «Pret ziemeļiem» — Eg-laju vecāmāte, «Audžu bērni» — augstsirdīgais Kaļvu saimnieks un saimniece. Nākamajā paaudzē nav vairs tādas morālās stājas noturības. Tie ir mantinieki Alma un viņas virs Liepa drāmā «Pret ziemeļiem», Liene un Kārlis Sauriņš «Jēkabā Saltupā». Viņiem nerūp ne godīgs darbs, ne saimniekošana lauku mājās, viņus vilina uzdzīve un naudas tērēšana. Nekādu dziļāku cēlonību šim procesam A. Saulietis nesaskata, vainu viņš redz morālajās negācijās. Un te atklājas A. Saulieša atšķirība no R. Blaumaņa. Abi viņi tēlo visai līdzīgus procesus — divu paaudžu un līdz ar to laikmetu sadursmes. A. Saulietis paliek moralizēšanas līmenī; R. Blaumanis, būdams ģeniāls vērotājs, aiz it kā sadzīviskiem konfliktiem atklāj sociālo norišu būtību. Sājā ziņā īpaši interesants liekas A. Saulieša lugas «Pret ziemeļiem» un R. Blaumaņa drāmas «Indrāni» salīdzinājums. Abās norit jaunās paaudzes cīņa par mājām, un abās pat simboliski bojā ejai tiek lemti koki — ošu dārzs ap Indrāniem un eglaine paugurā pie Eglājiem. A. Saulietis šai aktā saskata vienīgi negodīgu rīcību. Arī R. Blaumanim līdz ar Indrānu tēvu žēl nocirsto koku, viņa uztverē materiālajai labklājībai būtu jāiet rokrokā ar skaistumu. Taču R. Blaumanis vērīgi liek ieklausīties arī Edvarta taisnībā, un tai ir stingrs pamats: lai skarbajā konkurences cīņā noturētos virs ūdens, jāsāk saimniekot vērienīgāk, racionālāk, citādi no Indrānu kādreizējās varenības nekas nepaliks pāri. Uz skatuves uznāk jauna paaudze, kas alkst sevi apliecināt, un R. Blaumanis to saprot. Viņam tuvākā ir veco Indrānu pasaule, bet rakstnieks ar skaidru skatu novērtē arī jaunās paaudzes taisnību un aiz it kā vienas ģimenes ķildas atklāj būtiski svarīgas laikmeta likumsakarības. Tēlodams notikumus vienā saimniecībā un runādams it kā tikai par ģimenes attiecībām, R. Blaumanis radījis sociāli dziļi nozīmīgu darbu. A. Saulietis līdz tādai sabiedrisko procesu apjausmai, kaut neapzinātai, nepaceļas.

Viņa privātīpašnieciskais domāšanas veids atklājas vēl citā aspektā, kas atkal kļūst īpaši skaidrs, līdzās nostatot

R. Blaumaņa un A. Saulieša lugas. A. Saulieša lugās skarbāki konflikti kalpu un saimnieku starpā neveidojas, taču rakstnieka skatījums atšķiras no R. Blaumaņa tēlojuma: viņš uz lauku sētu stingri raugas no saimnieka pozīcijām. Kalpu sievas, kā tas ir drāma «Pret ziemeļiem», tēlotas kā strīdnieces un «pļāpu tašas». Rentnieks Lieknējs (drāmā «Līgo»), kas iebilst pret māju īpašnieka Miķeļa Vaivara pārāk plašo dzīvesveidu, rakstniekam šķiet ka smejams diedelnieks, bet kalps Krauja (drāmā «Jēkabs Saltups»), kas apzināti uzstājas par savām tiesībām, parādīts ka palaidnis un slaists. No morālā viedokļa visiem šiem cilvēkiem tiešam ir savas vājības, un tomēr nevar nesamanīt rakstnieka tendenciozo nostāju pret citas sociālas piederības cilvēkiem. Sī ir A. Saulieša dramaturģijas pati vājākā vieta, kas dod neprecīzu priekšstatu par sociālās dzīves strāvojumiem laukos.

Pamatu pamatos A. Saulietis ir moralizētājs: viņa skatījuma cilvēki daļas godīgajos un negodīgajos, slaistos un strādīgajos, un A. Saulieša simpātijas visnotaļ pieder krietnajiem un darbīgajiem cilvēkiem. Ētisko principu aizstāvība savukārt ir tuva un saprotama mūsdienu lasītājam.

Psiholoģiski A. Saulieša lugu varoņi parasti ir vienā plaknē tverti: pozitīvie ir pozitīvi un nepazīst šaubas, un tāpat sirdsapziņas mokas vai pašpārmetumus nepazīst viņa negatīvie tēli. Balts ir balts, un melns ir melns. No A. Saulieša nešaubīgajiem, nelokāmajiem vīriem ar savu fanātisko neatlaidību simpātijas rada Jēkabs Saltups tada paša nosaukuma drāmā, īpaša nošķira A. Saulieša pozitīvo tēlu kopā ir Apsīšu Jēkaba varoņiem radniecīgie sirdsskaidrie cilvēki. Pati raksturīgākā ir Sniedze drāmā «Pret ziemeļiem». Viens no rakstnieka sarežģītākajiem, cilvēciski pamatotākiem tēliem ir Indriķis drāmā «Audžu bērni». Gribēdams tikt pie labklājības, viņš paņem mirušā kaimiņa saimnieka Rūšu tēva naudu, taču ’ pats pēc tam pārdzīvo nežēlīgas sirdsapziņas mokas un iet bojā. Negatīvajos tēlos A. Saulietis parasti iemiesojis vienu vai divas peļamas morālās īpašības — tā ir dzeršana, mantkārība, iedzīvošanās alkas, tenkošana, nesaticība. Turklāt negāciju paudēji visbiežāk ir ienācēji lauku sētas mikropasaulē no āra vai arī šie cilvēki' uz laiku no savas dzimtās ligzdas ir aizgājuši un aizklīduši uz pilsētu, no kuras rakstniekam šķietas nākam viss ļaunums un nelaimes.

A. Saulieša lugās virsroku daudzos gadījumos gūst stāstnieks, prozaiķis, tajās nav tā dialoga asuma un kompaktuma, ar ko raksturīga R. Blaumaņa dramaturģija. A. Saulieša replikas samērā garas, bieži vien vēstošas, dažkārt liriski piesātinātas. Taču rakstnieka spēks ir viņa valodas izjūtā. Drāmas u/.nikstītas teicamā, daudzkrāsaina valodā, kam savdabīgumu piešķir tikko jaušams izloksnes ietonējums.

R. Blaumanis ir dramatiķis katra dialogā un epizodē. «Skroderdienās Silmačos», «Indrānos» un «Ugunī» konflikti samezglojas itin parastās sadzīves situācijās. A. Saulietim tik groda konflikta sasējuma nav, un dramatiskā kāpinājuma pa-mikšanai viņš nereti ņem talkā ārkārtējus apstākjus vai notikumus: «Jēkabā Saltupā», atriebības jūtu vadīts, Sauriņš aizdedzina Saltupu riju un grasās pašu saimnieku nogalināt, Indriķis drāmā «Audžu bērni» ņem galu upmalā zem pārkārušās kraujas, bet drāmas «Līgo» varonis — Kalnaiņu īpašnieks nošaujas. Ar visu šo ārkārtējo apstākļu sabiezinājumu Saulieša lugas ir rāmas, brīžam pat garlaicīgas. Tomēr tajās viscaur jūtama laba rakstnieka klātbūtne. Neapšaubāmi tie ir respektējami mākslas darbi, kas sniedz ieskatu latviešu dramaturģijas attīstībā. Tajās saduras un bieži vien savstarpēji konkurē A. Saulieša reālista talants un A. Saulietis — moralizētājs.

Sājā krājumā ievietotas četras A. Saulieša drāmās un satīriska skice «Vienprātības komiteja»,_ kas dramaturga daiļradē ieņem īpašu vietu. Mākslinieciskajā ziņā tā ir pavāja, un arī pati tēma nav oriģināla: par vienprātības trūkumu tautisko censoņu darbā A. Alunāns jau runāja «Draudzes bazārā» (1911) un J. Pētersons lugā «Cēlie mērķi» (1912). Taču šajā satīriskajā ludziņā A. Saulietis ir daudz skarbāks un pret turīgajiem saimniekiem, viņu uzpūtību, lielmanību un pielīša-nas kāri daudz kritiskāk noskaņots, nekā tas jūtams viņa plašajos dramatiskajos darbos. Nelielā satīriskā skice ļauj A. Saulietī saskatīt arī sociālo pretrunu kritizētāju.

Drāmu «Pret ziemeļiem» (1911) A. Saulietis pieticīgi nosaucis par dramatisku tēlojumu. Krasāk savīta konflikta šim darbam tiešām nav, tam vairāk piemīt vēstījuma raksturs. Taču ar šo lugu aizsākas vairākas A. Saulieša dramaturģijai raksturīgas tēmas. Ierastajā, stabilajā dzīves ritumā iestājas pārrāvums — miris Eglāju saimnieks. Viņa māte ir veca un mājas pārvaldīt nevar, bet bērni Aldis un Sniedze — par jaunu, lai spētu saimniecības nastu uzņemties uz saviem pleciem. Harmoniskajā pasaules celtnē parādījusies plaisa. Mājas un jaunākajiem bērniem piederošo mantojuma daļu, vīra sakūdīta, grib sagrābt vecākā māsa Alma, bet šiem centieniem pretī stingri nostājas viņas kādreizējais iemīļotais — godīgais, krietnais Andrievs Krauklis.

Sājā lugā jaušam, ka kaut kur ārpus Eglāļiem verd citāda dzīve — tā ir pilsētā. Uz turieni aizgājusi Alma ar savii vīru Liepu, viņi gribējuši plaši, ar vērienu dzīvot, līdz iekrituši parādos. Ar pilsētu A. Saulieša skatījumā saistās izlaidības dvinga, tā atnāk pat līdzi uz Eglājiem: līdzko ierodas Liepa ar Almu, tā klusajā Eglāju istabā tiek dzerts, plītēts un dancots. Mantojuma daļas izkrāpšanai Liepa ar Almu ķeras pie izlikšanās, viltus un meliem. Drausmīgs spēks un vilinājums ir naudas un mantas varai! Pretstatā tai A. Saulietis rāda sirdsskaidru, sapņainu sešpadsmitgadīgu meiteni Sniedzi, kas gatava nest upuri un atdot savu mantas da|u, lai tikai iemantotu māsas mīlestību. Sniedze, kas spēj sadzirdēt ilgu putnus sirmajās eglēs, ir viens no A. Saulieša skanīgākajiem tēliem.

Luga beidzas bez konflikta atrisinājuma: pilsētnieki aizbrauc, krietnais Andrievs nosargājis jauniešu tiesības, taču Eglāju vecāmāte mirst, un fināla izskaņai līdzi iet jautājums: «Kas būs tālāk? Kā dzīve ritēs rīt?»

Pirmo reizi luga izrādīta 1911. gadā Rīgas Latviešu teātrī.

Lugā «Pret ziemeļiem» aizsākto problemātiku turpina drāma «Jēkabs Saltups» (1913; tajā pašā gadā pirmizrāde Rīgas Latviešu teātrī). Abas sākas ar līdzīgu ainu: jau pirms darbības izveidojusies konflikta situācija. No dzīves aizgājis iepriekšējais saimnieks, un saasinās jautājums, kas notiks ar mā|ām, ar iekopto saimniecību. Abās lugās ir arī līdzīgs pretspēku izvietojums: dramatiskajā tēlojumā «Pret ziemejiem» Efflājus grasās izputināt Almas vīrs Liepa; «Jēkabā Saltupā» malas kā iedzīvošanās avotu grib sagrābt savās rokās likumīgā mantinieka Jēkaba māsa Liena un viņas vīrs Sauriņš. Bet pretī viņiem vienā gadījumā stājas Andrievs, otrā — Jēkabs Saltups.

«Jēkabu Saltupu» A. Saulietis apzināti centies izveidot par drāmu. Sākumā iezīmēta sarežģīta situācija, tai seko Jēkaba Saltupa pārdomu, šaubu un izšķiršanās posms, bet drāmas pēdēlle trīs cēlieni veidoti kā izteikta pretspēku cīņa. Jēkabs uzsāk cīņu par Saltupu atjaunošanu un izkopšanu. Ceļā viņam slālas Sauriņš kopā ar krodzinieku Lauzumu, kurš iiztīkolis Saltiipus iemantot sev. Lauzums ir viens no kolorītākajiem ierāvēju un mantraušu tēliem A. Saulieša dramaturģijā.

Jēkabs Saltups dramatiskajā cīņā paliek viens. Par biedru viņam atsakās kļūt skolotāja Mirdza Klija, pret kuru drāmas varonis glabā siltas jūtas. Vājš palīgs viņam ir Saltupu vecāmāte. Taču, par spīti visām grūtībām, Jēkabs Saltups iztur, un šāds spēcīgs, nelokāms raksturs noteikti izsauc skatītāju un lasītāju simpātijas. Latviešu pirmspadomiu laika dramaturģijā nav daudz tik stingras gribas cilvēku kā Saltups. Taču attieksmi pret lugu diemžēl aizēno daži lugas idejiskie akcenti. Ne velti šis darbs iemantoja popularitāti pēc Ulmaņa fašistiska apvērsuma. Kaut ari kopš lugas uzrakstīšanas bija pagājuši vairāk nekā divdesmit gadu, aktualitāti iemantoja gruntnieka — censoņa tēls un īpašu skanējumu guva doma pur saimnieku kā sociālās dzīves virzītāju. Jēkaba Saltupa spēcīgā personība 11u tika izmantota valdošās šķiras idejiskajiem nolūkiem.

1922. gadā Nacionālais teātris A. Mierlauka režija izrādīja A. Saulieša lugu «Līgo». Atkal darbības vieta ir lauku majas, šoreiz Kalnaiņi, atkal lugas centrālais tēls ir lielsaimniecības īpašnieks, taču pēc savas ievirzes un tonalitātes šī drāma ir atšķirīga no iepriekšējiem A. Saulieša dramatiskajiem darbiem. Te jūtamāk blakus rakstniekam — reālās dzīves tēlotājam redzam viņa romantiķa dvēseli. Sājā lugā jaušama A. Saulieša savdabīgā pasaules uztvere. Joprojām sociālās problēmas viņu maz interesē, viņa skatījumā cilvēki grupējas pēc morālajām īpašībām un šajā reizē — arī pēc domāšanas ievirzes. Rakstnieks saprot, ka dzīvei nepieciešami reāli domājoši praktiķi, un tādi ir vairums lugā tēloto raksturu. Pats zīmīgākais no tiem — Vaivara jaunības draugs Līcis, kurš pauž ciniski vienkāršu uzskatu. «Nevajag nekad no dzīves prasīt vairāk, kā viņa var dot.» Taču pats ik uz soļa ir ņēmējs un prasītājs un ne mirkli nekautrējas morāli pievilt savu sendienu biedru.

Otra grupa ir cilvēki ar sapņotāju dveselem, vispirmak — lugas centrālais tēls Miķelis Vaivars un viņa brāļameita — trauslā, slimīgā Velta. Šiem cilvēkiem ir daudz garīga smalkuma un pievilcības, bet skaudrajai pasaulei viņi izrādās nepiemēroti. Velta lugas gaitā mirst, atstādama par seyi tikai siltas atmiņas, bet Vaivars lugas beigās nošaujas.

Pāri lugai klājas rezignācijas un mazliet ta kā gaudulības ēna. Vaivars, būdams jau pusmūža gados, iemīlējis jauno studenti Mariju Egli, taču viņu mīlestība nav laimīga. Vaivars, sekodams visaugstākajiem ētiskajiem kritērijiem, atturas uzsākt kopīgu dzīvi ar Mariju, jo nav pārliecināts, vai meitene viņu patiešam mīl. Šķiršanos pats viņš smagi pārdzīvo, sper kompromisa pilnu soli — apprecas ar vitālu pašlabuma meklētāju Alīnu Puķīti, taču mīlestības nav un laimes arī ne, bet bez īstām jūtām kopdzīvei nav jēgas. Vaivars velreiz satiekas ar savu iemīļoto, viņi atklaj viens otram savas dziļākās jūtas, taču viņi nav vairs morāli tīri un uzskata, ka tādi dzīvi turpināt nevar. Atliek viena izeja — mirt. «Mes nomirsim vientuļi — katrs savā meža biezoknī,» saka Marija Egle. Un te jūtama skaidra vientulības un pesimisma filozofijas izpausme. Sapņotāju ciltij reālajā īstenībā nav vietas. «Skaisti, mūžam skaisti bija tavas sirds sapņi,» — tā Miķeli Vaivaru raksturo viņa iemīļotā sieviete.

Drāmas «Līgo» pamatā likti paši lielākie pretmeti — dzīvība un nāve. Dramatiskā darba notikumi sākas un beidzas uz Līgovakara fona: skan dziesmas, cilvēkiem rokās ir ziedi un jāņuzāles, apkārt virmo dzīvība un jūtams tās pulss. Alkas pēc pilnskanigas dzīves mostas arī Vaivara, tas kusa Alīna Puķīte un Līcī. Bet dzīvībai līdzi iet nāve — to atgādina trausla, sirdsskaidra, slimā Velta. Nebūtībā aiziet viņa, un nebūtībai pieder drāmas centrālais varonis. Lai arī visapkārt plauktu dzīvība un skanētu prieka pilnais «līgo!», garīgi smalkiem cilvēkiem šai pasaulē nav paliekama vieta. Ar tādu drūmu, rezignētu izskaņu beidzas luga.

A. Saulieša tēlotajiem sirdsšķīstajiem cilvēkiem ir liela ētiska pievilcība, taču no realitātes viņi stāv visai tālu. Šai ziņā raksturīgas ir Vaivara sarunas ar Kalnaiņu rentnieku — viņa māsasvīru Lieknēju. Rentnieks kā nu mācēdams atkārto, ka rentes nauda uzlikta ļoti liela, jākrītot parādos, nekas pāri nepaliekot un draudot izputēšana. Vaivaram Lieknēja runas liekas kā viena vienīga murkšķēšana, no kuras māju īpašnieks pēc iespējas drīzāk grib tikt vaļā. Un gaušanās par dzīves grūtībām smejama un kaitinoša šajā gadījumā liekas arī pašam lugas autoram.

Ir būtiska atšķirība starp R. Blaumani un A. Saulieti arī mīlestības tēlojumā. R. Blaumaņa lugu varoņi par mīlestību runa pavisam maz, taču viņa darbi ir piestrēdzināti ar šīm jūtām, jo rakstnieks prot savus cilvēkus «ielikt» tik raksturīgās situācijas un paradīt tādās attieksmēs, kas uzskatāmi liecina par mīlestību šo cilvēku starpā. A. Saulieša drāmas «Līgo» centrālie tēli Vaivars un Marija Egle par savām jūtām stāstā daudz, plašos dialogos izklāsta savu izjūtu pasauli un runa par aizvadītā laikposmā pārdzīvoto. Bet dramatiskās piesātinātības ziņā A. Saulieša drāmas jūtami atpaliek no R. Blaumaņa darbiem.

Saja krājuma ievietotā luga «Audžu bērni» ir viens no pēdējiem plbšaliein A. Saulieša dramatiskajiem darbiem. Tā pirmoreiz izrādīta Nacionālajā teātrī 1930. gada 8. janvārī, bet rudens pusē notika A. Saulieša pantos rakstītās traģēdijas «Ķēniņš Zauls» pirmizrāde. Par šo darbu A. Upīts pasacīja īsi un kodolīgi: «Luga smagi lasāma, skatuvei galīgi nederīga.»[1] Divdesmitajos gados Nacionālajā teātrī izrādītas vēl vairākas A. Saulieša lugas: «Sirdskaite» (1923), «Inteliģenti» (1925), «Nepilnīgais» (1926).

Arī «Audžu bērnos» A. Saulietis kavējas pie sev tuvajām morāles kategorijām — godīguma, uzticības, skaidras mīlestības. Tāpat kā vairākos citos dramatiskajos darbos, rakstnieks tēlo paaudžu miju. Veco zemnieku dzīves ceļš nostaigāts — lugas gaitā mirst Rūšu mājas saimnieks, Kaļvos vēl saimnieko vecais saimnieks, bet vadības grožus kuru katru brīdi grasās pārņemt dēls Jānis ar vedeklu. Lugas sarežģījumi saistās ar pieņemtajiem kalpu bērniem Indriķi un Ilzi. Indriķis strādā par puisi Rūšos, Ilze — turpat Ka|vos. Lai tiktu vaļā no jebkādām viņas iespējamām pretenzijām uz mantojumu, jaunie saimnieki meiteni gandrīz vai ar varu izprecina atraitnim — melderim. Indriķa dzīve samudžinās: ilgās pēc patstāvīgas saimniecības viņš paņēmis svešu naudu, vēlāk, protams, Kaļvu tēvam atdevis, taču ar aptraipītu sirdsapziņu dzīvot nav spējīgs. «Ar netīrām rokām nevar laimes ņemt, bet manas ir netīras,» — ar šādu atziņu Indriķis no dzīves cīņas izstājas. Rakstnieka augstākais bauslis ir godīgums. Un tam līdzās — iejūtība pret cilvēku. Jānis Indriķa kļūmīgo soli izmanto par drošu ieganstu, lai uz visiem laikiem atbrīvotos no iespējamā konkurenta. Kaļvu tēvs spējīgs augstsirdīgi piedot arī pakritušam cilvēkam un tēvišķi laipni izturas pret Indriķi, bet Jānim aizrāda: «Kad tu nemāki godam runāt, tad ir labāk, ka tu nerunā nemaz.» Godam runāt, godam dzīvot, godam mīlēt — A. Saulieša lugas liek atcerēties šīs skaidrās, vienkāršās patiesības. Protams, rakstnieka morāle ir tieši aizgūta no bībeles, taču tie ir stabili principi, uz kuriem gadu simtiem balstījusies pasaule. R. Blaumaņa cilvēki meklē patiesību, maldās, netiek galā paši ar sevi. A. Saulieša varoņi ir stabilāki, taisnāki, taču vājākie no viņiem dzīves cīņā neiztur.

Kā sava laikmeta uzskatu, domu, interešu un tikumu lieciniecēm un literatūras pieminekļiem A. Saulieša lugām arī mūsdienās ir zināma nozīme. Nav noliedzams, ka lugas radījis apdāvināts, savdabīgs rakstnieks.

Viktors Hans manis

PRET ZIEMEĻIEM

Dramatisks tēlojums četros cēlienos

DRAMATISKAIS PERSONALS

Laiks un vieta

Divdesmitā gadu simteņa sākums. Eglāji — lauku seta Vidzemes austrumos.

Skatuve

Pirmais cēliens. Vecāsmātes istaba. Otrais cēliens. Kraukļa istaba. Trešais cēliens. Vecāsmātes istaba.

/ Ceturtais cēliens. Vecāsmātes istaba.

PIRMAIS CĒLIENS

Vecāsmātes istaba Eglājos. Dibenā, pret vidu, logs. Pa logu redzamas piesnigušas egles ar nolīkušiem zariem. Pie loga galds un meldru krēsli. Uz galda lampa un kādas grāmatas. Kreisajā pusē gulta ar galvgali uz skatuves priekšu; pie gultas staklēm ārmalā un kājgalī piestiprināti pagari milni, un starp tiem nostiepta aukla, kur uzkārt segas pēc vajadzības, aizēnojot gujuvielu. Tai pašā pusē, dibena kaktā, otra guļuvieta ar baltu pagalvi uz loga pusi, bez aizkariem. Pie sienas grāmatu plauktiņš un kādas ģīmetnes. Labajā pusē divēj’durvu: dziļāki kaktā — uz priekšnamu, tuvāk skatuves malai — uz citām mājas telpām — saimnieku galu. Pa vidu durvīm, pie labās sienas, vecs, tumšs skapis un vadži drēbēm.

Metas krēsla. Dzirdamas klusas, tālas zvana skaņas.

Sniedze (gadu sešpadsmit veca, glezni viegla un sapņaina; klusi domīga slauka loga rūtis un, darbu beiguse, brītiņu klausās). Vecmāmiņ ... vai tu dzirdi?

Vecāmāte (stipra auguma, bet no vecuma sa-likuse un nosirmojuse; gausi iet uz loga pusi, apstājas un ari klausās). Zvana, meit. Tā diena galā. Bet man ar tās kājas! (Gausi apsēžas.) Jā, vakars klāt...

Klusums. Aldis, gadu desmit vecs, spirgts un drosmīgs; sēd uz grīdas istabas vidū, kaut ko pie sevis runā, sirdās un klaudzina ar veseri, taisīdams putnu būrīti.

Zvana skaņas apklust.

Sniedze. Bet tu, Aldi, nepietaisi istabā vairs skaidu — nu ir viss tīrs! Blēņojies visu dienu. Tikpat tur nekas neiznāks.

Aldis. Ko tu nu zini! Meitene!

Sniedze. Domā, ka tur kāds putns ies iekšā?

Aldis. Neiešot? VI, Sniedze, kur tu gudra! Zināms, ka ies!

Sniedze. Strazdi — tu domā?

Aldis. Nu, sniedzes jau ne! Kas tādiem nieka putniem ies būrus taisīt! (Strādā tālāk un neklausās vairs, ko Sniedze runā.)

Sniedze. Liels vīrs, Aldi! Tu jau taisi strazdiem būrus, bet nezin kad vēl pavasars būs. (Klusāk, kā tikai priekš sevis.) Jau sāka dienas silt, lāstekās pilēja, bet nu atkal piesniga. Kādas egles pilnas sniega — visi zari nolīkuši!

Vecāmāte (pastipri, bet kā pate priekš sevis). Vēl nebūs pavasara. Tālu vēl, bērni, pavasars!

Klusums. Sniedze noliek slaukāmo autiņu. Aldis strādā.

Vecāmāte domās nogrimuse.

Sniedze (lēnām pie galda atgriezdamās). Bet nezin, kas tas par putnu, vecmāmiņ, kas mūsu eglēs reizēm dzied. Savādi dzied! Zill-lī, zill-lī! — tā vien saka. Bet redzēt nekad nevar dabūt: aiziet pa zariem aizvien tālāk — un tāli, tāli vēl kaut kur dzird: zill-lī... Un reizēm nemaz nevar zināt, vai dzied vai ne, bet ausīs tā skan... Un tad tā vien ir, kā kad vajadzētu no šenes iet projām — kaut kur tāli, tāli... (Klusums. Kā uz ko klausīdamās.) Zill-lī... Tāds putns dzied ...

Vecāmāte. Nezin, meit. Varbūt tikai tā izliekas. Pašas nemierīgā sirds ...

Sniedze. Dzied gan! Agrāk nebiju dzirdējuse, bet nu mūsu eglēs tāds putns dzīvo... jau no pagājušās vasaras ...

Aldis (gluži nejauši). Kad tu gribēji no šenes aiziet. Bet Alma neņēma vis tevis uz pilsētu līdz!

Sniedze (kā Alda nedzirdējuse). Un nu arī ziemu esmu dzirdējuse viņu dziedam. Sēdu te, istabā, pie loga — un tur, piesnigušajās eglēs, sāk uzreiz dziedāt. Un aiziet aizvienam tālāk, aizvienam tālāk ...

Vecāmāte (ka salrukusēs). Tas, meit, nav labs putns! Varbūt tāds māns. Labāk uz viņu neklausies!

Sniedze. Bet kad tu zinātu, vecmāmiņ, kā tad sirdi! Tā baigi — un arī žēl... Tā kā tai sapnī...

Aldis (pasmiedamies pie sevis, atkal kā negaidot). Šī sapņus ar redzot — ko domāj’s!

Vecāmāte kā tālās bailēs stīvi paskatās uz Sniedzi.

Klusums.

Sniedze. Nu jau divi reizes tā. Es te sēdēju vakarā — un nezinu, vai biju iemiguse...

Aldis (paklusām iesmiedamies). Aizsnauduse čurnēdama!

Sniedze. Nezinu pate, kas bija. Likās, kaut kas gaišs ... Viens cilvēks ... Tā kā mūsu māmiņa būtu. Sirdī žēli... Ak, es jau pate nemaz nezinu! (Nosēžas galda galā un paslēpj seju rokās.)

Klusums. Sniedze it kā klausās uz ko sevī pašā.

Vecāmāte grimst domās.

Aldis (paklusi runā pie sevis). Nav nemaz tik viegla lieta, kamēr dabū tādu māju gatavu! (Piepeši, kā sadusmojies, sit ar veseri.)

Vecāmāte (kā atmostas un uz viņu paskatās). Aldiņ, ko tu!

Sniedze. Es pate nezinu. Bet tad man vienmēr nāk prātā māmiņa... un Alma. Tai naktī, kad māmiņa bij nomiruse... Es uzmodos, kad viņi visi dziedāja. Raudāju... Un Alma mani ņēma klēpī, un viņa arī raudāja. Abas divas ... Mani apguldīja, bet es vienmēr cēlos augšā. Tad Alma sēdēja pie manis — tāda bāla ... Laba bija Alma — un no tā laika es viņu mīļoju ...

Aldis (atkal kā nejauši). Bet neņēma vis tevis uz pilsētu līdz! Un tu dīci! Meitene! (Sit stipri ar veseri.)

Sniedze. Bet, kā viņa aizgāja dzīvot uz pilsētu, — tā_kā sveša palikuse. Arī nu — jau trešā diena, kamēr viņa ciemojas pa Eglājiem ... bet... Es nezinu, kas ir noticis.

Vecāmāte (nelaipni, cieti). Izciemosies un aizbrauks — tāpat kā citas reizes!

Sniedze. Bet man viņas tā kā žēl vien ir... Un tu ar, vecmāmiņ, Almas vairs nemīļo...

Vecāmāte. Alma, meit, pate vairs mūsu nemīļo! Ko nu mēs ar Almu! Lai nu dievs dod, bet... (Apklust; nopietna, barga; un pakrata galvu.)

Sniedze aizliek atkal sejai rokas priekšā un uzlīkst uz galda. Aldis pieceļas, nosvelpj, gatavo būrīti gaisā paceldams, un iziet pa durvīm uz priekšnamu.

Vecāmāte (grūsi pieceļas, paņem pār gultas aizkariem pārmestu sedzeni un liek to ap pleciem). Iešu vēl paskatīties, ko dara gotiņa. Lūk, kāds jau tumšs palicis. Vakars klāti (Iziet pa durvīm uz priekšnamu.)

Sniedze sēd bridi un skatās logā, pa kuru vairs tikai

maz noģiedamas piesnigušās egles, tad pieceļas un aizdedzina lampu.

Alma (ģērbusēs kā pilsētniece, ar palieligu lepnumu un iznesību, kas tomēr visu laiku nepastāv; ienāk stalti no saimnieku gala). Tu, Sniedze, viena pate? Mīļo vientulību? Jā, vientulība jau darot cilvēku lielu ...

Sniedze (Almai ienākot, kā iedegas un grib steigties viņai pretim, bet, kad māsa sāk runāt, saraujas kā no saltuma). Jā, viena... Vecmāmiņa aizgāja govs apskatīties.

Alma. Tā. Bet kāda tev, Sniedze, tā blūze — tik vecmodīga! Pie mums pilsētā inteliģentās aprindās tādu vairs nevalkā. Varbūt ja vēl tikai strādnieku kārtā...

Sniedze. Nūja, pilsētā... Kur mēs to varam, laucinieces: kāda ir, tāda jāvalkā. (Skumji un kā brinēdamās skatās uz māsu.)

Alma. Nu, lai ar laucinieces — kāpēc tad nevar pēc modes? Mode ir jāievēro! Citādi cilvēks izskatās kā no pagājušā gadu simteņa. Arī pie mums pilsētā jau redz dažu tādu staigājam. Nekādas garšas! Visvairāk gan ar tādas pašas lauku meitenes. Kas tev viņu šuva?

Sniedze. Es pate.

Alma. Aiz to! Bet tev vajadzētu redzēt, kādas blūzes tagad taisa! Nupat nāk atkal stipri savādas. Agrāk bij piedurknes platas un tikai vieni gali šauri; tad atkal — piedurknes pašas tāpat platas un abi gali šauri; bet tagad — abi gali plati un vidus šaurs, šaurs.

Sniedze (pasmiedamās). Bet vai tad neizskatās jocīgi?

Alma. Kas par to! Bet tāda ir tagad mode!

Sniedze. Un tad nu atkal visas vecās jāpārtaisa?

Alma. Ko ta domā! Vai tad viens staigāsi apkart kā biedēklis? Un agrāk bij samešana priekšā, uz krūtīm, nu sāk taisīt uz muguras.

Sniedze (jautri iesmiedamās). Uz muguras! Vai dieviņ!

Alma. Ko tu nu zini! Izskatās diezgan smalki — ar garšu. Jā, garšas vajag!

Sniedze (neticīgi, kautri). Es gan tādas ne... Ni jau!

Alma. Es tev vienu iedošu no savām: man tāpat stāv. Nāk atkal jaunas, un ikreiz negribas ar to pārtaisīšanu pūlēties ...

Sniedze (satrūkusēs). Vai tādu — ar pogām uz muguras?

Alma. Nē, tādas jau vēl nulat būs. Tādu pašu — no vecākām.

Sniedze (atkāpdamās, pa gabaliņu uz Almu skatīdamās, domīgi). Nē... Lai nu "ir. Man jau pašai savu gana. (Kaut ko domā; grib māsai tuvoties, bet atkal kā kautrējas un baidās; runā, rokas^1 salikuse, kā lūgdamās.) Alma! Alma ... es nezinu ... es nezinu, kas tas ir... Tu man tāda vien kā sveša izliecies ... Un tad ir tik žēl... pate nezinu, kā ...

Alma. Par ko ta, Sniedzīt? Es tak esmu tava māsa.

Sniedze (padomā, tad siltāki). Māsa gan ... Un ka tu zinātu, kā es reizēm gaidu tevi atbraucam! Kad tā viena pate staigāju pa mūsu eglēm ... (Gaišās atmiņās.) Vai tu iedomā, kur mēs abas divas tikām skrējušas? Es tad vēl biju tīri maza ... Kur Tumšajā lejā tāds ēnains un kur tās nātres smaržo. Un tu stāstīji, ka tur ūpis dzīvojot un naktīs viņš kliedzot... Es nezināju, ka tas ūpis ir, un man bija bailes... Un kādas pa ceļa malām auga sarkanas sēnes — zem eglēm, rindām vien pa zaļo zemi... Un kā tur viņā pusē, pakalnē pa izcirtumu, lasījām ogas — vietām viss sarkans, kas ogu! Tikai no šķirzatām man bija bail: tādas zaļas ... iet ap celmiem, ka/čab vien.

Alma (tapdama vientiesīga un sirsnīga). Iedomāju, māsiņ. Tad jau gan tu biji maza ... maza ...

Sniedze. Un tad mūsu māmiņa nomira... Es visu vēl zinu ... Bet tu mani vakaros guldīji — tāpat kā māmiņa ... Nevarēju vien pie vecmāmiņas pierast, kad viņa atnāca šurp dzīvot, bet tecēju visur tev paka] ... Vai iedomā: skrēju līdz, kad nesi arājiem brokastis... Tērce uzplūduse — un tev jānes mani kukaragās.

Alma (klusa, noskaidrota, pasmaidīdama). Tā jau bija, mās. Dzīvojām ...

Sniedze. Bet tad tu aizgāji uz pilsētu — un paliki tāda sveša. Es tevis tā gaidu; bet, kad tu atbrauc, — nevar vairs tā ...

Alma. Ko tu nu — kā aplamīte! Esmu jau tev vienmēr tā pate māsa. (Velk Sniedzi sev klāt.)

Sniedze. Māsiņ, mīļā! (Apķeras Almai ap kaklu un klusi šņukst.)

Alma. Nu, kāda tu! Nevajag jau tūlīt raudāt. Tas iznāk tā sentimentāli. (Glauda Sniedzei galvu.) Bet nu man būtu tev kas jāsaka... man būtu tev kas jāpalūdz... Apsēdīsimies. Tu jau neaizliegsies man palīdzēt.

Sniedze (Almai lidzās nosēzdamās un pret viņu atspiezdamās, uzticīgi). Es jau, māsiņ... es labprāt... Ko tad es varētu?

Alma. Tu vari gan man palīdzēt. Paklausies, es tev izstāstīšu. Tu jau zini, ka nomirdams tēvs māju gan man atstāja, bet naudas tikpat kā nekādas ... To viņš jau agrāk bija nolicis bankā un priekš nāves zīmes atdevis vecaimātei — priekš viņas pašas, tevis un Alda. Mans vīrs gan saka, ka tas nebijis likumīgi; bet tā viņš bij izdarījis. Ir nezinātu, ja pate vecāmāte nebūtu teikuse... Tā nu tā māja gan man, bet bez kādas naudas! Bet ko ar māju var šitos laikos iesākt bez naudas? Un bez tam mums jādod daļa arī jums... Tas jau nu gan bija no viņa drusku netaisni, bet ko tur nu vairs!

Sniedze (Almai runājot, atvilkusēs pa gabaliņu; neizprašanā un apkaunējušās). Es nezinu ... es tur nekā nezinu ...

Alma. Un mums jau ar iet diezgan grūti. Mans vīrs žēlojas, ka tā māja kā par postu vien esot: nekā daudz neienes... Tik tā bēda jātur. Un jūs ar visi te dzīvojat: tāpat visiem vajag savas tiesas kuram. Un beidzot — mums pašiem nekā. (Klusums. Tad gausākā un klusākā balsi.) Bet nupat ir briesmīgi slikti — nezinām nemaz, ko iesākt. Mums tur, pilsētā, viens tāds lielāks parāds — manam vīram ... Kad lielākas darīšanas, tad jau tas nava nekāds brīnums! Bet nu nodots pie tiesas ... Ja nenomaksā — es nezinu, kas tad būs ... Varbūt pārdos šito māju — tad arī jums visiem būs jāiet projām...

Sniedze. Projām no šenes? No Eglājiem!

Alma. Nu jā! Ko tad lai ar tādu māju iesāk, kad no viņas nekā daudz neienāk? Mums jau viņa tikai kā par krustu... Tik nezin, kur tad lai jūs palieciet: tāpat jau visiem vajag, kur piemesties... Bet tā vecā eglaine nu gan būs jācērt nost vispirms.

Sniedze (sāpīgi un kā neizprašanā). Eglaine jācērt nost? Eglaine... jācērt nost? Kādi tad paliktu tie kalni ap Tumšo leju!

Alma. Bet nu — kad tu, Sniedze, gribētu mums palīdzēt... Tad jau varbūt nebūtu ar to eglaini arī ko steigties ...

Sniedze. Kā, Alma?

Alma. Ka tu to savu naudas zīmi mums aizdotu. Tev jau tās naudas tagad tikpat nevajag...

Sniedze. Vecāmāte saka, ka tā nauda man...

Alma. Nu jā! Priekš pūra — vai arī kad tu gribētu vēl kādu gadu skolā iet... Diezin ko nu ar tik daudz ar tām skolām! Bet, kad vajadzētu, mēs jau atkal atdotu. Tikai šitai reizei! Tāpat arī to Alda zīmi varētu dot mums. Mēs jau būtu ar mieru arī tās pašas procentes maksāt, lai nu tas varbūt gan tā netaisni iznāk: tā pate tēva nauda vien jau ir.

Tur jau nu mums netaisnība notika; visi tepat dzīvo, skolā ar jālaiž, bet no naudas mums nekā ... Tā ir. Bet ko tur nu vairs! Tikai to savu zīmi jau gan tu varētu mums dot, ja tu mani ar kādu drusku mīļo.

Sniedze (skatās uz zemi). Es nezinu... Ka

vecāmāte...

Alma. Vecāmāte! Tā jau gan negribēs — to es zinu! Viņa nav pret mums nemaz laba, un mana vīra jau viņa nevar ne acu galā ieredzēt. Vienmēr tāda dusmīga — nerunā ne vārda. Es jau nedrīkstu viņai prasīt-— nē, nē! Bet kad nu tu palūgtu... Esi nu gan tik laba, mīļā māsiņ! Mans vīrs jau man nedod nemaz miera: lai prasot, lai prasot... Bet es nu gan ne!

Sniedze. Ja vecāmāte grib... Es — ar mieru...

Alma (priecīgāki, dzīvi). Ko viņa daudz var negribēt, kad tu pate gribi! Parunā gan, māsiņ, — tevis jau viņa klausa no senu dienu. Un mēs jau tev atkal atdosim, kad vajadzēs, — nedomā jau, ka mēs paturēsim! Mēs tādi nemaz neesam. Tikai šitai reizē!

Sniedze (domīgi). Es vecaimātei runāšu.

Alma. Tā gan, māsiņ! Tu jau esi laba! Tad es to tev neaizmirsīšu. Bet nu man ar jāiet. Mans vīrs šodien ar tiem pilsētas ciemiņiem ... nu, tā ... Sāka pie pusdienas... un nu ir tikuši tādi jautri... Aizsūtīja Prīdu, ko domā, vēl pēc alus: gribot šovakar padzīvot un aizmirst visas rūpes ... Prasīs atkal ko uzkost. Bet tu gan, Sniedze, neaizmirsti par to parunāt! Mums jau nu tai lietā drusku netaisnība ir notikuse — bet ko tur nu vairs! (Runā atkal iznesīgi un droši.) Un mēs jau atkal atdosim. Nedomā jau, ka mēs tev ko paturēsim! (Ieiet stalti saimnieku galā atpakaļ.)

Sniedze domīgi noraugās Almai pakaļ, tad noliks tas uz galda un iespiež galvu rokās.

Vecāmāte (ienāk no āra un noliek segu uz gultas aizkariem). Sācis atkal salt. Šodien domāju, ka kusīs — tāds mīksts sniegs krita —, bet nekā. Gara ziema.

Sniedze. Vecoināt, Alma bija te.

Vecāmāte. Kā t’ šī te meklēja?

Sniedze (nedroši). Vecmāmiņ, viņa mani stipri par kaut ko lūdza. Nedrīkstot pate tev sacīt... lai runājot es ar tevi.

Vecāmāte. Nu?

Sniedze. Vecmāmiņ, viņa lūdz, lai es... lai tu dodot viņai to manu naudas zīmi, kas man no tētiņa ... Viņai briesmīgi vajagot...

Vecāmāte. Naudas zīmi? Ko tu runā, bērns?!

Sniedze. Jā, viņai briesmīgi vajagot. Vēlāk atkal atdošot, kad man naudas vajadzēšot...

Vecāmāte. Ak tad to zīmi? Jā, jā! Un tu, bērns, arī gribētu, lai es viņai to dodu?

Sniedze (skumji un kā noguruse). Jā, veco-māt. Man reizēm Almas stipri žēl...

Vecāmāte (stingri). Tu nezini, ko runā, bērns! To mēs nedrīkstam darīt!

Sniedze. Par ko? Viņa jau sakās — atkal atdošot.

Vecāmāte. Nē. To viņa melo! Alma var tikai ņemt. Dot viņa, bērns, nekad un nekā nevar!

Sniedze. Bet viņa jau dikti solās.

Vecāmāte. Tie ir tie, kuri visvairāk solās, bet vismazāk dod. Alma, meit, ir pasaules cilvēks, un mūsu likumi nav viņas likumi.

Sniedze. Bet viņiem esot lielas bēdas un naudas dikti vajagot... (Apsēžas, neapmierināta.)

Vecāmāte (vēsi pasmiedamās). Bēdas! Es zinu gan, kādas ir tādiem cilvēkiem tās bēdas. Tās, meit, ir tādas vienas dienas bēdas ... Un paši savu bēdu tādi cilvēki jau ar nemaz negrib ciest: lai to dara citi! Par viņu vainu lai samaksā citi! Nu grib, lai to dari tu. Māja jau viņu rokā vis; nu grib atņemt vēl arī to mazo dāvanu, ko mirēja roka tev devuse... Nezin, kas toreiz viņam prātu aptumšojis, ka māju Almai norakstījis! Dēliņš — tam nekā. Izskološot! Ar ko tad skolos? Kad vajadzēs to darīt, varbūt vairs ne pakšķis no šās mājas pašiem nepiederēs! Bet viņš jau to kā pirmdzimto tik stipri mīļoja!

Sniedze. Vecomāt, mūsu eglaini ar... (Trūkstas augšā, atsizdamās, ātri.) Tad man jāsaka, vecmāmiņ, ka tu negribi dot? Tad jāsaka Almai...

Vecāmāte. Jā, meit, saki! Lielas bēdas... bet nupat dzīro! Ne svētā vakarā nemet mieru! Trauki vien skan ... un paši zviedz kā zirgi... Nezin kas par pasaules cilvēkiem sanākuši! Bet lielas bēdas esot...

Sniedze (klusām, iziedama pa saimnieku gala durvīm). Vai dieviņ! Vai dieviņ!

Vecāmāte (paņem no gultas vecu, vieglu segu, apliek ap pleciem, apsēžas galda galā, uzliek brilles un paņem dziesmugrāmatu; paškirstījuse viņa pusbalsī lasa). «Nu saules spožums aizgājis, tas cēliens nobeidzies; viss guļ, kas bija piekusis un kas apraudājies.» (Tālāk — klusām, ka redz tik lūpas kustam.)

Jāņa māte (pusmūža sieva; nākdama iekšā pa priekšnama durvīm). Iesim paskatīties, Edes māt, ko tie ļautiņi te dara!

Edes māte (ari pusmūža gados; ienākdama tūlīt aiz Jāņa mātes). Jā, paskatīsimies gan, Jāņa māt, kā iet pa šito galu. Par ko tad nu mēs nevaram paskatīties!

Jāņa māte un Edes māte, labos prātos būdamas, turas aizvien cieši kopā un runā steidzīgi, kā viena otrai iztapdamas un viena otru papildinādamas, gandrīz vai abas reizē, naidā turpretī viņas atkal viena pret otru tikpat netaupīgas.

Vecāmāte nolaiž grāmatu uz galda un dusmīgi skatās pār brillēm uz ienācējām.

Jāņa māte (kā aizbildinādamās). Mēs jau tik tāpat vien ienācām... sak, jāpaskatās, ko jūs laba dariet.

Edes māte. Nu, vai tad nu kādas mantas dē|! Tāpat cilvēki vien jau visi esam ...

Jāņa māte (iztapīgi, galdam tuvodamās). Jums jau nu gan tā dzīvīte te laba — nekādas bēdas!

Edes māte (gluži tāpat, ar steigu). Savs kaktiņš ... ar tiem bērniem ... un sava gotiņa vis ...

Jāņa māte. To viņa arī pelnījuse, tos bērnus audzēdama!

Edes māte. Vī dieviņ! Viņa nepelnīta neņem!

Jāņa māte. Bet kungiem jau nu pašiem tas vis diezin kā nepatīk...

Edes māte. Nepatīk, nepatīk — tas ir tiesa!

Jāņa māte. Runājis jau pats kungs, arī manējam dzirdot, ka šiem jau ar ejot gana grūti, kad mājā tik daudz šādu tādu dzīvotāju.

Edes māte. Kā ne, kā ne! Tāpat jau arī pate madāma. Visiem tāpat pārtikt vajagot — un govij arī jādod dārza stūrīts ...

Jāņa māte. Bet nu jau gan sāksies te arī citāda dzīve, kad līdīs visapkārt to eglaini nost!

Edes māte. Vī dieviņ! Kamēr tik daudz meža apcirtīs! Un mūsu večiem ar būs ko ņemties ar vešanu uz upi... ar pašu zirgiem jau viss būšot jāaizved.

Vecāmāte (iztrūkusēs). Ko jūs te runājiet? Kas par eglaines līšanu? Ko jūs atkal te melsiet?

Jāņa māte. Vai tad jūs vēl to neziniet?

Edes māte. Nu redz! Es jau sacīju, ka vecāmāte to vēl nemaz nezinās, sak, tādēļ ieiesim un parunāsimies.

Vecāmāte (ar augošu nemieru). Ko jūs te runājiet? Ko es nezinu?

Jāņa māte. Nu, ka visu mežu ap Eglājiem līdīšot nost!

Edes māte. Kā tad! Esot jau vienam kupčam pārdots!

Vecāmāte. Kas to saka?

Jāņa māte. Tā jau mans vecais dzirdējis no tiem pilsētas kungiem ... Ienākšot smuka nauda!

Edes māte. Pate madāma jau ar tāpat teiku se.

Vecāmāte (pieceldamās). Kas tā saka? Alma saka? Alma tā saka?

Jāņa māte. Un, redz, vecaimātei to neviens nesaka. Slēpj! Un viņa pēc taisnības te tā īstā saimniece!

Edes māte. Vī dieviņ! Tie nu teiks! Tādēļ jau es saku: jāpastāsta tas arī vecaimātei.

Vecāmāte. Tā, tā, tā! Bet kad jūs tikai nemelojat?

Jāņa māte. Ak Kungs Jēzus Kristus!

Edes māte. Vī dieviņ! Taisnība! Taisnība!

Krauklis (ap gadi trīsdesmit pieci vecs; apnēsātās darba drānās ienāk pa priekšnama durvīm). Ko jūs vēl te staigājat apkārt pātarodamas? Par ko neejat gulēt?

Jāņa māte. Kas nu, mīļais, šonakt par gulēšanu! Tur jau tie jaunie dziras pašlaik uz dančiem ...

Edes māte. Sacelšot mūsu gultas citu uz citas, lai vairāk rūmes. Kas nu šonakt par gulēšanu.

Krauklis. Un jūs te vazājaties ar tenkām!

Jāņa māte. Vai tad nu kādas mantas dēļ! Bet nu jau mēs atkal iesim paskatīties, ko dara tur, pa viņu galu.

Edes māte. Jā, nu mēs iesim atkal uz viņu galu. Tāpat jau citam pie cita jāpieiet — cilvēki vien jau visi esam.

Vecāmāte apsēžas, savilkdama sedzeni ciešāki ap pleciem, pie kam rokas viņai iris. Krauklis paliek stāvam

un uz viņu skatās ar bažām. Jāņa māte un Edes māte,

klusām viena otrai ko teikdamas, iziet pa priekšnama durvīm. Klusums.

Vecāmāte (pabargi). Nu ko — arī tu vēl staigā apkārt svētā vakarā? (Laipnāki.) Nāc nu piesēdies!

Krauklis. Nebiju tevis šodien nemaz redzējis. Sak, ka neesi vēl slimāka palikuse. Tu jau vakar žēlojies ar tām krūtīm. (Apsēžas otrā galda galā.)

Vecāmāte. Nāk jau vakars arī man. Būs tak reiz viņš klāt! To jau nu es ik dienas vairāk jūtu... Gana jau gara ir bijuse mana diena ... (Klusums.) Bet kam tu esi tāds bēdīgs?

Krauklis. Nekas, vecomāt. Man tā kā galva drusku noreibuse.

Vecāmāte. Galva noreibuse? Esi dzēris? Tur jau laikam dzīro — un tu arī esi bijis?

Krauklis. Nē, neesmu vis. Sauca gan mani ar — kā to muižas pārvaldnieku ...

Vecāmāte. No kā tad tev galva noreibuse?

Krauklis. No jaunām ziņām. Stipras — iesit tūlīt galvā!

Vecāmāte. Nu, kas tās par ziņām?

Krauklis. Tās pašas, ko tev nupat šās te pienesa ... Negribēju jau tev nemaz teikt, lai tu neraizējies. Bet ko nu! Tikpat jau tu zini...

Vecāmāte (uz bridi savaldītais nemiers laužas tai atkal uz āru un rokas sāk trisēt). Tad tā gan? Tad tā gan!

Krauklis. Esot nezin kādi parādi — tur, pilsētā ... Veco eglaini cirtīšot nost — visu mežu te, ap māju un ap Tumšo leju.

Vecāmāte. Ko? Dievs tēvs! Lai tad paliek šī vieta kaila kā grēku kalni! Kamēr ar to pasaules cilvēku sapinusēs, viss uz postu vien, viss uz postu vien! Nē! To es viņiem gan neļaušu!

Krauklis (pieceļas un staigā). Nezin, vecomāt, vai tu varēsi tur ko izdarīt. Bet varbūt Alma klausīs tevis vairāk nekā manis ... Tikai tagad nu esi tu mierīga — vēl jau nekas nav noticis ... Varbūt viss beigās būs labi...

Vecāmāte (bargi). Eglaini nocirst! Nē, to es viņiem neļaušu! To es viņiem neļaušu! (Klusums. Tad domīga, kā sevi grimdama.) Bet — cik ilgi tad nu es te būšu ... Gribētos gan, lai tu mani no šenes aizved ne gar kailām pakalnēm, bet caur zaļu egļu mežu ... (Klusums.) Un, kad manis vairs te nav, tad gan, Andri, to mazo nepamet. Paliks kā cālēni pasaulē...

Krauklis. Nu jā, vecomāt! Es, kā jau daždien krauklis, kramšķināšu pa priekšu — un viņi atkal tecēs man pakaļ ... (Iesmejas ar rūgtumu un nosēžas vecā vietā.)

Vecāmāte. Kas var zināt, dēls, kā būs! Esmu daudzreiz domājuse... tā klusu te sēdēdama vai arī tur, gultā, kad viena pate un miegs nenāk... tad esmu domājuse... Un grūt’ tiek sirdei. Mēs domājam tā, bet dzīvei ir pašai savi ceļi, un viņa mūsu domu nemaz neprasa ... Arī man likās reiz, ka manu bērnu ceļš ies uz dienvidiem, kur silta saule. Bet viņi noguruši pazuda jau pirmās krustcelēs, atstādami man tos mazos .. . Gribētos griezties ar viņiem uz dienvidus pusi, bet dzīve — tā griež un dzen pret ziemeļiem. Pūš salts vējš un dzen sniegu acīs, bet jāiet vien ... lai arī sirds krūtīs dreb ...

Krauklis (domigi, kā sevi). Pret zicme|iem, vecomāt... jā gan! Un vējš ir salts ... pašās krūtīs viņš liekas laužamies iekšā. (Straujāki.) Man jau sen, vecomāt, liekas, ka es eju pret zieme|iem!

Vecāmāte (paskatās stingtāki uz viņu un paloka galvu). Jā, Andriev, es zinu. Es visu zinu. (Domigi.) Bet kā mana sirds butu mierīga, ja dievs būtu devis Almai tādu prātu ...

Krauklis (paskatās kā satrūcies uz vecomāli un saslienas; iesmiedamies). Ka viņa necirstu nost tās eglaines, vecomāt!

Vecāmāte (tāpat klusi, nopietni, kā viņā neklausīdamās). Zinu, dēls, visu. Redzēju, kā cieta tev sirds, bet nevarēju palīdzēt... paraudājos tik te viena pate. Dzirdēju, ka tu bez miega un miera naktīs staigāji apkārt... likās, ka vēlās stundās dzirdu aiz sienas tavus soļus un smagas nopūtas. Žēl bija tevis, Andri...

Krauklis (pietrūkstas un nolikslas pār vecāsmātes roku. Dobji, kā pret paša gribu). Vecomāt... tu, mīļā!

Vecāmāte (apglaudīdama viņam galvu). Un nu trīs gadi jau, Andri, bet man liekas, ka tava sirds vēl nava sadzijuse. Tu vēl nevari aizmirst...

Krauklis. Nē, vecomāt, nevaru. (Atkāpdamies, ar piespiestu smieklu.) Nu, viņa jau man vecu radu... un es pārvaldu viņas vai arī viņas vīra māju ... (Sāk nemierīgi staigāt.)

Vecāmāte. Cits būtu sen pagriezis muguru — un nezin, kas tad ar Eglājiem būtu jau noticis! Strādā — diezin cik tev algas devuši? Un vai to arī atdevuši, ko aizņēmās priekš jaunās rijas? Viss laikam tāpat vēl?

Krauklis kā atvairīdamies atsēstas atkal un atspiežas rokā.

Tilde (ganumeitene, varēti ņipra; ieskrien no priekšnama, durvis vaļā pamezdama). Ā, tu esi te, Kraukli? Es tevis meklēju pa visu māju!

Krauklis. Ko tu no manis gribi?

Tilde. Ješka mani sūtīja. Vai tu dosi viņam savu vijoli? Prīda negrib viens pats ar armonikām spēlēt — diviem ejot feini! Prīda pats aizskrēja pēc viņusētas meitām; drīz būs klāt visas! Arī tie pilsētas kungi gribot ar lauku meitām izdancoties... Nu, vai dosi?

Krauklis (pasmiedamies). Oi, oi, kas par varenu meitu!

Tilde. Tāds kā ... Bet pate madāma tak ar grib, lai sataisa dancošanu! Es teikšu, ka tu gribi izjaukt!

Krauklis. Kā aizdegusēs ...

Tilde. Tad man ar jāskrien uz viņusētu: tur vienas vijoles esot... Diez kur tā Sniedze — vienai tā kā drusku bailes ...

Vecāmāte. Viņa neies!

Tilde (apcirzdamās). Mrnhī, vecais pūķis! (Izskrien atpakaļ ārā.)

Vecāmāte. Ak dievs, ak dievs! Tak svēts vakars, bet...

Sniedze (izskrien no saimnieku gala, uztraukta, samisuse, krīt vecaimātei ap kaklu). Vecmāmiņ! Vecmāmiņ! Laikam Almu sit, laikam sit! (Stipri raud.)

Vecāmāte. Nu, nu, Sniedzīt, bērns!

Krauklis (uztrūkdamies kājās). Kas? Par ko? Kas ir?

Sniedze (raudādama). Ka viņa nedabūjuse tās zīmes... Mīļā vecmāmiņ! Dod viņai to zīmi, dod! Mīļā, labā vecmāmiņ! (Skūpsta viņai seju un rokas.)

Krauklis. 0-o! Tad jau tā! Tik tālu gan jau! Palieciet jūs te mierīgas. Es atkal nākšu. 0-o! (Iziet ātri un smagi pa priekšnama durvīm.)

OTRAIS CĒLIENS

Kraukļa istaba Eglājos. Treju durvu: labajā pusē — uz saimes galu; vidū — uz priekšnamu; kreisajā pusē — uz citām saimnieku istabām. Kreisās puses dibena stūrī šaura gulta. Skatuves priekšā galds un kādi krēsli. Uz galda šķīvis ar divi glāzītēm un pudele konjaka, vēl pāri pusē.

Aiz saimes gala durvīm dzird šad un tad balsis, neskaidru troksni, smieklus un armonikas, sevišķi, kad šās durvis vaļā:

citādi troksnis tik vājš, ka nejauc darbības uz skatuves.

Linga (viens pilsētas ciemiņš, gadu trīsdesmit vecs, tumšām ūsām; sēd pie galda un pīpo cigāru). A-a! Tā ir balle, kādā laikam nebiji ņēmis dalību?

Nadziņš (otrs pilsētas ciemiņš, kādus gadus jaunāks, ar gaišu bārdiņu un brillēm; tikko ienācis no saimes gala, slaukās mutautiņā). Ak tu velns! Traki! Viņi jau spēlē tā, ka jāskrien kā pažarniekam! Bet labi tas tomēr bij, ka sataisījām šo jandāliņu; man citādi sāka mesties jau garlaicīgi.

Linga. Bet dabas jaukums... piesnigušais mežs... un mēnesnīca uz baltā sniega. Mežā tā dzejiski. Viss kā izmiris. Tādas sēras jūtas pārņem ... Koki drūmi šalc ... dabas jaukums ...

Nadziņš. E, ko tur, mežā, bradāsi! Dziļš sniegs .. / Bet kas te par dūšīgām meitām — velns! Tādas veselīgas un druknas ... krūtis kā mūris! Un sevišķi tā viena — tāda kā bumba! Zini, ka ir ko griezt; bet, kad reiz sagriežas, tad arī pats tikai turies! Vareni meitieši!

Linga. Bet nav pilsētas veikluma. Mani tas drusku it kā traucē. Un rokas tādas cietas un rupjas.

Saņem kā stangās, domā, ka kauli vien tūlīt notirpst. Jauki jau: dabasbērni, naivi... bet trūkst tomēr grācijas ...

Nadziņš. Notirpst kauli — ha, ha, ha! Notirpst ari Bet man patīk tāda švunka! Jāatpūšas drusku un tad jāiet vēl. (Iemetas gultā.) Slikti, ka nav vasara — tad varētu arī pa āru ...

Linga. Jā, jauka nakts... klusa vēsmiņa... mēnesnīca... dabas jaukums... Un parunāties ar tādu dabasbērnu... pastaigāties kādu stundiņu vienatnē...

Nadziņš. To tad es īsti gribētu! E, tā viena man patīk! Es gan viņu saņēmu nupat tā cietāki... Neko vis nepretojās, saka tikai: «Ko nu, jaunskungs! Ko nu, jaunskungs!» Šonakt es gribu gan vēl amizēties!

Linga. Tikai neaizmirsti, ka tev var tad iznākt darīšanas ar lauku puišiem — un tie ar nebūs nestipri.

Nadziņš. Tu domā, ka nesāk smērēt, — ha, ha, ha!

Linga. A ko tad ...

Nadziņš. Nieki! Vai tad es šo līdzi paņemšu? Tepat jau tā manta paliks. Bet šie vēl vienmēr turpat iekšā? Nevar laikam tik viegli salabt...

Linga. Nebij jau ar! tas no viņa taktiski. Izskaidrojaties, kad divi vien, — kāpēc darīt to publiski?

Nadziņš. Jā, ko tad šī arī lielījusēs, ka savu tūkstoti te dabūšot! Braucām tik visi ekstrā šur ... Bet kas mums bēdas! Padzīvosim vēl šonakt — un rītu prom!

Linga. Bet Liepām vis tā nava. Cik es noprotu — tad bankrots ... Un gudrāka tā vecene būtu nedodama, jo kas tur būs: izkūpēs tik un tā ... Viņš jau apbrīnojams cilvēks, veikls un uzņēmīgs, bet...

Nadziņš. Ē, tā viņu pašu darīšana! Bet vai neiemetīsim vienu? Tagad tur tādas rotaļas. Bet sāks atkal spēlēt — un man jāiet ar to apaļo... Ielej!

Linga. Var! Bet vai nebūtu jādod vēl arī tur — lai tie lauku puiši mūs piemin? Liksim vēl atnest vienu kurvi. Naudas priekš biļetēm jau mums vēl pietiks.

Nadziņš. Var! Un kādu mārciņu konfekšu priekš meitām. Bet tur sākas troksnis ... Vēl vienu!

Linga. Var!

Viņi izdzer. Tad Nadziņš izmetas pa durvim saimes

galā, no kurienes, durvim veroties, dzird armonikas un neskaidras balsis.

Krauklis (ienāk pa priekšnama durvim uztraukts, bet ārēji savaldījies; grib iet saimes galā, bet piepeši pagriežas atpakaļ). Liepas kundze vēl turpat? Atvainojat — viņa vēl nava ārā nākuse?

Linga (pamet ar galvu). Jūs vēlējāties?

Krauklis. Sakiet... kas pirmiņ tur notika? Man teica, ka . .. viņi esot nīdušies? ... Viņš esot. . .

Linga. Ak tā? Tur jau nekas nebij. Viņš uzbudinājās gan — tā netaktiski... Bet tā jaunkundzīte sāka tūlīt briesmīgi kliegt. Viņš jau saticībā zelta cilvēks, bet šoreiz laikam drusku vairāk... (Parāda sev uz pieri.)

Krauklis. Un par ko viņi nīdās?

Linga. Ja es nemaldos, tad tās ir kādas naudas lietas. ,

Krauklis. Naudas lietas, jūs sakāt? Vai tad Liepas kungam ar to krāsotavu neiet labi?

Linga. Tā nav! Tas ir kas cits... Viņš ir par daudz labs cilvēks ... saticīgs ... Visur draugi. Un, kad roka vēl tāda paslaida kā viņam, tad — jūs sapratīsiet... Bet darbnīcā, redziet, kad paša nav klāt, kā iet, tā iet. Sabojā kādu gabalu — jāmaksā vel klāt; sajauc nelabas krāsas — lej zemē! Bet ko no strādniekiem ņemsi? Iesāksi ar ļaunu — ne tik neies...

Krauklis. Bet kur tad viņš pats dzīvo?

Linga (kā no augšas un ar nožēlošanu uz Kraukli skatīdamies). Nu, kā to lai jums saka? Kas pats nav pilsētā dzīvojis, tam grūti saprast... Redziet, cik pilsētā nav vietu, kur nokavēties! Nav jau ka te, uz zemēm: ja gribi cilvēku sastapt, tad jāiet verstēm. Tur satikšanās uz katra ielas stūra. Iegriezies, piemēram, savās darīšanās iedams, uz glāzi alus — jau kāds pazīstams priekšā. Un, ja tikai negriez uz laiku vērības, tad... Bet Liepa nu ir ļoti sabiedrisks cilvēks, kurš negrib ciest nekādus ierobežojumus, cilvēks ar dvēseli, kas pilna ar tiekšanos un mīlestību pret mākslu un visu daiļu. Aktieri, žurnālisti, visādi mākslinieki — ar visiem satikšanās ... Bet viņš kā mākslas un katra progresa draugs grib visur — nu, jūs sapratīsiet... Zināms, vajadzētu jau viņam spert nopietnākus un stingrākus, soļus ...

Nadziņš (ienāk slaucīdamies, pie kam no saimes gala atskan smiekli un troksnis, un, gari pūzdams, atsēžas). Tas nu bij atkal rekords! Izsautējos!

Linga. Tu izsit cenu!

Nadziņš. Bet tagad vajadzētu atkal vienu iemest. Ielej!

Linga. Var! (Kad viņi ar Nadziņu izdzēruši, tad pielej vienu glāzi no jauna — priekš Kraukļa.) Nu, lūdzu, jādzer arī jums.

Krauklis. Pateicos, nē.

Nadziņš. Tas taču konjaks, nava jau prastais ... Rubli septiņdesmit pudele... Un tur, viņā pusē, arī jūs neredz. Tas taču patīkami — kādreiz tā izsvīdēties ...

Krauklis. Mums iznāk tc gana ko izsvīdētics ap darbu.

Nadziņš. Nu, darbs paliek darbs — un prieks atkal prieks.

Krauklis (smīnēdams). Tur jums būs gan taisnība.

Nadziņš (pieliedams tukšo glāzi, Lingām). Nu, ņem! Ieliets ir — jādzer!

Linga. Var! (Dzer.)

No saimes gala iznāk kāda braša meita un, stīvi paklanīdamās, lūdz Lingu uz deju.

Nadziņš (smiedamies). Bet nu parādiet, jaun-kundz, viņam, ko jūs spējiet! Nelaidiet tik drīz vaļā!

Linga (ce[as un, sāņus nolīcis, ņem meitas roku padusē un iet uz saimes galu). Es gan neesmu dejotājs, bet nedrīkstu atteikties, kad tā lūdz... dabasbērns ...

Nadziņš (piedāvādams Krauklim papirosu). Nebiju uz zemēm bijis — gandrīz kamēr bērnībā. Bet te jau jums neklājas nemaz tik slikti... (Klusums. Tad aizvien iztapīgāki.) Tik daudz skaistu meitu! Laikam tepat no apkārtnes ... Tie puiši gan vēl tādi kā lāči, bet, kad iedzer kādu glāzi alus, tiek drošāki... Mēs ar biedri likām vēl atnest, sak, lai iet...

Krauklis. Sakiet — kas jums pilsētā ir par vietu?

Nadziņš. Man... es — aptieku preču pārdotavā, kā vecākais ... kā veikala vadonis. Arī Liepa pērk pie mums krāsas priekš savas fabrikas ... Viņš ir feins cilvēks — gribējās atbraukt reiz līdzi...

Krauklis. Un jūsu biedris?

Nadziņš. Viņš? Nu jā, kā to lai jums saka? Viņš ir ari drusku tā kā mākslinieks ... nu, avīžu līdzstrādnieks, kur kādi notikumi un jaunākas zi-ņns ... rakstnieks ... un interesējas vispārim daudz par progresu un kultūru. Un bez tam viņš laikam vac priekš kādas avīzes sludinājumus.

Krauklis. Tad jau, zināms, ievērojams cilvēks! Un jūs abi esat lieli draugi ar Liepām?

Nadziņš. Nu tā... ja! Mēs bieži satiekamies, sevišķi mūsu biedrībā, kur Liepas kungs ņem dzīvu dalību ... pie teātra izrādēm un viscauri, jo viņš jau dikti interesējas par sabiedrisku dzīvi un mākslu.

Krauklis. To jūsu biedris arī saka. Un ka viņš naudas spaidos — laikam arī tās pašas māk-slās dēļ?

Nadziņš. Tas būs gan vairāk tās mājas dēļ.

Krauklis (izbrinējies). Mājas dēļ? Šīs mājas dēļ?

Nadziņš. Ak, ne šīs mājas dēļ! Te taču viņš dabū sviestu un cāļus — ha, ha, ha! Tās pirktās mājas dēļ. Bet man nepienāktos par to runāt; viņš labprāt negrib, ka par to stāsta. Cilvēks viņš glauns un apbrīnojami izveicīgs ...

Krauklis. Tātad Liepa pircis namu? Kādēļ gan tas lai būtu noslēpums? Un tur tad viņš izlietojis savus kapitālus?

Nadziņš. Kapitālus — ha, ha, ha! Kad tad Liepām ir tādi bijuši, es gribēju zināt!

Krauklis. Nu, kad māju pircis... Kā tad bez naudas?

Nadziņš. Ha, ha, ha! Var redzēt, ka jūs pilsētas dzīves tikpat kā nemaz nepazīstat. Jūs esat naivs šai ziņā — vai nav tiesa?

Krauklis. Varbūt...

Nadziņš. Nu redziet! Vai tiem visiem sava nauda, kas pilsētā mājas pērk? Priekš kam tad būtu bankas? Bankas un sakari ar banku kungiem — tā pērk mājas ... Naivitāte!

Krauklis. Bet kāpēc tacl Liepām slikti, kad tā var pirkt?

Nadziņš. Nu, vajag tomēr arī aprēķina. Bet viņš par daudz ātri aizraujas . . . Maja tāli forštate — un izrādās, ka nava nekāda rēķina aizcelt uz turieni fabriku. Neienesīga un dārga, bet parādu daudz ...

Aiz durvīm saimes galā saceļas stiprāka kņada. Dzird saucam: «Uz rotaļām, uz rotaļam!» Tilde un kāda cita meita ieklūp istabā un aicina projām Nadziņu un Kraukli. Nadziņš priecīgi piekrīt un iet tūlīt līdzi, Krauklis atvairos. Saimes galā dzird dziedam: «Kumeliņi, kumeliņi!» Krauklis paraugās uz saimnieku gala durvīm, kā ‘ gribēdams iet, bet tad apgriežas un lēni iziet saimes galā.

Sniedze ienāk pa priekšnama durvīm domīga, grib it kā iet saimes galā, bet atgriežas atpakaļ, ceļ rokas pret seju un dziļi nopūšas, kā saguruse tad noplok uz krēsla, saliek elkoņus uz galda un paslēpj seju rokas.

Alma (iznāk no saimnieku gala). Tu esi te, Sniedzīt, — un nobēdājušās! Neraudi vis, mās, nava jau nekas... Es jau arī vairs nekā nesaku... (Almas balsī atkal vienkāršība un sirsnība.) Ko tur var darīt, ka mums, sievietēm, reizēm tā jānoraud ... (Apņem Sniedzes galvu un spiež sev pie krūtīm.)

Sniedze (visa nodreb, saņem Almas roku un skatās uz augšu viņas sejā). Vai tevis nesita?

Alma. Nē, Sniedzīt, nē... tikai tā... nezin kā bij sadusmojies. Pēc bij pašam žēl: lai es neņemot ļaunā ... Atvainojās. Un tā viņš dara aizvienam, ja, piemēram, nokavējies kur. Viņu jau visur ļoti cienī, un biedrībā, piemēram, bez viņa nekā neiesāk. .. Bet kur tu, Sniedze, biji — pie vecāsmātes? Sniedze. Jā.

Alma. Un ko tā? Vai tu tiki vēl par to runā-juse?

Sniedze. Jā, runāju... lai tev dod.

Alma. Labi... Un ko tad viņa? Atkal pa|āja imis? To jau man arī kalpu sievas stāsta ... Gremžot pastāvīgi ... Ā, viņa būtu jālūko drusku pievaldīt!

Sniedze (atlaiž Almas roku un atvirzās sāņus). Es jau nezinu... vai dieviņ! Bet to zīmi viņa varbūt arī dos.

Alma. Ak tā? Teicās dot? Tu gan esi laba, Sniedzīt!

Sniedze. Gribot tikai papriekš parunāties par to ar Andrievu. Bez Andrieva viņa nedošot.

Alma. Tad man jārunā ar Kraukli! Un jāsaka arī manam vīram: stipri nemierīgs. Bet tu, mās, gan vēl palīdzi — tad es tev to nekad neaizmirsīšu ... (Atkal paviršā un palieligā toni.) Un tik traki jau nemaz nav ... kā vecāmāte šai lietā izturas ... Eku brīnums, kad kāds parāds! Un mums jau, taisnību sakot, netaisnība ir notikuse, bet ko tur nu vairs ... (Ieiedama saimnieku galā.) Tad tā gan, neaizmirsti tikai, Sniedze!

Sniedze (skalās kā neizprašanā uz durvīm, tad sāpīgi). Nav! Nav! (Iešņukstēdamās noplok uz krēsla un iespiež seju rokās.)

Krauklis (no saimes gala, domīgs; ierauga Sniedzi un tuvojas tai). Ko tu, Sniedze, — vēl arlabo raudi? Ej tu ... vai tas ir vērts! Tici man: Alma nav pelnījuse, ka viņas dēļ tik daudz bēdājas.

Sniedze (skatās uz viņu, kā kautrēdamās to teikt, kas prātā). Vai tu tā domā?

Krauklis (drusku apjucis, ar steigu). Kā tad, Sniedze! Nav pelnījuse... Būtu labāk gājuse rotaļās... (Staigā un pamet acis uz Sniedzi.) Jā gan, Sniedze, — ko tev bēdāt tik daudz cita bēdu, gana jau izbēdāsies pate savu ...

Sniedze. Bet kad tās ir arī manas pašas bēdas?

Krauklis. Tavas pašas? Tu raudi, ka Almai neizdodas, ko viņa iedomājusēs. Lai tak raud viņa pate ... ja vēl māk raudāt...

Sniedze. Tu arī manis nesaproti! Vai tad es tik par to? Man žēl, ka Alma vairs nav tāda ... Es nekā vairs nezinu! (Nogriežas sāņus.)

Krauklis. Ir jau tev laikam taisnība ... Arī man dažreiz tā licies, ka Alma nava vairs tāda kā agrāk. Bet ka tik mēs paši nemaldāmies, domādami viņu pārvērtušos ... Vai viņa jau arī agrāk nebūs bijuse tāda pate? To nevar tik viegli zināt... Mēs ejam, kā vecāmāte saka, pret ziemeļiem. Bet varbūt, Snie-dzīt, reiz iesim arī pret dienvidiem... (Pagriež Sniedzes galvu pret gaismu.) Tā, nu pasmējies drusku — tad man ar tiek jautrāks prāts, kad tu smejies. Un tad palaid tu ar kādu riksni — jā gan!

Sniedze (viegli un skumji pasmaidīdama). Negribas ... Bet vecāmāte teica, lai tu vēl šovakar pie viņas ieejot: viņai vajagot ar tevi runāt.

Krauklis. Labi,.Sniedze, — ieiešu gan.

Alma (no saimnieku gala, droša un cēla). Nu, ko tad Sniedze nemaz neiet uz danci? Un vai atkal raudājuse?

Krauklis. Aiz prieka par tikšanos ar tevi... vai arī šķiršanās bēdās. Tad jau daži cilvēki raud ...

Alma (apjukuse). Mans vīrs, Andriev, vēlējās ar tevi parunāties. Ka tu ieietu ... Viņš gan arī pats nāks šur — pie citiem. Tikai ar acumirkli...

Sniedze paskatās gari uz Almu un Kraukli un klusi iet uz priekšnama durvīm.

Krauklis. Ar mani? (Sniedzei.) Tad pasaki, Sniedze, vecaimatei, ka es ieiešu gan vēl pie viņas.

Alma. Jā, lūdzu. Viņš tevis jau gaida. Vienu acumirkli ...

Krauklis un Alma klusēdami ieiet saimnieku galā.

Jāņa māte (nākdama no saimes gala). Neviena paša cilvēciņa! Kungi paši laikam sagājuši tur dziļāki.

Edes māte (ienākdama tūlit aiz Jāņa matēs). Viņi varbūt nemaz nezin, cik jauki nu iet pa inusu galu!

Jāņa māte. Jauki, jauki, Edes māt! Madama jau pate ar brīnum laba ...

Edes māte. Labi visi, mīļā Jāņa māt! Un kur tad tā špāsa un tās lustes!

Jāņa māte. Nupat atkal viens no tiem pilsētas kungiem apstaigāja visus ar pudeli...

Edes māte. Kā tad — ar pudeli. Un otrs atkal deva cigārus!

Jāņa māte. Solīja jau man ar to bairīti. Bet es nī — to gan nē!

Edes māte. Vī dieviņ! Kas nu bairīti! To nē!

Jāņa māte. Reiz mana vīramāsas pameita stāstīja ...

Edes māte. Vai šī, kura, ek, ar Caksteri apprecējās?

Jāņa m ā t e. Nu jā, tā pate, Edes māt.

Edes māte. Es jau ar viņu pazinu, Jāņa māt. Vēl kad manam svainim to pirmo puiku krustīja, bija ar krustabās.

Jāņa m ā t e. Nu jā, tad šī ar reiz izdzēruse vienu glāzi tā bairīša.

Edes māte. Tad tīri tāpat kā mana patēva vedeklas pusmāsa — arī tā vienās kāzās iedzēruse uz šķiršanos vienu glāzi — nu, tā bairīša.

Jāņa māte. Un tad tik smieties vien gribējies visu laiku, tik smieties vien gribējies!

Edes māte. Un tad tai, uz māju ejot, bijuse saule aizgājuse pavisam uz citu pusi un visa zeme tā vien ka līgojusēs — un beidzot bijuse arī pate aizgājuse pavisam uz citu pusi!

Jāņa māte ar Edes māli abas priecīgi un stipri smejas.

Alma (runātāju nepamanīta, iznāk no saimnieku gala). Ko tad jūs nu tik priecīgi viena otrai stāstāt?

Jāņa māte. Ko tad nu, mīļā madām, tāpat ienācām ... gribējām satikt vēl jūs.

Edes māte. Mēs jau, madāmiņ, dzirdējām, ka jūs braukšot drīz atkal projām, — tad ienācām vēl parunāties ...

Alma. Ko tad jūs gribējāt ar mani runāt?

Jāņa māte. Tāpat, madām, — vai tad nu kādas mantas dēļ!

Edes māte. Tāpat jau, jāsaka, cilvēki vien visi esam!

Jāņa māte. Bet jums jau, madām, tas gan par labu vis nenāk, ka jūs pastāvīgi te nedzīvojat.

Edes māte. Vī, vī, kas nu to deva! Šur saujiņa, tur saujiņa... bet jūsu apcirknī vis nebirst. Mums jau nu gan tā dzīve gana grūta ... Nav jau tā kā, ek, tur, viņā pusē, tai vecajai...

Jāņa māte. Ko tad nu vecajai! Kad jūs zinātu, kāda viņai ir govs!

Edes māte. Kā mūris — vī dieviņ! Un piena dod viena pate vairāk nekā mums par abām.

Jāņa māte. Dotu jau gan, ja nebūtu labi pie purna! Es jau nu par to Kraukli negribu nekā slikta teikt... Bet nepatīk jau nu viņam un tai vecajai, ka jūs esat te. '

Edes māte. VI, nepatīk, nepatīk! Mēs jau varam jums, madāmiņ, atkal izstāstīt, kas te reizēm notiek.

Alma. Gan to vēlāk, nu nav vaļas. Bet vai jūs gribējāt man vēl ko citu teikt?

Jāņa māte. Ko nu daudz, madām! Par tām govu zālēm gribējām vēl palūgt!

Edes māte. Mums jau, madāmiņ, gan par maz to zāļu ... kad atkal nāks vasara ... Krauklis jau gan tā kā solījās dot vairāk. Bet kad jūs paši viņam to pateiktu ...

Jāņa māte. To pļavas astīti, kas pie dārza malas, — to, madām, lai dod mums vēl klāt!

Edes māte. To gan, madāmiņ, — to pļavas astīti. Tad jau mums ar kas tiks. Pieminēsim jūs rītos un vakaros!

Alma. Nu labi. Es teikšu Krauklim — gan jau viņš zinās.

Jāņa m ā te. Un tad lai atmērī mums to pļavu tā, ka man šogad tiek tā lejas mala.

Edes māte (uztraukušās). Vī dieviņ, ku’ gudra! Par ko tad tev nu uzreiz būs tā lejas mala?

Jāņa māte. Vai, kur tu gribi būt netaisnīga! Vai es arī reiz nevaru pļaut tās lejas malas?

Edes māte. Lika bišķiņ pagaidīt! Kuru malu pļāvi pērn, to pļausi arī šogad!

Jāņa māte (ari tiek dusmīga). Tu jau gribētu kā rīme sagrābt visu viena pate!

Edes māte. Nu ko tu te ar mani ņemies kā nepilnīga? Vai tas nav viens ērmīgs cilvēks!

L i e p a (cels cilvēks ar veiklu izturēšanos, garām, dzeltenām ūsām un gludi apskūlu zodu, ģērbies melnos svārkos. Iznāk kopā ar Kraukli no saimnieku gala). Kas te par karu? Ko viņas tā baras?

Krauklis (drusku uztraukts, jautrāks). Tā mums parasta lieta. Man liekas, ka viņām abām ir dzirdēšana maitāta.

Jāņa māte (kā apkaunējušās). Vai tad nu kādas mantas dēļ!

Edes māte (ari apramsiidamās). Tāpat cilvēki vien jau visi esam! (Iziet abas pa durvīm uz saimes galu, kaut ko klusāk savā starpā runādamas un rokām mētādamas.)

Liepa (izveicīgi, laipni). Atsēdīsimies un parunāsimies par tām lietām tālāk — te Alma arī ir... Taisnību sakot, mēs jau ilgi neesam tā tuvāk izrunājušies.

Alma. Andrievs jau pret mums pēdējā laikā tāds vien ir kā auksts un naidīgs. Bet agrāk tak... (Viņa apklust un apsēžas, kā apmulsuse no Kraukļa stingrā skata. Klusums. Liepa un Krauklis ari apsēžas.)

Liepa. Ar to lietu jau mēs būtu drīz galā! (Almai.) Mēs tur parunājāmies par dažām naudas lietām. Viņš nemierīgs savas naudas dēļ, kura viņam no šenes nākas. Izrunāts, ka mums jau tūlīt bankrots ...

A1 m a. Ir ar tie cilvēki!

Liepa. Bet tik traki jau vēl nava — ha, ha, lia! Protams, jums jau nevar to ļaunā ņemt, ka domājat par savu; vismaz mēs nevaram to pārmest... Turpretī mēs esam jums daudz pateicības parādā par jūsu pūlēm visus šos gadus.

Krauklis. Esmu darījis tikai, ko domājos savu pienākumu.

Alma. Tā vis nava, Andricv... Kā kurais dara savu pienākumu! To mēs esam gana redzējuši tur, pilsētā. Bet tu esi bijis mums tikpat kā pašu cilvēks — kā brālis ...

Liepa. To pašu jau es ar saku — un tādēļ es labprāt esmu ar mieru izdot jums rakstu par to, kas jums no Eglājiem nākas, lai jūs, ja tas būtu kādreiz vajadzīgs, varētu viegli savas prasības pierādīt. Kas tad zina, kas ar mums kuro var notikt... Eventuālam gadījumam, tā sakot... Bet citādi — tik traki jau vel nav... ha, ha, ha! Finansiālas grūtības, zināms, mums_ pašlaik gan ir — citādi būtu piedāvājis jums vislabāk tūlīt naudu —, bet sakāt — kuram tmlus nevar gadīties, sevišķi, ja cilvēks kustas un ko dara? Bet dzersim vienu konjaku! Man no tā zemju alus dūša tīri plāna palikusi. Tāds kā jēls — Jods zina, kā viņu te taisa! (Pielej glāzes.) Nu, uz labāku satikšanu — kā radiem!

Krauklis (kavēdamies). Pateicos. Bet... man gan netīk.

Liepa. Ak nu, blēņas! Esam tak vīri! Sveiki! (Dzer.) Jā, finansiālas grūtības... bet tikai arī uz brīdi...

Izdzer savu glāzi ari Krauklis.

Alma. Jā, kam tev vajadzēja tik plaši iesākt! Viņš man, Andriev, mūžam tikai raizes vien dara. Nevajadzēja pie tāda iet... (Saskatās ar Kraukli.) Vai es sev nedabūtu cita — labāka saimnieka? (Paskatās atkal uz Kraukli un tad novēršas.)

Liepa. Un par to meža ciršanu ar jums nebūtu tā ko uztraukties. Ne jau visu nocirtīs — un es nezinu, kas tur par gudrību — tos kokus pāraudzēt. Izkurtē — tiek tikai malka. Un augs jauni atkal vietā ...

Krauklis. Augs, bet ne tik drīz... Tur jums iznāks saduršanās ar vecomāti: viņa raugās uz to sāpīgi.

Liepa. Ak nu, vecs cilvēks: cik tur vairs tā prāta! Uz viņu daudz klausīties mēs nevaram — to sapratīsiet arī jūs paši.

Alma. Es nezinu, ko tā vecāmāte! Vai viņai kā trūcis?

Liepa. Bet varbūt mēs varētu arī mazāk cirst... Ja, piemēram, tas tā notiktu, kā es ieminējos. Bet tā nu ir Almas darīšana; es tur nekā nevaru ...

Krauklis (pēc brītiņa). Vecāmāte bīstas, ka bērniem varētu tā no viņu mantojuma kas zust...

Liepa. Ha, ha, ha! Tad jau, zināms, nedrīkst nekā iesākt — un kapitālam jāguļ nedzīvam! Bet tas būtu neprātīgi! Pēc gadiem — ho! Vai jūs domājat, ka tas tik neiespējami — pārvērst reiz šo māju par muižu? Bet tā ir Almas darīšana . .. Dzersim vēl vienu konjaku; tas bija labs, un es sāku atspirgt ... (Pielej glāzes, piesit un gaida, lai ari Krauklis ņem.)

No saimes gala ienāk, smiedamās un klusām runādamās, divas meitas, atsēžas uz gultas un laupa konfektes.

Alma. Tā viņš man vienmēr pārmet, kā kad es varētu ko darīt. Ja nu tu vai Sniedze gribētu palīdzēt ... Jūsu jau viņa klausa ...

Krauklis. Es nezinu ... man sāks kāpt galvā — es reti dzeru.

Liepa. Ak nu, nieki! Sveiki! (Dzer.)

Dzer ari Krauklis. Klusums. Kā nospiesti. Pēc brītiņa

ienāk Linga ar Nadziņu, nosēžas pie meitām un klusām

ko runā un smejas. Drīz Nadziņš ar vienu meitu iziet

atpakaļ; viņiem pakaļ izmetas ari otra meita, kaut gan Linga pālas viņu atturēt.

Alma. Jūs palikāt viens pats. Kādēļ laidāt savu dāmu projām?

Linga. Karst, cienījamā kundze, — gribu drusku atpūsties. Bet es jūtos gan dikti laimīgs, ka varēju vakaru pavadīt šo dabasbērnu pulkā ...

Liepa. Viņš vēl iemīlēsies kādā ciema meitā redzēsiet gan!

Linga. Sīs dienas man tiešām būs kā sapnis, kad atkal atradīšos pilsētas mutulī.

Krauklis (jautrām acīm). To sapni jūs varat iegūt uz visiem laikiem, lai pēc nav par viņu jāsērojas: nāciet tik šurp — darba netrūks!

Linga (nopūzdamies). Dievamžēl tas nava iespējams. Pienākums sauc uz citu dzīvi, jo ikvienam

Jnknlpo vispārībai, kā tas saskan nr viņa dāvanām im spēkiem.

Krauklis (ar ironisku nopietnību). Ak tā — jūs domājat par tām jaunākām ziņām? Tā, protams, ļoti svarīga lieta!

Linga (aizskarts). Priekš mākslas, kultūras un progresa ... tas nava nemaz tik viegli apsverams ... ka jūs to domājat... Māksla un progress prasa intensīvu un daudzpusīgu darbību ...

Istabā trokšņaini ieklūp pāra meitu.

Viena meita. Uz rotaļām! Nu, uz rotaļām! Visi! Visi! (Liepām.) Arī jums jānāk, kungs!

Otra meita. Mēs gribam iet «Viens zemnieks brauc uz mežu». Un pašu kungu liksim par to zemnieku.

Liepa (pieceldamies). Kad jāiet, tad jāiet! (Iziet ar vienu meitu saimes galā.)

Alma (otrai meitai, kura palikuse stāvam un gaidām). Mēs iziesim gan ... Palūdz labāk tur to kungu — viņš tāds vientulīgs.

Linga (meitai, kura viņam tuvojas). Esmu gan noguris, bet nedrīkstu atteikties, kad lūdz dabas-bērns ...

Linga ar meitu iziet saimes galā, kur dzird dziedam.

Alma (skatās Kraukli ilgi un cieši. Viņu acis sastopas un it kā sastingst). Andriev... dzer vēl vienu glāzi — un šoreiz ar mani! (Pielej glāzes.)

Krauklis. Tu ar konjaku dzer?

Alma (iesmiedamās). Par ko lai es nedzertu, kad citi dzer? Esmu izmācījušās ... Nu, Andriev, — mēs neesam ilgi kopā dzēruši. Vai zini, cik ilgi? (Dzer.)

Krauklis. Kamēr tavās kāzās. Bet tad jau man izgāja slikti — sašķīda glāze .. . (Dzer.)

Alma. Tu jau pats viņu sašķiedi, Andriev...

Krauklis. Varbūt... Man jau toreiz laikam daudz kas šķīda — kā dzērājam ...

Alma. Daudz šķīda? Andriev ...

Krauklis. Un tad tās stikla skambas ar visu labi saderēja... Bet sauc tu mani labāk par Kraukli...

Alma. Nē! Man patīk labāk par Andrievu ... kā agrāk... Jā! (Viņa nolaiž acis un cieš klusu; krūtis nemierīgi kā pēc gaisa tver; kā pate neapzinādamās, viņa uzliek savu roku uz Kraukļa rokas.) Vai tiešām vairs nekas nevar atpakaļ nākt no tā, kas bijis ... Andriev?

Krauklis (skatās uz viņu, kā domās grimdams, kuras nav svešas). Tas ir tas dīvainais, ka cilvēks vēl vienmēr it kā gaida pēc tā, kas bijis, kaut arī ikviens cits viņam teiktu, ka tas ir neprāts ...

Alma. Nevar vairs nākt atpakaļ, nekad?

Krauklis (tumši). Nevar vairs nākt!

Alma. Pazudis uz visiem laikiem — uz mūžu?

Krauklis. Uz mūžu!

A l_m a. Kā sapnis, kurš par īstenību nekad nepārvērtīsies?

Krauklis. Kā sapnis!

Alma (salīkst uz galda malas, un pleci viņai noraustās). Andriev! Andriev!

Krauklis (ilgi viņā skatās, kā sevi grimdams, tad dobji). Tu drebi, Alma ... Jā, pār mums pūš ziemeļu vēji. Nav labi, kad jāiet pret ziemeļiem! Bet mums daudziem laikam te tas ceļš tā pagriezies ... Es nezināju, ka arī tu to mani.

Alma (itceļas taisni un apslauka seju). Jā, Andriev, tev taisnība... Viss beidzot... ē! Kaut jel pagatne varētu palikt! Bet kaut kas it kā piesējis pie šas nejēdzīgas tagadnes un nelaiž projām — ne uz priekšu, ne atpakaļ. Tā ir arī man. (Klusums.) Bet es tev, Andriev, gan vēl ko lūgšu. Es nezinu, vai tu manis klausīsi, bet es tomēr lūgšu — kaut arī tā dēļ, kas reiz bijis ... (Klusums.) Andriev, runā gan tu ar vecomāti — tu jau zini. Citādi — es nesaprotu ... kas ar mums visiem lai notiek. (Klusums.) Andriev, vai tu būtu tik labs un žēlīgs?

Krauklis (cieš bridi klusu un sarauktām uzacīm kaut ko domā). Es, Alma, negribēju tur iemaisīties. Nav viegli uzņemties tādu atbildību pret tiem mazajiem. Kāpēc tu no manis vēl to prasi?

Alma. Bet neviens cits te vairs nevar man palīdzēt — esi palicis tikai tu. Un, ja tu, Andriev... ja es reiz tev... tad neatstāj manis šai brīdī! Kas var zināt, kas citādi notiek...

Krauklis (ilgi skatās viņai sejā, kā pēc kā meklēdams; smagi). Labi, Alma, es par to domāšu!

Alma (kā atspirguse, silti). Paldies tev, Andriev! Bet dzersim nu vēl otru glāzi — tam, kas bijis! (Pielej glāzes.)

Krauklis. Man sāk jau reibt, Alma... (Viņš paskatās uz Almu, un acis tam it kā iedegas.) Noreibšu pavisam ...

Priekšnama durvis klusi parādās Sniedze un atkal pazūd.

Alma. Dzer, mīļo Andriev, ar mani vēl šo glāzi! Un atminies to pavasara vakaru pēc Jurģiem, kad tu biji pie mums atnācis. Mēs gājām gar eglaini, un kaut kur koka galā dziedāja kāds putns pret dzelteno debesi... Un no tērcēm cēlās migla, un mēnesi viņā tikko varēja redzēt... Tad mēs ... Vai tu to vakaru vēl piemini? (Dzer.)

Krauklis (kā tvaikos). Jā, dievamžēl jā! Neesmu varējis aizmirst. (Dzer.)

Tilde (ieskrien strauja, sakarsuse). Kraukli, nāc dancot! Nupat būs krokoveks, un tie puiši neviens nemāk, arī viņsētas Mārtiņš ne! Nāc nu!

Krauklis (smejas). Lūk, dzirkstele! Ej projām — lec viena pate!

Tilde (apcirzdamās). Mmhi! Tāds kā vecis! (Izskrien atpakaļ saimes galā, kur pašlaik spēlē.)

Alma (pieceldamās). Bet ko, Andriev? Iesim mēs divi vel vienreiz dancot! Pēc ilgiem laikiem... Iesim!

Krauklis (pieceļas vairīdamies). Nav vērts, Alma, nav vērts!

Alma. Iesim gan! Ko vairs rēķināt, Andriev! (Viņa piestājas tam cieši klāt, kā apvijas tam, un velk uz saimes gala durvīm.) Es tev, Andriev, vēlreiz gribu kaut ko teikt... Tagad ne, bet reiz es teikšu — reiz teikšu!

Viņiem pa durvīm izejot, saimes galā saceļas liels troksnis. Daudz priecīgu balsu viņus saņem; klaigas, smiekli; sāk spēlēt.

TREŠAIS CĒLIENS

Vecāsmātes istaba — kā pirmajā cēlienā.

Ārā gaiša mēnesnīca, un piesnigušās egles aiz loga atkal labi

redzamas.

Vecāmāte (ar segu ap pleciem sēd galda galā). Tā, meit, — nu esam gan vakarējušas! Ir jau laikam vēlu ...

Sniedze (sēd uz zema soliņa vecaimātei pie kājām, viņai uz ceļiem atspiedusēs). Gribas ar tevi padzīvoties, vecomāt... Raug, kā nu es pie tevis sēdu — gluži kā kad maza biju ... un kad tu mācīji man dziesmas rītos un vakaros ...

Vecāmāte (pasmaida un apglauda Sniedzei galvu). Ir jau gan, meit, tā — kā kad maza biji. Dzīvojām abas garos vakaros ... (Nogrimst domās.)

Sniedze (klusām). Vecmāmiņ!

Vecāmāte. Nu, meit?

Sniedze. Tu tak vari iedomāt, kāda bija mana māte?

Vecāmāte. Vai, meitiņ, ka tad es to neiedomāšu!

Sniedze. Kāda viņa bija — mana māte?

Vecāmāte. Laba meita viņa bija man... ka manas pašas bērns.

Sniedze. Bet kā viņa izskatījās? Vai vairāk tā kā es vai tā kā Alma?

Vecāmāte. Jūs jau abas viņas meitas: paskatos uz vienu, paskatos uz otru — viņu iedomāju.

Sniedze. Bet no auguma, vecomāt, no sejas?

Vecāmāte. Viņa jau ar bija tāda pate stalta kā Alma ... un vēl jau izaugsi tu ar lielāka ... Un arī no sejas Alma izskatās viņai stipri līdzīga.

Sniedze. Bet es, vecmāmiņ, — es ne?

Vecāmāte. Tev, meit, ir viņas daba. Tur atkal jūs esiet kā divas ūdens piles viena otrai līdzīgas.

Sniedze (nolīkst uz vecāsmātes klēpja, klusām). Tad es māmiņu it kā redzu... Kā Alma... Kā Alma ...

Vecāmāte. Un arī no tavām acīm un balss es viņu allaž atceros. Acis tev jau maziņai bij tādas kā viņai, bet balss tiek aizvienam līdzīgāka, kad audz liela. Dažreiz, kad tevis nemaz neredzu, bet kad tu runa kaut kur ārā, — sak, viņa un viņa ...

Sniedze. Izstāsti, vecomāt, man vēl ko par māmiņu! (Klusums.) Kādēļ viņa nomira?

Vecāmāte. Dieva prāts, Sniedzīt. .. Kad Al-diņš nāca pasaulē... Aizsauca dievs viņu pie sevis ... Un tad es nācu uz sava jaunā dēla māju — jūs bijāt tādi maziņi...

Sniedze. Atnāci, vecmāmiņ, mūs kopt un audzināt — un es savu māti esmu aizmirsuse... (Nolīkst atkal vecaimātei uz klēpja, un vecāmāte glauda viņai matus.) Un tad nomira arī tētiņš ,..

Vecāmāte (domīgi). Jā, meit, pa likām mes vien.

Sniedze (paceldama galvu). Bet tu saki, ka es neesot tīri sveša ... ka man no mātes ...

Vecāmāte. Jā, meit, sirds — par visu vairāk no viņas sirds. Ari viņai bija tāda ... Lūk, kā nupat tu Almas dēļ tā noraizējusēs, lai gan viņa mums kā svešiniece...

Sniedze. Man, vecomāt, Almas reizēm stipri žēl. Es nevaru citādi!

Vecāmāte. Tu jau nu gribi viņai palīdzēt, bet nezin, vai tas ir labi. Kur tev pašai būs, kad vajadzēs, — vai viņa tev vairs to atdos? Tu jau runāji, ka gribot vēl iet ko mācīties ...

Sniedze. Tad es mācīšos no tevis — visu, vecomāt, mācīšos no tevis! Tu nekā nebēdā!

Vecāmāte (domīga, kā tālumā skatīdamās). Jā, meit, gana būs tev pasaulē ko ciest — ar tādu sirdi... Tie visvairāk cieš ... Bet glabā viņu, kādu dievs devis! (Klusums.) Un tad tu domā gan, ka Andrievs arī gribēs tāpat kā tu?

Sniedze. Es domāju tā, vecomāt.

Vecāmāte. Bet kur tad viņš tik ilgi dzīvo? Tu teici, ka es gribu ar viņu runāt?

Sniedze (pieceļas un aiziet par gabaliņu). Viņš jau solījās arī nākt.

Vecāmāte. Vai tad viņi tur vēl arlabo danco?

Sniedze. Jā, danco ...

Vecāmāte. Un Andrievs — ar danco?

Sniedze. Viņš ar turpat... runājas ar Almu... (Aizgriežas nemierīga, kā aizskarta.)

Vecāmāte. Ar Almu? Kaut tad nu ar vēl ienācis šovakar! Man ir jāiet pie miera ... Esmu, meit, stipri piekususe. Un viss man ir tagad tik savādi, tik savādi...

Sniedze (paraugās uz viņu kā nesaprotamā baiļu nojausmā). Es iešu vēl... Es viņam teikšu ... (Iziet pa priekšnama durvim.)

Vecāmāte sēd noguruse, salikuse, ar klēpī saliktām rokām un uz krūtīm nolaistu galvu kā snaudienā.

Gar gaišo logu ārpusē lēni noiet tumša ēna.

Aldis (ieskrien strauji no āra, steidzīgi). Ka tu zinātu, vecomāt, kā nu iet pa viņu galu! Sanākuši beidzot visi viņu sētas puiši un meitas! Prlda ar Ješku spēlē! Un tad danco! Arī tie pilsētas kungi — kūp vien! (Pamana, ka vecāmāte tāda klusa, iet gar viņu no vienas puses uz otru un nolikdamies pūlas ieskatīties viņai sejā, tad nometas uz soliņa, kur nesen Sniedze sēdējuse, uzmetas ar elkoņiem vecai-mātei uz klēpja un skatās uz augšu — viņai sejā.) Par ko tu esi bēdīga, vecomāt? Tu tak esi mūsu pašu mīļā, labā vecmāmiņa! Kad es izaugšu liels, tad es tev pirkšu santa svārkus un vizināšu tevi karietē!

Vecāmāte (zēnam vaigus apglaudīdama, sirsnīgi, klusi). To jau tu sen man soli, dēls ... Kad tikko mācēji kājiņām iet, jau sāki solīt... tos santa svārkus!

Aldis. Un došu ar! Redzēsi, vecmāmiņ!

Vecāmāte. Es jau ticu, dēls. Bet vai nu nebūs tev laiks gulēt iet? Laiks gan!

Aldis (paceldamies). Nē, vecomāt! Man gribas vēl tur! Pēc laidīšot raķites gaisā — tiem pilsētas kungiem esot... Redzēs, kādas tās raķites būs! Prlda saka, ka tāda guns bumba skriešot augsti gaisā — vēl augstāk nekā mūsu garās egles kalnā ...

Vecāmāte. Lai nu, dēls... Tev laiks pie miera iet! Ienāks Sniedze, paēdīsiet vakariņas un iesiet gulēt. Es arī iešu gulēt.

Aldis. Es jau varu arī vēlāk viens pats... Ā, vecomāt, — nu es zinu! Tu domā, ka es vēlāk nenoskaitīšu tās lūgšanas? Tu domā, ka man var aizmirsties? Bet, ja tu gribi, es noskaitīšu jau tūlīt, kamēr tu vēl dzirdi!

Vecāmāte. Nē, dēls, kad iesi gultā. Tad vairs nevajag nekā cita runāt kā tikai aizmigt... Maziņš skaitīji — nu esi palicis slinks.

Aldis. Par tiesu gan — neaizmirsīšu! Un, ja ar man vakarā aizmirstos, tad rīt es par to noskaitīšu divas reizes no vietas!

Jāņa māte (ienāk dūšīgi pa priekšnama clur-vim). Are, es vēlreiz ienācu pie jums.

Aldis (ar steigu). Jāņa māte ar Edes māti sāka pirmīt atkal briesmīgi bārties... dūres vien dauzīja viena pret otru! Bet, kad sāka spēlēt un dancot, tad viņām izjuka ...

Vecāmāte (saņemdamās, bet ar jūtamu apnikumu). Esi mierā, Aldi, — ej tur pie malas!

Aldis atvelkas kaktā un uzmetas ar krātiņi uz gultiņas galvgaļa.

Jāņa māte (aizkaitinata). Kā ar tādu nebārsies! Tur jau, jāsaka, kaut no akmeņa bijis, jāsāk vien kliegt — par tādu netaisnību! Es jau nu to necietīšu un necietīšu! Sī vien domājas esam cilvēks pasaulē. Vai dieviņ! Nē, mīļā, ir citi ar cilvēki, kam tapat gribas tā labuma!

Vecānjāte. Kas tad nu atkal jums noticis?

Jāņa māte. Nu tā pate otrējo mātīte! Tāds kā nešpetnis cilvēku starpā! Bet es viņai gan vēl parādīšu!

Aldis saviebj seju un dauza dūri uz dūres, kā redzējis

darām Jāņa māti un Edes māti, un pats pie sevis smejas.

Vecāmāte. Par ko tad nu atkal tas naids izcelies?

Jaņa māte. Nu tās pļaviņas dēļ! Ierunāju ma-dāmai, sak, lai dod to govu zāļu vairāk. Došot ar, lai tik Krauklis nošķirot. Bet, sak, tad gan es uz priekšu gribu pļaut to lejas malu, jo otrēja nav vēl nekad augšas malas pļavuse. Kā negudra! Šī to neļaušot! Sak, ta tad tu esi man neļāvēja! Gribēju tad tūlīt parunāt Kraukļam, kā ar to lietu būs. Vai viņa te nav? Tad būs laikam atkal iegājis saimnieku galā ...

Vecāmāte. Nava te. Bet vai nu tāda steigšanas? Kur vēl zāļu laiks — un jūs jau baraties!

Jāņa māte. Kas nu par bāršanos! Es jau negribu nekāda ļauna — es tik pēc taisnības! Un tādēļ gribēju parunāt jau tūlīt: sak, kad tā tiks klāt pirmā, tad vairs nekā! Kas viņai par muti! Un par otru — ko tik sagrābdama! (Klusām nolikdamās un ar roku rādīdama.) Steidza jau nupat madāmai stāstīt, ka jūs gan te esot viņiem par lielu grūtumu ... mājai nākot liela skāde... Un ka jums esot tāda govs kā mūris ... Nemaz nekaunējās, kaut gan es ar turpat klāt biju.

Vecāmāte. Ko tu man tādus niekus runā! Es jau sen vairs uz jums neklausos ... Pašas tik viena otru paļājiet un nīdiet!

Jāņa māte. Es jau nekā — kas tad man! Lai runā kurais, kā grib! Es tikai pasaku, ko esmu dzir-dējuse, — un vairāk nekā. Bet tad ir jāskatās tā Kraukļa turpat viņā galā. (Iet ārā un durvis sagrūžas ar Edes māti, kura nāk iekšā.)

Edes māte (ar dusmām). Laikam jau staigā atkal te apkārt, tās savas pasakas nēsādama! (Ienāk, pasteigdamās Jāņa mātei garām.)

Jāņa māte (durvis atcirzdamās). Te paraug, cik nejēdzīgs meitiets! Lai nu saka viens cilvēks, vai es esmu tevi pavisam aiztikuse! Kā viena pagā-niete! (Aizcērt durvis.)

Edes māte. O, zinu gan, māte, kāda tu esi un kāda tev ir jauka mute! Jau nupat steidza madāmai arī par jums gaušāt — vī dieviņ! Ka Krauklis jums nezin ko visu atgrūžot un darot mājai lielu skādi... Es turpat stāvu, bet nekaunas it nemaz! Sak, ko tu nu, cilvēks, — vai tev žēl, ka otram arī kas tiek? Sak, vai viņa nepelnītu ņem — vī dieviņi Bet viendien, ko domā, teica, ka jūs tiem citiem lopiem pienu ar zālēm atņemot — aiz to maz dodot...

Vecāmāte. Nu redz! To pašu dziesmu dziediet viena, to pašu otra. Abas tādas pašas! Kam jūs te man nesiet tās savas pļāpas! Te — kā cimds ar roku, te atkal rej aties ...

Edes māte. Ko tad es? Man nekas — lai dara kurais, kā grib! Es tik pasaku, ko esmu dzirdējuse. Bet mute viņai jau no laika gala ir nejēdzīga — vī dieviņ! To es zinu jau no tā laika, kad vēl Ārnicenos dzīvojām! Bet te laikam Kraukļa nav? Gribēju ar viņu tūlīt parunāt. Sī man atņemšot, kas man jau pa ienākumam ir piederējis! E! Es tev gan iedošu labu lejas malu!

Aldis dauza atkal dūres un smejas vecaimātei aiz muguras.

Vecāmāte (nopūzdamās). Vai jums nekā vairs cita — labāka pasaulē nav? Ak jūs, briesmīgie nemiera cilvēki!

Edes māte (ļoti godīgi). Kas tad nu par nemieru! No manis necelsies nekāds nemiers! Kad visi tā dzīvotu kā es, tad dieva miers pasaulē! (Uzreiz asi.) Es tikai gribēju Kraukļam pasacīt, kā tā lieta ir... Bet laikam tad viņš būs iegājis saimnieku istabās ... jāiet vien uz viņu galu ... (Iziet ārā pa priekšnama durvīm.)

Aldis (nolēkdams no gultas gala). Nu viņas nostāsies krusttēvam viena vienā pusē, otra otrā, dauzīs dūres — un būs liela kliegšana! (Grib skriet ārā.)

Vecāmāte. Neej vis, Aldi, — paliec tepat! Ko tur!

Aldis nolaidies atgriežas atpakaļ un> ar krūtim uz krēsla atzveltņa uzmeties, sāk kaut ko pie sevis dungot.

Sniedze (iznāk no saimes gala, ar sāpigu smaidu). Nu jau ir viss atkal labi, vecomāt. Alma vairs neraud ... viņa ir atkal priecīga ... Alma vairs neraud ...

Vecāmāte. Un kur Andrievs? Viņš ar tur bija?

Sniedze. Jā, turpat... Bet teicās gan nu tūlīt nākt. Bijis piemirsis — lai tu, vecomāt, neņemot par ļaunu.

Vecāmāte. Ko nu par Andrievu! Tas jau man ar tāpat kā tu... Un tavu māti ar jau viņš turēja mīļu ... agri bija palicis bārenītis. Te nāca kā uz tēva mājām. Pie viņa tad arī jūs, bērni, turaties, kad manis vairs te nebūs ...

Aldis. Vai tu, vecomāt, domā kur iet?

Vecāmāte (domīgi, klusi). Būs tak jāiet reiz. Tad paliksiet te kā putnēni... (Klusums.) Būs jāiet...

Sniedze (sāpīgi, kā sevi). Nu jau visi ir palikuši atkal priecīgi... Braukšot laikam jau rīt atkal projām uz pilsētu.

Aldis (ārā skriedams). Un neņems tevis līdz — redzēsi! Meitene!

Vecāmāte. Tā gan? Lai brauc vien, meit! Ko viņi ar te darīs? Ne viņu sirds te, ne viņu dzīve...

Sniedze (kā sevi). Un aizbrauks Alma... Un es nevarēšu viņas vairs tā gaidīt atbraucam kā līdz šim ... nē, nevarēšu! (Noiet pie malas un klusi apsēžas.)

Krauklis (ienāk pasirauji, drošām acīm, bet driz paliek domigs un it kā raisās pats sevi no kaut kā vaļā). Tu gan manis nogaidījies, vecomāt, — nebaries nu! Tur jau tīri kā balle — un iejuku es ar. (Apsēstas galda otrā galā.)

Vecāmāte. Ai, bērni, bērni... tādā vakarā... Bet ko nu ... (Klusums.) Man vajadzēja ar tevi parunāties, Andriev. Te jau Sniedze man lūdzas un lūdzas tās Almas dēļ ... bet man gan nav nekāda prāta viņai dot. Ko tad tu, Andriev, domā?

Krauklis (cieš bridi klusu, sevi kaut ko pārlikdams, tad savaldīti, tumši). Es, vecomāt, gribētu Almai palīdzēt. Ja man būtu, es laikam to darītu. Vai to vajadzētu darīt un vai ar to būtu līdzēts — to es nezinu ... Bet par cita mantu tik viegli un drīzi nospriest es neuzdrošinos. (Klusums.) Vai, Almai palīdzēdami, mēs neizdarām ko sliktu — sliktu citiem ... tas ir — no kā man bailes. Tādēļ steigties nevajadzētu ... vismaz vēl šodien ne.

Klusums. Krauklis elpo smagi. Sniedze, kas visu laiku stivi uz viņu skatijusēs, atlaižas sevī kā atsvabināta un mierigi raugās pretim vecaimātei, kad tā, kā atkul no viņas lūgšanās gaidīdama, pagriežas pret to.

Vecāmāte. Tas bija taisnība, Andriev, ko tu teici. Es jau domāju: sak, Andrievs pasacīs, ko darīt. Iedot ir viegli, bet atpakaļ dabūt grūti — tā jau bijis un būs ... Bet tu, meitiņ, raudi un sities vai nost. Nu vieglāka sirds palika... Bet savādi ir man, bērni, visas šās dienas — tā vien ... kā kad būtu kam jānotiek, kas jau ilgi gaidīts... (Klusums. Neviens nekustas. Sniedze iespieduse seju rokās.) Bet nu es gan vēl ko darīšu. (Viņa nedroši pieceļas un ieiet aiz gultas aizkariem; pie galda atgriežoties, tai lidz mazs vistoklitis, kuru viņa lēni tin vaļā.) Te ir tas mana dēla atstājums. Esmu gla-bājuse garus gadus. Bet nu es jūtu, ka nebūs vairs ilgi jāglabā — spēku atņem kā ņemt. Un bailes tiek, ka nepatver pasaule, kad pate aizmiegu ... Tad nu nodošu tev, Andricv: glabā tu tālāk priekš tiem bērniem un dari, kā tava sirds tev liek un kā vari dieva priekšā atbildēt... (Izņem papīrus un dod Kraukļatn.) Tas baltais papīrs ir Sniedzes, tas zilais Aldiņa ... Paglabā nu tūlīt jau pie sevis. Mans ir tas dzeltenais — tas lai vēl paliek pie manis. Tad man ar vēl būs kāda manta, ko glabāt. (Satin atlikušo papīru vīstokliiī un noglabā atkal gultā.) Bet, kad būšu nomiruse, tad tu, Andriev, viņu paņem.

Krauklis (nesteigdamies noglabā zīmes savā kabatas grāmatiņā). Nerunā nu par miršanu, vecomāt! Gaidīsim vēl visi jaunas vasaras.

Vecāmāte. Mana vasara jau sen bijuse un aiz-gājuse. (Apsēžas un domīgi paloka galvu; kā savām domām tik ļaudamās, klusi.) Tad noņem tur, cik vajag priekš manām bērēm. Tu jau zini, ka zārks man uz istabas ir ... visas drēbes arī sagādātas ... Un, kas paliek pāri, — to tiem pašiem bērniem. (Paraugās apkārt, tad noliec galvu un saliek rokas klēpī.)

Sniedze paceļ galvu, kā no kā izbijusēs, piesteidzas vecai-mātei un pieglaužas cieši tai klāt.

Pie priekšnama durvīm kāds klaudzina — klusāk, tad stiprāk.

Krauklis (iztrūcies pieceļas kājās, kā neizprašanā paraugās apkārt un iet durvis atvērt). Kas tur ir?

Mežucirtējs (bārdains virs ar mēteli un lielu ziemas cepuri, ar pātagu rokā). Labvakar!

Krauklis. Labvakar! Ko jūs, ciemiņ, vēlaties?

Mežucirtējs. Es nezinu, vai esmu riktīgi trāpījis vai ne: vai šitā māja ir tie Eglāji?

Krauklis. Jā. Bet kā jums te vajadzēja? Pie kā jūs uz Eglājiem braucāt?

Mežucirtējs. Man vienalga, kad tik ir Eglāji! Šī puse man tāda pasveša. Un uznāca vakars; nezināju nemaz, kur tikt te iekšā. Visur meži un meži un sniega — lai dievs pestī! Un tā māja ar te kā liela baznīca — nezini, pie kura gala stāties! Beidzot tad vienas durvis sataustīju un nācu tik iekšā.

Krauklis. Tad piesēžaties! (Pastumj viņam krēslu.) Un sakāt tad, kas jums Eglājos par darīšanu! Ja jūs pašu saimnieku meklējiet, tad gan jums jāiet tur, uz viņu galu.

Mežucirtējs. Saimnieki? Tic tak dzīvojot pa Rīgu, un tās mājas būšanas te pārzinot kāds cits — par Kraukli laikam saucot. Kas zin, jūs pats tas esat?

Krauklis. Jā, tas es esmu; bet, ja jums vajag, tad jūs varat satikt arī pašus mājas īpašniekus.

Mežucirtējs. Man nekā no viņiem nevajag! Man darīšana tikai ar pircēju ... Bet tur jau laikam kādas godības — spēlē un danco... (Pieceldamies.) Parādiet tikai man, kur lai es nolieku darba lietas un pārtiku! Man šovakar jābrauc vēl gabaliņu sāņš — līdz vienām mājām. Tur palikšu pa nakti un ciemošos rītdien, jo man tur radi.

Krauklis. Kas tās par darba lietām? Ko jūs runājiet?

Mežucirtējs. Nu, cirvji un zāģi, un viss, kas vajadzīgs mežu ciršanai un koku tēšanai. Pirmdien būs klāt visi mani strādnieki. Nevar jau visa tā nesin atnesĻ

Krauklis (uztraukts, bet savaldījies). Un kas te jūsu strādniekiem darāms?

Mežucirtējs. He, he, he! Kā jūs ar nesaprotiet! Nu jācērt mežs!

Krauklis (smagi). Ha-a! Tad tomēr tā! Un jums jau pirmdien jāsāk cirst?

GO

Mežu cirtējs. Kā tad! I<o tad piegaidīs! Jāpa-stcidzas, ja grib vēl šogad dabūt slīperus un brusas uz upi... Esmu saņēmis no pircēja to ciršanu. Skatījos braukdams: ir jums te ap māju skaistas egles ...

Vccāmālc pieceļas kājās, stingra, bargām acim un trīcošu

zodu — iet cieti un draudīgi uz saimnieku gala durvīm, ne vārda nerunādama.

Sniedze (satrūkstas un metas viņai klāt). Vcco-māt! Kur tu iesi? Kur tu iesi?

Krauklis (aizstādamies vecaimātei priekšā, savaldīti). Vecomāt, neej vis tu! Tur nekas nebūs — tik sažēlosies! Neej vis!

Vecāmāte (uz Sniedzi un Kraukli neklausīdamās, draudoši). Es viņiem! Es viņiem! Es viņiem!

Sniedze (bailēs raudādama). Vai dieviņ! Neej, mīļā vecmāmiņ!

Krauklis (saņemdams vecomāli aiz pleciem). Paliec tu, vecomāt, te! Es iešu. Paklausi manis! Tu nevari!

Vecāmāte (grūti nopūšas un visa it kā saplok, sakrīt un salīkst, ļaujas Kraukļam aizvesties uz krēslu un apsēdināt). Taisnība gan, Andriev... Ko es vairs varu ... Man jātaisās uz citu ...

Sniedze apsedz viņai ap pleciem vilnaini, kura nokritušo,

un vecāmāte ar noliektu galvu grimst kā domās un nespēkā.

Krauklis (Mežucirtējam; vēsi, cieti). Iesim! Es jūs aizvedīšu pie saimniekiem. (Atgriezdamies.) Es vēl ienākšu pie jums, — esat tikai nu abas mierīgas! (Iziet pa durvīm uz saimnieku galu.)

Mežu cirtējs. Kas tad man! Man vienalga! Es cērtu, kur iznāk, — egles vai ozolus! Man vienalga — egles vai ozolus! (Iziet Kraukļam pakaļ.)

Vecāmāte (galvas nepaceldama uz Sniedzi, kura. apseduses galda otrā galā un iespieduse galvu rokas). Redz, ko viņi dara ... redz, ko viņi dara! Un bez kādas ziņas! Viss uz postu . .. viss uz postu! (Klusums.) Tā viss beidzas . ..

Sniedze (tuvodamās vecai malai, klusu). Vcc-mamiņ, vai tu neesi piekususe un negribi iet pie miera? Vai tu varbūt gribētu ko vakariņās?

Vecāmāte (kā atmozdamās). Nē, meit... nekā vairs negribu. Bet esmu gan nu piekususe... stipri. Nāks man ar dusēšana — paldies dievam! (Klusums. Viņa skatās kā kaut kur tālumā.) Iešu pie miera, meit. Tu vēl paliksi — pagaidi Aldiņa! I<o viņš tur ... svētā vakarā! (Lūko piecelties, bet nevar. Pasmaida — kā par ko priecīga.) Nekā, meit... Viss spēks nu pagalam. Nu tu palīdzi...

Sniedze (palīdz vecaimātei piecelties un tad lēni aizvada viņu uz gultu. Kad vecāmāte atģērbusēs un apgūlusēs, viņa iznāk istabas vidū, kā apmulsuse un neziņā iet, apstājas un ko domā; pēc brīža, kā bailēs). Vecmāmiņ, tu vēl neguli?

Vecāmāte. Nē, meit, vēl ne... Bet jūtu gan, ka miegs nāks ... (Lēnā, nogurušā balsi.) Kluss ... un dziļš ... miegs ...

Sniedze (skatās logā un tad nopūš lampu. Mēnesnīca list pa logu istabā. Klusums. Runā pate pie sevis, klusām). Zill-lī, zill-lī... Vecmāmiņ, vai tas var būt: man liekas, es vēl... es vēl viņu dzirdu .. . Viņš dzied kaut kur eglēs... zill-lī... Aizvienam tālāk... aizlienam tālāk ... Nu vairs nedzied. (Klausās.) Nē, nedzied vairs ... Zēl, stipri žēl! (Noplok uz krēsla. Tad, raudzīdamās logā.) Kāda gaiša mēnesnīca ... un kādas egles — pilnas baltu ziedu ... un cik eglēm lielas un zilas ēnas! (Klusi iešņukstas, saliek rokas uz galda un nolaiž uz tām galvu.)

Skaisti gan, vecmamiņ, — skaisti! (Grib galvu atbalstīt rokā, bet tā gurdeni slīd uz zemi.)

Gar logu sāk iet tumšas ēnas biežāk un biežāk.

Skatuve paliek krēslibā.

Vecāmāte (klusām). «Gultā kāpdams, pieminu, ka es kapā dusēšu.»

Sniedze (gurdena, ar miegu). Kas tur dzied? Kas tur tā žēli dzied? (Viņa ieraudas kā bērns pa miegam un gari nopūšas. Galva noslīgst uz rokām un paliek. Viņa iemieg. Skatuvē paliek tumšs.)

CETURTAIS CĒLIENS

Vecāsmātes istaba — kā pirmajā un trešajā cēlienā. Apmācies ziemas rīts.

Aldis (skatās galda galā pa logu). Vai-ī, kāds tas Ješka iet uz kūti... tīri līks! Laikam no tās lielās dancošanas!

Sniedze (pamezdama ar galvu uz to pusi, kur vecāsmātes gulta). Klusāk! Ko te klaigā! Vecāmāte nu laikam ir aizmiguse. (Slauka dvieli glāzes un tases un liek tās uzmanīgi cilu citā.) Labāk nu ņem kādu brīdi tās grāmatas rokā! Pavasars atnāks, bet tu nebūsi nekā iemācījies. Paliki šoziem vēl mājā, ka mācīsies; bet tu manis nemaz neklausi. Redzēsi gan, kā tev ies nākamoziem pa skolu... Kad tik vien strādāsi, tad otrā klasē nemaz netiksi! Būs ar kaunu jāpaliek pie mazajiem.

Aldis (skatās joprojām pa logu, kā kad nebūtu nemaz dzirdējis, ko Sniedze saka). Prīda lielījās, ka šis mākot ar sietu zvirbuļus noķert. Es jau domāju, ka nieki vien būs! Viendien bij nolicis rijas priekšā lielo piedarba sietu, piesējis tam grožu un pats nolīdis lievenī... Zvirbuļu saskrien vai melnais tūkstots, kur šis nobēris auzas; bet kā šis aiz groža velk — visi projām un zem sieta neviena paša! Diena esot par daudz gaiša un salta — aiz to zvirbuļi tik manīgi un gudri... Tā viņš man stāsta. Bet es domāju: nieki vien, pats, vīriņš, tikai nemāki.

Sniedze. Es tev runāju, ka jācilā grāmatas, bet tu ņemies tikai par zvirbuļiem!

Aldis. Šodien svētdiena!

Sniedze. Tādam, kas māk. Bet, kas nemāk, tam no svētdienas nekā.

Aldis. Vai tad es nemāku? Es to krievu gabalu vakar izņēmu trīs reizes! Uzdošanas izrēķināju visas — un neviena pate nebij aplam! Un pa latviski es izlasīju visu to gabalu par malēniešiem! Nu!

Sniedze. Bet kā tu lasi? Domā jau, ka labi?

Aldis. Zināms! Kas tad par vainu?

Sniedze. Iet kā pa celmiem — kauns!

Aldis. Vai tev nemaz nemetas?

Sniedze. Zināms, ka ne.

Aldis. Nu, to es gribētu redzēt! Kad tik es tev dotu rokā vēstures vai ģeogrāfijas ziņas ar tiem vēs-mīgajiem vārdiem! Meitene! Bet kādu gabalu latviski es varu gan izlasīt. Tikai tad tu liec man mieru visu dienu! Un pa krieviski šodien gan man neprasi. Vai ja, Snķdze? (Paņem no plaukta grāmatu un sāk pa to šķirstīt.)

Sniedze. Nu lai ar ir! Bet labi garu! Ko tu tur šķirsti pa tiem īsajiem ... Uz otru galu!

Aldis. Nu labi, labi... Par Bonapartu — nu? Te jaudr vai desmit lapu! (Sāk klusām lasa.)

Sniedze (noglabā apslaucaos traukus un klusām tuvojas vecāsmātes gultai). Es domāju, vecomāt, ka tu būtu aizmiguse ...

Vecāmāte (savādākā, neskaidrākā balsi). Nē, meit, nu esmu atkal nomodā ... Gribas vēl redzēt tevi un Aldiņu... Atmodos un uz jums skatījos.

Sniedze (ar baiļu nojausmām). Vecomāt, vai tu ... vai tu esi stipri slima? (Noliecas pie viņas uz gultas malas.)

Vecāmāte (viegli sniegdamās ar roku uz Sniedzes galvu). Nesaki, meit, nekā... Var būt, ka drīz ... būšu pavisam vesela ... Bet tu, Aldiņ, tās māsas gan vairāk klausi... un nerunā tik daudz pretī... Viņa jau tevi labi vien māca ...

Aldis ir nopietns, paceļ galvu, paraugās uz gultu, bet tad skatās atkal grāmatā.

Sniedze. Man bail, vecmāmiņ, ka tu... ka tu mirsi...

Vecāmāte. Nebēdā, meit, nekā. Ja dievs grib, lai sauc... Gan Viņš pats... tad zinās par jums. (Klusums.) Diēzi vai tā Alma jau aizbraukuse?

Sniedze. Nē, vēl ne. Bet braukšot gan šodien pat jau projām visi...

Vecāmāte. Lai jau brauc, lai brauc... Pie manis jau viņa gan vairs nenāks. Nu, ko tur... Bet kur tas Andrievs? Vai tas ar vēl nav šorīt te bijis? Bet viņš jau ar laikam nemaz nav gulējis — ar to manu vājumu ... Vārgstiet visi...

Sniedze. Nē, vecomāt. Izgāju reiz viņā pusē, bet arī tur viņa nebija. Laikam laukā.

Vecāmāte. Gan jau ... viņš ienāks — Andrievs. Sāk nākt atkal tā kā miegs ... Un tad es dzirdu, ka runā ... Tādas pazīstamas balsis ... tik nevaru vien iedomāt. .. kam viņas pieder . .. Šonakt redzēju arī. . . tavu māti ... (Viņa iemieg.)

Sniedze (paraugās apkārt ar baiļu nojautu sejā, tad nolīdzina kaut ko pie vecāsmātes apsega un klusām nāk uz galdu, baidīdamās trokšņa). Aldi! Aldi!

Aldis (pastipri). Nu! Atkal pate neliek mieru! Kur tā var aizlasīt?

Sniedze (met ar roku). Klusāk, klusāk! Tu ar nemaz nemāki runāt! Kā vāvulis! Bet, kad mums tā vecāmāte nomirst, — ko tad?

Aldis (pasmīnēdams). Nu, tad būs bēres ... (Paliek tomēr tāds domīgs un sāk skatīties atkal grāmatā.)

Krauklis (ienāk pa priekšnama durvīm; izgu-ris, drūms un bāls). Nu, ko dara vecāmāte? Vairs nevaid un nemurgo kā naktī? Aizmiguse?

Sniedze. Jā, aizmiguse. Bija gan jau nomodā un prasīja arī tevis. Kur tu tik ilgi biji?

Krauklis. Ārā ... pa mežu... sāpēja galva. Vai Alma nav te jau bijuse?

Sniedze. Nē.

Krauklis. Bet viņa jau vēl nāks gan kaulēties. Ko tad man, Sniedze, īsti darīt? Vai tu vēl aizvie-nam gribi, lai es viņai tos papīrus dodu?

Sn i e d z e. Jā ... Es nezinu pate. Zēl kaut kā briesmīgi ... Dari, kā tu zini. Labāk jau dod! Zēl...

Krauklis. ...pazudušās māsas... kuras laikam nav arī nekad bijis ... Dzīvo vien nu tepat — tagad vecāsmātes vienas nevar atstāt. Kas var zināt — ka viņai nepaliek sliktāki... Un, kad manis vajag, tad pasauc: es tepat mājā kaut kur būšu. Tagad man vēl nav vaļas te palikt.

Tilde (priekšnama durvīs). Kraukli, madāma lika tevis meklēt! Tev jābrauc viņai līdzi uz stanciju.

Krauklis. Brauks Prīda ar Ješku. Esmu jau licis viņiem sataisīties, un viņi varēs jūgt, kad tik vajag. To tu vari pasacīt.

Tilde. Paskat, cik jocīgs! Citas reizes viņš varēja braukt — nu ne! Tad tu nebrauksi ar madāmu? Man teikt?

Krauklis (vēsi un stingri). Tu dzirdēji!

Tilde. Ujā! (Apcērtas un aizsit durvis cieti.)

K r a u k 1 i s (paskatās uz vecomāti; klusām). Guļ. Bet tagad, Sniedze, viņa ir ... tāda savāda ... Tikko pazīt var, ka ir tā pate... Tad tā — gan es atkal ienākšu. (Iziet pa priekšnama durvīm.)

Sniedze jūtas nemierīga, kā kad nezinātu, kur stāties,

tuvojas vecāsmātes gultai, paraugās un tad atgriežas atkal pie galda un apsēstas.

Aldis (aizcirzdams grāmatu cieti). «Un nu tam pietiek velēnas, kas zaļo tur, uz Helēnas.» Tagad vairāk negribas lasīt. Es lasīšu vēlāk, Sniedze, — un tagad iešu drusku pa āru.

Sniedze. Varēji gan vēl kādu brīdi pastrādāt. Bet izej arī, kad gribi!

Aldis (labsirdīgi, tēvišķi). Nu, nebēdā vis nekā — es jau atkal drīz pie tevis ienākšu! (Uzliek cepuri galvā un iziet. Ārā.) Prīda! Pagaidi! Ekur puika — mūsu Prīda, meitas to ar suņiem rīda!

Alma (citā — slaikā, gludā apģērbā; ienāk no saimnieku gala). Par ko tu, Sniedze, šorīt pie manis nemaz neienāc? Es tevis gaidu, bet nekā. Mums jau vēl vajadzētu priekš aizbraukšanas parunāties.

Sniedze. Nevaru... Vecāmāte ir stipri slima. Šonakt runāja tā savādi... murgoja. Nu guļ.

Alma. Slima? Kas šai kaišot? (Paraugās tā pavirši uz vecāsmātes gultu.) Gan pāries! Uznāk tāpat kāds sliktums — vecs cilvēks ... (Klusums.) Bet tu tak, mās, vēl iedomā, ko es tev vakar tik mīļi lūdzu? (Top sirsnīga.) Tu tak nebūsi tāda kā tie citi — es jau zinu, ka tu mani mīļo... Un man arī ir tā kā žēl, ka atkal no tevis jāšķiras; bet tur nu nekā nevar darīt... Kā ar to lietu tad nu būs, māsiņ?

Sniedze (kā atkusdama). Zīmes nu ir pie Kraukļa; vecāmāte iedeva ... Lai darot, kā šis redzot ... Varbūt viņš arī dos.

Alma. Ak pie Kraukļa! Tad es ar viņu runāšu! Gan viņš sapratīs ... Kādēļ tad viņš lai nedotu? Tā pate nauda vien jau ir! Un tās procentes jau mēs dosim tādas pašas vai vēl lielākas. Zināms, netaisnība jau nu tā bija, bet ko tur nu vairs ... Bet tad tu ienāc vēl pie manis — un drīz, jo mums jabrauc projām! (Ieiet stalti un vēsi saimnieku galā atpakaļ. Sniedze noskatās viņai pakaļ sāpīgi un kā brinē-damās.)

Aldis (ienāk pa priekšnama durvīm). Jauks laiks — silts! Un sniegs mīksts! Prīda būtu gājis šodien uz seskiem, ja nevajadzētu braukt uz stan-ciju. Kraujā esot. Varbūt mēs kādu sesku arī dabūtu. Pārdotu žīdam. Nu nekā — skāde!

Sniedze. Klusāk!

Aldis (tāpat cieti). Un ka tu zinātu, kā Jāņa māte ar Edes māti ņemas pa kūti! Ka tik nesakaujas vien! Jau solās ...

Sniedze. Tu ar nemaz nevari iedomāt! Lai tak vecāmāte paguļas! Tādas blēņas!

Aldis (Mušām). Nu labi! Nu labi! (Tūlīt atkal stiprāki.) Bet tam vienam pilsētniekam izputējuse šonakt viena kaloša. Gājis viņu meitu pavadīt un iestidzis grāvī — tur laikam nomukuse ... Tad nu to otru ar atstājis Prīdam. Nekas, būs Prīdam labas kalošas. Bet vai zini, Sniedze, — šodien gan mums vēl vajadzēja pa tām eglēm izstaigāties — cirtīšot tak nost! Jau rīt, ko domā, būšot slīpernieki klāt! Un tepat mūsu mājā visi apmetīšoties un rijā gulēšot... Lfka, lai jau šodien izkurinot krāsni. ..

Sniedze. Esi nu mierā! Ko te stāsti visādus niekus!

Aldis jūtas apvainots un izmanās atkal ārā, durvīs pārmīdamies ar Kraukli.

Krauklis (nolikdams cepuri.) Nu es, Sniedze, varu palikt te. Vai vecāmāte vēl aizvienam gul?

Sniedze. Jā ... laikam. (Paskatās.) Nē, viņa jau ir atkal nomodā.

Vecāmāte. Vai tu tas esi, Andriev? Es tevis lāgā neredzu ...

Krauklis. Es, vccomāt. Vai tev nu būs labāk? Biji aizmiguse?

Vecāmāte. Labi, dēls... Es tā kā atpūšos... pirms jādodas tālā ceļā ... Nezinu, bet tevis gan es gaidīju ... Diezin kas te bija ... bet man likās .. . ka mums taisītos uzbrukt kāda nelaime... Un tad gaidīju tevis ... Laikam tāpat... pa miegam ... Bet spēka gan nava nemaz ... it nemaz ... nezin, kur palicis ...

Krauklis. Atpūties, vecomāt, nerunā daudz. Es jau nu tepat būšu — pie jums. Nekur neiešu vairs!

Vecāmāte. Labi, Andriev... gulēšu gan vēl...

Sniedze (klusām). Tā viņa nu bieži... Iemieg un atmostas .. . Nezin, kas būs! Man tā kā bailes vien ir. Nezin, kas būs!

Krauklis atsēstas pie galda un klusi saskatās ar Sniedzi.

Tilde (saimnieku gala durvīs). Kraukli, nāc! Tevis gaida!

Krauklis. Kas?

Tilde. Madāma!

Krauklis. Ej! Neturi durvu vaļā!

Tilde. Viņi tak ir jau sataisījušies uz braukšanu un tevis gaida. Nu! Citādi aizbrauks vēl...

Krauklis. Ej! Tu dzirdēji?

Tilde. VI, kāds! Vai tas tev tik grūt’ — ienākt... Jālūdzas būs kā lielakunga . . . Nu!

Krauklis. Netarkšķi! Tu dzirdēji!

Tilde. Es sacīšu, ka tu neklausi. Redzēsi...

Krauklis (cieti un asi). Prom! Durvis cieti!

Tilde apcērtas un aizsit durvis cieti.

Krauklis sevi ar kaut ko cīnās. Sniedze paraugās uz viņu jautājoši un nedroši.

Prīda (jauns puisis mēteli mugurā, cepuri galvā un pātagu rokā; priekšnama durvis). Kungs ārā tevis gaida — lika, lai es pasakot. Grib tūlīt braukt projām ...

Krauklis (mierīgi). Nu tad ir labi. Lai brauc vien!

Prīda (gaidīdams). Nu jā. Bet tad lai tu tūlīt pie viņa vēl iznākot. Laikam grib ko pasacīt...

Krauklis. Jā gan... Bet lai negaida vis. Brauciet tik projām! Laiks ir sen!

Prīda. Un vairāk nekā?

Krauklis. Vairāk nekā. Pagaidi! Vai auzas zirgiem paņēmāt?

Prīda. Paņēmām gan.

Krauklis. Tik to ievēro: nepadodiet atkal sabrauktiem! Un vakarā nemuldiet pa ceļmalām! Saki to arī Ješkam.

Prīda. Un vairāk nekā?

Krauklis. Vairāk nekā. Ej!

Prīda. Hmm! (Aiziet.)

Krauklis sarauktām uzacim un sagrumbotu pieri iet

kādas reizes pa istabu un tad, pie loga apstājies, skatās stingri ārā.

Liepa (ienāk pa priekšnama durvīm ceļa apģērbā). Mēs nevarējām jūs sagaidīt... Jau tā esam nokavējušies — būs liela steigšanās ...

Krauklis. Tas ir tiesa — būs steigšanās ...

Alma (ceļa drēbēs iesteigdamās pa saimnieku gala dudvlm). Bet kas tas ir, Andriev! Mēs tevis sagaidīt vien nevaram, kaut gan tu zini, ka mums jāsteidzas!

Sniedze, Almai ienākot, atvelkas dibena stūri un noplok uz savas gultas gala.

Krauklis (kā nedzīvs). Kaut gan zinu, ka jums jāsteidzas ...

Vecāmāte (svešādi, tumši). Pilna istaba svešu cilvēku ... Sakiet, lai tak viņi iet projām!

Liepa (pasniegdams Ķraukļam kādu papīru). Te būs tas raksts, kura jūs vakar vēlējāties. Tur atzīmēts viss, kas jums nākas. Es turu vārdu!

Krauklis (saņemdams rakstu). Pateicos!

Liepa. Bet nu, Kraukļa kungs, jūs varbūt atce-rēsaties, ko mēs vakar runājām ... un par ko jūs vienojušies arī ar manu sievu ...

Alma. Nu jā, Andriev.

Krauklis. Tas nevar notikt, Liepas kungs!

Liepa (uztraukti). Tas nevar notikt? Kāpēc, ja drīkstētu lūgt?

Krauklis. Tāpēc, ka tā lieta ir nedroša!

Alma. Andriev!

Liepa (apjukumā). Es nesaprotu... Tos procentus jau es arī ar mieru maksāt — un pat vēl lielākus ...

Krauklis. Bet kad jūs nevarēsiet maksāt, kaut arī esat ar mieru? Mēs nedrīkstam likt uz spēles tās bērnu mantas, kuras viņiem pašiem pēc stipri vajadzēs!

Alma. Ha, ha, ha! Andriev... Ko tu nu atkal būsi sadomājis! Tik traki jau nemaz nav.

Liepa (aizskarts, dusmīgi). Bet kāds iemesls jums sludināt man bankrotu — lūdzu?

Krauklis. Par jums es nekā nezinu, tad arī to ne, vai jums var būt bankrots vai ne; bet šai mājai viņš būs un sāksies jau ar rītdienu!

Liepa. Tad tā tās lietas! (Pret Almu.) Tad es tur nekā nevaru darīt... un tu esi mani atkal tikai mānījuse! Es taču nevaru kaut kādu iedomu dēļ lauzt sava līguma! Un te skan tā pate vecā dziesma ... (Laipnāki.) Bet, Kraukļa kungs, pārdomājiet jel paši to labi...

Krauklis. Es esmu pārdomājis to labi, Liepas kungs!

Alma (laipni, ar intīmu pārmetumu). Bet vai tu neiedomā, ko tu apņēmies? Netiepies nu, Andriev! Mēs tak vakar...

Krauklis. Nē! Bet vai mēs nevarētu beigt? Vecāmāte ir stipri slima — un te tāds tirgus ...

Alma (ar tālāk nesavaldāmām, straujām dusmām). Bet tā nauda tak pieder Sniedzei un Aldim, ne tev!

Krauklis. īsti tādēļ. Savu jau laikam būtu tev atdevis ...

Liepa. Bet kāda jums tiesība šinī lietā iejaukties?

Krauklis. Tas nav jums prasāms!

Alma. Saki tak, Sniedze, viņam... ka viņš nav par mums nekāds kungs! Kā tad viņš drīkst rīkoties ar mūsu mantu? Saki, mās!

Sniedze (žēlumā un sāpēs). Dod viņai to naudu! Dod! Dod! (Iecērt galvu rokās.)

Krauklis. Nē!

Alma (nesavaldāmi). Bet kādas tev uz to tiesības? Kas tu esi mums par pērminderi? Tiesām nododams tāds! Vai tu domā gan par mūsu mantu kungs būt? Tad es gribu zināt, vai tu dosi ar labu vai ne! Nu?

Krauklis (cieti un asi). Nē!

Liepa. Patvarība! Na, to mēs vēl redzēsim! To mēs vēl redzēsim!

Alma '(šaudīdamās no vienas puses uz otru). Tad tāds tu esi! Tu gribi mūsu nelaimes! Bet pagaidi tikai... izskriesi arī pats no šejienes ...

Krauklis. Diezgan! Laiks ir iet!

Liepa (ļauni). Tad jums vajadzēja no manis tikai tā raksta ... Aiz to varēja vakar ar jums sarunāt! Arī gudrība — ha, ha, ha!

Alma. Blēdība! Ar blēdību viņš to darījis! Krauklis (uztraukdamies, bet tūlīt atkal briesmīgi savaldīdamies). Tā? Tātad jūs domājiet ar šito no manis ko nopirkt? Ar mana paša sviedriem — manu sirdsapziņu? Un citādi, jūs domājat, man šis raksts nepienāktos? Tā?

Liepa. Tad jums vajadzētu vispirms pierādīt — un viss ietu pēc likuma! Bet jūs iedomājaties kaisīt man smiltis acīs!

Alma. Ar viltību! Bet vakar! Ha, ha, lia! (Salts, aizskarošs smiekls.)

Krauklis (iet soli uz Almas pusi; ar ledainu mieru). Tā, Alma, — tā? (Pagriežas pie galda un noliek rakstu.) Tad ņemiet! Vai nu diezgan, Alma, jeb tu vēl ko ņemtu?

Alma (salti iesmiedamās, sajukuse). Iesim! (Izsteidzas pa priekšnama durvīm kā bēgdama.)

Liepa. Tad to mēs vēl redzēsim — un uz priekšu runāsim citādi. . . (Paņem ātri rakstu no galda un steidzīgi iziet Almai pakaļ.)

Krauklis, bāls, kā neziņā pagriežas pret logu un stivi skatās ārā, kur aizvien biežāk krit sniega pārslas.

Ārā sāk skanēt ilkss zvans.

Sniedze (pietrūkdamās, sāpīgi). Alma! (Izskrien pa priekšnama durvīm. Ārā.) Alma! Alma!

Krauklis, domās stāvējis, piepeši satrūkstas un strauji apgriežas; tad viņš klusi iet pie vecāsmātes gultas. Bridi viņš tur stāv nekustoši, ar noliektu galvu, tad paņem no gultas aizkariem kādu vieglu, baltu autiņu un sedz to vecaimātei uz sejas un krūtim. Pēc tam viņš atgriežas atkal pret logu un noliektu galvu skatās, kā lielām pārslām krit sniegs.

Aldis (aiz durvīm). Un neņēma tevis līdz! Meitene! (Pa durvīm ienākdams.) Ne ardievu nepateica ...

Sniedze (nākdama no āra; kā nesamaņā, sāpīgi). Projām Alma — projām! Vairs nav...

Krauklis (atgriezdamies no loga). Jā, Snie-dzīt, — vairs nav ...

Sniedze (paskatās uz vecāsmātes gultu; ar bailēm). Vecmāmiņa ...

Krauklis (gausi). Vecmāmiņa arī no mums aizgāja. Nu mēs palikuši vieni paši!

Ar saliktām un izstieptām rokām sniedzas Sniedze

uz vecāsmātes gultas pusi; turpat nedroši iet ari Aldis.

JĒKABS SALTUPS

Drama piecos cēlienos

DRAMATISKAIS PERSONALS

Laiks un vieta

Divdesmitā gadu simteņa sākums. Novads Vidzemes dienvidos. Skatuve

Pirmais cēliens. Saltupu istaba.

Otrais cēliens. Jēkaba Saltupa dzīvoklis pilsēta. Trešais cēliens. Saltupu istaba.

Ceturtais cēliens. Saltupu pagalms.

Piektais cēliens. Saltupu pagalms.

PI R M A IS CĒLIENS

Saimnieku istaba Saltupos. Sienas no apaļiem baļķiem ar sūnām un starpam. Testi griesti, nekrāsoti, likti uz negludi-nātām, resnām sijām. Kā sienas, tā griesti no vecuma nomelnējuši. Dibena, pret vidu, logs ar mazām rūtīm. Uz loga sveces divos skārda lukturos, trešu tiesu nodegušas. Blakus logam — pa labi — zem sijas gala stāvus palikts bluķis ar jaunu tēsumu — atbalsts. Tālāk, aiz atbalsta, pašā kaktā, plata gulta. Gultai līdzās sienā sadzīti vadži drēbju uzkāršanai. Pa kreisi no loga gausi, kā piekusis iet veclaiku sienas pulkstenis. Divēj’ durvu: labajā pusē, vairāk uz priekšu, — durvis uz āru; taisni pretim, kreisajā pusē, — uz saimes istabu. Blakus pēdējām durvīm, uz istabas dibenu, tumšs skapis. Vidū, pret logu, ar baltu autu apklāts galds un daži veclaiku koka krēsli. Pie dibena sienas plaukts ar vecām grāmatām. Pie vienas sijas vārpu vainadziņš. Šur un tur citi vecas istabas piederumi.

Uz pavasara pusi. Aiz loga pār sniega kūpanām brīžam atspīd spoža saule, brīžam atkal aizmācas. Ārā pūš vējš un laiku pa laikam iesvilpjas logā.

Saltupu māte (stipri nosirmojuse un nogu-ruse; ar sedzeni uz pleciem stāv pie atvērta skapja un tur kaut ko cilā un kārto). Tā, meit. .. Bet vai visi tie ir mūsu? Ka nepiejūk klāt tie svešie!

Maja (gadu divdesmit veca, cēlu gailu un vieglām kustībām; nes pa vaļējām durvīm no saimes istabas lielu stādu citu citā saliktu škivju un citu galda trauku, noliek tos uz galda un tad dalīdama sniedz mātei noglabāt skapi). Nē, nē! Svešos mēs vispirms atšķīrām un jau nokopām.

Saltupu māte (ņemdama pa traukam un likdama skapi). Nu jā. Tad tie ar tūlīt labāk jāaiznes.

Es jau nemaz negribēju, ka no kroga ņem. Bet tas Kārlis bija atnesis ...

Maja. Jau aiznesa, māt.

Saltupu māte. Kas? Kārlis? Viņam jau, dieviņ, ka tik var aiziet tur biežāki!

Maja. Nē, aiznesa Licna. Pats jau labu laiku kamēr izgaja nezin kur ...

Saltupu māte. Kur nu citur! Turpat vien jau visas gaitas beidzas ... Bet tu nu, meit, piekop vēl, ko redzi, — arī tur, pa viņu pusi, un pa salto kambari. Esmu tīri kā slima palikuse... ar tām bēru bēdām. Kad vēl bija dienu no dienas tēvs jākopj, tad grūtuma nejutu, tik kā nu ... Un, kad nu vēl tas Jēkabs aizbrauks projām, tad ...

Maja. Vai tad viņš ... drīzi brauks projām?

Saltupu māte. Laikam drīzi... Viņam arī jāsteidzas uz savu darbu.

Maja (nedroši). Nu jau viņam... būtu jāpaliek tēva vietā ... mums par saimnieku ...

Saltupu māte (paraudzīdamās uz Maļu). Nevar zināt vēl, ko viņš būs nodomājis. Bet padod, meit, tos lukturus ar visām svecēm — jānoliek arī tie.

Maja (ātri ņemdama lukturus no loga). Tos gan! Kad gadās pavērties, acis tūlīt kā zārku redz.

Saltupu māte (paņem lukturus no Maļas; domīga, kā tālumā vērdamās). Kas zin, ka drīz viņu atkal vajadzēs... Tad, meit, man pašai to lukturu vajadzēs ...

Jēkabs Saltups (gadi trīsdesmit iris vecs, spēcīga OfUguma, vingru, drošu gaitu, ne izmeklēti, bet ar labu gaumi ģērbies; nāk ātri iekšā pa āra durvīm, kad māte saka pēdējos vārdus, un dzīvi uzķer tos). Man arī, māt!

Satrūkušās skatās māte un Maja uz viņu un tad viena

uz otru; smags klusums; kā negribēdama sniedz māte Majai lukturus atpakaļ.

... Nu jā, es vakarā gribu tās sveces aizdedzināt. Tā mūsu vecā lampa vairs neder: kā grib uzgriezt gaišāku uguni — kūp ... (Novelk mēteli un pakar uz uadža pie sienas.) Bet kur tagad tā mana soma? Vai jūs nezināt, Maja?

Saltupu māte (kā bailes pagriežas uz dēlu un stivi skalās uz viņu; klusa, ka piesmakušā balsi). Soma ... tava soma?

Maja (atlikdama sveces atpakaļ uz loga). Saltajā kambarī. Vajag viņu ienest?

Jēkabs Saltups. Nē, nevajag. Es iziešu pats. Tur man laikam būs vēl kādas liekas zeķes. Jāpār-aun kājas — sabridu pa mežu. Zem sniega vietām saplūdis ūdens. (Iziet pa durvīm uz saimes istabu.)

Saltupu māte (kā atgūdamās). Vai dieviņi! Es jau domāju, ka viņš tūlīt grib projām braukt! Tīri sabijos. Zināt tak zinu, ka te palikt viņš nevar; bet šodien tik bail vien ir — sak, nupat viņš teiks: es braukšu projām... Sāka tīri rokas trīsēt. (Aizver skapja durvis un apslauka sev seju.)

Maja. Tad saki, māt... lai viņš paliek tepat! Tad tu pate arī uz priekšu būsi te saimniece. Citādi ... es nezinu, ko lai es daru!

Saltupu māte. Kas tad tev, meit... dzīvosi, vai es saimniece vai kāda cita. Ja Jēkabs mājā nepaliks — nu, tad būs šie.

Maja. Tad es jau pie laika apraugos kur citur!

Saltupu māte (skumji). Tad arī tu gribētu mani atstāt? Kā ganubērniņš atnāci — un esi pa-likuse kā manas pašas meita ... Un nu tu gribētu no manis aiziet?

Maja. No tevis, māt, nē — no tevis ne! Bet ar Sauriņiem man neietu labi. Nu Liena nava nemaz vēl saimniece, bet kā viņa reizēm man dara! Ko tad, kad viņa tā arī tiks?

Saltupu māte. Gan paliks viņa ar apdomīgāka un mācīsies ar cilvēkiem dzīvot, kad pašai vajadzēs par visu bēdu turēt.

Maja (neticīgi). Nē, nē! Ja viņi paliek, tad es negribētu te dzīvot. (Pieglauzdamās, sirsnīgi.) Bet tevis, māt, jau es neaizmirsīšu, lai es būtu kur būdama. Uz tevi ciemā nākšu!

Saltupu māte. Labi, meit... Bet tev jau laikam ir kādi citi nodomi? Lai nu arī tu pate neesi man par to nekā teikuse, bet esmu jau tā kā dzir-dējuse... Tas Krauja jau nekas — cilvēks glīts un iznesīgs, ja tikai daba laba. Ja tad tu tā domā ...

Maja (atkāpdamās, viegli mulsdama). Nē... es vairs tā nedomāju . .. Reiz gan . . . tad arī gribēju tev teikt. Bet nu es pavisam vairs tā nedomāju!

Saltupu māte. Nevajag ar, kad nav īsti pēc sirds! Tev, tik labai un strādīgai meitenei, arī citu ņēmēju netrūks. Dzīvosim vien.

Jēkabs Saltups (strauji ienāk no saimes istabas). Kur, māt, Saltupiem šogad tik maz siena? Vecais Namnieks saka, ka abi Salu šķūņi esot jau tukši! Vairs tikai tas pie Baltās birzs ... Tik daudz jau nobarots ... bet pavasars vēl tāli!

Saltupu māte. Es nezinu, dēls... Namnieks jau ar Kārli paši sienu veda, kad vajadzēja. Tēvs jau šoziem vairs netika pie darba gājis ...

Jēkabs Saltups (nemierīgs). Senāk mums palika viss šķūnis siena pavasaram un aramam laikam — un zirgu bij vairāk kā tagad! Nu grūti būs Jurģi sagaidīt! Es nezinu!

Maja. Sauriņš to zin! Vēl viņnedēļ aizveda prāvu vezumu uz krogu. Un tad jau neveda pirmoreiz. Cik brauc, tik ved!

Jēkabs Saltups (brīnīdamies). Uz krogu? Kādēļ tur? Tēvs pārdeva?

M a j a (kā pate par savu runu sabijuses). To es nezinu. Bet veda ... Sauriņš pats ...

Jēkabs Saltups. Tā! Tad nekāds brīnums, ka šķūņi jau tukši! Un pavasar pašiem būs jāiet aizņemties vai pirkt. (Pret māti.) Vai tēvs būtu to darījis? Agrāk viņš tāds tak nebija. Lai nu ar to citu kā ... barības viņš no mājas projām nedeva!

Saltupu māte. Ko nu tēvs! Viņš jau pēc Mārtiņiem netika vairs no istabas ārā gājis. Ko viņš tur zināja!

M a j a. Sauriņš veda!

Saltupu māte (kā uzbārdamās). Ej nu, meit! Vai tur nu kāda vešana, ja braukdams iemeta kādreiz nastu ragavās ... Bet aizej nu vēl uz kūti un ieliec govīm redelēs salmu! Kad dzirdīsi, tad aiziešu es ar paskatīties.

Maja (iziedama pa durvim uz saimes istabu). Jā. Un Dūmaļai vajag jauna valga. Viņa raujas un tad aprauj arī citas.

Saltupu māte (kā pie sevis). Paraudzīšos klētī — varbūt vēl kāds būs. Nu jau sāks pietrūkt arī to. Kad tas tēvs vēl varēja, tad novija. Bet šoziem jau arī tas darbs vairs neveicās ... (Aiziet pie gultas kaktā un cilā kādus tur noliktus apģērba gabalus, tā nedroši pamezdama acis uz dēlu.)

Jēkabs Saltups (domādams staigā pa istabu un tad nostājas pie galda, kā cieši ko apņēmies). Māt, mums ir jāizrunājas! Kā tu domā: kas lai nu notiek te uz priekšu?

Saltupu māte (nedroši, atsēzdamās uz gultas malas). Tur jau nu, dēls, tev pašam visvairāk jādomā ...

Jēkabs Saltups. Es redzu, ka viss te iet uz postu!

Saltupu māte. Tu jau zini, kāds tas tēvs bija ... maz par ko bēdāja. Šā laikam jau pietikšot — tas bija vienmēr viņa teiciens, kad es kādreiz kurnēju ... Bet šogad jau arī gan uz to krogu tika maz gājis... ja 11u kādreiz tepat atnesa... Nevarēja vairs ...

Jēkabs S a 11 u p s. Par tēvu, māt, šinī ziņā labāk nerunāsim. Viņš bija bezrūpīgs ari agrāk — un viņa vājību mēs jau sen zinājām. Un agrāk viņš notērēja, bez šaubām, daudz vairāk, bet tomēr mājā tāda trūkuma nekur nemanīja kā tagad. Es biju arī klētī. Kas tur tagad vairs ir? Neticu, ka ar to var līdz jaunai maizei sadzīvot. Nē! Labību pārdeva?

Saltupu māte. No rudens pārdeva. Bet tik daudz jau ne. Tad jau vēl tēvs pats aizbrauca līdzi. Un tad arī vēlāk būs laikam Kārlis pa pūram vedis — tāpat, kad tās naudas vajadzēja. Bet es jau tik skaidri to nezinu ...

Jēkabs Saltups. Tas ir, māt. Tad Šauriņš un Liena vairāk staigāja pa klēti? Tā es sāku jau ko saprast!

Saltupu māte. Nebaries, dēls, ar mani! Ka tu zinātu, kā man šo gadu gājis! Esmu palikuse tīri kā bez maņas!

Jēkabs Saltups. Tev, māt, es nekā nepārmetu. Katra cilvēka izturībai ir savs mērs, tāpat arī tavai.

Saltupu māte. Tā ir, dēls... un tad dažu labu reizi nevarēju vis pate visur iet. Un kas tad cits lai būtu manā vietā gājis, ka ne Liena un Kārlis?

Jēkabs Saltups. Jā gan. Tikai toties viņiem nācās vēl nopietnākiem un uzcītīgākiem būt! Bet ko darījuši viņi? (Iet reizes divas smagiem soļiem pa istabu un tad atkal apstājas pie galda.) Apcirkņi saplakuši, šķūņi tukši, mežā pielaists baļķu! Vai tu nezini, kas tos cirtis un priekš kam?

Saltupu māte (kā sviedrus slaucīdama). Nezinu gan ... Kārlis teica, ka tēvs viņlaik atvēlējis desmit koku tam pašam Lauzumam ... par procen-tēm ... Tad laikam tie paši būs ...

Jēkabs Saltups. Desmit? Es redzēju daudz vairāk! Sak, vai tēvs būtu gan beidzot sācis par jaunu māju domāt, redzēdams, ka šitā brūk kopā? (Klusums. Ar rūgtumu.) Bet Sauriņš tikai mācījies saimniekot! (Apsēstas pie galda un cieš bridi klusu.) Šogad Sauriņš krogā un bodē vairs nestrādāja?

Saltupu māte. Pa dienai gāja, pēc mantām uz staciju brauca. Tad atkal pa māju: tāpat jau vajadzēja te arī ko palīdzēt... (Klusums. Nedroši.) Un uz to dzīvi te, mājā, jau viņi stipri vien domā... Tu jau uz māju gan nenākšot — un tad viņiem būšot vien no Jurģiem jāuzņemas ...

Jēkabs Saltups (kā pats sevi). Jā, tā tas ir... (Uz māti.) Un tad tu, māt, domā... ka viņi lai paliek te — un Sauriņš Saltupu saimnieks?

Saltupu māte. Viena vajag, kas visu zina. Būtu man bijis vecais spēks, tad — es pate. Bet nu, dēls, tā nevar vairs no manis gaidīt...

Jēkabs Saltups. Nevar, māt, — tas ir tiesa. Bet Sauriņam es vairs neticu! Par daudz viņš paradis skatīties uz šo māju kā uz liepu ceļa malā, no kuras var noplēst lūku, kad ievajagas ... Un nava tas viens gads vien, kamēr viņš tā dzīvojis un darījis. Es, māt, noprotu vairāk, nekā tu to domā... un varbūt arī vairāk, nekā tu noproti to pate!

Saltupu māte (atkal kā sviedrus apslaucīdama). Kad māja būs viņiem pašiem, tad arī vairāk raudzīsies ...

Jēkabs Saltups. Šaubos, māt, es stipri par to šaubos! Vai līdz šim viņi nevarēja justies kā pašu cilvēki? Vai kas aizslēgts un liegts bijis? Vai tad nevarēja gaidīt, ka viņi savukārt rūpēsies arī par mājas labumu? Bet viss otrādi! Kā, māt, tur vēl lai tic?!

Saltupu māte (paceļas, sāk klusām raudāt un slauka ar priekšautu seju). Ir jau tiesa, dēls. Es nedrīkstēju tev par to nekā teikt. .. (Noskumusi.) Bet tu jau esi nopratis pats. Un runājuse esmu par to ar Lienu: sak, lai tak viņi apdomā, ka tā nava nekāda sveša manta — pašu vien ... Bet viņa ar — tikai tāpat vien . ..

Jēkabs Saltups (skumji un rūgti). Tā ir tā nelaime, ka arī viņa tāpat vien . . . Lepojas tikai ar lieliem radiem krogā, kuros viņa ar Sauriņa palīdzību iekļuvuse, un priecājas par nākamo mantojumu! Bet tu neraudi, māmulīt! Tu ne pie kā neesi vainīga! (Nostājas mātei līdzās, apņem viņai galvu un glauda vaigus.) Ja man ir rūpes par Saltupu tālāko likteni, tad, māt, arī tevis dēļ — par tavu vakaru ... Garu dienu esi tikai cietuse — vaidē-juse kā vecā ieva sētmalī, kad stipri vēji loka ... Un tad gribētos, lai tev nebūtu līdz galam jānovaid . ..

Saltupu māte (laimīgi pasmaidīdama, kā apskaidrota paraugās uz augšu — dēlam sejā). Es jau zinu, mīļais dēls ... Un cerēsim, ka dievs palīdzēs ... un viņi ar sāks domāt citādi... (Pēc brītiņa.) Kad tu būtu te, tad gan man ... Bet es nedrīkstu tevis uz to skubināt! Uz ko tu te atnāksi? Ēkas taisās krist kopā ... Parādu daudz ... citus zinu, citu varbūt’arī nemaz nē... Bet nu esi bez raižu! Un kur tad lai paliek arī tā Liena? Nebūs viegli svešam kalpot...

Jēkabs Saltups (atkāpjas no mātes un sāk domīgi staigāt pa istabu). Par visu to, māt, es nupat domāju — un tas ir nu jāizdomā līdz galam ...

Rieturs (Sallupa gados; miļo mēļot; panēsātā apģērbā; ienāk no āra). Labdien!

Jēkabs Saltu ps (gaišāks palikdams un sniegdams ciemiņam roku). Biju tevis jau gaidījis — sveiks! Un domāju jau, ka tik tu nebūtu solījuma aizmirsis!

Rieturs (jautri). Nekāds brīnums! Kad vakar, pēc tām ce|akājām ... mājā ticis, biju aizmirsis, kā sievu sauc! Godēju visādi, bet šī tik smejas: tas vēl neesot tas īstais vārds ... (Smejas. Sasveicinādamies ar Saltupu māti). Un, ka šur jānāk, to iedomāju tā: ka Saltupu mātei būs vēl kas no tiem bēru paliekiem ... kādā pudelē kad jel uz paša dibena...

Jēkabs Saltups (tāpat). Ja mātei ir — es nezinu. Varbūt viņa var tevi žēlot!

Rieturs (ar jocīgu nopietnību). Tad es, Saltupu māt, būšu uzreiz tev par lielu draugu! Runāšu pa prātam vien, pa prātam vien!

Saltupu māte (pasmiedamās). Nu redz... tad jau jādod vien, kad man pa prātam runāsi. (Izņem no skapja pudeli ar viņu, divi glāzes un noliek uz galda.)

Rieturs. Ak tā! Tad pasauc tik manis, ja tev pie tiesas vajag kādreiz liecinieka! Darīsim, kā jau pa mūsu pusi parasts.

Saltupu māte (nosmiedamās). Ir gan tev tā mute!

Rieturs. Ar to tad es vēl turos, Saltupu māt! Kad laba mute, tad tu vari sev droši teikt: ar to tu esi maizes paēdis!

Jēkabs Saltups. To vīnu, māt, tu varēji paglabāt pate sev. (Ielej viņu glāzēs.)

Rieturs (pieskandinādams savu glāzi pie Jēkaba glāzes). Nu, sveiks, draugs no vecām dienām! (Dzer.)

S a 11 u p u māte. Man, dēls, vēl gana paliek. Visa jau nenodzēra, ko biji atvedis.

Rieturs (tāpat jocīgi nopietni). Nesaki vis nekā, Saltupu māt: gan es atnākšu tev palīgā — tad mēs abi divi!

Saltupu māte. Nu jā, nu jā... Bet dzeriet vien nu jūs. Man jāiet uz kūti — Majai palīgā.

Rieturs. Skāde, ka man tā sieva mājā! Citādi es ar labprāt būtu gājis viņai palīgā!

Saltupu māte (iedama ārā. Pakrata ar pirkstu un pasmejas). Nu, nu! Būs jāpastāsta, kad tikšos!

Rieturs (apsēzdamies). Jā, mana sieva sūta tev labasdienas — ka neaizmirstas! Tikko vakar bija vēl pate te, bet šodien sūta jau labasdienas! Ja tu dzīvotu te, tad neatliktu nekas cits kā uz ātru roku tevi apprecināt, lai ir miers un drošība ... Ha, ha, ha! (Paskatās Jēkabā, bet, redzēdams to nopietnu, tūlīt pāriet citā — nopietnā tonī.) Nu, kad domā projām braukt?

Jēkabs Saltups. Cik drīz iespējams. Bet — papriekš jāizšķir, kas lai notiek ar Saltupiem. Gaidīju tevis. Bērēs nedabūjām mierīgi izrunāties; bet varbūt tu varēsi man labu vārdu teikt...

Rieturs. Jā, ka es varētu tev tādu vārdu teikt! Ar savējiem jau runāji?

Jēkabs Saltups. Ar māti nupat. Ar māsu un Sauriņu vel ne. (Arī apsēstas pie galda — pretī Rietu ratu.)

R i e t u r s. Un ko māte?

Jēkabs /Saltups. Nedomā, ka es nākšu uz māju ... un it kā baidās no manis ... Visai nesaka ... kaut ko slēpj...

Abi ko domā un bridi cieš klusu. Logā gari iesvilpjas vējš.

Rieturs. Cik es arī nevēlētos, lai tu uz māju nāc ... bet es nedrīkstu slēpt, ka tevis te gaida nā-viga cīņa. Tik grūta, kā tu pats varbūt nemaz nedomā! Bet vai tev būs gana drosmes viņu uzņemties un — pats svarīgākais — izturēt līdz galam?

Jēkabs Saltu ps. Tu domā — es baidos? Vai arī — man drīz apniktu?

Rieturs. Ne tā, bet vai pietiktu visam spēka?

Jēkabs S a 11 u p s. O, tu nezini, kā dažreiz man tur, no pilsētas, acis raudzījušās uz šo pusi! Un tad pašam kā rūgti un žēl, ka tas spēks, kas karst locek|os, rūsē nelietots!

Rieturs. Ticu. Tu mīļo šo bērnības vietu. Tur ir tas labums — un arī nelaime! Kas mīļo, no tā briesmīgi daudz prasa — daudz vairāk nekā no tā, kas ir vienaldzīgs. Vienaldzīgo cienī; kas mīļo — to vārdzina!

Jēkabs Saltups. Es tevis lāgā nesaprotu: kā tad tas var par sliktu būt, ka es mīļoju? Tad jau es ar vēl lielāku prieku varu dot, ko no manis prasa!

Rieturs. Taisnība! Bet prasījumi var izaugt tik lieli, ka viņu nevar vairs lauzt. Un tad — jāsalūzt pie viņiem pašam!

Atkal abi domā, bridi klusēdami. Vēja svilpiens logā — garš un gauds.

Jēkabs Saltups (kā atmozdamies). Varbūt arī tā ... Bet ja es tomēr uzvaru? Un, ja jau cīnīties, tad ne par niekiem!

Rieturs. Labi! Tas man patiktu, ja tu, visu nopietni pārlicis, varētu tomēr droši sacīt: jā! Ir divi ceļi. Bet jāapdomā, pa kuru iet, kamēr vēl nava par vēlu. Tas viens: palikt te. Tikai tad paraudzīsimies, kas ir šā ceļa galā. Saimniecība noslīdējuse zemu; inventārs sadilis; Šauriņi prasīs savas tiesas; ēkas — tu pats jau redzi: ar steigu vien jālūko pie jaunām tikt... Tātad — cīņa uz visām pusēm! Tāds ir tas viens ceļš.

Jēkabs Saltups. Par visu to esmu gana domājis. Bet kāds tas otrs ceļš?

Rieturs. Ari tāds bedrains. Tad māja jāatstāj māsai un Šauriņam — un pašam jāiet pasaulē.. . Tas ir īsi.

Jēkabs Saltups (kā citu ko domādams, nospiesti). Tas ir īsi — jā ...

Rieturs. Bet tev tas arī pa prātam vis nava? Vai ne?

Jēkabs Saltups. Nava. (Cieš bridi klusu.) Es savam svainim neticu! Vai viņš uzņemsies to cīņu, no kuras es atsacīšos?

Rieturs. Pareizi! Vai viņš uzņemsies cīņu, ka Saltupi ceļas? Es saku: nē!

Jēkabs Saltups. Tev šķiet, viņš pavisam negribētu saimniecības uzņemties?

Rieturs. Uzņemties saimniecību vēl nenozīmē uzņemties cīņu — vismaz priekš tava svaiņa ne! Cīnās par to, ko tura dārgu, pie kā svētām saitēm siets ... Bet kas saista Sauriņu pie šās zemes, pie šās mājas? Kas? Komijs aiz bodes vai kroga letes... pārdot, pirkt... naudu saņemt un izdot... Un dzīvos viņš kādu laiku kā saimnieks, ņems no mājas, ko varēs, — un kas tad beigās notiek, tas lai notiek!

Jēkabs Saltups. Kas tad?

Rieturs. Ka Saltupi aiziet vēl vienās citās rokās. Un es pat varu jau domāt, kurās.

Jēkabs Saltups (ar savaldītu uztraukumu). Nu?

Rieturs. Liela radinieka — Lauzuma...

Jēkabs Saltups (nosēc caur zobiem un pietrūkstas kājās). O-o! Tu to saki?

Rieturs. Tur taču aiziet visa dzīve līdz šim. Vai tad kāds brīnums, ka Lauzums paņems arī to palieku? Krogā un bodē viņš jau no agras jaunības pelnījis savu algu, un tur viņš to arī atstājis... Par bodes mantu pievedēju no stancijas jau Lauzums Sauriņu paturēs, varbūt arī rūmi dos viņam Saltupos; bet par saimnieku te būs viņš pats!

Jēkabs Saltups (uztraukti staigādams). Tas ir, kas mani spieda kā tumši slogi! Tu izteici, ko es baidījos uzminēt. Saltupiem aiziet citās rokās!

Rieturs. Sauriņiem viņus nododot — neizbēgami! Uz to tev vajag sataisīties. Nodrošini savu daļu — un gaidi!

Jēkabs Saltups (piepeši pie galda apstādamies). Ā! Tu domā, ka man tas tik viegli? Jau tās domas vien, ka šo māju reiz pārdos, var mani vai traku padarīt! Es varētu apmierināties: tur dzīvos mana māte, mana māsa ... Ne graša neņemt... tikai savēju tuvuma apzināties... kur neuzstāda piederuma zīmju: tas ir mans, tas ir tavs ... vietas, kur viegli aizmigt un, nekā nerēķinot, rītu sveicināt! Naudu es varu arī citur nopelnīt, šās viegluma jušanas, miera un, teiksim, bērna prieka iegūt — citur nekur! Citu māju es varu ar laiku iemantot, bet — Saltupi tie nebūs! Un tas, mans vecais draugs, ir sāpīgi!

Rieturs. Es tevi saprotu. Piedod man, ja esmu nežēlīgs: uz citu tu nedrīksti cerēt — nē! Atliek tikai uzņemties bargo cīņu pašam — vai arī noplēst savu daļu un vairs uz šejieni neraudzīties!

Jēkabs Saltups (nosēzdamies galda galā). Un vairs uz šejieni neraudzīties ... Ai, mans draugs, cik man tas grūti! Un vēl kam būs grūti — mātei! Kā viņai būtu, Saltupus atstājot? (Iespiež galvu rokās un cieš bridi klusu; tad — strauji saslieda-mies.) Nē, tas nevar tā būt! Ir kas jādara! Visu laiku mans svainis ir bijis mana nelaime. Kad es, no skolas iznācis, sāku strādāt mājā, mums ar tēvu radās daža nesaskaņa. Viņš bēdāja tikai par to, lai dzīvojamais brīdis būtu mierīgs, — kā sapņotājs, kas bez cīņas pie visa tiek. Tā viņam tad izlikās pretīgi mani jaunākie pasākumi saimniecībā, kuri it kā traucēja viņa omulīgo pusmiegu. Tomēr dzīvot varējām. Bet no tā laika, kad ienāca te Sauriņš, tēvs sāka aizvien vairāk izturēties pret mani kā pret lieku svešinieku un mēs nemaz nevarējām vairs saprasties. Sauriņa valkšķīgā piekrišanā un iztapībā viņš it kā audzēja savu naidu pret mani... Un tad man bija jāiet, ja negribēju sava paša tēvam palikt par nāvīgu ienaidnieku. Nu, zināms, tad tēvam palīdzēja Sauriņš. Un, kur viņi pa šiem septiņiem gadiem tikuši, to tu pats labi redzi!

(Atspiež galvu rokās kā lielā nogurumā.)

Abi sēd bridi klusēdami un it kā baidās iesākt runāt.

Tumšs un gauds vēja svilpiens logā.

Rieturs. Bēdīgi, draugs. Viņi ir tikuši pie malas...

Jēkabs Saltups (paceldams galvu). Jā, pie malas! Savam tēvam jau es nedrīkstu nekā pārmest: tā bija viņa paša manta. Un ar visām savām vājībām viņš bija man arī labs. Bet Sauriņš — šis cilvēks! Sis cilvēks! (Pieceļas un sāk nemierīgi staigāt.)

Rieturs. Tagad tev tur, pilsētā, nava slikta vieta?

Jēkabs Saltups. Kā grāmatvedim nekas — simtu divdesmit mēnesī.

Rieturs, Tepat pusotra tūkstoša gadā. Tad uz priekšu arī mazāk nepelnīsi. Un raižu nava. Vai tad būtu vērts tādu nastu plecos ņemt?

Jēkabs Saltups (pie galda apstādamies). Bet ka tu zinātu, kā es daudzreiz esmu pēc mājas ilgojies! Pēc šās vecās istabas un saules, kas te nāk pa aizzilējušo logu ... pēc tā apiņu pudura vasarā un pēc vecās ievas sētmali... pēc egļu gāršas un arot kūpošās zemes! To es tev nemaz pateikt nevaru! Un, lai man tur cik labi ietu, es tomēr bieži notveru sevi te. Kā kad tur nebūtu nemaz kā mājās!

Rieturs (pieceldamies). Jā, draugs, runāt mēs par to varam; bet jaizšķir tas beidzot būs tev vienam pašam! Tagad es iešu. Bet man gribētos gan zināt, kas notiks, — un es atnākšu pie tevis ritu vēl.

Jēkabs Saltups. Labi. Vēl vienu glāzi! (Pielej glāzes.) Pirmo dzērām tam bijušam; šito dzersim tam jaunam, jauno dienu draugs!

Rieturs (glāzi piesizdams). Jaunām, gaišām dienām, Jēkab!

Jēkabs Saltups (abiem ģērbjoties). Iešu gabaliņu tevi pavadīt. Būtu vēl kas sakāms. Biju nupat mūsu mežā. Tur pielaists daudz skaistu koku ...

Rieturs (iedams ārā). Koku? Priekš kam?

Jēkabs Saltups (ari iedams ārā). To varbūt arī zinās pateikt tas pats Kārlis Sauriņš!

Liena Sauriņ (ap trīsdesmit pieci gadi veca; apģērbā dzīšanās kā pēc kaut kur redzētas modes; paver durvis no saimes istabas, paraugās apkārt, ienāk un tad pret vaļā palikušām durvīm). Jau ir projām! Un Jēkabs laikam aizgājis līdz. Vai zini — man ir kas nelabs prātā!

Kārlis Sauriņš (ap gadu četrdesmit vecs; ar bijuša komija izveicību; diezgan glīti, bet ar dzērāja nolaidību ģērbies; drusku ieskurbis; ienākdams no saimes istabas). Nu?

Liena Sauriņ. Vai viņš tā par nieku šodien jau skrietu? Tak ar kādiem nodomiem. Jēkabam padomu dot!

Kārlis Sauriņš (viegli un lielīgi, ar nicināšanu). Pūt ragā! Kādu šis var padomu dot?

Liena Sauriņ. Nu, redzēsi gan! Par ko tad Jēkabs bērēs arī bija ar mums tāds vien vēss? Ja kā vajag, tad meklē mātes vai pat Majai prasa, bet mums nē! Tas ar ko nozīmē! ... Un vai šorīt ari viņš nevarētu ar mums izrunāties, kad mēs tā gaidījām? Bet viņš neliekas ne zinis!

Kārlis Sauriņš. Tāds viņš vienmēr bijis! Atbrauc, kādu dienu nodzīvo, bet vārda nesaka — kā mēms ... Drusku ķerts!

Liena Šauri ņ. Ar mani viņš kādreiz vēl ko runā, bet ar tevi jau gan ne...

Kārlis Sauriņš (aizskarts, lielīgi). Kā kad man šā runāšanas vajadzētu! Nikns no tā laika, kad vecais aiztrieca projām! Pats nevarēja ar tēvu satikt. Kā tad es varēju?

Liena Šauri ņ. Gan tu redzēsi, ka tas Rieturs būs viņu uz ko samācījis!

Kārlis S a u r i ņ š. Tu ar esi ķerta! Ko tāds var samācīt?

Liena Šauri ņ. Nu, lai Jēkabs mājas mums neatstāj!

Kārlis Sauriņš (lielīgi). Tad es ar zināšu, ko darīt! Lai dod tūlīt šur, kas man nākas, — tavu da|u! Saproti?

Liena S a u r i ņ. Ko tu nu tūlīt jau tā!

Kārlis Sauriņš. O! Man nav ko bīties! Mēs ar Lauzumu esam pārrunājuši šo lietu no visām pusēm. Ko šis te iesāks? Ar kādiem simtiņiem vien nekā te nepastellēs. Bet nezin, vai šim ir vēl arī tie! Un savas daļas es varu prasīt kaut kuru brīdi!

Liena S a u r i ņ. Tu tik runā vien! Vai mums nebūtu grūt’; kad Jēkabs tūlīt prasītu savas tiesas?

Kārlis Sauriņš. Lauzums palīdzēs! Tas mums jau norunāts! Tas prātīgākais jau viņam ir — mierīgi ar mums izlīgt. Bet skaties: dzēruši vīnu! (Pacilā pudeli.) Jāpalūko man ar! (Pielej glāzi.)

Liena Sauriņ. Tu vēl nezini, uz ko viņi to dzēruši.

Kārlis Šauriņš. Uz nākošā Saltupa veselību — saprotams! Vai tu ar negribi?

Liena Š a u r i ņ. Tu ar tik aiz tās dzeršanas!

Kārlis Sauriņš (izdzer, nosēstas pie galda un ar steigu pielej glāzi no jauna). Madeira — labs! Tu pate jau man šodien ar savu uznākšanu visu dzeršanu izjauci! Sagadījās melderis, skrīveris, zvaniķis un citi labi kundes ... un sāka iet vaļā lieliski! Visi kā ķerti! Es nu gan Lauzumam saku: naudas man tagad nav, ar bērēm visa izgājuse. Ko es tagad par naudu bēdājot! Lai gādājot tik par to, ka Sal-tupi neaizejot citās rokās. Un tērēt es varot, cik man patīk!

Liena Šauri ņ. Tu jau gan ar laba gala neņemtu, ja tā māja mums tiktu! Tai krogā dzīvodams, esi palicis kā dūms. Agrāk tu tāds nebiji!

Kārlis Šauriņš. Ko nu dīc! Tāpat pirmiņ ar ... ienākuse krogā un lien virsū kā miegs: uz māju, uz māju! Kas tad nu tai mājā ir?

Liena Šauri ņ. Runā ar kā nejēdzīgs! Vai tu domā, ka Jēkabs uz krogu ies ar tevi runāt? Bet varbūt jau rīt viņš brauc projām?

Kārlis Šauriņš. Vai! Un laikam man būs jāiet viņa meklēt? Pūt ragā! Kad viņam vajadzēs, tad gan zinās, kur dzīvo Kārlis Šauriņš, Ja! Ludzu! (Izdzer un pielej glāzi no jauna.) Varēji ta vīna palūkot — ir labs!

Liena Šauriņ (ari apsēzdamās pie galda). Nu, ielej ar! (Dzer.) Labs ir gan!

Kārlis Šauriņš (loli omulīgs). O, manam svainim ir laba garša! Žēl tik, ka neesmu vēl ne reizes sametis ar viņu ... tā pa krietnam! Bet vai zini ko: visi Lauzuma ļaudis manis citādi vairs nemaz nesauc kā tik par jauno Saltupu. Pate madāma šodien saka, lai tikai es nepaliekot nu lepns...

Liena Sauriņ (laipnāka, kā sasiluse). Tāpat jau ar mani ar ... Kā aizgrieza ķēķi, kad es tos traukus nodevu, tā sāka tūlīt izprasīt, kādas tās bēres bijušas, — tik laipna, tik laipna... To jau inēs gan slikti izdarījām, ka viņu uz bērēm neielūdzām.

Kārlis Sauriņš. Tas pats tavs gudrais brālis jau negribēja! Tikai pašus tuvākos radus. Bet kas jums par radiem?

Maja (atver saimes istabas durvis un nostājas uz sliekšņa). Vai jaunā saimnieka te nav?

Liena Šauriņ. Kurš tad tas jaunais saimnieks ir?

Kārlis Sauriņš (rādīdams pats uz sevi). Te viņš sēd!

Maja (ar kodīgu smieklu). No Lauzuma stada-las? Jā!

Liena Sauriņ (dusmīga). Mana brāļa tu meklē? Kā tev no viņa vajag?

Kārlis Sauriņš. Ķerta! To viņa tev neteiks vis. Domā pate!

Liena Sauriņ. Cik liela mute! Vēl tu nemaz nezini, kas te tas jaunais saimnieks būs!

Maja. Tikai viens te var būt — un to es zinu!

Kārlis Sauriņš. Kārlis Sauriņš — jā!

Liena Sauriņ. Bet to muti mēs tev ar laiku pievaldīsim gan!

Jēkabs Saltups (ātri ienāk no āra). Ak tā — jūs esat te. Labi! Man ar jums jārunā! (Paraugās jautājoši uz durvis stāvošo Māju.)

Maja. Vai jūs, saimniek, neatnāktu uz kūti? Māte teica, ka jūs gribējuši apskatīties, un mani sūtīja. Nu ir viņa arī tur.

Jēkabs Saltups (Majai). Jā, ejiet vien. Es tūlīt būšu! (Sauriņiem.) Jūs manis brītiņu pagaidīsiet. Sauriņ, tai pudelē ir vīns! Ak jā! Māte teica, ka pie jums esot mājas obligācija un kontrakts. Dabūjiet, lūdzu, tos tūlīt! Jūs jau ziniet, par ko mums jārunā ... Es drīz būšu atpakaļ. Bet tos dokumentus — dabūjiet tos! (Iziet steigšus ārā.)

Liena Sauriņ. Mūsu līdzi nesauc! Kā kad mēs kādi svešinieki būtu!

Kārlis Sauriņš. Nevajag ar! Labāk es pa to starpu iedzeru glāzi vīna!

Liena Šauriņ. Ko tev vairāk — ka tik ir ko dzert! Vai tu nedzirdēji: man likās, ka Jēkabs tevi nupat panerroja ... ar to vīnu!

Kārlis Sauriņš. Pūt ragā! Ko šis mani var panerrot?

Liena Sauriņ (pieceldamās). Bet klausies! Kur tad tie mājas papīri palika? Tēvam izprasīji izskatīties ... un tur viņā pusē uz plaukta viņi ilgi stāvēja. Bet nu es viņu vairs tur neredzu!

Kārlis Sauriņš (drusku apjucis). Papīri? Velns parautu! Kā aizmirsās toreiz, tā palika...

Liena Sauriņ (iztrūkusēs). Kur aizmirsās? Kur palika?

Kārlis Sauriņš (aizbildinādamies). Paņēmu reiz līdzi: Lauzums par varu gribēja zināt, cik liela te tā šepte pavisam esot... Un tad mēs sīki pārspriedām, cik liela varētu iznākt atmaksājamā daļa, kad mēs paliekam, un cik liela tad, kad paliktu tavs brālis ...

Liena Sauriņ (nepacietīgi). Nu jā! Bet kur tad viņi palika?

Kārlis Sauriņš (uzskaizdamies). Vēl prasa kā ķerta! Nu turpat! Toreiz iznāca traka dzeršana — un palika. Un pēc tam — cik gribu iedomāt, tik aizmirstas ...

Liena Sauriņ. Traks esi gan! Bet Jēkabs nupat prasa — un viņš jau mierā nebūs! Vai tad teiksi, ka krogā? Skrien tad tūlīt pakaļ! Nu!

Kārlis Šauriņš (pieceldamies, tiepīgi un kaislīgi). Ui, ui! Vēl jau nesvilst! Pagaidi! Kāda tad viņam uz tiem dokumentiem tiesība, ja man nav? Pūt ragā! Lai biedē circeņus, ne mani!

Liena Šauriņ (staigā nelaimīga pa istabu un žņauga rokas). Nebūs labi! Nebūs labi!

Kārlis Šauriņš. Ķerta! He, he, he! Ko te dīc? Se, iedzer labāk glāzi vīna!

Liena Šauriņ (atmet atraidoši ar roku). Tāda cilvēka! Vai! Vai . . .

Kārlis Šauriņš. Ka ne — ne! Bet vīns ir labs! (Dzer pats.)

Liena Šauriņ (aizvien vairāk uztraukdamās). Vai dieviņ! Būs nelaime! Mana sirds to paredz! Es skriešu pate! (Izskrien pa durvīm uz saimes istabu.)

Kārlis Šauriņš (kā izbrīnējies). Ķerts mei-tiets — jānudie! Bet te vēl tik daudz vīna paliek! (Iziet ātri sievai pakaļ saimes istabā.)

No āra nāk iekšā Jēkabs ar māti un turpina savu sarunu.

Jēkabs Saltups (rūgti pasmiedamies). Gribētu ticēt, māt, bet nevaru. (Tad sāpīgi nopietni.) Bet vai tu, māt, esi par to domājuse, ka šitā māja, kur tu savu grūto mūžu nodzīvojuse, — ka tā vienu dienu nebūtu vairs tava? Kā būtu, māt ja tev vajadzētu no šās mājas aiziet? . . . Paskatīties uz šo vietu tur, no kalniņa, — un tad zināt, ka nu tev nav ar viņu vairs nekādas daļas? Un kā patiktu tev savās pēdējās dienās virināt durvis uz īrētu istabu? Vai tu esi par to,arī domājuse, māt?

Saltupu māte (kā bailēs, ar aizturētām raudām). Vai dieviņ, Jēkab, ko tu nu runā! Par ko tad man projām jāiet?

Jēkabs Saltups (skatās brītiņu mātē, kā domās grimdams). Nu, labi! Tevis dēļ, māt, es ar mieru ... Ka tik beidzot tas nebūtu rūgti jānožēlo

ne tev pašai, ne man! (Kā atgūdamies un paskatīdamies istabā apkārt.) Bet kur tad viņi ir? Aizgājuši?

Saltupu māte (steidzas pie saimes istabas durvīm, atver tās un sauc). Liena! Liena! Kārli! (Paliecas un paraugās.) Nāciet šur! (Klusums. Kā brīnīdamās atgriežas Saltupu māte pret dēlu un skatās uz viņu.) Neviena paša ... Kur tad viņi palikuši, ka tu biji licis pagaidīt?

Jēkabs Saltups (cieš bridi klusu; uz māti raudzīdamies). Redzi, māt! Tas nozīmē... ka man pašam būs vien jāpaliek te ... jā!

Saltupu māte (kā neizprazdama pate sevis, ar apskaidrotu prieku un ari kā bīdamās pieplok dēlam pie pleca). Dēls! Dēliņ! Bet tad tev būs... daudzi, ko ...

Jēkabs Saltups. Jā, cīnīties, māt!

OTRAIS CĒLIENS

Jēkaba Saltupa dzīvoklis pilsētā. Vienkārša istaba ar galdu un kādiem krēsliem vidū. Uz galda grāmatas un laikraksti. Dibenā divi logi ar zaļganiem aizkariem. Pa kreisi durvis uz priekšnamu un ķēķi, pa labi — uz dzīvokļa otru istabu. Kreisajā dibena stūri dīvāns; tam priekšā mazāks galds un kādi sēdekļi; labajā stūrī grāmatu plaukts.

Gaišs, saulains rīts ar uzsali.

Jēkabs Saltups (paceļas no galda, dzirdēdams zvanu priekšnamā, un iet pretī dāmai, kura drīz pēc tam nāk iekšā). Tūlīt zināju, ka tā esi tu... Mirdza! Labrīt, labrīt!

Mirdza Klija (gadi divdesmit trīs veca, neliela, bet slaiki auguse, viegli glezna, ar inteliģenci kustībās un valodā; ģērbusēs tumšā mēteli, slaidos svārkos, ne sevišķi grezni, bet ar labu gaumi). Zināji? Vai tad es citādi zvanu un nāku kā citi ciemiņi?

Jēkabs Saltups (saņemdams viņas abas rokas). Tak laikam citādi! Kad dzied cīrulīts, tad sirds tūlīt zina: nu nāk pavasars! Un, kad tu nāc... tad ar sirds tūlīt zina ...

Mirdza Klija (smaidīdama). Nu, ko tad zina?

Jēkabs Saltups. Arī — ka nāk pavasars! Kad tu runā, tad man liekas, ka dzirdu jaunu bērzu galotnes šalcam un redzu, kā gaiša saule spīd un kā pureni zied... visu pavasari, Mirdza! Bet vai tu nenovilksi mēteli?

Mirdza Klija (novilkdama mēteli un noņemdama cepuri, ko Jēkabs noliek turpat uz divāna). Uz mazu brīdi — jā. Ilgi nav vaļas palikt. Lielākos aizvadīju uz skolu; mazajiem drīz stunda mājā!

Jēkabs Saltups. Ak, tā nevaļa! Tāpat man arī. Bet tikties ar tevi tā gribējās! Nedēļa kā mūžība, kad tevis nesatieku. Tikai tur iet, pie Nēģiem ... man tagad tā neveikli, kamēr vietu galīgi uzsacījis ... (Nosēdina viešņu pie mazākā galda un pēc brīža nosēstas ari pats viņai līdzās.)

Mirdza Klija. Jā, tas nāca tik negaidīti! Visi brīnās par tavu aiziešanu! Vai tik steidzami vajadzēja?

Jēkabs Saltups (domīgāks un lēnāks). Vajadzēja, Mirdza! Pavasars nāk virsū, bet tur, mājā, tik daudz ko bēdāt un darīt! Būvmateriāls vēl jāpieved, darbarīki jāsataisa, saime jāsader... Un man tikai veca māte tur tā darītāja!

Mirdza Klija. Vai tur cits kāds nevarēja tās mājas ņemt?

Jēkabs Saltups. Nevarēja! Kas viņu ņemtu — nepaturētu. Bet, ka tā vieta, kur es dzimis un audzis, aizietu apsmieklā, — es tā nevaru! Bez tam manai mātei būtu grūtāk veco vietu atstāt kā nevienam. Kas nu iesākts — jāved galā!

Klusums. Mirdza cilā kādu žurnāla burtnīcu, skatās

kaut kur projām un viegli sit ar kāju uz zemes, klusi

dungodama kādas dziesmas motīvu. Jēkabs it kā aiziet domās kur citur, bet ir sevi pārliecināts un mierīgs.

Mirdza Klija (jautri, pavirši). Un tad tu nu būsi «saimnieks uz laukiem»! Savas druvas un pļavas, savi zirgi un rati... Tas tomēr ir interesanti!

Jēkabs Saltups (iesildams). Un sava paša darbs un sava paša miers pēc padarīta darba! Cik daudz tur dzīvības, prieka un vaļības! Te, pilsētā, būdams, es to esmu jo stiprāki izjutis, kur viss ir īrēts ... pat, liekas, tas gaiss, ko elpo, un vārdi, ko viens otram saka ... Bez tam — manī laikam ir par daudz vecā zemes latvieša asiņu un dabas: ja jau strādāt, tad, liekas, tur... īstā vieta pie zemes!

Mirdza Klija. Bet tagad jau dzird, ka dzīve uz laukiem paliekot vienmēr grūtāka, un daudzi pamet tur savas mājas un nāk uz pilsētu.

Jēkabs Saltups. Taisnība. Ir arī mūsu pusē tādu gana! Izrentē vai pārdod savu zemi — un klimst te uz ielu stūriem kā peļņas gaidītāji vai arī laimīgi rij ielu putekļus kā ormaņi... Ko nu runāt par to, kas ticis iecelts par pašu sētnieku un var ar slotu kā ar scepteri rokā valdīt par savu valstību ... vai arī kas vēl augstāki cēlies: ticis skrīveros vai ierēdņos ar divdesmit rubļu mēnesī skaidrā naudā! Uz pilsētu — kas tur nedzīvot!

Mirdza Klija. Jā. Uz pilsētu... Un tak laikam tāpēc, ka te labāk.

Jēkabs Saltups. Saprotams! Tikai — kas ir tie nācēji? Kuriem nava vietas, kur īsti stāties ... kuri kā gāju putni ik pavasari ceļas ar jaunām cerībām — atrast kā dzimteni... Nāk tie. Viņu darba spēks — viņu vienīgais atbalsts un pajumts. Kā viņiem necerēt atrast te, kā tur velti meklējuši? Un var viņu likteni te daudzreiz nožēlot, bet pārmest viņiem — nē!

Mirdza Klija. Nu redzi! Tu pats to saki...

Jēkabs S a 11 u p s. Jā, jā! Bet citādi ir ar tiem, kam zem kājām sava zeme, bet vieglas dzīves patika un g|ēvums sirdī, ko viņi savā saimnieku kārtā iemantojuši. Kad labums nenāk, tā sakot, pats no sevis, tad — nav vērts! Šos cilvēkus es nicinu, un viņu likteņa man nav žēl! Lai noklimst uz ielu stūriem un mēslu kastēm, priecādamies par savu vieglo peļņu un dzīvi! Nāks viņu vietā citi, kuri ko gribēs un arī varēs! (Sakustināts pieceļas kājās un sāk staigāt.) Un pie šiem citiem, Mirdza, gribētos piederēt man!

Mirdza Klija (skatās uz Jēkabu kā brīnēda-mās). Kāds tu, Jēkab, — kā lielāks izaudzis! Gribas tiešām ticēt, ka tu arī ko panāksi... un vēlēt tev visu labu!

Jēkabs Saltups. Es panākšu, Mirdza, bet viens — nē. Man vajag arī palīga! Mana māmuliņa ir jau par daudz noguruse; vajadzētu vēl citas — jaunas sirds, kura spēj cerēt, gaidīt un arī ciest... Kur es viņu ņemšu? Tu esi mana paziņa no dzimtenes — un ne velti mēs te, pilsētā, satikāmies un palikām kā draugi... Vienreiz jau tev, Mirdza, sacīju ... ka tu nāktu pie manis ... Tad tu vēl negribēji man skaidri atbildēt. Nu atkal tev saku: Mirdza, esi manas mājas un jaunās dzīves dvēsele! Tad iešu uz turieni stfprs un drošs! (Viegli apņem Mirdzu, kura atbalstijuse galvu viņam pret krūtim, un skūpsta tai matus un pieri.) Manas dzimtenes meita, iesim uz turieni atpakaļ!

Mirdza Klija (viegli, saudzīgi atvairīdamās). Es nezinu, Jēkab... Lauku dzīve man jau pavisam sveša ... Vai es tādai dzīvei derētu un tāda dzīve man? Tev vajadzēs saimnieces — palīga; bet ko es no tam māku?

Jēkabs Saltups (silti, nosēzdamies viņai līdzās). Iemācīsies, Mirdza! Tāpat kā es: arī man būs jāmācās!

Mirdza Klija. Bet ja nevaru? Tad būšu tev tikai par slogu! (Smiedamas.) Madāma mājā — kā kaut kur lasāms ... Jābaro sivēni un telēni, bet viņa bungo klavieres! Ha, ha, ha! Jā, vai tev klavieres arī būs? Bez tām es nemaz iztikt nevaru!

Jēkabs Saltups (arī pasmiedamies). Pašlaik nē, Mirdza. Bet, kad uzcelsim jauno māju, tad ar laiku nopirksim arī klavieres.

•Mirdza Klija (jautri). Un gleznas arī būs pie sienām? Un mīkstas grīdsegas? Un meitas, ko pasaukt, ja kā vajag?

Jēkabs Saltups. Jā, Mirdza, ar laiku būs viss!

Mirdza Klija. Tad varbūt... Bet tagad man vēl papriekš jāpamāca tie mazie Nēģi... Un uz vasaru, kad tu būsi jau iedzīvojies, iešu pie tevis ciemā. Ceru apmeklēt māsu. Tad arī tevi...

Jēkabs Saltups (palikdams nopietns). Mirdza, tu man it kā izvairies! Tu zini, kas tu man esi, bet...

Mirdza Klija. Tu pats esi nu tāds savāds, mīļais un labais ... Es — kā bijuse.

Jēkabs Saltups. Varbūt, Mirdza, — tad piedod man! (Noliec galvu uz viņas rokām; aizkustināts.) Zēl, ka nevaru tev solīt tikai prieka un vieglu dienu. Bet, kad tu, — tad divkārt man spēka būtu! Un reiz, Mirdza! Tur tāli zaigo nākamība kā liela saules diena!

Mirdza Klija (glaudīdama viņam galvu). Sapņotājs!

Jēkabs Saltups (izceldamies). Jā, sapņotājs! Bet es savam sapnim pats ticu! Tik gribētos ņemt līdzi tās domas, ka tu ...

Priekšnamā skarbi noskan zvans. Jēkabs griežas pret durvīm.

Mirdza Klija (pieceldamās, nemierīga). Nāk kāds ...

Jēkabs Saltups (ari piecēlies). Laikam jau mani radi. Mums norunāts šodien pie notāra nokārtoties.

Mirdza Klija (ar steigu). Tad labāk dod to māju viņiem un pats paliec te!

«Vai kungs mājā?» priekšnamā prasa kāda cieta balss,

no kuras Mirdza saraujas, un tūlīt pēc tam uz sliekšņa

parādās brašs kungs un asi laiž skatu pa istabu. Jēkabs

iztura atnācēja aso skatu, pamana arī Mirdzas apjukumu, un viņa seja it kā aptumšojas.

Rūdolfs Nēģis (ap trīsdesmit gadu vecs; izmeklēti eleganti ģērbies un rūpīgi frizēts; ar vēsi atturīgu cienību). Labdien! (Ar nevainojamu pieklājību, bet ari tā nevērīgi sniedz Jēkabam roku un palokās pret Mirdzu kā pret mājnieci; ar viegli pārejošu smaidu.) Es, Saltupa kungs, pie jums ar mazu lūgumu. Jūs jau zināt, ka pagaidām uzņemos jūsu līdzšinējo darbu. Bet tā, kur cits strādājis, nava viegli uzreiz orientēties... Nupat viens tāds jautājums ... bet tā lieta steidzama! Ja jums atliktu drusku laika mūsu kantorī iegriezties, būtu jums visai pateicīgs.

Jēkabs Saltups (atturīgi laipni). Labprāt, Nēģa kungs. Šodien gan esmu nevaļīgs, bet ceru aiziet pie jums jau rītu. (Mirdzai, kura uzlikuse jau cepuri, palīdzēdams apvilkt mēteli.) Jūs gribat jau iet, Mirdzas jaunkundz?

Rūdolfs Nēģis. Tad mēs, Klijas jaunkundze, varam iet reizē. Jā, žēl, Saltupa kungs, ka mūs atstājat! Ja jūs domājat, ka alga bijusi jums par mazu, — mēs nebūtu liegušies pielikt...

Jēkabs Saltups (parausta plecus). Tādi apstākļi.

Rūdolfs Nēģis. Un kas jums tā lauku māja — un vēl ar parādiem! Laiduši būtu viņu pie joda un palikuši pilsētā, kur daudz labākas izredzes!

Jēkabs Saltups. To es nevaru darīt, Nēģa kungs!

Rūdolfs Nēģis. Te jums droša alga. Tur — es nezinu, vai jums tā māja tik ienesīga!

Jēkabs Saltups (ar vieglu, sāpigu smīnu). Viss nepadodas aprēķināties naudā, Nēģa kungs!

Rūdolfs Nēģis. Teiktu — tā māja dos jums kādu tūkstoti atlikuma gadā ... Bet tā — es nevaru to saprast!

Jēkabs Saltups (skumji pasmiedamies). To es gribu ticēt, ka jūs nevarat to saprast!

Rūdolfs Nēģis (kā aizskarts, vēsi). Kā zināt! Tad mēs, Klijas jaunkundze, varētu iet. Cik necerēta mums tikšanās! Sveiki! (Pasniedz Jēkabam roku, tad paver veikli durvis un gaida Mirdzu izejam.)

Mirdza Klija (sniegdama Jēkabam roku). Ardievu!

Jēkabs Saltups (veltīgi pūlēdamies ieskatīties viņai acīs). Uz redzēšanos, Mirdza!

Mirdza ātri izmetas pa durvīm ārā, un viņai pakaļ iziet

Nēģis. Tai pašā bridi atkal atskan priekšnamā zvans.

Kā apmulsis, kā nevarēdams ko saprast, stāv Jēkabs istabas vidū.

Eda (gadu četrdesmit veca; ienāk un aizver aiz sevis durvis). Tas vīrs... tas kungs no laukiem ir atnācis.

Jēkabs Saltups (kā nevarēdams at ģist ies). Atnācis ... tu saki... Kas ir atnācis?

Eda. Jā. Tas kungs no laukiem! Viņš jau agrāk arī ir te bijis.

Jēkabs Saltups (kā atmozdamies). Lūdz iekšā! Nu, ko tu gaidi? (Steidzas pats kalponei pakaļ pie durvīm.) Tu, Jāni?! Nu, ko tu nenāc tūlīt iekšā? Kas tie par niekiem!

Rieturs (ienākdams, ar jautru smieklu). Takts, mīļais, takts! Vai tad pie kungiem tā var žauties? Varbūt priekšā smalki viesi — un tad uzgrūdies virsū kā nelaimei! (Apsveicinās.) Bet to dāmu es it kā būtu kur redzējis!

Jēkabs Saltups. Dāmu redzējis? Ak tā! Tas var gan būt. Tā jūsu skrīvera sievasmāsa. Varbūt līdzība. Tēvs agrāk bija par bodnieku, kur tagad Lauzums. Vai tu tādu Kliju neatceries? Nu, sēsties!

Rieturs (apsēzdamies pie galda). Ā! Un tad tā ir tā meitene — Mirdza! Tas vārds arī palicies man atmiņā — laikam tādēļ, ka savāds. Mums visur tik Annas, Madas, Lienas ... bet tā uzreiz — Mirdza! Ap to laiku es sāku jau uz krogu iet un iedzert. Tad tur tā meitene skraidīja apkārt īsiem bruncīšiem ...

Jēkabs Saltups (noskaidrodamies). Tā pate. Bet nu viņa ir mājskolotāja pie mana līdzšinējā principāla. (Sniedz Rieturam papirosu un aizpīpo arī pats.)

Rieturs. Bet gana skaista, pagāniete! Un ko t’ šī pie tevis? Nu, vai zini: ka tik tā nava nākamā Saltupu māte! Āķis! Bet kas tas viņai par ģiftīgu kungu bija līdz? Ar acīm šo vai apēstu un visus citus noriētu!

Jēkabs Saltups (kā negribēdams). Mans vietnieks — firmas kompanjons ...

Rieturs. Bet vai tik tas negrib... viņai par mīļāko būt?

Jēkabs Saltups (kā piesmacis). Par mīļāko? Nē ... bet kas to zin! (Kā ar nepatikšanu no kā atkratīdamies.) Bet vai tu viens pats? Kur mana māte? Viņa neatbrauca tev līdz? Slima?

Rieturs. Atbraucām gan abi divi. Tikai es atstāju viņu viesnīcā atpūsties.

Jēkabs Saltups (pārmetoši). Viesnīcā? Te arī viņa varēja atpūsties. Tur, viņā pusē, ir gulta!

Rieturs. Bet kad te nebūtu neviena mājā un mēs netiktu iekšā? Vecs cilvēks — nevar to gaisa trepju izkāpāt!

Jēkabs Saltups. Nu, labi. Bet Sauriņi arī atbrauca?

Rieturs. Šauriņš pats — jā.

Jēkabs Saltups. Mana māsa nē? Bez viņas mēs nekā nevaram darīt!

Rieturs. Vīram pilnvara! Bez tam viņam atbrauca līdz cits — un daudz gudrāks tādās lietās nekā tava māsa. Un tas būs devis Šauriņam jau dažu labu padomu!

Jēkabs Saltups. Lauzums?

Rieturs. Lauzums! Tā vira sāk jau vārīties! Bet drīzi jau redzēsi pats.

Jēkabs Saltups (nosēc caur zobiem un pieceļas). Es tagad eju iekšā kā dziļā mežā, kur.nav neviena ceļa, un nezinu, kā sasniegšu otru malu ...

Rieturs. Vēl jau nava nekas noticis. Paņem mierīgi savu daļu — un lai tad viņi dara, ko zina!

Jēkabs Saltups. Un māte?

Rieturs. Māte? Kaut kā savas dienas jau viņa novadīs ... Ja redzi, ka viņai neiet labi, ņem pie sevis. Bet pavedienu gali, man liekas, visi ir vienās rokās — pie Lauzuma. Pārdomā — varbūt tev arī nav vērts tā krusta uzņemties? Vēl tu vari atkāpties!

Jēkabs Saltups (cieš bridi klusu un sarauktu pieri skatās stivi uz zemi). Nē! Vairs nē, kad visu zinu! Bet klausies: tu vari brīdi atpūsties — te vai viņā pusē. Es atvedīšu māti.

Rieturs (mēļodams). O, patīkami izlaisties tādā ērta istabā, uzvilkt dūmu un domāt pie sevis, ka dievs to pasauli nava nemaz tik sliktu iztaisījis, kā tie ļautiņi vietām kliedz ...

Jēkabs Saltu ps (pamezdams ar galvu un daudz uz viņu neklausīdamies). Eda!

Kalpone atver durvis un nostājas uz sliekšņa.

Rieturs. Un Eda mani apdienēs — saprotama lieta! Tātad lūdzu, Eda, mazgājamo ūdeni! Pēc tam glāze tējas ar nebūtu par ļaunu ... un viens mazs konjaciņš ... Ila, ha, ha!

Jēkabs Saltups (pasmiedamies). Nu tā. Dari, kā tev liek! Un šodien jātaisa pusdiena priekš trim!

Eda. Jā, jā! (Atgriežas atpakaļ priekšnamā.)

Jēkabs Saltups (paņēmis priekšnamā virsdrēbes un steidzīgi ģērbdamies). Tātad padzīvo un saņem ciemiņus, ja nāk. «Visu vēju» viesnīca — jā?

Rieturs. Jā. Es apmetos tikai ievērojamās vietās! «Visu vēju» viesnīca — numur deviņi — Rie-turā kungs, Saltupa kundze — ha, ha, ha!

Jēkabs Saltups. Labi! Uz redzēšanos! (Izsteidzas ārā, durvīs pārmīdamies ar kalponi, kura nes ūdens krūzi.)

Rieturs (sēd pie galda, paraudzīdamies vienā otrā grārņatā, un, kad kalpone nāk no dibena istabas atpakaļ, pieceļas, likdams viņai apstāties). Jūs nu paliksiet drīz bez saimnieka, Eda.

Eda. Gadīsies cits. Bet žēl jau ir: bija labs kungs.

Rieturs. Tad ejiet viņam uz zemēm līdz!

Eda. Kungs nava pa to nekā runājis. Un uz zemēm jau tagad tāda bēdīga dzīve. Ne desmitu daļu tur nedabū no tā jaukuma ka te. Te jau, kad tik izprasies kādu vakaru, tūlīt visāda izlustēšanās!

Rietu rs (jautri). Visāda izlustēšanās — tā gan! Un kavalieru vis gana?

Eda. Cik tik uziet! Aizej uz dārzu: visādu cilvēku kā biezs, mūziķis pūš, promedēšana pa pāriem vien, visāda ratavošana zem kokiem ... Uz zemēm — ja tik tos zaļumus kādreiz par gadu iztaisa. Man jau gan par tām lustēm vairs nekas liels nava — esmu jau savu laiku diezgan lustējuse; bet tikpat ir jautrāk, kad redzi, kā citiem iet...

Rieturs. Ka tā, tad priekš jums būs gana lustes arī tur ... un arī tur var gadīties gana laba ratavošana — ha, ha, ha! Ja Saltupa kungam jūsu nevajadzētu, nāciet pie manis: man viena meita vēl jāsader.

Eda. Kad jūs man labu algu dotu...

Aiz durvim ieskanas zvans, un Eda iet.

Rieturs. Tad mēs vēl par to parunāsim!

Eda. Labprāt. Bet tur būs kāds atnācis ...

Priekšnamā dzirdamas balsis. Rieturs ieiet otrā istabā, aizvērdams aiz sevis durvis.

Lauzums (plecīgs, drukns vīrs; drēbes panēsātas, bet ne vecas; ar redzamām mantas apziņas zīmēm pie izturēšanās; kalponei, kura atver viņam durvis uz istabu). Labi, pagaidīsim arī kādu brītiņu. (Ienācis.) Pie visiem kungiem jau jāgaida... (Apraugās apkārt, noliek cepuri uz galda un apsēžas ar visu mēteli.)

Kārlis Šauriņš (ar tādu ārīgu drošumu). Kā tad mums svainis tā? Nesagaida ciemiņu! Drusku ķerts! (Ienāk un apsēstas — arī ar visu mēteli.) Ka to būtu zinājuši, ka tā jāgaida kā kāda lielakunga, tad bij vairāk jāiemet un jāuzkož.

Lauzums. Pagaidi nu: varbūt dos svainis no savas puses.

Kārlis Sauriņš. Tas dos gan! Prasi labāk, vai tādam zellim pašam kas ir! Tad nelīstu vis virsū citu labumam — plencis!

Lauzums. Nu, ja nav, tad mēs viņam ko dosim. (Pamirkšķina acim un nosmīn.) Tad mēs dosim viņam tādu šņabi, kāda viņš nebūs nekad dzēris!

Kārlis Sauriņš (iesmiedamies). Ar pipariem!

Lauzums. Vienu riktīgu zāļu šņabi — tā, ka lai viņam tā Saltupu slimība tūlīt pāriet! Tikai dari tu tā, kā es esmu tev mācījis!

Kārlis Sauriņš (lielīgi un droši). Nebīsties! Tādās lietās es nebūšu vis ķerts!

Lauzums. Es bīstos gan, ka tu nepadodies, kad viņš sāk varbūt ar tādu mīkstu mēli. Un ka neliek uz galda kādas pudeles! Tiklīdz dzeršana — tūlīt var ar tevi citādi runāt. Es jau tevi pazīstu, bet slikta tev negribu, jo esi jau man rads. Tikai nedomā, ka tu ar citiem tiksi tā cauri. Tad labāk neielaidies! Pēc tam jau tu vari atkal iemest — vai tad es esmu tev liedzis? Bet māju vajag mums paturēt!

Kārlis Sauriņš. Nu tad — lai plīst vai lūst!

Lauzums. Kur nu uz reizes tāds saimnieks gadījies? Sim māju! Kā no miega atmodies! Bet, kad vecajam dažu labu reiz gāja grūti, — kur tad bija?

Kārlis Sauriņš. Tad trillināja pa pilsētu!

Lauzums. Gluži pareizi! Kas tad palīdzēja? Tad: pažēlo nu, kroga tēv, aizdod! Un kas tad šitos gadus tur mājā ko darījis? Tu? Nebūtu mūsu — tie Saltupi sen jau būtu citās rokās!

Kārlis Sauriņš. Sen! Tikai mēs jau vēl viņus esam turējuši!

Lauzums. Gluži pareizi! Un tad ar mēs vis tik aši viņu neatdosim! Tā mums vairs nav nekāda sveša manta, bet viss jau tikpat kā godīgi nopelnīts!

Kārlis Šauriņš. Taisnība! Tur mums daudz vairāk tiesības nekā viņam! Nedosim!

Lauzums. Kas tev būs nepadzīvot! Un par naudu tu nebēdā! Man būs mājā katrā laikā, ko divēj’ tādu Saltupu samaksāt. Nebūs tev jāskrien ne uz vienu banku! Gluži pareizi!

Kārlis Sauriņš. Tas ir kā āmen baznīcā!

Lauzums. Bet turi tu muti, ja viņš sāk atkal kacināt, kas no Saltupiem pārdots! Nezinu nekā! Vai arī: tēvs lika! Jau ar tiem baļķiem tu mani iegrūdi. Ka tik viņš par tiem vēl nekasās!

Kārlis Sauriņš. Vai tad es zināju, ka tu licis tik daudz pielaist? Runājām par desmit, bet tu — trīsdesmit!

Lauzums. Jo mazāk viņam tagad lustes uz Saltupiem iet, jo labāk priekš tevis! Bet to jau viņam laikam bija papūtis tas Rieturs, gnīda! Un nu ar mātei par atvedēju! Vai šī reizē ar mums neatbrauktu?

Kārlis Sauriņš. Bet nezin, kur nupat visi ir. Laikam uz kādu apspriešanos ...

Lauzums (paskatās uz otras istabas durvīm, aiz kurām dzird soļus, iepleš acis un muti, zīmīgi sarauj plecus, rāda Šauriņam uz aizdomīgajām durvīm un sāk piespiesti kāsēt). Ilgi jā gaida! Zinātu to, būtu papriekš pusdienu paēduši. Bet kungu būšana!

Kārlis Sauriņš (arī sāk kāsēt un samirkšķina acis; stiprākā balsī). Pusdienu jau mums dos mans svainis! Un liks galdā arī kādu labu pudeli!

Rieturs (iznāk no otras istabas ar degošu papirosu rokā). Sveiki! Domāju, ka Saltupam kādi sveši ciemiņi atnākuši; bet te dzirdu: tādas kā pazīstamas balsis... Saltupam vajag drīz pārnākt — viņš izgāja tik uz mazu brītiņu.

Apjukuši saskatās Lauzums ar Sauriņu, sāk atkal abi

reizē kāsēt un nemierīgi sagrozās uz saviem sēdekļiem.

Rieturs skatās uz viņiem un ironiski smin.

Lauzums. Tad mēs jau ar viņa gaidām! (Laipnāki un pieglaudīgāki.) Un runājam ... Šiem jau nu vajadzēja izlīgt šinī lietā ar labu — kā radiem... savā starpā. Vai tad tā tiesāšanās kuram kādu labumu dod?

Rieturs (ar ironisku nopietnību). Protams! Kāpēc tiesāties? To jūs sacījāt gaužām prātīgi!

Kārlis Sauriņš. Kaut jūs tā ari manu svaini pamācītu!

Rieturs. Jā, Sauriņ, to es arī daru!

Lauzums (sevišķi laipni un tēvišķi). Viņam jau nu nebūtu pēc tās mājas ko tīkot! Te taču ko pelna; bet ko tur? O, es zinu tīri labi, kā tagad iet mūsu saimniekiem! Vai tagad no bodes vai no kroga vairs ko pārdosi par skaidru naudu? Uz parāda! Uz parāda!

Rieturs (tāpat ironiski nopietni). Jā, kroga tēv, tas ir tiesa — jums arī nava nekādas vieglas dienas!

Lauzums. Un Sauriņš jau nu šitos gadus tur ir iesācis ... Lai tad ar viņš ...

Rieturs (iekrizdams valodā, cieti). Pabeidz! Tas arī ir gaužām prātīgi!

Kārlis Sauriņš (aizdomīgi, uztraukdamies). Ko jūs ar tp domājat: pabeidz?

Rieturs. To īsto, Sauriņ! To īsto!

Kārlis Sauriņš (sagrozīdamies uz krēsla un skaizdamies). Ak tā! Jūs domājat, ka es nesaprotu? Tik dūms es vis ar neesmu!

Rieturs. Ha, ha, ha! Tad sakiet paldies dievam! Jūs jau varējāt izdoties arī vēl daudz dumāks!

Kārlis Š a u r i ņ š (dusmās). Ko jūs bāžat savu degunu citu darīšanās? Jau bērēs bijāt to savu gudrību gana pūtuši — klāt šodien atkal! Kā ķerts!

Priekšnamā spēcīgi noskan zvans. Lauzums sagrozās uz sava krēsla, bet citādi paliek ārīgi vienaldzīgs. Sauriņš ar niknu spītību sejā ierauj galvu starp pleciem un kā glūnēdams raugās uz priekšnama durvīm.

Jēkabs Saltups (ienāk strauji no priekšnama). Nāc vien, māt, tāpat — atģērbsies te! (Ātri nomet mēteli un cepuri uz kāda nomaļus krēsla, kur vēlāk noliek ari mātes virsdrēbes.)

S a 11 u p u māte (ienāk, smagi elpodama). Vai... kā aizkusa ... sirds ... pa tām ... trepēm ... kad tik augsti jākāpj ...

Jēkabs un Rielurs palīdz viņai atģērbties; tad Jēkabs sasveicinās ar Sauriņu un Lauzumu, par pēdējā ierašanos kā brīnēdamies.

Rieturs (nosēdinādams māti pie galda). Piekusi, Saltupu māt? Nav vis, kā kad par Saltupu slieksni jāpārkāpj!

Saltupu māte (elpu atņemdama). Kājas gluži... bez spēka palika ...

Rieturs. Bet, ja tev, Saltupu māt, būtu pie dēla jādzīvo, tad vajadzētu ik dienas pa tādām trepēm kāpāt!

Lauzums (laipnāki, kā runas gribēdams). Kāpēc Saltupu mammai pa pilsētas trepēm kāpāt, kad viņai pašai ir sava māja?

Rieturs (pasmiedamies). Tāpat, aiz labas sirds! Daudz ko cilvēkam nenāktos darīt, bet aiz labas sirds izdara! Un reizēm viņš — atkal tāpat aiz labas sirds — nedara, ko vajadzētu darīt! (Nosēstas atsevišķi no citiem — uz divāna gala.)

Saltupu māte paskatās uz Rieturu, paskatās uz Jēkabu un sakustas, kā kad gribētu ko teikt, bet tad tikai nopūšas, noliec galvu un saliek rokas klēpī.

Jēkabs S a 11 u p s (ari pie galda nosēzdamies). Kāda vajadzība būtu jūs pie manis atveduse, Lauzuma kungs?

Lauzums (drusku nemierīgs). Gadījās atbraukšana — tad pienācu: būtu ar jums kas jāparunā.

Jēkabs Saltu ps. Tad runājiet vien! Sie cilvēki var visu dzirdēt, vai ne?

Lauzums (samirkšķinādams acis). Kāpēc ne! Vispirms ... tā jūsu rīkojuma dēļ, pēc kura man neļauj izvest tos baļķus no Saltupu meža. Godīgi nopirkti koki, bet es nevaru saprast, uz kāda likuma pamata viņus man apķīlā!

Jēkabs Saltups (ar savaldītu uztraukumu, tomēr cieti un asi). Uz to mana atbilde jums būs tāda. Ka koki godīgi pirkti, par to es stipri šaubos un izvest to neļauju uz tā likuma pamata, kas aizliedz kādam piesavināties svešu mantu!

Lauzums. Tad jūs sakāt, ka es esmu tos kokus zadzis! Ievērojiet to, kungi!

Jēkabs Saltups (asi iesmiedamies). Drusku par agri! Tas būtu noticis vēlāk. Jā, Lauzuma kungs: kaut kas par agri — un kas par vēlu ... Tagad šie baļķi noderēs Saltupu jaunajai istabai. Ievērojat arī to, mani kungi!

Lauzums (izbrinējies). Bet... e, cilvēks! Es taču esmu tos kokus pircis! Man ir liecinieks!

Jēkabs Saltups. Es jau zinu! Tas tur... (Parāda uz naidīgi glūnošo Šauriņu.) Un tas der visur: kā par pārdevēju, tā par liecinieku! Vai ne, Lauzuma kungs?

Lauzums (pieceldamies). Tad mums būs pro-cese! Redzēsim!

Jēkabs Saltups. Jums vairāk nekā nav, ko teikt? Nemaz tā nesteidzaties: jūs jau vēl neiesiet. Jūs tak nācāt pavisam aiz cita ...

Kārlis Š a u r i ņ š (sagrozīdamies, steidzīgi). Pagaidi manis ar — es viens negribu te palikt!

Jēkabs Saltups. Ha, ha, ha! Redziet: Sauriņš arī domā to pašu! Bet atļaujat man savukārt jums ko paprasīt. Mans tēvs palika jums ko parādā?

Lauzums (sēdētājiem muguru pagriezdams; kodīgi). Jā gan! Un cits parāds ir vēl no tā laika, kad viņš dēlu pa skolām vadīja!

Jēkabs Saltups. Ā, tad gana ilgi! Un vēlāk parāds vēl audzis, vai ne? Māt, vai tu nezini, cik īsti mēs esam krodziniekam Lauzumam parādā?

Saltupu māte (kā sabijusēs). Parādā, dēls, jau bijām. Tēvs reiz runāja par četri simti. Tagad es gan vairs nezinu ... Teicās uzdot visus parādus, bet — pienāca tā stunda ...

Runājot viņai par parāda lielumu, Lauzums neticīgi pakrata galvu un nicīgi smīn.

Jēkabs Saltups. Vai jūs nevarētu man tūlīt teikt, cik liels ir mūsu parāds, kurš, kā jūs sakāt, cēlies taisni manis dēļ? Četri simti? Jeb mans tēvs būtu no tiem jau ko dzēsis?

Lauzums. Savu parādu es atprasīšu no tā, kas ņems Saltupus. Te man nav tik gari ko runāt! (Aiziet pie loga un apsēstas — kā nokaitināts, atsevišķi no citiem.)

Jēkabs Saltups. Labi! (Pret Šauriņu.) Nu tālāk varam runāt mēs! Tātad — cik lielu jūs būtu ar manu māsu norēķinājuši no Saltupiem to savu daļu, ko viņreiz jūs nevarējāt vēl skaidri noteikt? Nu jūs būsiet to labi apdomājuši...

Sauriņš sakustas, nokrimškina un skatās uz māti, kā

no viņas kā gaidīdams; Lauzums savukārt stīvi raugās uz Sauriņu. Klusums. Kā baiga gaidīšana.

Saltupu matē (nedroši). Dēls... mēs jau nu par to lietu esam tiku tikām vēl pa māju domājuši un sprieduši... un tad beidzot atzinām, ka labāk lai jau paliek mājā šie ...

Klusums. Jēkabs sēd sadudzis, noliektu galvu. Rieturs,

manāmi uztraukts, saliecas uz priekšu. Šauriņš paraugās uz Lauzumu un smin. Lauzums saspiež lūpas, saturēdams smieklu.

Jēkabs Saltups (tumši). Domājuši un sprieduši, māt?

Saltupu māte. Jā, dēls... Tu jau esi pieradis pilsētā dzīvot — būs grūt’ iesākt no jauna lauku dzīvē... Un šie jau nu šitos gadus turpat dzīvojuši — nebūtu vairs nekur jāiet... Ka tik jūs varētu tā... ar labu ... To vien es vēlētos, to vien ar vēlētos!

Kārlis Šauriņš (pieglaudīgi). Jā, svaini, tā mēs esam gan nosprieduši: mēs paliksim mājā. Tā jau tas arī iznāk pareizāki un prātīgāki.

Jēkabs Saltups (nenoklausīdamies Šauriņā, pagriežas pret māti). Tu, māt, saki, ka viss ticis labi pārdomāts. Bet vai tas, ko tu runā, ir arī tavas pašas domas? Visdziļāki izdomātas pašas domas? Ja tā būtu, es tev paklausītu. Bet tagad es šaubos!

Kārlis Šauriņš (pāri uz Lauzumu). Ķerts! Domā, ka mēs pierunājuši, — he, he, he!

Jēkabs Saltups. Un tad es atgādinu tev, māt, vēlreiz, kas var notikt: ka reiz tu atrodies svešā mājā. Vai arī tad tu sacīsi to pašu, ja paturēsi prātā, ka Saltupi tev jāatstāj? Ja tu ar mieru arī tā, tad tevis dē| — lai notiek!

Saltupu māte (iešņukstēdamās un slēpdama seju rokās). Tikai uz kapsētu, dēls... kad Saltupi jāatstāj...

Lauzums (pieglaudīgi un ar nožēlošanu). Cik es nomanu, tad te ir daudz maldīgu domu: it kā tas Sauriņš tūlīt gribētu to māju kādam iedot...

Rieturs. Dot jau varbūt negribētu. Bet kad jādod!

Lauzums. Es nesaprotu, kādēļ lai Sauriņš māju atdotu!

Rieturs (ar asu ironiju). Tas Kungs ir jūs piemeklējis ar grūtu saprašanu, kroga tēv!

Lauzums (ar dusmām, bet ārīgi izrādīdams apnikumu). Kas man ar jums ko strīdēties! Gluži pareizi!

Kārlis Sauriņš. Kā ķerts! Es nezinu, kādēļ sveši cilvēki maisās te mūsu darīšanās!

Rieturs. Nebīsties, Sauriņ! Tas nesaprotamais, par ko jūs ar kroga tēvu vēl nesen runājāt, nebij man nekas jauns. Ne es un jūs vien to zinām!

Jēkabs Saltups (pieceļas kājās). Tu dzirdi, māt? Un ja nu reiz. tev kaktiņu ierādītu kroga lielajā istabā — tev, manu māt?

Saltupu māte (sākdama stipri raudāt un saņemdama galvu rokās). Ko tu runā, dēls! Ko tu runā!

Jēkabs Saltups (piespiezdams mātes galvu sev pie krūtīm). Neraudi, mīļā māt! Tas nebūs! Tas nekad nebūs! Kamēr es būšu dzīvs! (Ātri griezdamies pret Sauriņu.) Tad saki tu man — cik jūs ar manu māsu vēlaties no Saltupiem saņemt?

Lauzums met Sauriņam ar acīm un apstiprinādams paloka galvu.

Kārlis Sauriņš (lieļi). Desmit tūkstošu rubļu!

Jēkabs Saltups. Par tik, ja nemaldos, māja iepirkta, ne vēl izmaksāta. Runā ar prātu!

Kārlis Šauri ņš (paraudzīdamies uz Lauzumu, kurš atkal pamirkšķina acīm). Tad izšķirs tiesa! He, he, he! Lai iet caur tiesu!

Jēkabs Saltups (dobji). Labi! Lai notiek tā! Dokumentus atvedi? Tad sacīji, ka nevarot atrast. Dod viņus šur!

Kārlis Sauriņš (spītīgi). Nē!

Jēkabs Saltups. Kāpēc nē?

Kārlis Sauriņš. Kāpēc man jādod? Kā tu vari viņus glabāt, tā arī es! Lielskungs!

Jēkabs Saltups (draudoši). Sauriņ! (Savaldīdamies.) Tu esi viņus pazaudējis?

Kārlis Sauriņš (pieceldamies). Tādus pilsētas kundziņus mēs jau pazīstam! Ja tu būtu dabūjis viņus rokā, tad — he, he, he! Kādā labā vietā būtu sen jau izputinājis!

Jēkabs Saltups. Sauriņ! (Liek smagi viņam roku uz pleca, tā ka Sauriņš nodreb un saraujas no tā spēka, kas viņam tik tuvu; grūti valdīdamies.) Tu vēl to teiksi?!

Kārlis Sauriņš (naida pilnām acīm, bailēs). Mani grib nokaut! Palīgā!

Saltu pu māte (izbijusēs, raudādama). Dēls! Laid viņu! Lai viņš iet!

Rieturs (pietrūkstas kājās, mādams ar roku). Jēkab, nav vērts!

Lauzums (arī kājās piecēlies). Lai tik viņš tev iesit!

Jēkabs Saltups. Projām! Kroga žurka! (Palaiž Sauriņu kā pa sviedienam, un tas iemeimuro durvīs.) Un ka es tevis Saltupos vairs nesastopu! Sargies!

Lauzums. Ka šitā — tad mums ar jāsāk pavisam citādi!

Ar stingru mājienu rāda Jēkabs viņam uz durvīm, pa kurām tad ātri iztikā Sauriņš ar Lauzumu.

TRESAIS CELIENS

Istaba Saltupos — kā pirmajā cēlienā. Kreisajā dibena kaktā nolikta vēl otra gulta — Jēkabam. Pie loga, vairak uz kreiso pusi, mazāks galds ar grāmatām, laikrakstiem, rakstāmām lietām. Istabā kā ērtāki un gaišāki. Saulaina pavasara diena.

Jēkabs Saltups (apnēsātās drēbēs, lakatiņu ap kaklu un zābakiem kājās stāv istabas vidū un pūlas ar kreiso roku aptit vienam labās rokas pirkstam baltu lupatiņu, kas viņam tomēr labi neizdodas, un kā sasirdījies viņš iet pie saimes istabas durvim un pagrūž tās paviru). Vai tu esi tur, māt?

Maja (saimes istabā). Mātes te nava; viņa laikam klēti.

Jēkabs Saltups. Ak jūs, Maja? Vai ziniet — jūs varētu man palīdzēt!

Maja (kailu galvu, vieglā vasaras apģērbā; ienākdama). Ko es varētu jums palīdzēt?

Jēkabs Saltups. Apsiet pirkstam šito lupatiņu. Ar kreiso roku nevar.

Maja (bažīgi). Vai, asinis! Kas tur noticis?

Jēkabs Saltups. Baļķis saspieda. Nekas liels! Tikai jāapsien.

Maja (nostājusēs Jēkabam līdzās, apņem ar savu kreiso viņa labo roku). Aptīts nav labi. Tā sējums nestāvēs.

Jēkabs Saltups (raudzīdamies uz Maļas noliekto galvu). Tad aptiniet labāk. (Pasmiedamies.) Kad tā glābj kā jūs nu manu pirkstu, tad tīri labi kādreiz ievainoties ...

Maja. Sāp tak ...

Jēkabs Saltups. Kad ir kāds, kas žēlo, tad pāriet... un sāpe reizēm tīri patīk... Man arī jūsu reiz gribējās žēlot.

Maja. Kad? Vai es nesasienu par cieši?

Jēkabs Saltups. Tapat ir labi, Maja. Šorīt. Jūs bijāt raudajuse. Kas jums bija noticis?

Maja (paskatās īsi Jēkabam sejā un novēršas). Nekas...

Jēkabs Saltups. Jums neklājas te gana labi, Maja? Pulka darba? Tā mana māte ir veca — jums vien daudz ko skriet...

Maja (noliekuse galvu). Ai nē, saimniek, man nemaz nava par grūt’.

Jēkabs Saltups. Tad kādas citas bēdas, kuru es nemaz nezinu. Vai jūs nevarat man to teikt?

Maja. Nē, saimniek... tagad ne... Nav jau nekas ... tāpat...

Jēkabs Saltups. Tāpat vien neraud, Maja! Mušu mājā tagad lai skan darba troksnis un dziesmas! Visiem vajadzētu būt priecīgiem!

Maja. Visi nekad nebūs priecīgi...

Jēkabs Saltups. Kādēļ ne? (Pasmiedamies.) Un, ja jums, Maja, kāda vaina ... varbūt es arī varu jums palīdzēt kā jūs nupat man ...

Maja (paceļ galvu, paskatās viņam sejā un tā skumji pasmejas). Nevar, saimniek/tā palīdzēt!

Krauja (gadi divdesmit pieci vecs, spēcīga auguma un straujas dabas; pastalām kājās un tikai vesti mugura; ienāk no saimes istabas). Art beidzām — kas tālāk darāms?

Maja ātri paiet Kraujam garām, acu nepaceldama. Tas

pamet uz viņu acis, kuras it kā iedegas, un mute spītīgi saviebjas; bet nākamā acumirkli viņš ir atkal pilnīgi mierīgs.

Jēkabs Saltups. Kas tālāk darāms? (Brītiņu domā.) Tad brauciet abi ar Namnieku uz mežu pēc ticni_ šindeļu bluķiem. Uz pusdienu jūs būsiet atkal mājā.

Krauja (pamlņājas no vienas kājas uz otras). Tas, saimniek, tā neiet! Esmu jau vairāk reizes gribējis ar jums runāt...

Jēkabs Saltups. Par ko, mī|ais?

Krauja. Jūs neturat mūsu līguma nosacījumu!

Jēkabs S a 11 u p s. Kā tā?

Krauja. Esmu pie jums derējis par vasaras strādnieku pie mājas darbiem. Bet, tiklīdz mājas darbs padarīts, jūs tūlīt dzenat mūs velns zina kādās gaitās: te jālec pa pašu dienvidu pēc kaļķiem, te jāstīvējas ap kādu akmeni vai baļķi... Es esmu derējis tikai pie mājas darbiem!

Jēkabs Saltups. Vai tas, Krauja, nav mājas darbs arī, ka mēs apkopjam to vietu, kur pašiem jādzīvo? Kas tad lai to darītu?

Krauja. Tas ir peļņas vīru darbs! Es atzīstu tikai laukstrādnieka darbus. Kāda man tur daļa, ka jūs gribat celt jaunu māju? Tādēļ es vēl nevaru ļaut, lai man novelk te ādu!

Jēkabs Saltups (aizskarts, bet mierīgi). Krauja, Krauja! Jūs tiešām mani pārsteidzat! Kad Jurģos jūs atnācāt, mēs ar veco Namnieku bijām jau visu vairumu koku un ķieģeļu saveduši. Un, ja nu arī tagad kāds lieks darbs gadās, vai jūs strādājat to viens un kad citi pie miera? Mēs taču visi strādājam kopīgi.

Krauja. Jā, visi strādājam kopīgi! Bet tas labums — vai tas arī būs kopīgs? Kas man tur par daļu, ka jums būs jauns ērbeģis ... kur mīlināties — varbūt ar kādu savu dienestnieci...

Jēkabs Saltups (nopietni, asāki). Vispirms — es neatjauju jums ar mani tā runāt! Tālāk — ar mani derēdami, jūs jau zinājāt, ka mēs māju celsim un ka pie tam tad arī būs kas jādara. Savādi! Nam-nieks ir vecs vīrs, kam, domātu, viss grūtāki, bet viņš to nesaka!

Kr a u j a. Namnieks! Tas ir vergu laiku cilvēks! To dzen kā ēzeli, līdz pakrīt. Ar sevi es neļaujos tā darīt!

Jēkabs Saltups. Diezgan, Krauja! Taisnīgus aizrādījumus es gatavs pieņemt; šis tāds nav! Jūs brauksiet tūlīt, kur liku. Un arī turpmāk darāmos darbus noteikšu es; tik tā mēs varam kopā dzīvot.

Krauja (ar dusmām). Redzēsim! (Strauji iziet saimes istabā.)

Ar sarauktu pieri noskatās Saltups viņam pakaļ un klausās uz sievietes un vīrieša balsi saimes istabā. «Kas?

Ko tu gribi?» — «Nu es visu zinu!» — «Liec man mieru!» — «Bet pagaidiet!» Dzirdams, ka kāds stipri aizsit mājas āra durvis. Kā minēdams ko, Jēkabs aiziet pie loga, paraugās brītiņu pa to un tad grib iet ārā pa labi.

Namnieks (vecigs virs pagariem, sirmiem matiem un apskūtu seju; mugurā — tikai uz krekla — pelēki, paldaini svārki, kājās pastalas ar autiem, galvā veca naga cepure; ienāk no saimes istabas). Un ko tad man, saimniek, darīt? Vai nebūtu atkal kas jāpieved?

Jēkabs Saltups (atgriezdamies). Vai Krauja tev neteica?

Namnieks. Prasīju, bet aizskrēja garām, ne vārda neteicis.

Jēkabs Saltups. Es viņam sacīju, ka jābrauc uz mežu pēc tiem jumta bluķiem.

Namnieks. Jā, tie ir jāved. Labi, ka jau kāds vezums ierauts! Nāks siena laiks — nebūs ne tik vaļas ... (Griežas ārā iet.)

Jēkabs Saltups. Jā gan! Bet pagaidi, vecais! Lai viņš brauc šoreiz viens pats! Redzēju, ka pie ganu ceļa vienā vietā izgāzusēs sētiņa; kad labība paaugsies — skries lopi iekšā. Pielāpi to!

Namnieks. Jā, arī es skatījos, ka tur pielāpī-šanas vajag. Tad jāpaiet uz aploku ievas rīkstīšu. (Iet ārā.)

Jēkabs Saltups. Pagaidi vēl! Saki — vai tev arī ir pie manis par grūt’?

Namnieks (nesaprazdams). Kas man par grūtumu, saimniek?

Jēkabs Saltups. Nu, ka daudz jāstrādā.

Namnieks. Kad tad nav bijis jāstrādā? Nu jau mums vēl vieglāk iet nekā agrāk. Ko tad tēvs varēja darīt? Bet tu jau pirmais esi augšā un pēdējais ej gulēt... Vēl jau pavasarī mēs ar savu vecenīti runājām: sak, vai nu viņš strādās, tik parīkos un tāpat paskatīsies.

Jēkabs Saltups (viņu pārtraukdams). Nu jā, bet ka lieki darbi jādara kā nupat — šis tas jāpieved priekš jaunās mājas?

Namnieks (pārliecinoši). Vai, saimniek, kā tā var runāt! Māja tak jākopj! Mēs jau kādreiz ar to pašu savu vecenīti pārrunājam: sak, šitā Saltupi drīz izskatīsies ...

Jēkabs Saltups. Bet Krauja vis tā nedomā. Viņš arī pie darba kurn?

Namnieks. Es jau, saimniek, par to nerunātu. Bet kad nu tu pats uzprasi...

Jēkabs Saltups. Nu? Par ko tad viņš kurn?

Namnieks. Es tur lāgā vis nesaprotu. Esot jāstrādā tikai priekš otra... notiekot liela netaisnība ... paņemot cita sviedrus ... asinsgrēki... Saka, ka vajagot... vajagot uzlikt... vajagot uzcelt ... uzstādīt...

Jēkabs Saltups. Prasības! Uzstādīt prasības!

Namnieks. Nu jā... tā jau viņš saka. Tik un tik stundu vajagot par dienu strādāt, un katru dienu vajagot pusdienas laikā divi stundas svētīt... Sak, mēs jau dažureiz svētījam arī vairāk; bet, ja kādudien neiznāk, ko tur var darīt: kāds kuroreiz tas darbs ...

Jēkabs Saltups (draudzīgi pasmiedamies). Un tad tu nedomā vis — uzstādīt man prasību?

Namnieks. Ko man, saimniek, ar tādām valodām! (Pagriežas sāņus kā apvainots, izņem no svārku kabatas pīpi un sāk to kabināt.)

Jēkabs Saltups (silti, likdams viņam roku uz pleca). Labi, vecais draugs! Strādā un pamāci mani, ja kur labi nedaru vai nesaprotu: tu jau esi tik ilgi pie arkla skolojies. Un, ja man kādreiz ies labāk, tad arī tev!

Namnieks. Ko nu, saimniek! Lai tik dievs dod veselību! Iešu nu tūlīt uz to sētiņu! (Iziet steigšus saimes istabā.)

Rietu rs (ienāk pa āra durvīm; kā no darba). Labdien, saimniek! Kā labi iet? Sēt beidzi?

Jēkabs Saltups. To gan. Bet, ka labi ietu, to nevaru vis teikt.

R ietur s. Par ko? Sausums jau ir briesmīgs. Bet, kad uzlīs lietus, tad toties atkal ātrāk augs!

Jēkabs Saltups. Varbūt... Bet pirmās sējas ir jau bojā ... Un man draud izcelties streiks.

Rieturs (ar jocīgu nopietnību, lielā tonī). Astoņas stundas darba laika ... sākt un beigt darbu uz minūtes ... zirgus iebarot — neparko uz pasaules ... un tā joprojām!

Jēkabs Saltups. Gandrīz tā. Es nezinu, vai mēs ar Krauju līdz galam nodzīvosim!

Rieturs. Mm... Nu, neraizējies daudz! Gadīsies kāds algādzis. Un uz pļaušanu atnāks pa cēlienam mani ļaudis. Eda jau — dieviņ! Laba meita man toreiz gadījusēs! (Pasmiedamies.) Un pate ar tīri priecīga:^ ne algas, ne lustes te neiznākot nemaz mazāk kā pilsētā ... (Nopietni.) Bet kas ir dzirdams no tas puses? Lauzums ir jau bijis?

Jēkabs Saltups. Nē. Arī Sauriņš laikam vēl nava nekā izdarījis ...

Rieturs. Tas viss nāks. Esmu ko dzirdējis. Jauni plāni — un man vajadzēja darīt tevi uzmanīgu. Karš sākas — turies!

Saltupu māte (ienāk no saimes istabas; žirgtākā nekā agrāk). Tas nu gan ir par daudz, kā viņš dara!

Rieturs (mēļodams pa paradumam). Labdien, Saltupu māt! Jau tu atkal baries, ka es esmu atnācis! Es tik tāpat vien no tīruma ieskrēju: sak, kā tev nu labi iet?

Saltupu māte. Tev atkal tā mute! Vai tad es par tevi baros? Tas mūsu Krauja!

Jēkabs Saltups. Kas tur bija, māt?

Saltupu māte. Tu gan, dēls, ar viņu runā, lai tā nedara! Tā mēs paliksim drīz bez zirgu! Tas bēris jau mums tik ātrs, ka pīckās viņam ne rādīt nevajag. Bet, kā klupa vāģos iekšā, tā sāka tūlīt sist nezin ar kādu milnu ... un tad tā aizskrēja kā vējš. Ja jau tos darbus padarīs, tad padarīs, arī lēnāk ejot...

Jēkabs Saltups. A-a! Tad tā ir pavisam cita lieta nekā steigšanās pie darba! Tas ir protests saimniekam — uz zirga muguras!

Saltupu māte. Un arī citādi viņš man nemaz nepatīk. Ko viņš tai mūsu Majai neliek miera? Nu jau meitene cik reižu ir izraudājusēs — arī šorīt...

Jēkabs Saltups. Kāpēc viņa raud? Ko viņš Majai dara? Te kas notiek, kā es nezinu!

Saltupu māte. Nu neliekot nemaz miera! Naktīs nākot no pieguļas uz māju ... Visvairāk svētdienu vakaros, kad no kroga pārnācis... Arī šonakt bijis ...

Rieturs. Kozin, tad kāzas būs, Saltupu māt? Iedzeršana!

Saltupu māte. Ko nu kāzas! Maja jau negrib par viņu nu nekā zināt.

Jēkabs Saltups. Nu negrib? Vai tad agrāk viņa ...

Saltupu māte. Nezin, kas nu agrāk bijis. Varbūt Maja pret viņu arī kādreiz laipnāka bijuse. Bet nu ka uzdedzis, kā kad šī jau solījusēs būtu ... Un par atriebšanos vien runājot — tīri bail no tāda!

Jēkabs Saltups. Es ar viņu runāšu. Bet vai tu, Jāni, nenāksi paskatīties, kā man gājis ar smilšu dzīšanu? Visas pagraba zemes purviņā iekšā — un nākamgad tur jau augs labi kāposti!

Rieturs. Vareni! Bet ko saka rokas pie lāpstas kāta un ķerras?

Jēkabs Saltups (saberzēdams plaukstas). O, āda ir nogājuse gan jau reizes divas! Bet šitā nu ir stipra — ne čulgas vairs nemetas! (Iziet pa āra durvim.)

Rieturs (viņam pakaļ iziedams). Viens zemnieks vairāk — paldies dievam!

Saltupu māte (nomet uz gultas lakatu, kas tai bijis ap pleciem, un grib iet atkal ārā, bet saimes istabas durvis nāk viņai preti Liena). Tu, meit! Esi atnākuse...

Liena Sauriņ (vājāka, kā slimības nomākta, dziļi noskumuse; krit mātei ap kaklu). Atzagos, māt, kad neviens neredzēja. Nedrīkstēju jau teikt, ka nākšu šur... Un arī te ielīdu kā zagle — ka tik kāds nemana ... Gribējās redzēt tevi. No tās reizes, kad Jēkabs ^aizliedzis, — kā nu paraugos uz šejieni, tā asaras saskrien acīs!

Saltupu māte. Kādēļ tu, meit, nevari nākt? Jēkabs jau nava tev nekā slikta teicis. Tikai Kārlim — kad tas tik nekārtīgi runāja. Vai tu viņa nezini? Ātrs viņš ir, bet sirds viņam nav ļauna! Lai tik Kārlis atnāk un godīgi izrunājas, tad Jēkabs viņam neviena ļauna vārda neteiks — un būs viss labi!

Liena Šauri ņ. Nenāks, mīļo māmiņ! Es jau nezinu, kas beidzot būs. Ka tik nenotiek kas briesmīgs! (Noplok uz krēsla pie galda.)

Saltupu māte (noglaudīdama meilai plecu). Ej nu, ineit! Kas tad nu var notikt? Tu tik tāpat vien bīsties ar tām bēdām.

Liena Šauri ņ. Kārlis dzer vienā dzeršanā — mirkst kā mārkā. Kad es ko saku, tad tikai izmēdās un solās sasist. Un savā dullumā runā briesmīgas lietas ... ka šis Jēkabu reiz... man tīri bailes to izsacīt! Spiež sirdi vienmēr kā akmens: ka tik viņš trakā prātā arī kā nepadara!

Saltupu māte (pate ari kā sabijusēs, bet tad drošinādama). Nu, nu! Tā jau būs tāda pate vien izmuldēšanās ar dzēruma dusmām. Ko nu šis pret Jēkabu domā iesākt!

Liena Sauriņ. Un mūžam viņi tur nezin ko gudro un spriež. Reiz ar sadzēries lielījās, ka nu gan šie ar Lauzumu novīšot Saltupam tādas virves, ka no tām nekad laukā netikšot. Vai dieviņ! Es nezinu, kādu galu mēs ņemsim! (Sāk klusām raudāt.)

Saltupu māte. Neraudi vis, meit, — gan viss ļaunums reiz mitēsies! Kad māju norakstīs uz Jēkaba vārda, tad tūlīt būs miers. Lai tik Kārlis tā netiepjas un atnes tos papīrus! Tiepdamies viņš Jēkabu tikai vēl vairāk kaitina!

Liena Sauriņ. Tur viņu nava! Esmu visas skrandas izmeklējuse. Nezin, kur licis, — nesaka. Ja tad pie tām mantām, kas palika te, klētī... Bet lādes atslēgas man nav un nevaru dabūt...

Saltupu māte. Kādēļ Kārlis neatbrauca tām pakaļ, kad Jēkabs bij ziņu devis?

Liena Sauriņ. Kārlis saka, ka reiz jau tikpat Saltupos tikšot — ko tad tur esot vadāt...

Saltupu māte. I\am tādus niekus runāt! Knd jau tūlīt nemācēja te palikt — ko nu vaira!

Liena Šauriņ (mātei ap kaklu ķerdamās). Bet, mīļā māmiņ ... vai tu vēlreiz nevari lūkot tā Jēkaba pielēnot? Nezināju, kāda dzīve ir citur; nu jau par šito īso laiciņu esmu gana redzējušo!

Saltupu māte (nopūzdamās). Jā, meit, tā tas ir ...

Lļena Šauri ņ. Teica, ka man būšot jāpaliek vairāk pie istabām; bet nu ir jādara visi darbi... jābradā arī pa kūti... un nekad nav labi padarīts! Un, ka radi, — neviens vairs nezin! Izputēs tā nauda, ja tiks, — un izputēsim arī mēs paši! Mīļā mamiņ, es tevi glabāšu un sargāšu, bet pažēlo mani vēl šoreiz! Jēkabs jau varēs dzīvot arī citādi; bet man ir jāaiziet postā ... es vairs nevaru!

Saltupu māte. Ak, meitiņ, meitiņ, tavas pašas vaina arī! Vajadzēja jau no iesākuma vairāk bēdāt, kā tas Kārlis dzīvo, bet tu nekā nelāgoji. Vai tad uz reizes viņš šitāds palika? Nu ir izdarījis visādas muļķības! Man jau ir tevis žēl: maldīsies apkārt kā nabadze... Bet ko nu vaira! Vai Jēkabs uz to klausīsies? Viņš jau tagad tik daudz naudas iztērējis: maksāja parādus, pirka arklus un citas lietas un nu ceļ māju!

Liena Šauriņ. To jau viņam visu var atmaksāt! Runā gan, mīļo māmiņ!

Saltupu māte. Darīt to var; bet es gan neticu ...

Aiz āra durvīm ceļas troksnis; dzirdamas balsis.

Liena Šauriņ. Tur nāk! Iesim, iesim, māt! (Izsteidzas saimes istabā.)

Saltupu māte (iedama meitai pakaļ). I<o tu nu bīsties! Laikam Jēkabs ar to pašu viņu Jāni...

Jēkabs Saltups (ienākdams pa āra durvīm un pamezdams tās vaļā). Lūdzu!

Lauzums (smagi cienīgi; runā kā jokodamies, bet līdz ar to ari ko pārmezdams). Vismaz tas man patīk, ka tagad jūs neesat tik bargs, kā kad pēdējoreiz tikāmies.

Jēkabs Saltups. Nava tagad tam vēl nekāda iemesla.

Lauzums. Un es domāju, ka jūs ari nekad vairs tik bargs nebūsiet.

Jēkabs Saltups (paskatās Lauzumā asāki). Kā jūs varat to zināt? Kāds es pret jums, tas atkarājas savukārt no jums.

Lauzums. Bet toreiz gan, es domāju, nebij pelnīts, ka man durvis rāda. Bet lai nu tas ir ... Tik viena lieta man jums jāpārmet jau tūlīt pašā sākumā.

Jēkabs Saltups. Nu?

Lauzums (ar laipnu pārmetumu). Jūs tādu pavasara gabalu dzīvojat jau man vistuvākos kaimiņos — jāsaka, par pieci soļi —, bet pie manis ciemā vēl nē! Vai tuvi kaimiņi tā dara? Ar jūsu veco mēs tīri labi satikām.

Jēkabs Saltups (asāk). Jā, ar viņu bijāt jūs satikuši labi! Piesēžaties!

Lauzums (apsēzdamies pie galda). Un tāpat satikt varētu ar mēs. Bet jūs nerādiet ne acu!

Jēkabs Saltups (parausta plecus, kā nezinādams, ko teikt, un ari apsēstas). Tad kas īsti būtu jums man sakāms?

Lauzums (ar ironisku smīnu). Vai jums tas nevarētu būt jau zināms?

Jēkabs Saltups. Par mūsu parādu? Tātad nu jūs atzītu, ka par to jārunā gan ar mani? Viņreiz ne.

Lauzums. Tad vēl nevarēja zināt, ka jums būs tik daudz dūšas.

Jēkabs Sa ltupsj Uz ko? Skaidrāk!

Lauzums. Visu to arī nest, ko esat lūkojuši celt... Bet lai nu tas vēl ir! Papriekšu par ko citu. Ko jūs domājat par izlīgšanu ar Šauriņu — ar labu?

Jēkabs Saltups. Tātad viņš nu apdomājies un grib runāt cilvēcīgi? Summa?

Lauzums. Ne tas! Viņš tomēr gribētu palikt Saltupos.

Jēkabs Saltups. Saltupos?! (Pietrūkstas kājās.) Tas ir viss, kas jums sakāms?

Lauzums (ar kodīgu smīnu). Nu redz! Jūs tūlīt uzbudināties! Nevajag uzbudināties! Paklausāties mierīgi — un jūs man piekritīsiet! Man nudien patīk tā dūša, ar kādu jūs esat iesākuši. Bet jums nevajadzētu raudzīties tikai uz sevi vien; jādara tā, kā visiem būtu labi. Tāpat jau ikviens grib dzīvot.

Jēkabs Saltups (atkal apsēzdamies). Ko tad īsti jūs no manis gribat?

Lauzums. Tūlīt, tūlīt — tikai esiet jūs mierīgi! Es jums visu pa kārtai pateikšu. Kā jau es sacīju, tas Sauriņš grib tikt Saltupos atpakaļ. Lai tad viņš arī nāk un dzīvo! Jūsu daļa jau nevar zust.

Jēkabs Saltups. To es zinu. Bet jūs ļoti maldāties, ja domājat, ka es tikai pēc savas daļas turos. Kam vairs par to veltīgi vārdus tērēt!

Lauzums. Lēnāk, draugs! Jūs esat tagad jau labi daudz naudas pasējuši. To, zināms, pie labprātīgas viēnošanās jūs dabūtu atpakaļ. Turpretī ar tiesāšanos jums var pazust viss!

Jēkabs Saltups. O-o! Draudi? Tad sakiet — ko jūs gribat?

Lauzu m s. Jums labu vēlēt!

Jēkabs Saltups (ar augošu nepacietību). Tad, beidzot, kas tas būtu?!

Lauzums (tēvišķi). Jūs jau zināt: izlīgstat ar Sauriņu — un lai viņš nāk uz Saltupiem atpakaļ!

Jēkabs Saltups. Atkal! Ha, ha, ha! Jūs laikam cita runāt nemākat?

Lauzums. Māku gan. Man tikai negribējās. Bet, kad nu jūs uz to spiežat, tad jārunā. Ko jūs teiksiet, ja visa jūsu iedzīve izputēs, iekām vēl būsiet par Saltupu īpašnieku apstiprināti? Un tas notiks, ja jums nav sevišķi daudz gatavas naudas. Redzat, es runāju atklāti — kā draugs. Tiesa, ir jau bēdīgi. Bet tā nu vienreiz tai pasaulē iet: katram pie sava jāturas!

Jēkabs Saltups. Jūs runājat par savu parādu? Sakiet tad beidzot — cik jums nākas? Varbūt mēs tiekam galā bez tādām liekām runām.

Lauzums. Varbūt! Personīgi man no Saltupiem nākas deviņi simti piecdesmit rubļu.

Jēkabs Saltups (uzlēkdams kājās). Jūs esat traks!

Lauzums. Hu, hu, hu, hu! Nemaz! Kāpēc trakam būt? Labāk tāpat bez trakuma! (Kodīgi smīn, redzami priecādamies par Saltupa acumirkļa apjukumu.)

Jēkabs Saltups. Mana tēva parāds tak... četri simti rubļu ... vislielais ...

Lauzums. Gluži pareizi: četri simti rubļu — un vēl pieci simti piecdesmit!

Jēkabs Saltups (piesmakušā balsī). Kad un kā šis parāds cēlies?

Lauzums. Gan naudā, gan graudā. Gan vecajam Saltupam personīgi, gan tam, kas viņa vietā rīkojies, — zināms, viņa vārdā.

Jēkabs Saltups. Sauriņam?!

Lauzums. Gluži pareizi — Sauriņam! Bet vecā Saltupa vārdā.

Jēkabs Saltups (atkāpdamies no galda). Pieci simti piecdesmit rubļu! Un tos būtu mans tēvs ...

Lauzums. Jā, smuka nauda! Un man ir paradu zīmes.

Jēkabs Saltups. Kas parādu zīmes izdevis?

Lauzums. Vecais Saltups ar Sauriņu! Un viss saņemts — tā tur arī rakstīts — Saltupu vajadzībām.

Jēkabs Saltups (kā bez domu). Saltupu vajadzībām ...

Lauzums (smīnēdams, ar uzsvaru). Gluži pareizi — Saltupu vajadzībām!

Jēkabs Saltups (pavērdams saimes istabas durvis). Māt, vai tu tur esi?

Saltupu māte (saimes istabā). Jā, esmu. Kas tur ir?

Jēkabs S a 11u ps. Ienāc šur!

Saltupu māte (ienākdama). Ko tu teiksi? Vai, ciemiņš!

Lauzums (ļoti laipni, glaimīgi). Labdien, Saltupu mamm! Kā es redzu, tad tu pie jauna saimnieka arī pate jaunāka vien paliec ...

Saltupu māte (priecīgi pasniegdama Lauzumam roku). Nu jau jāsāk atkal viss no jauna, kroga tēv.

Jēkabs Saltups (sarauktam uzacīm). Mat, krogā esot mums liels parāds. Un taisīts ar Sauriņa ziņu. Vai tēvs lika Sauriņam šādās lietās rīkoties?

Saltupu māte. Es maz zinu, dēls, no viņu rēķiniem. Kādreiz jau tēvs laikam lika gan Kārļam no bodes vai kroga ko ņemt...

Lauzums (ar gandarījumu un apslēptu prieku). Tad redziet nu! Bet jūs uzbudināties. Tā cilvēkam nāk tik pārsteigšanās — un tas nepas!

Jēkabs Saltups (sakož zobus un cieš bridi klusu). Būs jāmaksā ... Ko tēvs parādā, tas dēlam jāinaksā!

Lauzums. Gluži pareizi — tas dēlam jāmaksā! Un, tā kā man pašam ar naudas drīz vajadzēs, tad esmu nodevis šo lietu pienācīga instancē. Ja nu jūs nevarētu tūlīt maksāt, tad es gribētu nodrošināt to vērtību mājas inventārā. Tā ir labāk: tad nece|as nekādi pārpratumi.

Saltupu māte. Kroga tēv! Vai tad mēs neatdotu jums tāpat bez tiesas?

Lauzums. Nevar citādi, mīļā Saltupu mamm! Tāpat katram ir jādzīvo!

Saltupu māte (kā bez spēka palikuse, atsēstas uz gultas malas un noliec galvu). Vai, vai, kroga tēv!

Jēkabs stāv istabas vidū ar cieti saspiestām lāpām un

skatās kaut kur projām. Lauzums ar nevainīgu seju

paraugās gan uz māti, gan uz dēlu un it kā brīnās par viņu klusēšanu.

Lauzums. Bez tam man ir vēl trīs zīmes. Tās nu gan mazas — tikai piecdesmit rubļu katra. Tās divas Saltupu tēvs izdevis Kurmam un Dadzīšam par vasaras darbiem jau kādus gadus atpakaļ un to trešo Sirseņam — to gan nezinu, par ko. Arī par tām tad man nāktos dabūt.

Jēkabs Saltups (ar rūgtumu). Jūs uzpērciet jau mana tēva parādu rakstus? Saldēt tad atklāti, ka jūs gribat aizžņaugt man kaklu!

Lauzums (kā izbijies). Lai dievs pasarg! Kam nu tā runāt! Mācās virsū, lai uz tām zīmēm ko iedodot, esot trūkums... un nezinot arī, no kā nu īsti prasīt... Ko darīsi: jāpalīdz cilvēkam trūkuma reizē!

Saltupu māte. Varējāt gan mūs pažēlot, kroga tēv, un neprasīt visa uz reizes! Tam dēlam man iet par grūt’. Viņš jau strādā, ir nakti miega negulēdams, un dažreiz tīri bailes tiek, cik ilgi tā var izturēt!

Jēkabs Saltups (kā pamodies). Esi mierā, māt!

Lauzums. Gluži pareizi, Saltupu mamm: iet jau grūt’. Un man nav arī nekāds labais prāts, ka jāprasa. Bet ko tur var darīt? Zināms, kad aprunātos un kad tas mans padoms patiktu ... Lai ņem Sal-tupus Sauriņš! Kā radiniekam jau man tās naudas viņam tad jāgaida. Bet jums būtu visas raizes ar to pašu pagalam!

Saltupu māte (lūgdamās). Dēls... apdomā — vai tev nebūtu arī jāpaklausa? Tu nomocīsies — un tāpat nomocīsies arī tava māsa. Tā arī nezin pate vairs, ko aiz sirdēstiem darīt...

Lauzums. Gluži pareizi, Saltupu mamm! Gluži pareizi! Kam vajag tādu raižu un errošanās!

Saltupu māte. Jēkab, dēls... vai tu nevarētu beigās arī klausīt? Tu jau dzīvosi savu dzīvi — ne sliktāk kā Saltupos ...

Jēkabs Saltups (par jaunu mozdamies kā no smagiem murgiem; tumši). Tev ir jau apnicis ar mani, māt?

Saltupu māte (iešņukstēdamās). Vai, dēls! Kam tu runā... Mī|ais Jēkab... žēl man tevis, žēl Lienas...

Jēkabs Saltups (sasliedamies; ar uzliesmojošu spēku; pret Lauzumu). Nē! Dariet, ko jūsu sirdsapziņa jums ļauj! Bet jūsu spaidiem es nepadodos! Nu es zinu, kādi man pretinieki! Salaužat mani, ja jūs to varat! Bet locīties es nelocīšos!

Lauzums (pieceldamies). Tad nekā — un man jāiet. Bet, ja jūs vēl apdomātos kādas nedēļas... tad palaidiet tik man ziņu — un viss būs atkal labi.

Jēkabs Saltups. Ardievu, Lauzumi Sī šķiršanās nav labāka par pirmo — jūs citādas nepelnāt. Ejiet!

Lauzums (pie durvīm atgriezdamies). Es eju. Bet — drīz es atkal nākšu! (Iziet ārā.)

Cieta spēka pilns, izceltu galvu stāv Jēkabs istabas vidū.

Baiļu pilnu seju noskatās māte izejošam Lauzumam

pakaj un tad, ar priekšautu seju aizklājuse, klusām raud.

Liena Šauriņ (saraudātu seju ieskrien no saimes istabas un metas Jēkabam klāt). Jēkab, mīļais, baltais! Neesi nu tik ciets! 2ēlo tu manis! Tu nezini, kādas mokas es ciešu! Laid mūs atkal uz māju!

Jēkabs Saltups (saudzīgi atbīdīdams viņu pie malas). Tu nezini pate, ko tu prasi! Tava nelaime ir tāda pate visur. Bet, ja tava dzīve ar Sauriņu tik ļauna, kāpēc tev pie viņa mocīties? Lai viņš iet savu ceļu! Tikai ne Saltupos!

Liena Sauriņ (rokas lauzīdama). Es nevaru viņa atstāt... Esmu viņu visu laiku mīlējuse... Man jāiet postā līdz ar viņu — ja tu nelaid manis uz māju!

Jēkabs Saltups (palikdams mierīgs, kā kādu domu aizņemts). Uz māju... Tevi — jā! Un, kad tu redzi ap sevi tikai postu un tev vairs nava, kur stāties, — tad nāc, mās, uz māju — nāc uz Saltupiem atpakaļ! Te mēs abi apkārt skrējām, kad augām, — zēns un meitene... Tad pa tām pašām takām iesim atkal abi, kad galvas mums balti ziedēt sāks... Jā, mās, — nāc tad uz māju atpakaļ!

Liena Sauriņ (krizdama Jēkabam ap kaklu). Manu brāli! Es palikšu pie tevis!

C E T URTAIS CĒLIENS

Saltupu pagalms. Dibenā dzīvojamā māja — veca, zema koka ēka ar izdrupušicin pakšiem un zaļi nosūnojušu jumtu. Pret mājas vidu zem viena spāres gala palikts atbalsts pret paspārnes nogāšanos. Pa labi no ta durvis uz ķēķi un saimes telpām. Pa kreisi — viens logs, kuram atlupuši apsitumi un apkalumi. Pagalma labajos sānos sašķobījusēs zedeņu sēta; aiz tas kādas vecas, salīkušas ābeles. Vietām pie zedeņiem lupstāju un dievkociņu puduri. Aiz zedeņu stūra, pašā labās puses dibena kaktā, aiz kokiem redzama gandrīz jau uzcelta gaiša koka ēka. Kreisajā pagalma pusē — apiņu strēķis. Apiņu stīgas ap mietiem uzkāpušas jau augsti un vietām’ tos pāraugušas, vītnēm karas uz leju; pie stīgām jau redzamas gaišas aizmetušās galviņas. Uz pašu pagalma malu, turpat kreisajā pusē, veca, līkumaina ieva. Blakus tai balts dēļa sols. Vasaras novakare — īsi pirms saules rieta. Pār veco ābeļu dārzu plūst dzidra saules gaisma, bet pagalmā jau krīt ēnas.

Kārlis Sauriņš (ienāk pagalmā tā palieligi, ka spītēdams kam, gar mājas galu labajā pusē; stipri ieskurbis; rokā gara, lokana pātaga, kuru tas reizem pavēcina; ienākdams viņš pa pusei dungo, pa pusei dzied ar nebēdīgu paliellbu). Dzer, brālīt, kuldams cepuri, reiz tā kā tā nāks sods: ar matiem, svārkiem, zābakiem raus tevi prom pats jods! (Apstājas pagalma vidū un apskatās uz visām pusēm.) Are, te nu viņi ir, tie Saltupi! Es nedrīkstot te rādīties? O-ol Tu jau man neaizliegsi, kad es gribēšu nākt, — to tu, Jēcīt, nedomā! Tā māja pieder tikpat daudz man, kā tev! Un es varu nākt, kad es gribu! Un es varu taisīt parādu uz viņas, cik es gribu! Un es varu viņu nodzert, kad es gribu! Vai tu saproti to, plenci? (Spēji pagriežas uz dzīvojamās mājas pusi, dzirdēdams aiz sevis soļus.)

Krauja (ar lāpstu pār plecu ienāk pagalmā gar dārza stūri labajā pusē). E, kur tu, Sauriņ? Sal-tupos!

Kārlis Sauriņš. Tu esi ķerts! Kādēļ es nevaru nākt, kad es gribu?

Krauja. Tu tak zini, ka nedrīksti! Saltups izsviedīs tevi pār sētu aiz apkakles kā kaimiņu kranci!

Kārlis Sauriņš. Pūt ragā! Lai pielūko pats, kur kritīs!

Krauja (ar ironiju). Tava droša un stipra vīra!

Kārlis Sauriņš. Vai tu neredzi, kas nupat notiek?

Krauja. Un uz tiem priekiem tu esi ticis jau zēģelēs?

Kārlis Sauriņš. Zēģelēs gan! (Priecīgi pasmejas.) Traka dzeršana, vai zini, jau no paša rīta! Sagadījās kopā visi vecie sābri! Mēs ar Lauzumu gaidām tā tiesas kunga, ka var braukt šur, — un tik visi metam! ITe, he, he!

Krauja. To es redzu. Kas tādiem saimniekiem vai saimnieku kandidātiem nedzīvot! Dzer cepures kuldami!

Kārlis Sauriņš (labsirdīgi). Būtu tu ar bijis tur — pielietu līdz acīm! Bet pagaid šu! Paķēru līdz: sak, varbūt te iznāk ilgāka nīkšana... pie zirga stāvot... (Izvelk no svārku iekšējās kabatas pamazu pudeli un sniedz Kraujam.) Se, streb! Un nesaki, ka nedod!

Krauja (paraugās uz pudeli, liekas, grib ņemt, bet tad atvairās). Nē. Negribu.

Kārlis Sauriņš. Āre, ku’ ērms! He, he, he! Pēc dzeršanas brēc, bet, kad dod, tad neņem! Tad es pats! (Ieņem malku un bāž pudeli kabatā atpakaļ. Izvelk no citas kabatas cigāru paciņu.) Cigāru gribi? Cigāri griežas mums šodien kā sprunguļi! (Sniedz Kraujam.) «Miranda»!

Krauja. Nē, arī negribu.

Kārlis Sauriņš. Tāds nieka zellis... he, he, he! Nogājis pavisam no grauda... he, he, he! (Aiz-plpo pats un noglabā cigārus kabatā.) Jā, mīļais... gals nāk tai kundzībai! Arī karotes, ar ko jūs putru strebiet, laikam šodien aprakstīsim! Un citu gadu šādu laiku te valdīšu jau es — es, Kārlis Jura dēls Sauriņš — četrdesmit divi gadi vecs — vidēja auguma — precējies — lasīt un rakstīt prot — kad vajag, runā arī pa vāciski... stehen Sie vor... Vai tu saproti?

Krauja (kodigi pasmiedamies). Tu aizmirsi vēl ko pielikt: pudeļu skalotājs pie krodzinieka Lauzuma, dzer visādus paliekus!

Kārlis Sauriņš (stipri). Tu esi ķerts! Vai tu domā...

Krauja. Ssst! Klusāk! Varbūt Saltups ir tuvumā. Tad tu nevarēsi pats savu kaulu vairs salasīt!

Kārlis Sauriņš (klusu, pielikdamies). Vai tu domā, ka es bīstos? (Stiprāk un drošāk.) Lai tik viņš iedrošinās pielikt man roku! Reiz jau viņš nagus palaida, bet tad es nebiju vēl tik drošs! Palūko nu! Man ir kabatā smuks asmens — no Lauzuma bodes!

Krauja. O-o! Kad tev vienmēr tāda dūša būtu! Bet gan būs labs tas asmens, ko sev pašam kūju nogriezt... vanderzeļļa kūju!

Kārlis Sauriņš. Ko? Kūju? Ko tu domā?

Krauja. Kas tad tev beigās cits atliks? Par Saltupiem tev vairs nav ko sapņot!

Kārlis #Sauriņš. Tā?.. Tad tu domā, ka man te vairs nebūs nekādu tiesību? Pūt ragā!

Krauja. Pūtīsi ar! Kur tad tās tavas tiesības ir? Pie Saltupiem daļa tavai sievai, ne tev!

Kārlis Sauriņš (apjucis). Sievai, jā... Bet kad sievai ir tiesības... Vai tad vīram nav?

Krauja. Nē, nav! Ha, ha, ha! Kur ir pilnvara,

ka tu vari ko prasīt? Citādi — ne sapelējušas kapeikas! Kam devi sievai pilnvaru atpakaļ? Pilnvaras tev nav — un tev jau sievas arī vairs navl Ha, ha, ha, ha!

Kārlis Sauriņš (ar dusmām). Vai es devu? Nozaguse! Tā paša gudrinieka sakūdīta! Ka te bij atskrējuse — tā kā traka!

Krauja. Vienalga! Bet, kamēr tev nav pilnvaras, tu esi paspēlējis lupatām!

Kārlis Sauriņš (ļauni). Es?! Pūt ragā! Tad viņš arī te nedzīvos!

Krauja. Tad vajadzētu būt tāda pretinieka, ka Saltups nevar vairs te nemaz dzīvot! Bet tu neesi tas vīrs! Izbļaustīsies — un skalosi savas pudeles!

Kārlis Sauriņš (ar niknumu). Pagaidil

Krauja. Klusāk! Klaigāšana nepalīdz, bet darī-ša-na! Bet tur nāk tava sieva... ha, ha, ha! Varbūt viņa tev to pilnvaru beidzot arī dod? (Pagriežas un, lāpstu pār plecu pārlicis, aiziet gar veco ievu aiz apiņu strēķa.)

Liena Sauriņ (nonēsātās darba drēbēs, bāla un noguruse, saraudātām acim ienāk pagalmā gar mājas galu kreisajā pusē; Šauriņu ieraudzijuse, apstājas un brītiņu skatās uz viņu kā ar bailēm un žēlumu, tad iet viņam tuvāk klāt). Tu, Kārli... kā tu esi nācis? Arī redzēt, ka te slikti iet? Kārli, Kārli! Ko jūs ar to krodzinieku esiet darījuši! Nemūžam tēvam tik liels parāds nav bijis, kā nu dzen rokā!

Kārlis Sauriņš. Are, ku’ zinātājai Bet vai tad tavam lepnajam brāļam naudas jau trūkst, ka tā jāgaudo?

Liena Sauriņ (kā lūgdamās). Kārli... vai tev sirds vairs nemaz nav? Vai Jēkabs tev ļaunu ko darījis, ka tu esi pret viņu tāds?

Kārlis Sauriņš. Kur nu ļaunu! Viņš man tikai sievu atvīlis... un paņēmis mantojumu, kas man nācās!

Liena Sauriņ. Nav tiesa, Kārli! Ne vienu, ne otru! Es pate tik vairs nevarēju... un arī pilnvaru tev atņēmu, lai jūs nevariet viņa tūlīt izputināt. Bet ko tu dari?

Kārlis Sauriņš. Es nedaru vēl nekā... Bet drīz es darīšu gan! Jā ...

Liena Sauriņ (skalās bridi klusēdama; bailēs). Ko? Ko tu darīsi?

Kārlis Sauriņ š. Gan redzēsi!

Liena Sauriņ (iekliegdamās). Kārli! Kārli! Vai dieviņ! Vai tu domā, ka es nezinu? Kārli, ko tu mani mūžīgi biedē? Nevienu naktiņu es nevaru vairs mierīgi gulēt!

Kārlis Sauriņš. Kā ķerta! Vai es tevi aiztieku? Man jau vairs nav sievas!

Liena Sauriņ. Ak, Kārli, kam tu tā runā! Es sieva tev, kā bijuse. Tikai es nevaru vairs izturēt šitās dzīves. Tu esi mans vīrs, Jēkabs mans brālis — kuru lai es ienīstu? Jēkabs jau nu vairs projām neies. Bet ar labu mēs varētu visi dzīvot. Kārli, izlīgsti ar Jēkabu!

Kārlis Sauriņ š. Dod man atpakaļ pilnvaru... tad runāsim par izlīgšanu — citādi nē!

Liena Sauriņ (dziļi sirsnīgi un sāpīgi). Bet es tevi no visas sirds lūdzu — tava sieva!

Kārlis Sauriņš. Ekur sieva! Kura sieva savu vīru tā aplaupa un atstāj?!

Liena Sauriņ. Ka tu būtu kā agrāk! Vai es tevis neesmu mīlējuse? Bet, kamēr tu esi palicis kā par vergu Lauzumam, tu tiec aizvienam ļaunāks! Mīļais Kārli... paliec atkal labs... (Likdama viņam rokas ap kaklu.) Un es tevi mīļošu... kā agrāk ... es tevi mīļošu ...

Kārlis Sauriņš (rupji viņu atgrūzdams). Ej nu pie velna! Man vajag tavas mīlestības?! Dod pilnvaru šur un tad runā!

Liena Sauriņ (skatās uz viņu kā stingumā, tad pacej roku; ar izmisumu). Nē! Nekad! Nekad!

Kārlis Sauriņš (ļauni). Nu, tad... (Soļus jutis, pamet acis uz mājas galu pagalma kreisajā pusē.) Draza!

Jēkabs Saltups (ienāk pagalmā gar mājas galu kreisajā pusē, paskatās stingri uz Sauriņu un grib iet istabā, bet tad apstājas, Sauriņa spitigās uzstāšanās izaicināts). Ak tā, Sauriņ... tu ar esi te. Laikam ar kādu vajadzību?

Kārlis Sauriņš. Saprotams — šodien lielas darīšanas!

Jēkabs Saltups. Jā gan... un arī tev? Bet tu jau zini, kā es no tevis gaidu. Mājas dokumenti tev līdzi? Nekavē manis veltīgi! Pie pārrakstīšanas tie ir vajadzīgi.

Kārlis Sauriņš. Priekš tam viņi derēs arī man! He, he, he, he!

Jēkabs Saltups. Nerunā niekus! Tu zini, ka tas nekad nenotiks!

Kārlis Sauriņš. Tad tu domā gan, ka man nebūs te nekādas daļas?

Jēkabs Saltups. Kā godavīrs kad būsi...

Kārlis Sauriņš. Tā?! Tad tu gan man ko atmetīsi? He, he, he! Cik gribēsi? Pūt ragā!

Jēkabs Saltups. Jā, Sauriņ... cik gribēšu — un kas tev vēl nāksies pēc taisnības.

Kārlis Sauriņš. Kas vēl nāksies pēc taisnības? Tad es būtu jau ko dabūjis?

Jēkabs Saltups. Jā gan... un daudz! Bet, kas nāksies, — dabūsi. Tikai — kā godavīrs kad būsi. Šādā kārtā nekad!

Kārlis Sauriņš. Nekad?! Tad arī tu Saltupos nebūsi!

Liena raugās izmisumā gan uz brāli, gan uz viru, kā gaidīdama notiekam kaut ko briesmīgu.

Jēkabs Saltups. Esmu, Sauriņ, un palikšu!

Kārlis Sauriņ š. Nepaliksi! Kad man zūd viss, lai zūd ari tev!

Jēkabs Saltups. Un tiek Lauzumam! Bet ilgi, Sauriņ, tu nebūsi Lauzumam vajadzīgs! Ievēro to!

Kārlis Sauriņš (papleš acis, kā negaidītu sitienu dabūjis; neskaidri, rūgti). Kad man zūd, lai zūd arī tev! To tu vēl redzēsi!

Jēkabs Saltups. Ko? (Skatās bridi Sauriņā, tad iet tam soli tuvāk.) Visu jūs ar to otru blēdi varat darīt; bet piespiest mani no šejienes aiziet — to jūs nevarat! Un tagad — kas tev te meklējams?

Kārlis Sauriņš. Kas man pazudis... vai arī — kas man nozagts!

Jēkabs Saltups. Tev kas nozagts? (Iet viņam vēl soli tuvāk.) Un zagļus tu meklē te?

Kārlis Sauriņš (ar nāvīgu naidu). Jā! Te es viņus meklēju! Un te viņi arī ir!

Liena Sauriņ (mezdamās starp brāli un viru). Vai dieviņ! Jēkab! Kārli! Mīļais brāli! Neklausies uz viņu! Viņš nezina, ko viņš runā!

Kārlis Sauriņš (kā neprātā). Te viņi ir! Kas nozaguši manu mantojumu!

Jēkabs / Saltups (drebošu zodu, grūti valdīdamies). Nelieti! Tu zini, ko es esmu tev sacījis! (Paceļ roku un stingri rāda uz eju pie mājas gala.)

Liena Sauriņ (raudama viru projām). Apžēlojaties! Kārli! Nāc! Nāc!

Kārlis Sauriņš (padodamies). Lai tik viņš piedur man roku! Tas pilsētas žuliks! Tu manis

nebiedesi! Put raga! (Aiziet gar maļas galu pagalma labajā pusē.)

Liena atgriežas pagalmā un kā bailēs noskatās uz to

pusi, kur aizgājis vīrs, tad, priekšautā seju slēpdama, ieiet istabā.

Rieturs (ienāk gar mājas galu pagalma kreisajā pusē un klusu padod Jēkabam roku). Tad šodien... es jau dzirdēju... (Ar steigu.) Biju valsts-mājā... Ir kas arī priekš tevis... laikam no kases... (Izņem no kabatas vēstuli un sniedz Jēkabam.)

Jēkabs Saltups. A! (Steigšus atver vēstuli, ātri pārlasa un nolaiž roku gar sāniem.)

Rieturs. Nu? No kases — jā?

Jēkabs Saltups (tumši). Jā! Atraidīts!

Rieturs. Atraidīts! Tad tā ir atkal Lauzuma roka! Viņam ar kases valdi cieši sakari!

Jēkabs Saltups. Tas var būt... (Nogurumā.) Bet motivēts skaidri: neesmu vēl Saltupu īpašnieks.

Rieturs (iedams uz sola pusi). Viss ir tā, kā jau es to tumši jutu. Es nezinu... bet vēl jau var visu grozīt... Lai notiek pēc viņu prāta — vēl tu vari atkāpties!

Jēkabs Saltups (kā sitienu dabūjis). Ko tu runā? Tagad man atkāpties?! Ja tu nebūtu tu, tad es varētu domāt, ka tā banda tevi nopirkuse!

Rieturs. Ja es tā runāju, tad — ne sliktu tev vēlēdams. Te vairs nav normāla gaita. Neprasa vairs tava spēka, tava darba, tava vīra godaprāta; ārkārtīgi apstākli te tiek ar varu un nodomu kopā sadzīti — un ārkārtīgu vajag pret tiem arī līdzekļu. Ja to nava — kas tad atliek?

Jēkabs Saltups (cieti). Tikai ne to! Un kaut arī man būtu bojā jāaiziet!

Rieturs. Par dārgu tā maksa, draugs! Tu esi vairāk kā vērts!

Jēkabs Saltups. Ikviens parāda savu vērtību — priekš kā viņš gatavs stāvēt vai krist. Cik man vērtības — nezinu. Bet mana vieta ir te: stāvēt vai krist!

Rieturs (paklusi, domigi, kā sevi). Stāvēt vai krist! (Klusums.) Bet ko tu domā tagad darīt? Taupīšanas no tās puses nava ko gaidīt!

Jēkabs Saltups. Man jādabū nauda! Nebūtu es tik daudz izdevis inventārā un sācis māju celt... Bet citādi arī vairs nevarēja! Ko iesāktu bez darbarīku — un māja brūk kopā! Un izkusa mani pāris tūkstošu kā sniegs saujā... Ka priekš Lauzuma simtu četru vajadzēs, to biju rēķinājis — un tos jau sadzītu. Bet tie citi simti, ar ko viņi nodrošina savus kroga tēriņus, — tie nāca man negaidīti... un negaidīts arī vēl dažs cits maksājums...

Rieturs. Labi, ka vēl Sauriņš nu nevar tūlīt prasīt tavas māsas daļas! Māsa tak paliks pie tevis joprojām?

Jēkabs Saltups. Nezinu... Tas ir nelaimīgs cilvēks! Viņa netiek vaļā no saitēm, kuras viņu tikai žņaugušas un žņaudz... Var notikt, ka nāk arī Sauriņa kārta.

Rieturs. Māsai tu nedrīksti ļaut aiziet! Viņu plāns taču bija — nosmacēt tevi, pirms tev rokas tikušas brīvas. Kad māsa tavā pusē — viņu nodoms jūk! Bet ūtrupi tagad pielaist — arī tas jau nozīmētu sevi izputināt!

Jēkabs Saltups. Jā... Tad ir jāsāk atkal viss no gala.

Rieturs. Un daudz grūtāk.

Jēkabs Saltups. Daudz grūtāk!

Smags klusums. Abi bridi ko domā.

Rieturs. Bet kur nu ir — tie?

Jēkabs Saltups. Pie ganiem. Zirgus un ar-

Idus jau aprakstīja. Nu govis. Mātei grūt’! Aizgāja līdz, priekšautu pie acīm turēdama ...

Rieturs (sniegdams roku). Ar smagu sirdi eju — un nevaru tev palīdzēt... Saturies, draugs: tagad ir tas grūtākais brīdis! (Aiziet gar mājas galu pagalma labajā puse.)

Jēkabs Saltups (iet lēnām pie sola, nosēstas kā sagurumā un iespiež galvu rokās). Jā ... tagad viņš ir... (Klusums.)

Gar mājas galu pagalma kreisajā pusē ienāk māte, noraudājušās un kā noreibuse. Viņai ieblakām turas Lauzums, laimīgi smīnēdams. Par gabaliņu aiz viņiem nāk

igns un apātisks tiesas ierēdnis civilā, tikai ar formas cepuri galvā.

Lauzums. Uz pirmā acu uzmetiena redz labu kopumu! Nu, kur Saltupu mamma gājuse, tur jau ar nemaz citādi nevar būt! Jā-ā... smukas gotiņas, Saltupu mamm... kaut manā kūtī tādas būtu!

Saltupu māte. Nu jau būs, kroga tēv... kad mums atņemsi.

Lauzums (pieglaudīgi). Tu par velti uz manis sirdies, Saltupu mamm! Vai tad es to gribētu, un vai man ir kāds prieks? Bet tavs dēls ir tik lepns un bargs! Un katrs jau pēc sava turas... Vai nav gluži pareizi, Saltupu mamm?

Saltupu māte (noliektu galvu gurdi ieiedama istabā). Pareizi, pareizi, kroga tēv!

Tiesas ierēdnis (tuvodamies Saltupam). Saimniek, jums jāparaksta protokols. Uz likuma pamata es jūs uzaicinu ...

Jēkabs Saltups (pieceldamies). Jā... Labi! Lūdzu istabā! (Ieiet istabā kopā ar tiesas ierēdni.)

Lauzums (panākas no istabas priekšas uz sola pusi un raugās starp ievu un apiņu strēķi). Ē, Krauja! Panāc šur! Ko tu tur dari?

Krauja (aiz apiņu strēķa). Es pats to nezinu.

Lauzums (iesmiedamies). Strādā un pats nezini?! Tā muļķi dzīvo!

Krauja. Roku. Tik daudz zinu.

Lauzums. Kas tad tur būs?

Krauja (ienākdams pagalmā). To atkal es nezinu. Saimnieks esot teicis, ka dīķis zivīm un putniem. Bet man liekas, ka vairāk tā kā kapa bedre lielai kurāžai...

Lauzums (padodams ātri roku, klusāk). Kas ir ar to streiku? Es gaidu ik dienas. Tu tak zini: pie manis ar darba vai cik! Bet tu ne pats ko izdari, ne arī to veci sakurini!

Krauja (ar nievām). Ko ar tādu vecu muļķi! Runā, cik gribi, — pavisam neapzinīgs! Grūt’ esot, jā. Bet, tiklīdz kas jādara, tad ne velna! Un beigās — gatavs vēl vai pateikties, ka kaklakungs dod darbu un izsūc!

Lauzums (kaitinādams). To jau es domāju, ka no tavas lielīšanās nekas neiznāks. Un tā arī ir!

Krauja (iekaisdams). Kas tad var iznākt, kad nava apzinīgu biedru? Esmu nosacījis, ka atpūtas laikā pie zirgiem iešana nav; bet vecais pie zirga astes vien tup. Un neliek kā dulls vēl miera arī man!

Lauzums. Nu, drīz jau viņam vairs nebūs ko kopt!

Krauja. Dabūs kur naudas un gādās jaunus!

Lauzums. Var pasvilpot!

Krauja. Nu, tad vārgos kaut kā. Bet vajadzētu tā, ka vairs nemaz nevar te dzīvot un jāšmauc uz pilsētu atpakaļ!

Lauzums. Tā ir Sauriņa darīšana! Tūļa viņš ir, bet varbūt beidzot arī ko izdomās... Sauriņa darīšana ... un arī tava! Ja negribiet atdot ar labu, ko jums ņem nost... Esmu jau dzirdējis, kā iet arī tev! He, he, he, he!

No istabas iznāk Saltups tin tiesas ierēdnis. Krauja

atvelkas aiz apiņu strēķa. Lauzums izliekas, kā kad nebūtu iznācēju pamanījis.

Tad tā, tā, Krauja. Saltupa darba lietas jūs glabājiet prātīgi! Un barojiet labi zirgus, ka nepaliek sliktāk! Par to es izpirkšu jums kurvi alus!

Tiesas ierēdnis. Tagad mēs varam braukt.

Lauzums (atgriezdamies, laipni). Ak tā! Jā, kungs, tūlīt. Diezin kur Saltupu mamma: bij jāpasaka viņai ardievu. Bet lai nu... viņai ar tīri lieka raizēšanāsl (Griezdamies pie Saltupa.) Tad tā, Saltupa kungs, — tagad mēs būtu puslīdz skaidrībā!

Jēkabs Saltups. Jā, Lauzum! Savu jūs dabūsiet! Bet vai arī es nevarētu dabūt sava? Es runāju par Saltupu dokumentiem. Tie taču ir pie jums? Sauriņš tos pie jums ieķīlājis!

Lauzums (drusku apjucis). Nu jā... ir jau viņam arī kas palīdzēts... gluži pareizi... Bet par to Šauriņu... manas domas par to lietu jūs jau zināt ... Arī tagad nav par vēlu izgrozīt visu pavisam citādi... Pārdomājiet... un tad sveiki! (Sniedz roku.) Un ja tikai jūs ko vēlaties ...

Jēkabs Saltups (sniegtās rokas neņemdams). Jā, es ko vēlos gan!

Lauzums (sevišķi laipni un uzmanīgi). Nu? Jūs būtu tomēr beidzot apdomājušies? Jūs vēlaties, lai...

Jēkabs Saltups. Jā! Lai jūs turat muti — un ejat! (Pagriež muguru.)

Lauzums (kā kumosu rīdams, cērtas sāņus un pasteidzas garām tiesas ierēdnim, kurš viņa par gabaliņu gaida; gar mājas galu aiziedams). Kārli! Kārli! Brauc tuvāk! Bailīgs kā bāba! Velns parautu!

Namnieks (iesteidzas gar mājas galu pagalma kreisajā pusē; uztraukts). Saimniek, klausāties!

Jēkabs Saltups. Nu, vecais, ko tu teiksi?

Namnieks. Saimniek, šitā vairs nevar! Tas zirgs būs pagalam. No tās saskriešanas būs tikusc kāda nelaba kaite...

Jēkabs Saltups. Kas ir ar zirgu? Slims? Bēris?

Namnieks. Jā, pavisam! Jāved uz to Kraukli — tas dziedējot visādas vaiņas. Kaut tikai nebijis tik tālu!

Jēkabs Saltups. Slikti, vecais! Šovakar gan par vēlu. Bet rītu, kā celies, tā ej!

Namnieks. Es jau toreiz pārbijos, kad ieraudzīju^ smags bluķu vezums, bet pats sēd virsū — un nak aulekām vien! Sak, vai dieviņ, stiprs zirgs; bet dzelzi jau ar var salauzt! Un kaut tad nepiegrū-dis tūlīt pie ūdens! Ielaiž tik kūtī: viņam esot atpūtas stundas...

Jēkabs Saltups. Ak jā, toreiz... Jā... žēl gan Bēra!

Namnieks. Kā tad nebūs žēl, ka tīšu prātu bendē nost! Es, saimniek, redzu gan, ka tevi nu grib nomākt. Bet tu nepaļaujies vis — gan dzīvosim!

Jēkabs Saltups. Tas bija labs vārds, vecais, — zelta vārds! Es arī ceru: dzīvosim!

Krauja (iznāk lieliem soļiem gar apiņu strēķi un draud ķerties Namniekam klāt). Tu ložņa! Saimnieka kājas tu vari laizīt; bet kā tu drīksti’ teikt, ka tas sprādzeņa zirgs manis dēļ? Kad es tevi...

Jēkabs Saltups (aizstājas viņam priekšā; savaldīti, bet draudoši). Sargāties! Ko šis vecais vīrs runā, tam es ticu pilnīgi!

Krauja. Es arī viņam ko rādīšu pilnīgi!

Namnieks. Nebiedē vis, dēls, manis ar savu spēku! Spēks nav vēl taisnība! Un ir bijuši vēl stiprāki vīri, kam tomēr vajadzējies taisnības priekšā

zemoties. Taisnību es drīkstu apliecināt kaut kurā vietā!

Jēkabs Saltups. Es ticu viņam kā godavīram! Un, ja tas zirgs nīks, es saukšu jūs pie atbildības.

Krauja (kodigi). O-o! Ko tad jūs gribētu un varētu man pierādīt? Es smejos! Ila, ha, ha!

Jēkabs Saltups (lēnāki un mīkstāki). Smejaties vien. Bet esiet cilvēks, Krauja! Aizstāviet savas tiesības, ja domājat, ka viņas netiek diezgan ievērotas. Un, ja jums kas pretī sakāms, tad dariet to kā vīrs un ne kā nelietis!

Krauja. Ak es jums esmu nelietis? Jūs man to sakāt?

Jēkabs Saltups (stingri). Jā! Jūs protestējat kā nelietis! Un velti jūs nīstat savu godīgu darba biedri...

Krauja. Tam es izsitīšu viņa godīgos zobus, ja vēl ir kāds palicis, jā!

Jēkabs Saltups. Tādai mežonībai nav vietas manā mājā!

Krauja. Manā mājā! Ha, ha, ha! Cik ilgi jūs tā sakāt un cik ilgi vēl sacīsiet?

Jēkabs Saltups. Diezgan! Tālāk ar jums runāt negribu. Tik ievērojiet to: cilvēkiem, kuri dzīvo ar mani zem viena jumta, liekat mieru! Es zinu ko vairāk!

Krauja (acim uzdzirkstot). A-a! Lai pašam būtu toties jo ērtāki!

Jēkabs Saltups. Krauja! Ja Maja nevēlas ar jums draudzēties, tad viņa neatrod to par iespējamu. Ar savām varmācībām jūs atkāpjaties!

Krauja. Jā gan! Kalps, tu atkāpies! Saimniekam pašam vajag tās meitas savām vajadzībām! Un saimnieka gulta tādai meitai...

Jēkabs Saltups (dusmās uzliesmodams).

Vēl vienu vārdu! No šā brīža jūs neesat vairs mans darba biedris! Saņemiet šodien savu algu — un rīt es vajrs negribu jūs redzēt! (Pagriežas un ātri ieiet istabā.)

Krauja. To tu man pieminēsi! (Ātri aiziet aiz apiņu strēķa atpakaļ.)

Namtiieks stāv bridi, ko domādams, tad, kā pats savas

domas apstiprinādams, paloka galvu, izņem no svārku

kabatas pīpi un, to kabinādams, gausi griežas uz istabas priekšu.

Maja (ienāk gar mājas galu pagalma kreisajā pusē ar zāļu deki uz rokas un viegli tuvojas Nam-niekam). Krusttēv! Vai zini ko?

Namnieks (labsirdīgi). Ko tu teiksi, meit?

Maja (nosvieduse zāļu deki uz zedeņiem). Vai tev ir daudz naudas?

Namnieks. Tad redz, kur jocīgs meitēns! Vai tad nu es bez naudas!

Maja. Un pie paša?

Namnieks. Kur nu pie paša! Pie vecenītes. Tā glabā.

Maja (priecīgi). Eku labi, krusttēv! Varbūt tev ir simti pieci?

Namnieks (padraudēdams viņai ar pīpi). Vai, ku’ gudriniece! Kur tad es tik daudz ņēmu? Man jau tie paši bērni ir izvilkuši — visvairāk tas, kas bija krievos. Labi, ja kādi divi būs...

Maja. Tad tos pašus! Es ar... to veco algu, ko viņš pavasari izmaksāja, — kādu piecdesmit. Viņš jau neprasīs: tad labāk parunā gan tu, krusttēv! Dosim abi divi!

Namnieks. Bet kam tad, meit? Ko tu runā?

Maja. Nu saimniekam! Tad Lauzums nevarēs viņam nekā padarīt!

Namnieks. Par ko ne, ja saimnieks grib! Jāparunā tikai vecenītei.

Maja (sasit plaukstas). Cik tu labs, krusttēv! Es varētu dot tev tīri mutes!

Namnieks. Nu te pavei! Man, vecam sakār-ņam! Kur tad tev tik liels prieks?

Maja. Ir, krusttēv, ir! Bet nudie palīdzēsim saim-

I niekam!

Namnieks. Nu labi, labi! Palīdzēsim, cik varēsim! (Iet istabā.)

Ievadijuse Namnieku pa durvīm, Maja atgriežas pagalmā un grib ņemt no zedeņiem savu zāļu deķi.

Krauja (iznāk ātri gar apiņu strēķi un steidzas pie Maļas). Maja!

Maja (iztrūkušās). A! (Grib skriet istabā.) Krauja (saķer viņu aiz rokas). Nebēdz! Man ar tevi jārunā!

Maja (bailīgi). Ko tu no manis gribi? Laid vaļā! Krauja. Paliec! (Steigšus, lūgdams.) Iznāc nakti ārā, kad es pie loga dauzu! Iznāc!

Maja. Tu esi palicis traks?

Krauja. Tu pate esi traka palikuse — pēc tā! Kāpēc tu nupat gribēji to veco pierunāt? Bet vai man sirds nemaz nav?

Maja. Laid mani! Es negribu nekā zināt! Ko tu mani moki?!

Krauja. Es nevaru citādi! Manu zīlīt, piedod man!

Maja. Esi nu prātīgs! Tu visu runā aplam! Vai tad viņš manis grib? Ne vārdiņa viņš nava uz manis tā runājis, ne zīmītes rādījis!

Krauja. Bet agrāk tu no manis nebēgi... Un viņš — mani atlaida!

Maja. Tevi atlaida?

Krauja. Jā... O, lai tevi vieglāk var samaitāt! Maja (izrauj viņam savu roku). Trakais! Ka tā — tad es neklausos — nekad!

Krauja. Nāk! (Čukstoši.) Nakti būšu! Iznāc! (Steigšus aiziet aiz apiņu strēķa.)

Saltupu matē (iznāk lēni no istabas, apsējuse lakatiņu ap pieri un ap pakausi). Sāka sāpēt galva, ka nemaz vairs izciest...

Maj a (vadīdama viņu uz solu un apsēdinādama). Daudz raudāji, māt... Pasēdies nu te vēsumā — varbūt pāries ...

Saltupu māte. Pasēdēšu, meit. Sataisiet nu jus_ abas ar Lienu vakariņas — es nevaru nemaz līkāties. Iešu drīz gulēt...

Maja. Nu jā, māt, — nebēdā nekā!

Maja grib iet istabā, bet paliek durvu priekšā stāvot un raugās uz svešu dāmu, kura ienāk pagalmā gar mājas galu pagalma labajā pusē.

Mirdza Klija (vieglā, elegantā uzvalkā, platu, puķainu platmali galvā, saulessargu rokā). Labvakar!

Saltupu matē. Labvakar! Ciemiņš?

Mirdza Klija. Vai Saltupa kungs pats mājā? Saltupu māte. Mājā gan, ciemiņ. Piesēžaties nu tepat uz sola. (Pate paceldamās.) Es viņam teikšu. (Lēnām ieiet istabā.)

Mirdza apraugās apkārt: laiž skatu par apiņu strēķi, vecajam abelēm, mājas nosūnojušo jumtu un tad sāk skatīties uz Māju, kura, pie durvu stenderes stāvēdama, savukārt stivi raudzījusēs atnācējā, līdz beidzot novēršas un ieiet istabā.

Jēkabs'Saltups (nāk ar steigu no istabas). Mirdza! Mirdza! Mans dievs! Tu esi te! (Steidzas viņai klāt, satver aiz abām rokām un skatās viņai sejā.)

Mirdza Klija. Jā... ciemā... Es jau trešu dienu šai pusē.

Jēkabs Saltups (ar laipnu pārmetumu). Un

tik tagad vēl uz Saltupieml (Nosēdina viņu uz sola un nosēstas pats ari.)

Mirdza Klija. Aiziet tas laiks! Vienu vakaru ciemojāmies pie muižas kungiem, otru pie Lauzumiem... Un tad atkal labi jāizguļas ... (Pasmejas tā nedzīvi.)

Jēkabs Saltups (kā vēsuma apdvests). Bet es nekā nezinājul Kaut jel vienu rindu atsūtījuse, ka būsi! Tikai viena pate vēstulīte pa visu šo laiku — un tā pate jau sen...

Mirdza Klija (viegli, pavirši). Ko tur daudz rakstīt? Aizmirstas! Bet kā tev nu labi iet? (Skatās uz viņa rokām un apģērbu.)

Jēkabs Saltups (raugās viņai preti, kā drusku apmulsis). Kā tu pate redzi... Tu brīnies par manu apģērbu? Tās ir darba drēbes — un tavam svētdienas drānām līdzās viņas izskatās tā bēdīgi... Un rokas ar nu man tādas... Nezin, vai mīkstas un baltas rokas no viņām nebīsies ...

Mirdza Klija. Kādas tad ir tās tavas rokas — parādi! (Saņem Jēkaba rokas un tās aprauga.) Ir gan cietas! * Un ar rētām! (Paskatīdamās viņam sejā.) Visus darbus pats strādā?

Jēkabs Saltups. Visus, Mirdza! Un ka tu zinātu, kāds strādāt prieks — un cerēt uz ko nākošu! Un, no darba nākot, tā vien šķiet, ka arī šie vecie koki runātos par ko nākošu!

Mirdza Klija. Bet man jau stāstīja, ka tev ejot gana grūt’... esot daudz nepatikšanu... Un es gan nezinu, vai tev bij vērts viņas uzņemties. Pilsētā būtu tomēr daudz labāk! Vai ne?

Jēkabs Saltups. Nē, nebūtu! Cīnīties un pazaudēt — tas jau var notikt. (Sasliedamies.) Bet tikai skatīties, vaidēt un bez cīņas pazaudēt — gļēvums! Mana cīņa nu tik vēl sākas — un es eju viņai pretī!

Mirdza Klija (paviršā, vieglā iejūsmā). Kas spēka, Jēkab, kas spēkal Arī mani aizskar te kā savada vēsma! Tas ir skaisti!

Jēkabs Saltups (kā uzliesmodams). Mirdza, ka es tev lai pateicos, ka esi atnākuse? Kā saule atspīdēji manā sētā! Ir sirds dažureiz jutusēs briesmīgi vientu|a... Tā, dienai aizejot, kad darbs mitējies... vienam te, pagalmā... raugoties uz vakariem, kur dziest saules pēdas... Daudz dzēlīgu domu un šaubu! Tad esmu par tevi domājis... klusu tevis saucis! Un nu tu esi te — tu, mīļā, tu, labā! (Visu aizmirsdams, noliec galvu viņai uz klēpja un skūpsta viņai rokas.)

Mirdza Klija (noglauda viņam galvu; kautri). Ne ta, ne tā... Arī es, Jēkab, esmu tevis dažureiz gaidījuse kā tu manis... un par tevi domājuse... Tu tomēr biji man tas tuvākais cilvēks...

Jēkabs Saltups (saņemdams viņas rokas; silti). Tu — manis gaidījuse? Tu, mīļā!

Mirdza Klija. Jā... nāc uz pilsētu atpakaļ! Un, kad nu man visu to stāstīja, kā tev te ejot, — tika tevis stipri žēl... un man gribējās tevi satikt un ar tevi runāt... Lai viņi te dzīvo — nāc tu projām!

Jēkabs Saltups. Nē, Mirdza, nē!

Mirdza Klija. Par ko ne? Tu redzēsi, cik mums pilsētā ies atkal omulīgi!

Jēkabs Saltups. Nē. Lai tas paliek! Bet aizbildini tu mani! Nava ne labākas vietas, kur tevi saņemt. Tui', istabā, tāds tumšs un bēdīgs!

Mirdza Klija. Tā māja jau gan ir pavisam veca...

Jēkabs Saltups. Jā, veca gan... (Rādīdams, kur caur kokiem redz jaunceļamo ēku ) Bet redzi — drīz mums būs jauna māja! Un tur būs sava istaba arī mīļam ciemiņam...

Mirdza Klija. ...kad uz nākamu vasaru atkal ciemā nākšu.

Jēkabs Saltups. Uz vasaru? Tu agrak neatnāksi?

Mirdza Klija. Kas nu dos — nava jau vaļas! Šoreiz nu iznāca atbraukšana uz šo pusi tīri nejauši. Jaunais Nēģa kungs brauca veikala darīšanās pie šās puses tirgotājiem — un es atbraucu līdz. Man labi: ceļš brīvs!

Jēkabs Saltups (tumši). Nēģis? Tu brauci ar viņu? Viņš ir te?

Mirdza Klija. Nē, pabrauca vēl tālāk; bet atpakaļ brauksim atkal reizē.

Jēkabs Saltups. Drīz?

Mirdza Klija. Drīz. Laikam rītu. Bet varbūt arī jau šovakar!

Jēkabs Saltups. Un es domāju, Mirdza... ka tu... (Brītiņu klusē.) Paliec ilgāk! Es pats aizvedīšu tevi uz stanciju!

Mirdza Klija (kā Jēkabam par labu ko teikdama). Nē, nav vērts tev tur raizēties, kad man tāda laba aizbraukšana! Un te ar tāda vientulība! Es nezinu, kā tādā var dzīvot: kā dzīvs aprakts! Pie tādas dzīves es nekad nepierastu!

Jēkabs Saltups (paskatās viņā cieši; stingri). Tad tu ... uz zemēm nekad nedzīvotu?

Mirdza Klija. Domāju gan, ka ne. Kādas dienas, bet ne pavisam!

Jēkabs Saltups (paskatās atkal viņā kā par gabaliņu; tumši). Jā gan! Ha, ha, ha!

Mirdza Klija. Ko tu tā smejies?

Jēkabs Saltups. Tapat ... pats par sevi!

Klusums. Mirdza vēcina gar kājām saulessargu.

Saules vizma nodziest.

Mirdza Klija. Tu esi tāds savāds! (Brītiņu klusē.) Bet kas tās bija te par sievietēm, kad es ienācu?

Jēkabs Saltups. Mana māte... un laikam Maja...

Mirdza Klija. Kā viņu sauc — Maja? Bet kā viņa skatījās uz mani savādi — kā kad prasītu: kā tu te nāci? Ha, ha, ha!

Jēkabs Saltups (domīgi, kā pats sev teikdams). Jā... Maja ir laba meitene!

Klusums. Gar mājas galu labajā pusē ienāk pagalmā

Rūdolfs Nēģis un jau par gabalu vēcina platmali. Kā

allaž, viņš ģērbies eleganti, un rokā viņam spīdošs

spieķis. Nēģim tuvojoties, Jēkabs un Mirdza pieceļas kājās.

Rūdolfs Nēģis. Sveiki, Klijas jaunkundze! Labdien, Saltupa kungs! (Sniedz viņiem roku.) Redzat, jaunkundze, — esmu atpakaļ agrāk, nekā domājām. Un tūlīt brauksim tālāk — zirgi jau gaida. Būs jauka nakts!

Mirdza Klija (nemierīgi). Es jau arī drīz ietu. Bet kā jūs zinājāt?

Rūdolfs Nēģis. Man stāstīja, kur jūs esot, un parādīja ceļu. Un man pašam arī gribējās satikt Saltupa kungu. Nu, kā labi sviežas jaunajā darba laukā?

Jēkabs Saltups (atturīgi). Pateicos — labi! Bet aizbildiniet mani, ka šoreiz varu piedāvāt sēdeklim tikai šo solu!

Rūdolfs Nēģis (palokās atteikdamies). Mēs drīz iesim! Ceļat jaunu māju? Tā vecā jau arī vairs neder!

Jēkabs Saltups. Neder.

Rūdolfs Nēģis. Nu, vai nebūtu labāk, ja jūs būtu klausījuši manam padomam un palikuši savā vietā?

Jēkabs Saltups. Kādēļ jūs tā domājat?

Rūdolfs Nēģis. Jums taču te esot maz prieka. Bet veikals mums gājis stipri plašumā. Tagad jūsu vietā strādā jau divil

Jēkabs Saltups. Labi.

Rūdolfs Nēģis. Jūsu alga, saprotams, arī augtu. Un vai zināt, Saltupa kungs, kādēļ es tieši pats atnācu šurp? Tās bija laimīgas domas, kuras man nāca prātā. Stājaties savā vecā vietā atpakaļ! Jūsu trūkumu mēs vēl aizvien jūtam: tiem jauniem tik drīz nevedas... Jā, Saltupa kungs, pieņemiet manu priekšlikumu — un būs mums visiem labil

Jēkabs Saltups. Ļoti pateicos, Nēģa kungs! Bet jūsu piedāvājumu es nevaru pieņemt — taisni tagad nevaru. Tagad mana vieta ir te!

Rūdolfs Nēģis (parausta plecus). Zēl! Bet lai jums labi klājas! Mums ir jāsteidzas... Sveiki! (Sniedz atvadīdamies roku.)

Jēkabs Saltups. Ardievu, Nēģa kungs!

Mirdza Klija (sniegdama roku). Sveiki!

Jēkabs Saltups. Ardievu, Klijas jaunkundze!

Mirdza un Nēģis iet uz mājas galu pagalma labajā pusē.

Bet pusceļā Mirdza apstājas un raugās atpakaļ uz Jēkabu.

Mirdza Klija (ātri pie Jēkaba atgriezdamās; klusām). Jēkab... tu paliec tāds bēdīgs. No sirds vēlu tev visu labu! Nevajag skumt!

Jēkabs Saltups (stingri, gandrīz asi). Nē! Nevajag skumt!

Ātri Mirdza dodas pie Nēģa, kurš viņas gaida, un drīz

pazūd aiz mājas gala. Jēkabs nosēstas uz sola un nekustīgi raugās, kā aiz vecajām ābelēm deg vakara sarkanēji.

Saltupu māte (iznāk no istabas, lēni tuvojas dēlam un apsēstas viņam līdzās uz sola; klusām). Tā tava viešņa jau projām?

Jēkabs Saltups. Projām, māt. (Pagriež galvu un ilgi skatās mātes sejā, kā minēdams ko.) Projām, māt...

Saltupu māte. Viņa jau laikam bija no tālienes... un, sak, paliks mūsu mājā?

Jēkabs Saltups (domīgi, bet noteikti). Ne, manu māt... viņa nepaliks mūsu mājā!

Saltupu māte (paskatās dēlā, kā par ko bri-nēdamās). Ko nu vaira... nu jau viņa aizgājuse!

Jēkabs Saltups. Ir labi, māti (Atspiež galvu rokā un paliek tā līdz Namnicka stāsta beigām.)

No istabas iznāk Maja ar vieglu, vilnainu segu uz rokas

un tuvojas sēdētājiem. Tūlīt aiz viņas iznāk Namnieks, bet paliek brītiņu turpat durvju priekšā stāvam.

Maja. Vai tu, māt, negribi lakata? Tu jau vakaros sedzies. Un šovakar ir palicis tāds vēss. (Uzsedz mātei villaini uz pleciem un paliek stāvam turpat pie sola viņai līdzās.)

Saltupu māte. Labi, meit, ka tu iedomāji. Tīri ka trīsas vien nāk un nava nemaz labi... (Cieš bridi klusu.) Tāda bēdīga mums šī diena...

Namnieks (pienāk solam tuvāk un nostājas pret vidu; lēni). Es jau viņunakt noredzēju sapni. Tūlīt tad ar domāju, ka nebūs kas labi... Māja, tā pate ceļamā, bija jau gatava. Bet nezin, kas bija nojaucis visu vienu galu! Koki un ķieģeļi — viss vienā gubā! Brīnījos: sak, kas tad to darījis? Bet tūlīt tad arī atmodos. Un tad jau domāju: sak, tas nu uz labu vis nava! Laikam tā pate šīdiena vien bija... Nojaukts mājai vesels gaisi

Jēkabs Saltups (piepeši pieceldamies; jauna, vēl nesalauzta spēka pieplūdumā). Lai viņi jauc! Tas nava vēl nekas! Tad mēs sāksim atkal no jauna!

PIEKTAIS CĒLIENS

Saltupu pagalms — kā ceturtajā cēlienā.

Klusa, piemākusēs vasaras nakts. Kaut kur aiz mājas tikko dzirdama griež grieza. Dārzā aiz zedeņu sētas sisina sienāzīŠi.

L i e n a Sauriņ (ar izmisušu, nemiera pilnu seju iznāk klusām no istabas, apmetuse ap pleciem tumšu villaini; istabas priekšā viņa brītiņu pastāv, kā apdomādama ko, tad, segu ciešāk saņemdama, griežas uz mājas galu pagalma labajā pusē un grūti nopūšas). Ai ja!

Krauja (iznāk steigšus gar mājas galu pagalma kreisajā pusē un tuvojas viņai; klusu, tad stiprāki). Maja! Maja!

Liena Sauriņ (satrūkusēs ātri pagriežas pret viņu). Kas tur ir, un ko tu gribi?

Krauja (atkāpdamies soli atpakaļ). Nekas ... Es domāju, ka ... Nekas, nekas!

Liena Šauriņ. Par ko tu nenāci vakariņās?

Krauja. Ēdiet vien paši savas vakariņas! (Laipnāki, klusām.) Vai Maja jau guļ?

Liena Sauriņ. Ko tu no Majas gribi?

Krauja. To nu es nevaru tev teikt...

Liena Sauriņ. Klausies, Krauja! Ka tev neiznāk ar saimnieku nepatikšanas tās Majas dēļ, kad viņš dabūs zināt, ko tu dari!

Krauja. O-o! Lai viņš labāk pieraugās, ka viņam pašam neiznāk kādas nepatikšanas! Jā, to lai viņš pieraugās!

Liena Sauriņ (aizdomīgi). Kas? Kas viņam var notikt? Ko tu runā?

Krauja. Izrunājies par to ar Sauriņu! Varbūt viņš tev kā savai laulātai sievai arī ko pastāsta...

Liena Sauriņ (vēl aizdomīgāki, ar bailēm). Ko pastāsta? Runā tu skaidri!

Krauja. Nav mana darīšana! Gan dzirdēsi no viņa paša. Tu jau laikam atkal uz krogu skriesi?

Liena Šauri ņ (skumji, sāpīgi, kā slima). Krauja, mīļais... runā! Tu no kroga nāc?

Krauja. Taisni no turienes! Un varu tev pateikt, ka tavs šauriņš ir riktīgā kurāžā!

Liena Šauriņ (lūgdamās). Esi labs... saki man ... vai viņš ko...

Krauja (nepacietīgi). Nu ej pate! Tad dzirdēsi un redzesi. Kas man daļas! (Pagriežas un steigšus aiziet atpakaļ gar mājas galu pagalma kreisajā pusē.)

Liena noskatās viņam pakaļ, tad smagi nopūšas un aiziet gar mājas galu pagalma labajā pusē.

Krauja iznāk par jaunu pagalmā, paraugās, vai Liena aizgajuse, tad pieiet pie loga, pieliek galvu, paklausās un ar pirkstu galiem pagrabina pie rūts — vienreiz un otrreiz —•, un nosēc kā sāpēs. Kailu galvu, plānā jaciņā Maja iznāk istabas priekšā. Krauja steidzas Majai klāt un satver viņu aiz rokas.

Maja (bailīgi, klusu). Ko tu no manis gribi? Es nenāktu, ja nebūtu bailes, ka uzdzirdīs saimnieks sava pusē. Tad tev varētu iziet slikti! Runā tad nu un saki labi drīzi, kas tev man sakāms!

Krauja (Jūdzoši). Mīļā Maja... man daudz, ko teikt... Panāc man līdzi — tur, uz klēti! Te tūlīt redz, ja kāds iznāk.

Maja. Vai dieviņ! Es gan neiešu! Saki tepat! K r_a u j a (viņu vilkdams). Paklausi nu ... kad es tevi lūdzu! Tev pašai nepatiks, ja kāds mūs te ieraudzīs!

Beidzot Maja paklausa — un viņi abi pazūd krēslibā pagalma kreisajā pusē.

Namnieks kailu galvu, basām kājām un bez svārkiem iznāk no istabas, paietas pret solu un raugās, kur aiz apiņiem ir citas ēkas, un tad griežas uz istabas priekšu atpakaļ.

Jēkabs Saltups (vēl pilnīgi nenoģērbies, iznāk istabas priekšā). Tu esi te. Es domāju, ka cits kāds staigā. Kāpēc tu vēl neguli?

Namnieks. Man likās, ka ārā būtu kāds troksnis bijis. Bet te neviena nava.

Jēkabs Saltups. Varbūt namdari vēl staigājuši. Bet kur ir Krauja? Vakariņās viņš nebija nācis?

Namnieks. Netika redzēts. Laikam uz krogu aizgājis...

Jēkabs Saltups. Nekas, vecaisl Iesim vien pie miera! Ritu celsimies agri — pamodini arī mani! Tev jāiet ar to Bēri... (Iet istabā atpakaļ.)

Namnieks. Jā, saimniek, jāiet.._. tiklīdz gaismiņa. (Brītiņu istabas priekšā pastāvējis, ieiet arī iekšā.)

Maja (iznākdama starp ievu un apiņu strēķi; apspiesti). Laid mani! Man ir no tevis bailes! Ka tu tik briesmīgi runā! Saimnieks nav tev nekā Jauna darījis!

Krauja (nākdams viņai ieblakus un turēdams aiz rokas; arī apspiesti, bet kaisli). Vienalga! Lai ir tev taisnība! Bet tu tak viņu mī|o — neliedzies!

Maja. Kas man tur ko liegties vai neliegtiesl

Krauja (pagalam uztraukts). Nu redzi! Nu redzi! Tad viņš tak tevi man atņem!

Maja. Kā kad es tev piederētu! Saimnieks nevar manis ņemt — to es zinu. Viņš skolots, es nemācīta kalpone. Un viņam jau ir līgava: vai tu šodien neredzēji?

Krauja. Tā aizgāja un vairs nenāks! Gan beigās būsi laba tu pate — šā vai tā ... Bet tad ... dievs liecinieks! Tad jāmirst viņam vai man!

Maja. Tad es nerunāju ar tevi nemaz! Esi nu cilvēks: es tev saku, ka pie tevis iet nevaru... un

varbūt neiešu ne pie viena... nekad! Un gan tev tās sāpes pāries! Aizmirsīsi un atradīsi citu...

Krauja. Nē, nekad! Nekad! Maja, liec man gaidīt... bet neatņem man beidzamās cerības! Es palikšu cits cilvēks ... kāds agrāk biju ... es nevēlēšu nevienam ļauna! Šitā ar es nevaru vairs dzīvot! Es daru sliktu citiem — un moku pats sevi!

Maja (sirsnīgi, patiesīgi). Nu nedari tā!

Krauja. Vai tu domā, ka es nezinu, ka slikti daru? Bet es nevaru valdīties! Tā nupat saimniekam bija taisnība... Bet tas mani vēl vairāk grauž... Ak, kā es gribētu atkal labs būt!

Aiz apiņu strēķa sāk gaisā celties plivigs spožums un

viegla šņākoņa, bet runātāji tā pirmajā bridi nemana; pagalmā sāk aizvien vairāk viesties baiga gaisma.

Maja (silti). Nu paliec atkal labs! Un es no sirds priecāšos!

Krauja (saņemdams Maļas rokas un spiezdams sev pie sejas)). Maja, es būšu tāds! Es būšu tāds, kā tu gribi!

Pagalmā ātri paliek daudz gaišāks; šņākoņa top straujāka un asāka.

Maja. Gaišs! Kas tas? Vai dieviņ! Deg!

Krauja. A! Tas ir tā! Tas trakais to izdarījis!

Maja (izbailēs kā sastinguse). Vai! Vai!

Krauja (attapdamies). Rija deg! Cel šos augšā! Es skriešu uz namdariem... Tie sadegs! (Aizskrien gar mājas galu pagalma kreisajā pusē.)

Maja raugās aizvien vēl kā mulsā neziņā, kā par māju

un dārzu blāzmo plivigs spožums, kā nevarēdama ko saprast.

Gar mājas galu labajā pusē ieskrien pagalmā Rieturs un Eda, nesdami lidz pa spainim.

Rieturs. Traukus! Tūlīt! Visus! Cik ir! (Pārāk aizkusis, lūko pie elpas tikt.)

Eda. To viņam... bus darījis... kāds atriebējs! Cilvēki ir briesmīgi!

Maja atģiedas, metas pa durvīm iekšā un nes no ķēķa ārā spaiņus. Eda viņai palidz. Tā viņa pāra reizēs iznes tik daudz trauku, ka pietiek trim, ko projām nest.

Namnieks (ģērbies tāpat kā pirms brīža, steidzas no istabas). Biju iemidzis! Ak, cilvēki! Ak, cilvēki!

Rietu rs. Nezin, kā pamodos! Logā gaišs! Jau jumtā! (Ņemdams traukus; Namniekam.) Ņem traukus! (Edai.) Tu ar! (Aizskrien gar mājas galu pagalma kreisajā pusē.)

Eda saņem traukus cik varēdama un steidzas savam saimniekam pakaļ. Pēdējos traukus savāc Namnieks un steigšus aiziet turpat. Maja atspiežas pret stenderi un paliek stāvam, kā aizmirsuse, ko darīt, un klausās uz balsīm pie ugunsgrēka.

Viena balss, attālāku: «Noķerts gan! Pagāns! Ko viņš darījis!» Otra balss, turpat: «Turiet viņu cieti! Sasiet! Lai nāk saimnieks!»

Rietura balss, turpat: «Uz jumta! Uz jumta! Sargāsim klēti! Nesiet ūdeni!»

Pirmais namdaris, tuvāku: «Ieslodzīsim viņu pagrabā!» Otrais namdaris, turpat: «Jāsauc saimnieks! Visus varēja sadedzināt! Velns!»

Gar mājas galu kreisajā pusē ienāk pagalmā divi namdari, vezdami Sauriņu, kurš grib viņiem no rokām izrauties. Sauriņš ir bez cepures, mati un bārda tam sajukuši, acis ieplestas un sejā kā neprāts un bailes.

Jēkabs Saltups (uzvilcis zābakus un uzrāvis uz krekla tikai svārkus, kuri neaizmesti; pa durvīm ārā nākdams, liek galvā cepuri). Ā!

Pirmais namdaris. Saimniek, šitā nevar laist va|ā: bēga, bet mēs noķērām!

Otrais namdaris. Viņš pats būs uguni pielaidis!

Jēkabs Saltups (nesavaldāmā uztraukumā steidzas viņiem pretī un satver Sauriņu pie pleca;

svešādā, nelaimes pārvērstā balsi). Tu? Tu to darīji?! Tu?! Nolādētais! Tad es tevi...

Kārlis Sauriņš, no kura namdari ātri atkāpjas, saplok zem Jēkaba rokas uz ceļiem, bet tai pašā bridi, neprātīgās bailēs iekliegdamies, izrauj no svārku iekšējās kabatas isu dunci un, augšā trūkdamies, grūž to preti Jēkabam, izdarīdams ne aprēķinātu — slepkavīgu dūrienu, bet vairāk instinktīvi aizsargādamies un vairīdamies, būdams paviršs un lieligs darbos tāpat kā vārdos, un viegli ievaino viņu sānos.

Maja iekliedzas un metas uz Jēkaba pusi. Namdari saķer Sauriņu no jauna, pie kam viens tura viņu cieti aiz pleciem un otrs lūko atņemt ieroci.

Jēkabs Saltups (atkāpjas kādus soļus atpakaļ, paceļ galvu, ar sāpīgi sarauktu pieri un roku pie sāniem spiezdams brītiņu domā; tad, kā jaunu ko saprazdams, namdariem). Laidiet! Laidiet viņu vaļā! Tas nav nekas! Vainīgais ir cits! Ne Sauriņš! Tas ir cits! Sauriņam misijās ... Skrieniet tur! Tur Lievenī jaunie arkli!

Namdari atkāpjas no Sauriņa un kā neizprašanā raugās uz Jēkabu.

Sauriņš stāv, kā pie vietas_ piekalts, un kāda briesmīga nojauta laužas viņam virsū ar nežēlīgu skaidrību; viņš skatās svainī, kā kad pašam arī sāpētu, un elpo smagi.

Pirmais namdaris. Bet, saimniek... jums jau laikam... pārdurti sāni?

Otrais namdaris. Asinis! Ak dievs!

Jēkabs Saltups (stingri). Nav nekas! Nieki! Tas pāries! Nesakiet nekā! Bet ejiet tur! Jaunie arkli!

Abi namdari, atpakaļ paraudzīdamies, steigšus aiziet.

Maja (trīcēdama iet soli uz Jēkaba pusi; sāpīgi). Saimniek...

Jēkabs Saltups (pagriezdamies pret viņu). Maja, ejiet jūs pie manas mātes... ejiet! (Tuvodamies Sauriņam.) Tad tik tālu mēs esam... Kārli!

Tev vajag arī manas dzīvības? (Rokas paplezdams.) Tad ņem! Par Saltupiem viss!

Maja atskatīdamās gausi ieiet istabā.

Sauriņš paraugās svainim sejā un sevi it kā saplok.

Duncis izkrīt viņam no rokas.

Jēkabs Saltups. Jā, Saurbi... slikti nu — man un tev! Glābies... ja tu vari! (Roku pie sāniem piespiedis, nedroši iet uz mājas galu pagalma kreisajā pusē un pazūd aiz apiņu strēķa.)

No istabas atskan šausmu kliedziens — Saltupu mātes balss.

Kārlis Sauriņš (piepeši satver galvu abām rokām; briesmīgā izmisumā, smagi). Vai! Vai! (Klusums.) Tas... kroga sātans! Tad es... (Aizskrien gar mājas galu pagalma labajā pusē.)

Pie ugunsgrēka ceļas neskaidrs troksnis, dzirdamas

balsis. Gar mājas galu labajā pusē ienāk pagalmā divi viri ar uguns ķekšiem rokā un apstājas.

Pirmais vīrs. Vajadzēja to cilvēku apturēt: kur šis tā skrien?

Otrais vīrs. Lai skrien kad ratā!

Pirmais vīrs. Bet ja nu tas pats... Tad bija jā ņem cieti!

Otrais vīrs. E, ko tur! Iznāk tik vazāšanās ap tiesām!

Pirmais vīrs. O, kas tam Saltupam par nelaimi jau pašā sākumā! Kur tā cilvēks var dzīvot? Nu iesim, iesim!

Otrais vīrs. Jā... bet ko tur nu izglābsi? Kas jau degs, tas sadegs!

Iet, bet pie apiņu strēķa atkal abi apstājas un klausās uz balsīm pie ugunsgrēka.

Rietura balss: «Jēkab! Neej!»

Viena balss: «Saltups ieskrēja lieveni!»

Rietura balss: «Jēkab!»

Otra balss: «Viņš velk arklus!»

Trešā balss: «Krita! Vai!»

Viena balss: «Lievenis gāžas!»

Otra balss: «Saltups pagalam!»

Daudzas balsis: «Ai, ā!»

Kraujas balss: «Saimniek! Es eju!»

Trešā balss: «Neej, Krauja!»

Viena balss: «Par vēlu!»

Otra balss: «Beigts ari tas!»

Trešā balss: «Izrāva! Krauja izrāva Saltupu!»

Daudzas balsis: «Labi, Krauja! Labi, Krauja! Labi, Krauja!»

Abi viri paskatās viens uz otra un ātri aiziet aiz apiņu strēķa. Pie ugunsgrēka neskaidra dunoņa, tad atkal balsis.

Viena balss: «Dzirkstis! Dzirkstis nāk!»

Otra balss: «Lejat vairāk!»

Trešā balss: «Ūdeni! Ūdeni! Tā!»

Atsevišķām balsīm norimstot, pie ugunsgrēka dzird neskaidru dunoņu un degošu koku sprakšķēšanu.

No labās puses ienāk pagalmā iris sievas, lakatiem apsegušās, nesteigdamās.

Pirmā sieva. Gaišs tikpat kā dienu... Nu jā, tik liela māja vilnī!

Otrā sieva. Kas tai Saltupu mātei ar par bēdām jāpieredz! Nu iesim, iesim arī mēs!

Trešā sieva. Tikpat, mīļā, no mums tur, kā te! Pasildīties varam — vairāk nekā!

Aiziet visas trīs gar mājas galu pagalma kreisajā pusē.

Pie ugunsgrēka atkal dzirdamas atsevišķas balsis. Rietura balss, tālāku: «Krauja, palīdzi mums! Iesim!» Viena balss, turpat: «Svelmes krīt!»

Otra balss, turpat: «Ūdeni! Ūdeni!»

Trešā balss, turpat: «Lejat tikai klētī! Nu vairāk nekā!»

Rietura balss, tuvumā: «Ak, mans mīfais draugs!»

Starp ievu un apiņu strēķi iznāk Rieturs un Krauja. Vidū viņiēm Saltups. Seja un rokas viņam ar tumšiem traipiem. Tāpat tas ir arī Kraujam. Ar mokām Saltups lūko kājās turēties un reizēm tumši ievaidas. Rieturs un Krauja grib vest viņu uz istabu, bet pagalmā netāļu no sola viņš aptura tos.

Jēkabs Saltups. Te... Zemē! Zemē! (No vedējiem atsvabinājies, viņš nokrīt pie zemes, smagi nopūzdamies.) Ā!

Gar ievu tin apiņu strēķi steigšus iznāk abi pirmējie namdari un uztraukti steidzas pie Jēkaba.

Rietu rs. Ak, nebūtu es bijis tai brīdī uz jumta... es viņa nelaistu!

Pirmais namdaris. Labi, ka Krauja izrāva! Sadegtu!

Otrais namdaris. Bet pašam ar rokas beigtas! (Kraujam.) Sāp? Kā nu ne!

Pirmais namdaris. Viņam gan laikam ir brūce...

Otrais namdaris. Nevajadzēja Šauriņa atlaist! Bet viņš pats lika!

Krauja paceļ rokas un tās pavēcina, klusi ciezdams lielas sāpes.

Rieturs. Krauja, glāb savas rokas! Dabū kādu drēbi, ko apsiet! Arī Jēkabam... Nezin, kur māte? (Namdariem.) Bet ejiet jūs vēl tur... palīdziet! Sargājiet klēti!

Krauja, rokas novēcinādams, ieiet istabā. Abi namdari

aizsteidzas atpakaļ uz ugunsgrēku. Rieturs nometas zemē pie Jēkaba un paraugās viņam sejā.

Saltupu māte, Majas saturēta, nāk ārā no istabas un

klusu vaid. Durvu priekšā viņa apstājas, nemanīdama,

kas ir pagalmā, raugās tikai uz blāzmu pār apiņu strēķi un ar varu grib iet uz ugunsgrēku.

Ma j a (viņu saturēdama un lūgdamās). Neej tur, mīļā māt! Tu nevari iet! Tu esi slima!

Saltupu māte (ar varu uz priekšu lauzdamās). Kur ir Jēkabs? Es iešu, meitiņ, palīdzi man! Kur ir Jēkabs?!

Maja. Viņš nāks, māt! Viņš drīz nāks!

Saltupu māte (piepeši ierauga Rieturu un zemē gulošo dēlu un it kā sastingst). Kas tur ir? Zemē... kas tur guļ?!

Rieturs (iedams pie viņām un mierinādams). Nav nekas, Saltupu māt! Tāda maza vaina...

Maja, atnes tūlīt slapju dvieli! Baļķis krītot sasitis viņam galvu.

Maja atlaiž māti un ātri ieiet istabā.

Saltu pu māte. Kas tur ir?! (Viņa bridi stāv kā nesaprazdama, tad metas Rieturam garām un, spalgi iekliegdamās, nokrīt pie dēla zemē.) Dēliņ manu! Jēkabiņ! Ā! (Zaudē samaņu.)

Maja izskrien no istabas ar dvieli un ūdens krūzi.

Rieturs. Salej dvieli un tin viņam ap galvu! Māte arī ir noģībuse. (Nometas zemē pie mātes, pielej saujā ūdens un slapina viņai galvu.) Viņa atžirgs — bet uz ko?

Maja (Jēkaba galvu saudzīgi sev pret ceļiem pa-cēluse, tin tai apkārt saslapinātu baltu drānu; klusām). Vai... vai... vai!

Aiz apiņu strēķa dzird Lienas Šauriņ balsi: «Jēkab! Kārli!»

Rieturs. Vai viņš vēl elpo, Maja? Vai viņš vēl elpo? Lej vēl viņam uz galvas ūdeni! (Piepeši pamana, ka Jēkabam krekls ar asinīm.) Dievs tēvs! Viss asinīs! Kas te bijis!? Mans nabaga draugs!

Jēkabs sāpēs sakustas; viņš grib it kā celties, bet slīgst atpakaļ, palikdams joprojām nesamaņā.

Maja (izmisuma bailēs). Vai dieviņi Viņš laikam mirst! Mirst!

Liena Šauriņ (izjukušiem matiem, platām, kā sastingušām acīm izmisuma mulsumā ienāk pagalmā gar mājas galu kreisajā pusē; viens segas gals tai uz rokas, otrs velkas pakaļ pa zemi; paklusi, kā ar bērna raudām un kā sāpīgi ko sūdzēdama). Nevar vairs viņu dabūt! Kur viņi palikuši? Un neviens negrib man teikt! (Skatās apkārt mulsām, nedzīvām acīm.)

Saltupu māte (atmostas, pieceļas sēdu un ņem

dēla satīto galvu sev klēpi). Jēkab! Manu mīļo dēliņ! Kādi apdeguši matiņi! Kādas tavas rociņas!

Maja aizliek rokas sejai priekšā un dziļi nolikstas pate

sev uz klēpja. Rieturs paceļas un stāv pie Jēkaba kājām

ar dziļi noliektu galvu, un reizēm viņam nodreb pleci.

Liena Sauriņ (pienāk tuvāk un stulbi paraugās apkārt). Te Jēkabs... bet kur ir Kārlis? (Sāk stīvi skatīties uz gulošo brāli un kāpjas kādus soļus atpakaļ; uzreiz nākdama pie skaidrības.) Jēkab! Brāli! Māt! Māt! Ai, ā! (Noplok zemē un spiež galvu uz mātes ceļiem līdzās brāļa galvai.)

Lauzums (nākdams ar abiem namdariem gar mājas galu pagalma kreisajā pusē; uztraukts). Gluži pareizi! Bet varbūt tad viņš būs skrējis uz glābšanu!

Pirmais namdaris (neticīgi). Jā, jā! Uz glābšanu!

Otrais namdaris. Kādēļ tad viņš bēga?

Pirmais namdaris. Traks palicis! Saimnieku gribēja... lai dievs pasarg!

Otrais namdaris. Vajag tik iet un ņemt cieti!

Lauzums. Gluži pareizi, ja jau viņš tādas blēņas darījis... Tik liela skāde! Visi rati un citas lietas!

No istabas iznāk Krauja ar ballu drānas strēmeli un pēdas to aptit ap roku, kura tam stiprāki apdeguse.

Maja, Lauzumam uznākot, pacēluse galvu, paskatās uz

Krauju, pieceļas un iet viņam pailgā apsiet roku. Pēc tam viņa nostājas netālu no Jēkaba un mātes.

Pirmais namdaris. Nu jums jābēdā, ka viņš neaizbēg!

Otrais namdaris. Ka neizdara vēl kā cita — sev vai citiem!

Lauzums (tuvodamies Jēkabam). Un saimniekam ar nelaime notikuse... Kādas bēdas Saltupu mammai! Nelaime ar to uguni!

Jēkabs Saltups (nācis pilnīgi pie samaņas, paceldamies un atspiezdamies uz elkoņa). Jā, Lau-zum... ar uguni ir nelaime! Kā jūs te meklējat?

Lauzums (apjucis). Nu, redzēju... ka jums tāda nelaime... Tādās reizēs tak jāiet... Gluži pareizi!

Eda (ātri ienākdama gar mājas galu pagalma kreisajā pusē). Vai dieviņ! Cilvēki! Kaimiņos ar deg! Ceļas liela uguns!

Lauzums (iztrūkdamies). Kaimiņos? Kur? Kur?

Eda. Nu krogā! Nāciet, nāciet, skatāties! (Aizskrien gar apiņu strēķi atpakaļ.)

Pirmais namdaris. A-a! A-a!

Otrais namdaris. Visur briesmas!

Abi namdari aiziet turpat, kur aizgājuse Eda.

Lauzums (lielā apmulsumā un uztraukumā, kā pusārprātā; paskriedams no vienas puses uz otru). Ko? Ko? Krogā?! Mani papīri! Mana nauda! Mana manta! Pagalam! Pagalam!

Redzēdams, ka Jēkabs pūlas piecelties kājās,

Krauja piesteidzas viņam pailgā.

Jēkabs Saltups (celdamies). Ir — kas nesadeg!

Lauzums (saķerdams galvu rokām). Palīga! Palīgā! Ļautiņi! (Aizskrien gar mājas galu pagalma labajā pusē.)

Saltupu māte. Manu dēliņ! Tu celies? Kur tu nu iesi?!

Gaišām, apskaidrotām sejām, kā atpestīti, raugās Maja,

Rieturs un Krauja uz Jēkabu. Kaut dziļi skumja, bet kā atvieglota ari Liena.

Māte saliek rokas neizsakāmā glābšanas priekā un paceļ uz augšu kā dievlūgšanā.

Jēkabs Saltups (nostādamies, kaut gan grūti, bet kā ar jaunu dzīvību). Māt! Labi... Es palieku tepat!

LĪGO

Drama četros cēlienos

DRAMATISKAIS PERSONĀLS

Miķelis Vaivars — Kalnaiņu īpašnieks

Valdis — Vaivara mirušā brāļa dēls, ģimnāzists

Velta — Vaivara mirušā brāļa meita, ģimnāziste

Marta Lieknēj — Vaivara māsa, Kalnaiņu saimniece

Juris Lieknē js — Vaivara svainis, Kalnaiņu rentnieks

Marija Egle — studente, Vaivara viešņa

Alīna Puķīt — Lieknēju viešņa, vēlāk Vaivara sieva

Līcis — Vaivara viesis, viņa jaunības draugs

Vilis — Kalnaiņu puisis

Elza — Kalnaiņu meita un Vaivara apkalpotāja J ū 1 e — Kalnaiņu kalpone Māža — Kalnaiņu kalpa sieva, vājiniece Līgotāji — garāmgājēji

Laiks un vieta

Divdesmitā gadu simteņa sākums. Kalnaines — lauku sēta pie upes kādā Latvijas austrumu novadā.

Skatuve

Pirmais cēliens. Kalnaiņu dārzs Otrais cēliens. Vaivara istaba Trešais cēliens. Vaivara istaba Ceturtais cēliens. Kalnaiņu dārzs

PIRMAIS CĒLIENS

Kalnaiņu dārzs uz upes krasta. Dibenā, vairāk uz labo pusi, dzīvojamā maja ar verandu galā un trepēm uz dārzu. Gar labo pusi ābeļu rindas un ogulāji, aiz kuriem gar māju taciņa uz mājas otru galu un pagalmu. Kreisajā dibena stūrī tikai daži koki, aiz kuriem plaši redzamas rietumu debesis, upes līkums ar kraujamiem krastiem, kalnaiņi lauki un pamalē zilgana meža siena. Kreisajā pusē, vairāk uz priekšu, kļavu un liepu rindas, starp kurām balti nograntēts ceļš no verandas gar krastmalu uz upi. Verandas priekšā laukums, un tā vidū balti klāts galds un soliņš.

Novakare — īsi pirms saules rieta. Laukums verandas priekšā jau pakrēslī, bet uz baltā ceļa pie mājas gala krīt vēl noejošas saules spožums. Ūdens upes līkumā laistās saules rieta mirdzumā zili zeltaini, bet tad pamazām dziest, un upes kraujainie krasti noslēpjas aiz vieglas miglas un vakara krēslas.

Pie upes dzied. Jauna, dzīves prieka pilna sievietes balss: «Visa bija jāņuzāle, līgo, līgol Ko plūc Zāļu vakarāi, līgo! Plūc rītāi, saulītēi, līgo, līgo! Nava vaira jāņuzāle, līgo!»

Uz verandas stāv Miķelis Vaivars, klausīdamies dziesmā un skatīdamies uz rietošo sauli.

Vilis (gadu trīsdesmit vecs, spēcīgs puisis. Nāk gar māju no pagalma puses, nesdams garu mietu, un apstājas pie verandas). Vai jūs paši sataisīsiet, Vaivara kungs, vai lai es?

Vaivars (pusmūža virs pabālu seju, lielām, dziļām acīm un vēl vingrām un drusku kā nervozām kustībām; vienkārši, bet tomēr kā inteliģents ģērbies). Labāk jau sataisi tu pats, Vili. Un tad aizdedzināsim arī mēs savu Jāņu uguni — un līgosim! (Vingri viņš pagriežas pret Vili, un viņa acīs uz mirkli iedegas mirdzums no kaut kur dziļāki esošas uguns un seja ar asajām švīkām savelkas kautri priecīgā, kā sevī ko slēpjošā smaidā. Viņš noņem melno, vieglo platmali no galvas ar tumšiem, jau iesirmojušiem matiem un iesmejas.) Līgosim! Man liekas, ka tev arī gribas līgot tāpat kā man... Vai nav tiesa, mīļo Vili?

Vilis (paceldams uz Vaivaru smaidošu seju un tā pētoši uz viņu paskatīdamies). Jā, Vaivara kungs. Man ir gan tā, kā kad vajadzētu līgot... sakurināt lielu uguni... un tad līgot... cauru nakti... un ... un — es pats nezinu, ko vēl vajadzētu darīt... (Pasmejas un nolaiž galvu kā nokaunējies.)

Vai vārs (tāpat jautri, ar draudzīgu, intīmu smaidu). Nu tā, nu tā, Vili! Un mēs tiešām arī sakursim lielas ugunis un līgosim... līdz saule lēks! Vai tu nupat nedzirdēji, cik jauki tas skan? Tur, pie upes, laikam līgoja Elza?

Vilis (kā noslēpdams ko). Laikam gan... tā likās...

Vai vārs. Un ko viņa līgoja? To tu ar dzirdēji. Tas bija mums labs padoms, Vili! Lai Zāļu vakars mums nepaliek bez jāņuzāļu... Diezgan ilgi mēs esam palikuši tukšām rokām. Es vēl vairāk nekā tu. Tikai noskatījušies svešās ugunīs — un paši tādi kā noskumuši Jāņu rīta saulē... Bet nu, mīļo Vili, vairs tā ne! Raudzīsimies savas papardes — un līgosim!

Līcis (Vaivara gados, smagnējs un kā visu apnicis, ar skatīšanos uz dzīvi kā no augšas, moderni ģērbies. Iznāk pie pēdējiem Vaivara vārdiem no istabas verandā). Un pēc tam? Vai līgo vai nelīgo — vai tas nav vienalga?

Vai vārs (jautri un pārliecinoši). Nē! Nav vis viena alga! Tu tikai par visu tā runā. Vilis tā nedomā un es arī ne. Mēs gribam vēl dzīvot!

Līcis, Dzīvot? Un pēc tam?

Vai vārs. Kas — pēc tam? (Cieš bridi klusu. Domīgs.) Tā es nezinu. Būs — kam vajaga būt... Bet tādēj nava vēl nekāda iemesla ... nav iemesla visu atraidīt... (Jautrāk). Bet iesim mēs uz upes krauju un izraudzīsim vietu, kur sakurināt mūsu ugunis. (Vilim. Kāpdams zemē no verandas.) Kad sataisi savu ugunstrauku, tad pats viņu aiznes! (Aiziet gar verandu uz upi dibena kreisajā stūrī.)

Licis kā negribēdams ari nokāpj pa verandas trepēm un aiziet viņam lidz.

Lejā pie upes sāk atkal dziedāt. Tā pate balss, kas iesākumā: «Kas mirdzēja, kas vizēja, Ilgo, ligo! Viņa lauka galiņāi, ligo! Jānits kūra uguntiņu, ligo, ligo! Savus bērnus gaididamis, ligo!»

Kad Vaivars un Līcis vairs nav redzami, Vilis ātri paiet dažus soļus starp kokiem uz upes pusi un apstājies skatās uz leju.

Vilis (paklusi). Elza... Elzai (Tad stiprāki.) Elza!

Elza (lejāku, pie upes). E-o!

Vilis (māj ar roku).

Elza (vēl aiz kokiem). Ko tu teiksi?

Vilis. Esi tik laba — panācies šur!

Elza (gadu divdesmit veca, vingru gaitu. Iznākdama starp kokiem kreisajā pusē). Nu?

Vilis (viņai ātri tuvodamies). Elza... Man vajadzētu ... Es gribētu tev ko pasacīt...

Elza (skatās viņam sejā nopietni un jautājoši). Ko?

Vilis (apjucis). Es tad nevaru... Kad tu tā — tik dusmīgi...

Elza (pasmiedamās). Vai tad es esmu dusmīga? Tu ar esi jocīgs! Labāk nāc mums palīgā! Mēs tur, lejā, pieplūcām pulka jāņuzāļu; palīdzi uznest augšā! Dedestiņš, āboliņš, vīgriežņi... smaržo vien! Arī vaiņagu pievijām. Nu, nāksi?

Vilis (palikdams drošāks). Jā, bet kas man par to būs?

Elza. Vai tu nezini, ko par jāņuzālēm dabū? Gabalu siera!

Vilis. To man saimniece dos, ja ari tev nepalīdzēšu.

Elza. Nu, tad dabūsi vienu kuplu, smaržīgu vai-ņagu.

Vilis. Tas jau kas ir. Bet vēl par maz!

Elza. Vēl par maz! Cik tad tu gribi? Tad dabūsi vēl arī otru, ja būsi pie manas gultas nolicis skaistas meijas!

Vilis. Paldies! Bet es tomēr gribētu vēl ko citu. (Apmulsis. Brīdi klusums. Saņemdams viņas roku.) Mīļā Elza... Tu vienmēr atvairies man atbildēt: vēlāk, kādreiz vēlāk... Tu jau saproti, ko es domāju... Vai tu nevarētu pateikt man to šovakar? Kāda tad man būtu Jāņa nakts!

Elza. Par ko tad taisni šovakar?

Vilis. Man ienāca tā prātā... kad Vaivara kungs runāja... Viņš ir tāds priecīgs, kā arī es... kad tu ar mani esi laba... Sakuršot lielas Jāņu ugunis... līgošot!

Elza. Vaivara kungs — nu jā! Viņam esot gan līgava — jau agrāk uzcerēta. Un nu tā esot šai pusē — vasarnīcās pie radiem. Un otru uzcerējuse viņam māsa. Un tā atbrauks taisni šur! (Pasmiedamās.) Aiz to tad viņš arī grib kurināt lielas ugunis: divas līgavas!

Vilis. Kam tu tā smejies? Vai viņš tur vainīgs, ka viņa māsa sadomājuse saprecināt viņu ar savu draudzeni? Bet lai tas ir! Tu zini, ko es būtu šovakar no tevis vēlējies. Elza, esi tik laba un apsoli man to! (Apliek viņai roku ap pleciem un sirsnīgi raugās acīs.)

IZ 1 z a. Gan jau ar laiku cs tev pateikšu, ja būs kas sakāms.

Vilis. Un tagad tev nav nekas man sakāms? Tu nemaz nezini, cik man reizēm šitā paliek grūti! Tu dziedi, un tava balss iet upei pāri — un nezin kas viņa klausās... Bet tad tā nāktu tikai pie manis vien!

Elza. Ko nu šovakar par tik nopietnām lietām — nu jālīgo! Un viņpus upes, Vārnu kalnā, būšot lieli svētki...

Vilis. Un tu gribi tur iet? Tad tādēļ tu laid balsi upei pāri... lai tevis gaida ...

Elza (iesmiedamās). Nu kā tad! Ak Vili, kāds tu esi ērmīgs!

Vilis (kaisli). Neej, Elza, šovakar! Paliec pie manis!

Elza (pamezdama galvu sāņus un atiedama par gabaliņu). Jūle! (Cieti.) Nu jā, Vili, tad tu gan tās jāņuzāles uznes! Mums jāiet ganu saņemt!

Jūle (paveciga meita; pilnīga, drukna auguma. Iznāk pa koku starpu no kreisās puses ar tādu laipnīgu seju, bet dusmlgumu acis). Ko tad jūs te dudiniet kā divi baloži? Runājiet, kur kurais līgot iesiet? (Vilim.) Nupat jau viņa dziedāja upei pāri, lai dzird visi viņas puses puiši. Lai nu tie citi kā, bet tas viens jau gan dzirdēja un zinās... Tu jau, Vilīt, visa vēl nemaz nezini!

Elza (vēsi; iedama gar māju uz pagalmu). Nāc drīzil Jāslauc govis! (Sāk skriet un pazūd aiz ūbelēm.)

Jūle (ar jaunu prieku). Nepatīk, kad taisnību saka. Bet tas ir tiesa: tur viņai viens ir... tāds knēvelis ... Tu laikam vēl nezināji?

Vilis (skarbi). Kas man tur ko zināti

Jūle. Vei, kā nu izliekas! Bet, ka jau gribi, lai tevi māna ar!

Vilis. Ko tu te muldi — kā ķēms!

Jūle. Redz, kā skaistas! Bet es jau tev nekā |auna nevēlu. Un paklausies nu, ko es tev teikšu. Uz to Vārnu kalnu gan tu neej! Lai viņa skrien viena pate! Iesim tepat uz mūsu krastu!

Vilis (ātri iedams uz verandu). Liec man rnieru un ej kad ratā!

Jūle (nozibina acīm, bet savaldās). Kāds nu — kā ezis! Bet gan tu redzēsi, ka man taisnība, — un tad būs pašam žēl! (Aiziet turpat, kur Elza, — uz pagalmu.)

Vilis (paņem cirvi, tēš mietam galu un naglo to klāt muciņai. Pie sevis, dusmīgi). Velns parautu! Līp klāt kā piķis!

Māža (veca sieviņa kalsnēju seju un spridzīgām actiņām. Klusu piemānās klāt Vilim gar verandas galu). Ko tu nu, Vilīt, tur taisi?

Vilis (īgni). Katlu, kurā velns tevi vārīs!

Māža (iesmiedamās). Ej nu, šis trakais! Par ko tad nu viņš mani vārīs?

Vilis. Nu, tad viņš tevi cepsi Bet velna mielasts reiz tu būsi!

Māža. Nedabūs gan viņš no manis ne ostīt! Aiznesīs dieva eņģelīši manu dvēselīti uz debesīm kā dārgu mantu. Esmu jau par to lūguse rītos un vakaros...

Vilis. Un visu citu laiku skrējuse apkārt un melsuse pasakas!

Māža. Kas nu, mīļais, par pasakām! Es runāju tikai tīru taisnību — kā dieva priekšā!

Vilis. U/i kāda tad nu atkal ir tā taisnība dieva priekšā?

Māža. Nav jau nu nekā jauna, es tik tāpat vien pie tevis piegriezos. Bet nupat gan iebrauca tā mūsu saimenīcas viešņa, kurai mans večuks bij uz stan-ciju pakaļ. Ir gan ar meitiets par tiesu! Un lepna ar nav nemaz. Es šo pabildināju — un tad dzirdēju, ka viņa saimenīcai prasīja, kas tā tāda bijuse par godīgu un laipnu sieviņu.

Vilis. Un saimniece atteica: tā mūsu pļāpukule!

Māža (priecīgi iesmiedamās). Nu redz, kā viņš ar mani crģējas! VI, tīri labi jau būtu, ja tas mūsu kungs viņu apprecētu! Viņa arī nu jau tīri kā pēc labas saimenīcas izskatās... Un prātīgs cilvēks — to var redzēt uz pirmā acu uzmetiena!

Vilis. Kad vēl uzmet tik gudras acis kā tavas!

Māža. Nu jā... Un mūsu kungam vajadzētu dot padomu, lai ņem šitādu prātīgu cilvēku, nevis kaut kādu lapseni.

Vilis. Un tu neesi to vēl darījuse? Traka esi kavēdamās!

Māža. A vai tu domā, ka es nevaru to izdarīt? Jau dažam esmu palīdzējuse ar gudru padomu un varētu palīdzēt, puisīt, arī tev!

Vilis. Un par tavu palīdzību es varētu izlikt sesku dzelžus, kur tev iekārt mēli, ragana! (Saņem savu darbu un aiziet uz upes krastu kreisajā dibena stūri.)

No kreisās puses starp kokiem iznāk Velta ar grāmatu

rokā, lēni tuvojas galdam un pie tā atsēžas, nolikdama

sev uz klēpja dažas garas skalbu lapas, ko atnesuse lidz.

Māža. Ak, mute, mute tev, puisīt! He, he, he! (Grib iet gar verandu uz pagalmu, bet, pamanījuse Veltu, kā zagšus tai tuvojas. Smaidīdama, laipni.) Ek, mūsu jaunkundzīte ar — nu tīri vai piekususe, jāņuzāles lasīdama... Un tāda bēdīga vien, kā jau daždien bārabērns... Lai nu ar tuvi radi, bet vai nu tā, kā kad būtu dzīvi pašas tēvs un māte. (Noliec galvu un paloka to kā dziļā nožēlošanā.)

Velta (gadu septiņpadsmit veca, bāla, kā izvāļājušu seju, lielām, sapņainām acīm; gaiši ģērbu-sēs. Paskatās uz Māžu kā izbrīnājusēs). Ko jūs te runājiet, Māža? Krusttēvs ir labs un gādā man visu!

Māža. Vai, jaunkundzīt, es jau ar nesaku nekā slikta! Tik tāpat, runas dēj, kad redzēju jūs tādu bēdīgu. Vai tad nu viņam kā trūkst? Visa gana — paldies dieviņam! Bet 11u jau viņš ar gribot ta kā vai apprecēties? Ka nu, dieviņ, to riktīgo vien tad paņemtu! Vai jūs, jaunkundzīt, neesiet par šito lietu ko dzirdējuse? Divas daudzina, bet nezin, kuru tad viņš gribētu ņemt. Tā gribētos zināt, tā gribētos zināt, bet neviens nekā skaidri nemāk pateikt! U11, kad man par šito lietu kāds ko prasa, es nekā nevaru pastāstīt. Sak, nezinu, mī|ie cilvēciņi, vēl pate nekā! Neņemiet, jaunkundzīt, par ļaunu: es jau tik labu vien, labu vien! Bet nu man ar jāiet — pirts jau būs gatava — un jādzenā tie cilvēki kopāl (Sāk iet gar māju uz pagalma pusi, bet tad pasitas vēl atpakaļ. Ar steigu.) Ar tiem mūsu cilvēkiem gan ar labais gals nebūs! Tā Jūle briesmīgi sirdīga uz Elzas, ka tā šai Vili atvīluse. Un, kā es redzu, tad tas Vilis ar negrib par šo itin nekā zināt: kur Elza, tur šis, kur Elza, tur šis... Un nevar nemaz zināt, kas tur beigās vēl iznāks. Nekad jau nav labi, kad divi puiši grib ņemt vienu meitu vai ar kad divas meitas uzcerējušas vienu puisi. Ka tik nenotiek vien kāds lērums! Bet nu gan man jāiet: bēda aiz tās pašas pirts! (Aiziet gar māju uz pagalmu.)

Velta (noskatās uz Māžu kā uz kādu brīnuma kukaini un sevī nopurinās kā no kā pretīga; tad viņa ierauga kreisajā pusē aiz kokiem brāli). Valdi!

Valdis (gadu astoņpadsmit vecs; ģimnāzista apģērbā). E-o! (Nāk uz māsu.)

Velta. Kur tu visu cēlienu dzīvoji?

Valdis. Tur — aiz upes, pa vasarnīcām. Sabraukuši daudz mūsu paziņu no pilsētas. Un Egles

Marija arī. Apjautājās par tevi un solījās pate atnākt šur.

Velta (pieceldamās, dzīvāki). Viņa nāks? Drīz?

Valdis. Drīz. Viņa domā, varbūt arī tu piedalīšoties tai braucienā pa upi uz leju. Tāds brauciens esot varens! Laivas izpušķotas meijām. LIz krastiem Jāņu ugunis un līgošana... Es neesmu to vēl nekad redzējis un braukšu līdz! Vai tu ar nenāksi?

Velta (kā sagurdama). Es? Es nezinu. Man šodien tāds bēdīgs prāts...

Valdis. Par ko?

Velta. Pate nezinu... Dienvidū biju iemiguse. Un tad redzēju tēti..*. Ilgi nebiju viņa sapnī redzējušo! Un cik tas bija savādi: viņš izskatījās gluži tāds pats kā krusttēvs. Abi viņi bija kopā — un abi vienādi. Tikai to es zināju, ka tas viens ir mūsu tēvs un tas otrs mūsu krusttēvs. Mātes es neesmu nekad sapnī redzējuse: es jau ar viņas nemaz neatceros. Tikai kaut kur runāja kāds — un man likās, ka tā mūsu māte... Vēl tagad to balsi it kā dzirdu... it kā dzirdu! Un tad visu cēlienu bija tik bēdīgi, ka būtu jāraud... Un tevis arī te nebija...

Valdis (kā vainīgs). Jā, es nodzīvoju gan tur par ilgi. Bet ko tu, Velta, tā? Tu par daudz vientulīgi dzīvo un skumsti! Lai nu kā, bet mūsu liktenis nav tik jauns, kā viņš varētu būt!

Velta (atņemdama rokas no sejas). Jā, brālīt. Krusttēvs ir mīļš — mīļš! (Cieš brīdi klusu.) Bet tas man stipri spiež sirdi, ka viņš... bieži tāds bēdīgs. Viņš jau tā neizrāda — cieš klusu, kā sevī nogrimis... Un tad reizēm acis viņam raugās tālumā ... nezin kur... un starp uzacīm tad viņam ir tāda sāpīga grumba... Tā bija arī mūsu tēvam... Un tad man ir grūti!

Valdis. Nu jau krusttēvs ir priecīgs. Viņš it kā taisās vien uz ko un kā gaida ... (Nostomās un paliek klusu, tad ar smaidu.) Krusttēvs mīle Marijas jaunkundzi... vai ne?

Velta (kautri, noliekdama galvu). Es nezinu ... Varbūt...

Valdis (droši, kā zinātājs). Tā tas nu ir! Varbūt viņi precēsies... (Iesmiedamies.) Tad Marijas jaunkundze būs mūsu krustmāte! Vai tas nav jocīgi? Ko tu par to saki?

Velta. Tad es viņu vēl vairāk mīļošu!

Valdis. Redzēsim! Bet, ja mēs gribam šonakt pa upi braukt, tad mums jāsataisās. (Iet uz verandu. Tad pagriezdamies atpakaļ.) Tu, Velta, varēji gan ar līdzi nākt! Ko tu viena te darīsi? (Ieiet pa verandu mājā.)

Velta. Varbūt. Ja arī krusttēvs brauktu... (Atgriežas pie galda un atsēžas.)

Kaut kur tālumā, aiz upes, dzirdama līgošana — īsu brīdi.

Vilis (nāk no pagalma ar zāļu segu uz rokas. Stipri). Nav vajadzīgs!

Jūle (steigdamās viņam pakaļ). I\ā nu nē! Nasta būs liela!

Vilis (skarbi.) Tu dzirdi: nevajag! (Aiziet uz upes malu.)

Jūle. Vajag gan! Elza sauca... Vai nu tā nasta būs vieglāka palikuse? (Aiziet viņam pakaļ uz upi.)

Māža (iznāk gar māju no labās puses). Vai te nav redzēts kāds no mūsu meitiešiem? Uz pirti jāiet, bet nevar vien kopā sadzenāt! Tā Jūle tak uz šo pusi atskrēja. Vai jūs viņas neredzējāt, jaunkundzīt?

Velta. Viņa aizgāja Vilim nastu pacelt.

Māža. Nu tad redz! Tava gaisa meitieša! Es jau saprotu gan, kas tā ir par nastu! (Pienākuse tuvāk. Paklusi.) Viņa jau nenosliecas Elzai tā Viļa ne acu galam! Ka tik nenotiek vien, jaunkundzīt, beidzot kāds lērums! (Aiziet gar māju uz pagalmu atpakaļ.)

Grāmatā vērdamās, Velta lēni aiziet aiz kokiem kreisajā pusē.

Marta Lieknēj (gadi trīsdesmit pieci veca. Iznāk no mājas uz verandas un kāpj pa trepēm lejā). Iziesim dārzā: varbūt tur būs arī mans brālis. Viņam jau ar atbrauea viesis no pilsētas — tas pats Līcis. Ierēdnis vai pie paša gubernatora ... Ar manu brāli viņi draugi jau no savas bērnības.

Alīna Puķīt (ap divdesmit pieci gadi veca, pilnīga, pasmagām kustībām; grezni ģērbusēs. Nāk tūlīt aiz Martas). Varbūt tavs brālis gaida vēl kāda cita ciemiņa? Viņam jau no pilsētas dzīves daudz draugu — kā kungu, tā ari dāmu... Esmu arī es dabūjusi ko dzirdēt... par vienu dāmu... Tās tad viņš gaida ...

Marta. Tu varbūt domā to studenti... Egles Māri?

Alīna. Nu ja... Es jau dzirdēju arī ko vairāk!

Marta. Nu? Ko tad?

Alīna. Ka tā esot viņam tikpat jau kā saderēta ...

Marta (iesmiedamās). Ujā! Ujā!

Alīna. Es jau stipri vien šaubījos, vai man pavisam vairs šurp braukt... Sak, kad jau tas tā ir... Ce|as tik visādas valodas ...

Marta. Uz tādām valodām nav ko klausīties!

Alīna. Un man tā vien ir... ka manis gan viņš nebūs gaidījis...

No kreisās puses viņām preti lēni iznāk Velta.

Marta. Nieki! Ko tu vari tur zināt!

Alīna (pamanījuse Veltu). Kas tā tāda?

Marta. Tā ir tā mūsu mirušā brāļa meita. Tāda ērmīga meitene! Tik vārīga: ja ko pasaki — tikai pa jokam kad —, tūlīt raud... Velta! (Kad Velta kā kautrēdamās pienākuse.) Apsveicini Puķīt jaunkundzi! Un iepazīstaties: būs kopā jādzīvo! (Alīnai.) Es jau tevis tik drīz projām nelaidīšu!

Alīna. Kādi tie cilvēki paliek pilsētā bāli! Tāpat agrāk es ar... Skolā ejat?

Velta. Skolā.

Alīna. Un arī par gubernanti mācāties?

Velta (apmulsuse). Es vēl to nezinu...

Alīna. Kā tā — ejat skolā un neziniet, kas būsiet? Bet man jau ar tāpat bija, kad es gāju! Tad beidzot apnika — un vairs negāju. Prātīgāki ar bija, jo kas tad tādām gubernantēm ir par dzīvi? Daudz labāk sitos laikos sataisīties uz kaut ko praktisku. Tagad jau malu malās notur visādus kursus: par piensaimniecību, par biškopību... Ar tām augstām lietām nekas neiznāk! Es jau ar savā laikā sapņoju par loģiku, filozofiju un astronomiju... kad jūsu gados biju. Es ļoti jums ieteiktu piensaimniecību vai sierniecību!

Marta (kā izlīdzinādama). Uz ko nu kuram tas prāts nesas. Veltai jau no mazu dienu uz grāmatām un mūziku. Pēc ģimnāzijas viņa laikam gan domās par mūziku ...

Alīna. Cik tur tās gudrības! Vai tādiem muzikantiem ar diezin kāds labums? Zināms, nav jau vaina, ja mūziku ar pieprot. Sabiedrībā tas ir interesanti. Var pamācīties, ja kāds dod priekš tam naudu... Citādi gan es jums ieteiktu kādu praktisku nozari. Par to mēs vēl parunāsimies, ja tas jūs interesētu. Bet nu mēs iesim atkal tālāk!

Marta ar savu viešņu aiziet pa ceļu uz upes pusi un pazūd aiz kokiem.

Velta brīnumu pilnām acīm noskatās jaunajai paziņai pakaļ, un sejā viņai ir kā pretīgums un bailes. Viņa nosēstas pie galda, lūko lasīt, bet tad atstumj grāmatu pie malas un atspiež galvu rokās.

Sāk viesties krēsla. Tikai rietumos vēl bālē vakara sārtums, kurš drīz norimst.

Kaut kur tālu aiz upes dzirdama līgošana.

Uz krasta dibena kreisajā stūri parādās Vaivars un Līcis.

Vaivars. Var jau būt, vecais draugs, ka tas ir naivi, pat par daudz naivi... priekš šitiein laikiem... Arī par to «ideālo mīlestību»... Bet ar tādām jausmām un domām par laimi pagājuse jaunība un nodzīvota mūža labākā da|a. Nav viegli nomest pa roku galam to, ko tik ilgi kā savu tīrāko prieku līdzi nesis... Vai nu tas gudri, vai negudri — jānes līdz ceļa galam!

Līcis. Un pēc tam? Ja paņēmies kādam pa ceļam kas lieks — vai tad nav labāk, ja to jau laikus met projām?

Vaivars. Un iet gluži ar tukšām rokām?

Līcis. Labāk nekā nest nevajadzīgu balastu!

Vaivars. Bet nebaida tak tik daudz tas tukšums! Un kaut tas viss būtu arī tikai tukši māņi, kā tu saki. Kas tad ir visa šī dzīve? Vai kāda īstenība vai arī — tikai māņi? Skaties uz to, kas bijis, — un viss izliekas kā viens liels sapnis, un ir it kā grūti ticēt, ka tas bijis kāda īstenība. Un arī tas nākamais, kam eji pretī, it kā ar drebošu sirdi kā gaidīdams, — vai tā arī kāda īstenība? Varbūt atkal tikai māņi — vēl neizsapņota daļa no visa lielā sapņa? Vienalga!

Līcis. Jā, jā, draugs. Tikai es vairs tādu māņu nevēlos! Ir jau diezgan bēdīgi — tikai ar to, ko acis redz. Bet tad tas arī ir droši!

Vaivars. Droši?

Līcis. Tik nevajag nekad no dzīves prasīt vairāk, kā viņa var dot!

Viņi taisās kāpt uz verandas augšā un iet mājā iekšā;

bet tad Vaivars pamana vientulīgi sēdošo meiteni un iet pie tās; Licis viņam gausi seko.

Vai vārs. Ak tu, manu irbīt, ko tu sēdi tā, viena pa te? Un tik bēdīga! (Viņš viegli spiež meitenes galvu sev pie krūtīm un glauda viņai matus.) Nu laiks līgot! Mēs ar Līča krusttēvu nupat sataisījām sārtus Jāņu ugunīm. Kad vakars satumsīs vairāk, tad tos aizdedzināsim. Un tad klausīsimies Jāņu nakts prieka un līgosim arī mēs paši. Bet kur tu šodien tada vien esi... kā nosaluse? Vai varbūt... krustmāte tev ko sliktu teikuse? Viņa jau nemaz tik ļauni nedomā, kā tas reizēm izklausās!

Velta (raudzīdamās dziļi sirsnīgi uz augšu viņam sejā). Nē, krusttēv, nē! (Pasmiedamās.) Tikai tā viešņa gan nupat man deva gudru padomu.

Vai vārs. Ak Puķīt jaunkundze? Ko t’ šī labu tev teica?

Velta (ar smieklu un kautrēdamās). Viņa ieteica man ... mācīties piensaimniecību!

V a i v a r s (arī pasmiedamies). Derīgs padoms! Labas ir klavieres, un laba ir arī ķērne. Tikai katrs lai zina, pie kā viņam jāiet!

Līcis (arī pienākdams). Ko nu dara tā mazā vēja kokle? Vai skarbāks vējš atkal ieķēries stīgās cietākiem pirkstiem? Kā tāda gan savu mūžu noskanēs! (Labsirdīgi uzsit Veltai uz pleca.) Tagad gan, Velta, tu_ nekā nestrādā! Kāda tu esi pali-kuse — kā bālēne! Pilsētā tas man nedūrās tā acīs kā te: tur jau daudz tādu. Dzer pienu, peldies upē, guli saulē!

Velta (pasmiedamās). «Un pēc tam?»

Līcis (ari pasmejas, dzirdēdams savu teicienu atkārtotu). Pēc tam — nu, to tad gan vēl redzēsim! Kad jau nu vienreiz te jādzīvo, tad labāk dzīvot ar veselību nekā bez tās. Tā iznāk ērtāki.

Vai vārs. Jā, irbīt, Līča krusttēvam tur ir gan taisnība. Un mēs gādāsim, ka vaigi tev atkal tiek sārti!

Velta. Nakti braukšot pa upi uz leju, Valdis teica. Vai tu ar, krusttēv?

Vai vārs. Nē, irbīt. Mēs uzkursim paši savas ugunis. Lai Jāņu prieks pats nāk pie mums! Bet varbūt tev gribētos?

Velta. Nē, krusttēv, es palikšu tepat... pie tevis... (Ar smaidu; pret Līci pagriezdamās.) Un ko darīs Līča krusttēvs?

Līcis. Paēdīs vakariņas, bērniņ, un ies gulēt.

No kreisā stūra dibenā parādās Marta ar savu viešņu.

Marta. Tur jau viņi ir!

Alīna. Tak beidzot jūs sadzinām! Sveiki! (Apsveicinās ar Vaivaru un Līci.) Mēs domājām, ka jūs būsiet Jāņu ugunis jau sakūruši!

Marta. Papriekš paēdīsim vakariņas. Es lūdzu: iesim!

Līcis. Tas man patīk daudz labāk nekā runa par Jāņu ugunīm!

Visi iet uz verandu, tikai Velta atvelkas sāņus un paliek atpakaļ.

Alīna. Kāds jūs prozaisks, Līča kungs! Vajag tak kāda prieka ar...

Līcis. Un pēc tam?

Visi uzkāpj uz verandas un saiet mājā iekšā. Gar mājas galu nāk pulciņš jaunu cilvēku un līgodami pazūd aiz krasta kokiem.

Valdis (iznāk steigšus gar māju no labās puses). Līgotāji pie upes jau pulcējas kopā. Kas būs, Velta? Vai tu nāksi?

Velta (skatīdamas, kur pazuda gājēji). Es pa-likšu mājā. Ej vien!

Valdis. Ietiepusēs! Pēc pašai būs žēl... Bet — kā tu gribi! (Aiziet citiem pakaļ pa upes krastu.)

Arī Velta paiet uz to pašu pusi un skatās no krasta lejā uz upi.

Kreisajā dibena stūri uz krasta iznāk Marija Egle. Viņa

tuvojas verandai, taisās kāpt augšā, bet tad pamana Veltu un steidzas pie tās.

Marija Egle (gadi divdesmit trīs veca, vienkāršu, nemeklētu izturēšanos un vieglām, graciozām kustībām; balli ģērbusēs). Manu Veltiņ! Labi, ka tevi satieku! (Apkampj un skūpsta to.) Man negribējās iekšā iet. Varbūt tur pulka ciemiņu. Tad nevar tik drīz atkal ārā tikt. Bet vaļas ir maz!

Velta (uzticīgi raudzīdamās viņai pretī). Kur tad tev tā jāsteidzas?

Marija. Es gribētu līdzi braukt pa upi... Laivas jau izpušķotas. Tu tak arī nāksi?

Velta. Nē. Es palikšu... kur krusttēvs...

Marija. Vaivara kungs arī brauks! Es viņu palūgšu. Bet kur viņš tagad ir? Laikam tur, iekšā? Kaut es varējuse viņu satikt!

Velta. Es iešu un pateikšu, ka tu viņa gaidi.

Marija. Tā gan, Veltiņ! Un tad sataisies arī pate! O, kā mēs līgosim — cauru nakti!

Velta steigšus uzkāpj uz verandas un ieiet mājā. Marija

iet pāra reizes par laukumu uz priekšu un atpakaļ, kā

pārdomādama ko, un beidzot nostājas pie ūbelēm labajā pusē.

Aiz upes atkal ligo, bet dziesma, kā nevarēdama spārnos tikt, apklust drīz.

Jūle (iznāk gar māju no labās puses). Panāc šurp; tur mūs var kāds noklausīties!

Māža (iznākdama viņai pakaļ). Ko tad tu man teiksi, Jūliņ?'

Jūle. Es gribēju, Māžiņ, tevi palūgt... Man nu pašai nav vaļas: šovakar mana reize pa ķēķi. Bet man stipri gribējās zināt, kur viņi abi paliks!

Māža. Uz kaut ko jau viņi abi dziras gan!

Jūle. Viņa ir to iebarojuse, vai? Tīri kā prātu pazaudējis!

Māža (bazigi). Ej nu zini, ka nav ar ieēdinājušo! Viņa ir niķu pilna!

J ū 1 e. Bet pate radojas ar citiem! Es nesaprotu, kas viņa acis tā apmājis!

Māža. Vī dieviņ! Tie dēlieši jau ir reizēm tīri ka bez maņas! Es ar viņu par šito lietu vēl runāšu!

Jūle. Es tevis, Māžiņ, par to neaizmirsīšu — nu-die! Man ir kāda jaka... palikuse jau par šauru... Es tev to atdošu!

Māža. Vai-i, meitiņ, paldies, paldies! Tad bus man, tīri jāsaka, goda drēbe, ko baznīciņā aiziet. Man jau tai dievanamā bieži gribas iet!

Jūle. Bet tad gan, Māžiņ, uzmanies, vai viņi neaiziet abi kopā! Sakās gan viena pate iet uz Vārnu kalnu. Bet kas viņu, pagānieti, var galvot!

Vaivars steigšus iznāk uz verandas.

Māža. Nebīsties — no manām actiņām viņi nenoslēpsies!

Pamanījušas Vaivaru, Jūle un Māža nozūd aiz kokiem.

Marija iznāk laukuma vidū, Vaivars steidzas pie viņas.

Vaivars. Sveika, Marij, sveika! (Skūpsta viņai rokas.)

Marija. Es tā... ar steigu... Gribējās tikties ar Veltu ... un ar tevi...

Vaivars. Nu labi! Iesim vakariņās — un tad dedzināsim Jāņu ugunis. Kā es tevis biju gaidījis, kā es biju gaidījis! Šodien dabūju zināt, ka tu no pilsētas atbraukuse. Un tad acis tā vien vērās, kad tu kā Laima pamirdzēsi uz mūsu krēslainā ceļa... Un nu tu esi te — tu, labā! (Skūpsta atkal viņai rokas.)

Marija. Tik |oti tu manis gaidīji? Bet šovakar gan es pie tevis tikai uz īsu brītiņu ...

Vaivars (kā neizprazdams). Uz īsu brītiņu? Tu nepaliksi? Kā tā?

Marija. Nu jā... Tu jau tak zināsi, ka no vasarnīcām brauks ar laivām uz leju. Daudz man pazīstamu studentu... Man arī gribētos braukt līdzi. Esmu arī to jau apsolījusies... Bet tu tak ar brauksi, jā? Nu kā tad!

Vai vārs (kā ēnā iegāijis. Balss dobjāka un kā piesmakušo). Nē, Marij, es nebraukšu. Neesmu arī domājis to darīt: es gribēju svētīt Jāņus tepat, savā mājā. Gaidīju tikai tevis, lai tie būtu pilnīgi un īsti...

Marija. Vai tas nav vienalga, kur tu šo nakti pavadi? Es domāju, tad jau labāk tādā jautrā pulkā!

Vai vārs (nopietni un cieti). Nē, es tā nedomāju! Es tev rakstīju — tu visu jau zini... (Cieš brīdi klusu.) Tu jau saproti, kādu es domāju šo Zāļu vakaru... (Skatās viņai sejā un cieš atkal klusu.) Tu visu zini! Un tu... nevari palikt... (Apklust un novēršas; tad kā tikai pats priekš sevis.) Un tu nevari palikt...

Marija. Tu paliki tāds noskumis... Nu, kāpēc tā? Padzīvosimies kādu dienu tavā mājā uz citu reizi. Kas tev tur, ka es taisni šovakar nevaru te palikt!

Vai vārs. Tas tiešām nebūtu nekas, ka tu nevari te palikt šovakar. Tur ir kas vairāk — daudz, daudz vairāk! Un tur ir tas bēdīgais — tas bēdīgais! (Apklust uz brīdi.) Jā, sirds jau, kā saka, visu paredz. Tā arī man. Es taisījos uz šo dienu — un sirds man vienmēr jutās kā starp saulainu dienu un tumšu nakti. Sak, nezin kurā pusē būs jāpaliek: saules gaismā vai tai tumsībā? Kā nejauši pasperas solis te uz vienu, te uz otru pusi... (Brītiņu atkal klusē.) Nu, Zāļu vakarā, kad uzliesmo jāņugunis visur, kur prieks, es redzu, ka mans ceļš pagriezies uz to nakti, kur jāņugunis nedeg!

Marija. Kam tev vajadzētu ņemt visu tik nopietni? Tu pats tikai ko sadomā — un tad sevi moki. Nekas tak nav pārgrozījiesi Vai es neesmu pie tevis atnākuse, un vai mēs neesam tie paši vecie, labie draugi? Labāk met tādas skumīgas domas pie malas, esi priecīgs — un brauksim līgot!

Vai vārs. Nē, Marij! Ne priecīgs varu būt, ne līgot braukšu! (Pēc brītiņa.) Marij, mums jāizrunājas skaidri! Šitā iznāk tādi māni... Lai arī viņi cik jauki, tomēr māņi! Un sirdij beidzot apnīk dzīvot — arī jaukos māņos... Tā sauc pēc patiesības, lai arī tā būtu cik bēdīga vai nežēlīga! Izrunāsimies, mans draugs!

Marija. Tūlīt? To mēs varam panākt arī rītu!

V a i v a r s. Kāpēc vēl atlikt uz rītu? Lai nāk, kam jānāk, — tūlīt! Esmu tev par visu to jau rakstījis... Tātad domājuse arī tu par to būsi, un mēs tiksim skaidrībā drīzi.

Marija. Mī|ais, vai tas tomēr nevarētu šovakar palikt? Man negribētos nokavēties ...

Vaivars (ar tādu rūgtu smieklu). Nebaidies vis! Tu nekā nenokavēsi! Paies vēl brīdis, kamēr visi braucēji sapulcēsies. Un tik klusi jau arī tas nenotiks. Es darīšu tevi uzmanīgu, kad būs laiks iet... ka tu nenokavējies... Tik tāli tu vari uz mani palaisties!

Marija (apmulsuse). Kāds tu esi! Vai tad nu man tas brauciens tik nepieciešams? Tikai... tikai...

Bridi viņi cieš klusu, kā nedrīkstēdami vērties viens

otram vaigā. Vaivars — dziļi nopietns un savādi mierīgs; Marija — it kā bitos no kā. Vēlāk sarunādamies viņi lēnām staigā pa laukumu, vietām piestādamies.

Vaivars (kā pats sev). Tad tas nu ir tā... tad tas nu ir tā... (Marijai.) Tas, Marij, iznāk gan lieku reizi; bet, ja tā pēdējā, tad tu neņemsi manus vārdus |aunā. Tu zini, ka bez domām par tevi man viss it kā aptumst — diena paliek bez saules. Tu esi bijuse mans gaišākais un tīrākais prieks... ar katru elpas vilcienu... ar katru asins lāsi, kas caur sirdi skrien... Un arī manas dziļākās bēdas, kuru tumšumu zinu tikai es pats vien... (Bridi klusē.) Bet reiz tomēr jāpaceļ vien tas aizkars, aiz kura slēpusēs patiesība, un jāraugās viņai vaiga... kaut arī tas būtu ka pate nāve!

Marija. Bet, mīļais... kāpēc tev tūlīt domāt tik tumši? Caur tevi mana dvēsele jutusēs ne vienureiz vien saulaina un bagāta — un es esmu tev par to no sirds pateicīga!

Vai vārs. Es ticu, Marij, tev — tavai sirdij, tavam godaprātam, nešaubīgi ticul Es zinu, ka tu manas dvēseles nenicini un par manām jūtām nesmejies. Es zinu pat arī to, ka tava sirds nepaliks skumju nejutuse, redzot mani paliekam tā ceļa malā, pa kuru tev jāaiziet, ja tevi sauc cita balss, kurai tu nevari palikt neklausījuse... es zinu to, mans draugs!

Marija (viegli noglaudīdama viņa roku; mīkstu, sirsnīgu balsi). Tik tiešām tā! tik tiešām tā! Tu, mīļais! Tava dvēsele palikuse man tik tuva, ka es ne saprast nevaru, kā es varētu kādreiz dzīvot un par viņu nedomāt!

Vai vārs. Tur ir tā traģika, mans draugs! Kādu drusku priekš tevis, bet jo vairāk priekš manis! Simtkārtīgi priekš manis! Ak, ja tu varētu gara nevērtēt... ja tu kā deviņdesmit deviņas citas sievietes, raudzīdamās uz kādu iedomātu murgu ainu, varētu iet manai dvēselei pāri dubļainām kājām! Grūti tad būtu, briesmīgi grūti tad būtu! Bet paceltu es savu samīdīto un apvainoto dvēseli kā ievainotu, trīcošu putnu, nomazgātu viņai asinis un uzmāktos dubļus, ieslēgtu viņu par jaunu krūtīs kā dziļā cietumā un nostātos tad bezgalīgi viens — un arī bezgalīgi lepns pret visu. Jā! Es saslietos tad bezgalīgā lepnumā pret visu pasauli — un arī pret tevi! Vēl vairāk: es spētu tevi arī nicināt! Kā verdošs rūgtums lītu manas nievas par tevi, un tikai bālēdama tu varētu paraudzīties uz to pusi, kur es esmu! Par simtu verstīm tu vēlētos no manis projām būt! (Klusums. Mierīgāki.) Bet, kamēr tava dvēsele godīga, kamēr tu neesi kā tās deviņdesmit deviņas, — tas nevar tā būt! Un, ja es, pat tālumā esot, it kā justu tavu kāju, saltu un smilšainu, sev uz sirds, tad es zinātu tomēr, ka tā ir tikai tava nelaime, ne tava griba. Un tas atnestu man ne lepnumu, bet tikai pavairotu manas bēdas!

Marija (raudām balsi). Mans draugs, nerunā vairs tā!

V a i v a r s. Ir jārunā, Marij! Agrāk vai vēlāk. Var kāds uzcelt jauku māju; bet, ja mājai neuzliek jumta, tai neglābjami jāiet bojā! Tā tas ir arī man vai, labāki sakot, mums: mūsu mājai nav jumta... un tā ir visu negaisu vaļā!

Marija. Kā tas tā? Tu tak pats saki, ka par manas uzticības un tuvuma īstību nešaubies?

Vai vārs. Nevienu acumirkli nešaubos, nē! Bet mūsu nams ir tomēr bez jumta. Draudzība, uzticība, tuvums — tās jau ir tīrās debess balvas, bez kurām arī neviens nams nevar silts un gaišs būt. Bet mīlestība tā tomēr vēl nav... visuvarošā! Tur ir tas bēdu cēlonis. Būs brīži bijuši, kad tu savu sirds laipnumu pret mani, savu uzticību, savu tuvumu varbūt nodomājuse par mīlestību. Bet tad es daudz nemaldīšos, teikdams, ka kādreiz tu jutuse savā dvēselē arī kā vēsumu, vienaldzību, tukšumu ... kad tev pašai licies, ka tu neesi it kā uz īstā ceļa... Bet ko tad tas nozīmē?

Marija (klusām). Vai, vai!

Vai vārs. Tu jau neesi tur vainīga! Tas ir manas dvēseles liktenis — nekā vairāk. Vai tas sakarā ar tevi vai ar kādu citu cilvēku, tas tur it nekā negroza. Tā tikai mana daļa!

Marija. Ak, draugs, kā man tevis žēl!

Vai vārs. Nežēlo vis manis! Un līdzcietība te ir tādas zāles, kuras grūti baudāmas... un labuma ar no tām nebūtu nekāda.

Marija. Tad ko es varētu darīt... ko es varētu darīt?

Vai vārs. It nekā tu nevari pate no sevis darīt! Lai palūko kāds apturējis pavasara sauli, kad tā liek pumpuriem vaļā vērties un zaļiem asniem spraukties ārā no drēgnās zemes! Un lai palūko kāds aizkavējis bālo sievu, kura staigā pa nakts pakrēšļiem un stīviem miroņa pirkstiem nolauž vienu pavērušos pumpuru pēc otra! Pasildīja saule — un nāk bālā sieva ...

Marija (noplok viņam pie pleca un iešņukstas). Ak, draugs, ak, draugs!

Vai vārs. Tad tā, Marij. Kaut kas mūs šķir. Kas — to es nezinu. Laikam arī tu ne. Varbūt mani gadi tie ir, kas mani aizveduši it kā augstākā, vientuļā vietā, no kuras ar lielāku mieru acis var raudzīties uz tiem ceļiem, kuri, viņus vēl negājušiem, var izlikties visai vilinoši... Es, zināms, nešaubos, ka ari tu nonāksi tai pašā vietā. Tikai tad mēs vairs necerēsim klusēdami viens otram roku spiest: es tad būšu nokāpis jau kaut kur lejāk... Tā, ko es saglabājis sirdī, redzams, nepietiek padarīt mūs nešķiramus šai dzīvei. Bet varbūt mēs, runājot vecā romantikā, tiksimies tur, klusā saules valstī, atpestīti no visa šās zemes ļauna... un pazīsimies, un vairs nešķirsimies nekad!

Marija. Arī te ne!

V a i v a r s. Dzīve šķirs.

Marija. Es tevis neaizmirsīšu nekad! Tu vari man ticēt!

Vaivars. Ticu\( Paskatās uz viņu domīgi.) Bet vai tu man atjausi tev pastāstīt, ko un kā tu jūti? Kā sadalīta ir tava sirds dzīve: kā prieks un vienaldzība, kā bagātība un tukšums, kā tuvums un tālums ... Vai tev, domājot par dzīvi ar mani, reizēm nav licies, kā kad prieka vairs nav nekāda jāgaida ... kā kad tev paliek nedzirdēta kāda daudz sološa balss... kā kad tu nonākuse kāda ce|a galā un par maz atraduse? Vai tas nava tā? Redzi, to es esmu izmanījis, pūlēdamies tevi pilnīgi saprast. Kam šinī vakarā vajadzēja notikt, to tu jau zini, un manas šaubas šis vakars varēja tikai izklīdināt vai arī — apstiprināt. (Brīdi klusums.) Ko tu pēc tam vēl teiktu, modinātu tikai domas par upuri, uz ko tevi varētu spiest mīļa sirds un godaprāts. Tas būtu briesmīgs upuris, un vai tu domā, ka es jaudātu tādu pieņemt? Redzēt tevi ar žēlumu it kā atpakaļ uz ko raugāmies, dzirdēt tavās nopūtās tevi pašai sevī raudam — vai tu domā, ka ar to smagumu uz sirds es varētu mierīgi dzīvot? Lai ari mana dvēsele nolemta visām moku ugunīm, vienu mantu, visu citu zaudējot, tā vēl saglabājuse — savu lepnumu. Viss cits ir jau pagalam — un nav arī vairs ko žēlot. Bet ko gribētos paglabāt līdz galam!

Ilgāku bridi klusums. Vaivars stīvi raugās kaut kur

tālumā. Marija kā saguruse atlaižas uz sola un noliec galvu uz krūtīm.

Marija. Vai, vai! Mans draugs... kā sāp sirds! (Iespiež seju rokās.)

Vaivars (ar dzelžainu mieru). Neraudi... neraudi vis! Nu Zāļu vakars — jālīgo! (It kā dzied.) «Es redzēju Jāņu nakti, līgo, līgo!» (Nosmejas tā sevī.) Neiet man lāgā! Laikam man nav jālīgo. Bet tev gan!

Marija (vēl klusu raudādama). Ne, nē! Kapec tu tā?

Marija pieceļas, un viņi atkal lēni staigā, turēdamies vairāk kreisajā pusē.

Vai vārs (ar it kā vienaldzīgu stingrību). Tad tāds nu ir tas gaidītais Zāļu vakars! Taisījos, taisījos — un sataisījos. Tikai — ne vairs sapņiem, bet īstenībai. Neņem ļaunā, Marij, ka es visu to esmu tev runājis. Bet vienreiz tas tikpat bija jādara — to atzīsi arī tu. Un ne nospiestu un bēdīgu man tevi pieminēt, bet priecīgu un gaišu. Un tāda atkal tu būsi, kad jutīsies brīva no visa, kas varētu tevi it kā saistīt. Tādēļ, Marij, esi brīva!

Staigādami viņi nonākuši starp kokiem kreisajā pusē un uz bridi pazūd.

Gar māju no labās puses iznāk Elza vieglu segu uz pleciem un ātri dodas projām uz upes pusi.

Vilis (izsteidzas viņai turpat pakaļ. Paklusu). Elza!

Elza (satrūkstas un apstajas pie kokiem kreisajā pusē). Kas? Ko tu gribi?

Vilis. Vai tu tomēr aizej tur — uz Vārnu kalnu?

Elza. Kas tev par to? Nāc līdz, tad redzēsi! (Iesmejas.)

Vilis. Nu kāpēc tu tā dari, Elza? Es tevi lūdzu!

Elza. Labāk nelūdz vis! Uz redzēšanos! (Ātri pazūd starp kokiem.)

No kokiem labajā pusē izlien Māža un gandrīz sasitas krūtis ar Vili, kurš dusmīgi griežas atpakaļ.

Vilis. Ko tu te ložņā, ragana? Pakāršu!

Māža (nobijusēs). Vai dieviņ! Tas trakais mani nositīs! Ļautiņi, glābiet! (Aizskrien gar māju uz labo pusi.)

Vilis. Pagaidi tik, tu zebieksta! (Aiziet uz to pašu pusi.)

No kokiem kreisajā pusē iznāk atkal Vaivars un Marija. Pie upes dzirdamas jautras balsis. Uguns spīdums sāk šūpoties uz koku galiem.

Vaivars. Tā, draugs. Un nu būs ari laiks tev iet. Līgotāji būs jau kopā. Tad brauksiet. Vēlu daudz prieka!

Marija (kā noguruse). Kas nu par prieku!

Vilis (iznāk no pagalma un apstājas pie verandas). Vaivara kungs, vai nu nebūtu laiks aizdedzināt arī mūsu ugunis?

Vaivars (kā nesaprazdams). Ko tu teici, Vili?

Vilis. Es jums prasīju, vai nebūtu laiks aizdedzināt arī mūsu sārtu. Citur jau deg. Ja jūs gribiet, tad es iešu un likšu uguni klāt!

Vaivars (vēsi). Nē, nevajag! (Tad kā apdomājies, mīkstāki un laipnāki.) Bet kā tu gribi, Vili... Ja tev patīk, tad ej ar un aizdedzini. (Novēršas.)

Vilis (kā neizprašanā). Kas nu par mani būtu... Bet laikam arī jums... Es tomēr aizdedzināšu! Lai sadeg! Lai izkūp! Lai izkvēl! (Ātri aiziet uz upes krastu.)

Vaivars. Bet tu jau laikam drīz atkal dosies atpaka) uz pilsētu? Tad... vai mēs vēl kādreiz tiksimies?

Marija (sniegdama viņam roku). Tiksimies. Es vēl... es vēl atnākšu ...

Vaivars (kā dzelzi gribu kaldams). Paldies! (Skūpsta viņai roku.) Vesela, Marij! Vesela, Marij!

Marija (iet dažus soļus uz upes pusi un pagriežas atpakaļ). Uz redzēšanos! (Tad viņa, rokas pie sejas celdama, iesteidzas krastmalas kokos.)

Pie upes sāk dziedāt lielā pulkā. Gaiši un skāņi iet pār koku galiem «ligol».

Vaivars stāv kā aizmirstībā, noliecis galvu uz krūtīm, — ari kad dziesma nolīgota.

Marta (iznāk kopā ar Alīnu uz verandas). Tur jau viņš ir. Ko tu tur stāvi tā, Miķel? Kam nepaliki vakariņās?

Alīna. O, tur blāzmo jau ugunis! Laikam tie brauc jau uz leju?

Marta. Iesim uz mūsu krastu — tur visu redzēsim!

Alīna. Mēs jūs gaidīsim, Vaivara kungs!

Marta un Aliņa nokāpj no verandas un aiziet uz upes krastu kreisajā dibena stūri.

Velta (iznāk no kokiem labajā pusē. Dreboša kā pēc dziļām raudām — viņa ātri slīd par laukumu un kā lapiņa pieplok Vaivaram). Krusttēv! Mīļo krusttēv! Tev ir grūt’! Es zinu! Tev ir grūt’!

Vai vārs (it kā atmostas, atslīgst uz soliņa pie galda un velk meiteni sev pie krūtīm). Tu, Veltiņ... Manu irbīt... Manu mīļo irbīt!

OTRAIS CĒLIENS

Miķeļa Vaivara dzīvoklis Kalnainēs. Plaša, vienkārša, bet glīti un ar gaumi ierīkota istaba. Dibenā viens logs, pa kuru redzamas zaļas koku virsaunes; kreisajā pusē otrs logs, un pa to redzams upes līkums ar kraujamiem krastiem. Labajā pusē divēj’ durvu: dibena kaktā — uz gājēju telpām un priekšnamu; vairāk uz priekšu — uz citām Vaivara istabām. Kreisajā pusē, blakus logam, vienas durvis — uz verandu. Priekšā lielāks galds un balti krāsoti krēsli. Pie loga dibenā dīvāns un mazāks galds. Pie sienām pa gleznai. Grāmatu plaukti. Vāzes ar puķēm.

Saulaina svētdienas novakare. Upes līkums un krasti aiz loga saules apmirdzēti.

Valdis (nāk iekšā pa verandas durvīm, nesdams segas, spilvenu un kādu grāmatu). Ir, ir tava grāmata ar! Tu nemaz ar neklausi: dakteris noteica, ka tev nevajag lasīt, bet tu tomēr lasi. Tu dabūsi no viņa bārienu!

V a i v a r s (ved iekšā Veltu, viņu ar roku apņēmis). Jā, irbīt, jāklausa gan dakteram! Ja lasīšana nebūtu par ļaunu, tad viņš tev nebūtu arī liedzis. Gan atkal izlasīsies, kad tiksi vesela!

Velta (loti bāla un nespēcīga, nedrošu, kā dziestošu balsi). Es jau ar... necik nelasīju... Tikai... pāra dziesmiņu... Un tās pašas... es jau agrāk... zināju no galvas... (Viņa ir pickususe, un krūtis it kā cinās pēc elpas.)

Vai vārs (sirsnīgi un rūpīgi). Tu esi piekususe? Tā nākšana kalniņā ir tev par grūtu. Citreiz es tevi uznesīšu — neļaušu vairs pašai kāpti

Velta (skumji pasmaidīdama). Mani — tik lielu meitu! Klēpī mani? Cik tas jocīgi! Klēpī?

Valdis ar savu nesamo ieiet pa durvim labajā pusē — citās Vaivara istabās.

Vai vārs. Nu jā, klēpī. Cik ilgi tad vēl ir, kad es tevi tā nēsāju mazu! Kā kad tikai vakar vai aizvakar!

Velta. Jā, krusttēv... nēsāji mani... un uzaudzināji lielu... Man ir tā savādi... Kad gribu atminēties tēti — tad redzu tevi... (Pēc brītiņa.) Mīļo, mīļo krusttēv! (Lūpas viņai noraustās kā uz raudām.)

Vai vārs. Tev, bērns, nevajag tā kauties ar skumjām domām! Tad paliksi drīzāk vesela. (Glāsta viņai plecus.) Vai tu varbūt nevēlies iet gultā?

Valdis (iznākdams atpakaļ). Es vietu sataisīju, un tu vari iet gulēt. (Iziet uz verandu.)

Velta. Tā apnicis gulēt! Atļauj man, krusttēv... palikt vēl te... Par agri tu ievedi mani iekšā!

Vai vārs. Nē, Veltiņ! Nāk uz vakaru, un gaiss paliek vēsāks. No upes ar ceļas drēgnums. Bet te tu vari gan kādu brītiņu vēl pasēdēt — spīd jau vēl te saulīte... (Viņš pievirza krēslu un atsēdina Veltu.)

Velta (raudzīdamās pa logu uz koku galiem). Vasara iet uz galu... bēdīgi! Pienāks laiks uz skolu iet... bet vai tad es būšu jau vesela?

Vai vārs (apsēzdamies ari pats.) Neraizējies tā! Tagad mums jādomā tikai par to, ka tu paliec vesela. Tad atkal viss bus labi!

Velta (papurinādma galvu. Neticīgi). Nezin kad es tikšu vesela. Varbūt vairs nekad... (Pēc brītiņa domīgi.) Varbūt vairs nekad!

Vai vārs (viņu mierinādams). Kam nu tev tā domāt!

Velta (kā savas domas domādama. Klusi un skumji). Citas meitenes skolā saies — manis vien nebūs. Viņas būs — manis nebūs ...

Vai vārs (nemierīgi). Ak, kam tu tā! Kam tu tā? Tagad tev vajag tikai miera un atspirgšanas. Dakteris jau ar domā visu labu. Asinis nu tev nav bijušas?

Velta. Šodien nav. Vakar gan — stipri...

Vai vārs. Ak vakar bija? Bet nekas! (Ātrāk.) Tikai nevajag tev tagad ne par ko domāt un uztraukties! Esi mierīga un neliecies ne par ko ne zinis!

Velta. Vai tas tiesa, ka arī mans tēvs... nomiris ar tādu pašu vainu ... kā ir man? Tā viņi runā . . .

Vai vārs (izvairīdamies). Nu, kaut kas bija arī viņam. Bet nevar jau zināt, vai tā bija šitāda vaina. Es domāju gan, ka ne. Viņš bija pārmocījies pie darba... Neklausies tu, kādus niekus kurais runā!

Velta (domādama ko savu). Arī man tā pate vaina... Un arī man... tāpat kā viņam... jāmirst ...

Vai vārs. Ak, bērns! Kam tu vienmēr tā? Nevajag, nevajag! Tev viss mūžs vēl priekšā! Tur būs arī prieks un laime!

Velta. Prieks un laime, krusttēv? Bet kā es varu cerēt... ka man viņi būs... kad citiem nava?

Vai vārs. Kā tad nava, Veltiņ? Vai nu pasaule bez prieka un laimes? Ir arī!

Velta (drusku padomājuse). Tev pašam nava, krusttēv!

V a i v a r s. Kā tā, irbīt?

Velta. Es zinu... ka tev... bijis daudz, ko ciest... un ka tu esi bēdīgs... Krusttēv, tu esi dvēselē bēdīgs!

Vai vārs (apmulsis). Nu jā... Es... Man nu nav diezin cik labi gājis... (Tad spirgti un droši.) Kaut gan nelaimes arī man nava nekādas! Kas t’ man, Veltiņ, kait nedzīvot? Vai kā trūkst? Iztikuši esam visi, un Kalnainēs mums visiem sava pajumte. Nē, nemaz nav tik slikti! Nemaz nav tik slikti!

Velta. Bet sirdī tev nav prieka. Nav prieka, krustēv, laimes!

Vai vārs. Arī tā nav, irbīt, ka man nebūtu nekāda prieka. Tu tak man esi — tu un Valdis! Un, ja, domājot par savu dzīvi, man mazāk prieka, toties vairāk ir, kad domāju par jūsu dzīvi.

Velta. Maz tev, krusttēv, prieka arī no manis. Slima ... slima ... (Sāk stipri kāsēt.)

Vai vārs (pietrūkstas un steidzas pie viņas, apņem viņas plecus un ļauj atbalstīties meitenes galvai sev pie krūtīm). Veltiņ, Veltiņ! Atkal tas kāss! Tu par daudz runāji! Nesaki nu vairs nekā!

Valdis (ienāk pa verandas durvīm). Šiem ar zveju gājis diezgan labi: vakariņām zivis būs! Tikai Puķīt jaunkundze tikko neievēlusēs upē un neno-slīkuse! (Pasmejas.) Līča krusttēvs tik, tik noturējis. Bet par to gan pats iekritis upē ar visām drēbēm!

V a i v a r s. Vai viņi jau pārnāca?

Valdis. Jā. Krustmāte ar Puķīt jaunkundzi ir tepat dārzā.

Velta. Es tagad iešu... uz viņu pusi...

Vai vārs. Labāk būs gan, irbīt’ ka tu brīdi atpūties. Piekususe... Tas āra gaiss tevi stipri vēl nogurdina. (Palīdz viņai no krēsla piecelties un saudzīgi ievada viņu otrā istabā.)

Aiz durvīm, uz verandas, tai pašā laikā dzird sieviešu balsis un smieklus.

Valdis iziet pa otrām durvīm — uz saimes galu un priekšnamu.

Marta (nākdama iekšā). Viņš laikam būs pie mūsu slimnieces.

Alīna (nākdama tūlīt aiz Martas). Grūti gan, ka kopjams tāds slimnieks!

Marta. Es jau nu tā grūtuma, taisnību sakot, jūtu maz: brālis ir tas kopējs. Man daudz ko darīt cita — nav jau nieka lieta saimniekot tik plašā mājā! Bet Miķelis jau pie viņas, vai rīts vai vakars...

Alīna. Laba sirds viņam par daudz! Bet vai nu gluži tā vajadzētu?

Marta. Jā, es jau nu gan tā nevarētu, kaut arī brāļabērni tie man tāpat kā viņam. Audzinājis, skolojis... Un ko viņš par tiem ir naudas gāzis... tad tīri bailes metas!

Alīna. Tā nu, pēc manām domām, ir tomēr k|ūda no viņa puses. Ar tām dārgajām un ilgajām skolām! Es jau zinu to pate pie sevis. Labi, ka pie laika izstājos! Ko tad tur iemāca? Es tur neiemantoju nekābLabāk būtu licis mācīties kādos amatos — drīzāki pelnītu paši sev maizi!

Marta. Gandrīz manas domas ar tās būtu. Bet viņam jau nevar to iestāstīt! Ko šie vēlas, to viņš dara! Tā pate meitene, ja paliktu atkal vesela, — ar ģimnāziju vien jau nepietiktu — ietu vēl studēt mūziku ...

Alīna. Vēl mūziku studēti Tas nu gan par traku! Mūzika vēl jāstudē!?

Marta. Mans brālis jau ir tāds savādnieks. īsteni šovasar viņš ir stipri pārvērties un reizēm liekas gluži kā bez prāta. Ne par ko vairs nebēdā! Viendien teica Līčam, ka šis būtu gribējis, lai viss sabrūkot un sagāžoties šim virsū un lai šis zem tām drupām nosmokot... Tā viņš sadomājis arī to mājas pārdošanu!

Alīna. Tad tas taisnība gan, ka viņš gribot Kalnaines pārdot? Biju to dzirdējušo, bet negribējās tam nemaz ticēt!

Marta. Taisnība! Ko es viņam neesmu izrunā-jusēs, lai met tādas domas pie malas, bet tas nekā nepalīdz! Pārdošot māju un visu citu mantu, nodrošināšot brāļabērniem skolas naudu un tad došoties kaut kur pasaulē... Te esot par grūt’: jāsmokot nost... jādauzoties ar galvu sienā — un tā vien!

Alīna. Nu, tas ir tā... ka viņam nava it kā savas dzīves... Aiz to tas apnikums ...

Marta. Nu, tad gādā par to, lai viņam rodas sava dzīve!

Alīna (kautri, kā nokaunējušās). Es? Ko nu es! Viņš laikam nevar vēl aizmirst... Jā, nelaimīga mīlestība! (Pieiet pie loga.) Vai tur nu prāts — šitādu māju pārdot!

Marta. Lūko tu iedevuse viņam prātu! Es nevaru. Mums jau ar manējo ar tādas bēdīgas domas: būs tad jāiet atkal pasaulē... Bet tik labi varētu dzīvot tepat! To saimniecību jau varētu vadīt mēs tāpat kā līdz šim. Būtu tik apprecējies un dzīvojis mierīgi!

Vai vārs (iznāk no blakus istabas). Ā, zvejnieki ar jau mājā!

Marta. Un visi, paldies dievam, dzīvi! Bet parunājaties nu kādu brītiņu divi vien; man jāiet gādāt par vakariņām. (Iziet ar acis krītošu steigu pa durvīm uz priekšnamu, uzmezdama Aliņai zimigu skatu.)

Alīna. Par ko jūs vairs uz upi neatnācāt? Apsolījāties ...

Vai vārs. Neņemiet ļaunā: man iznāca kavēšanās te — ar mūsu slimnieci.

Alīna (pieiedama viņam tuvu klāt). Jūs esat gan labs — jūs par viņu tā rūpējaties!

Vai vārs. Kas tur nu par kādu labumu — tas mans pienākums!

Alīna. Pienākums... Nu, uz to ar var raudzīties visādi... Atļaujiet, ka es te jums ko palaboju! (Viņa sakārto labāk tam kaklautu, kuram saišķis atvilcies vaļā.)

Vai vārs (raudzīdamies viņā tuvu). Es domāju: ja jau ir pienākums, tad viņš arī tikai vienādi saprotams.

Alīna (pieglauzdama Vaivaram kādu izbozušos matu šķipsnu). Un pie tam gluži aizmirstiet pats sevi... Jūsu māsa ir man šo to stāstījusi. Arī to, ka jūs gribot savu māju pārdot. Vai tas tiesa?

Vaivars. Tiesa gan. Jau rīt man vajadzētu būt pilsētā — noslēgt galīgu līgumu.

Alīna. Es gan jums to neieteiktu! Jums tik liela un skaista māja — kas te varētu būt par dzīvi! Tik, zināms, saimniecību tad vajadzētu ņemt pašam savās rokās. Rentnieki māju nolaiž... Tā visi saka.

Vaivars. Bet par visām lietām — tad vajagot labas saimnieces! (Pasmejas.) Tā arī visi saka.

Alīna. Ņemiet sev saimnieci! Kāpēc jūs dzīvojiet bez savas saimnieces? (Drusku novēršas.)

Vaivars. Kur viņa ir? Parādiet tikai man — un es viņu lūgšu, lai nāk un glābj Kalnaines!

Alīna. Gan atradīsiet, ja gribēsiet...

Vai vārs (pasmejas). Nu labi! Tad es griezīšos pie jums pašas. Vai jūs nāksiet par manu saimnieci? (Skatās viņai balsnējā sejā un uz brango augumu.)

Alīna (ari smejas). Kāpēc ne?! (Ātri nogriezdama valodu uz citu pusi.) Bet te tomēr ir par silt’ — ārā labāk. Vai jūs neizrādīsiet man sava dārza?

Vai vārs. Varam iet. (Pamet bažīgas acis uz istabu, kurā ievadījis slimo Veltu. Atvērdams durvis uz verandu.) Lūdzu!

Alīna (iedama ārā). Un kāds te jauks izskats uz upes krastiem! Sakiet — vai jums nebūtu žēl to visu atstāt?

Valdis, ar Vaivaru un Puķīt jaunkundzi verandā pārmijies, ienāk pa verandas durvīm.

V a i v a r s (no verandas). Valdi!

Valdis (pie vēl neaizvērtām durvīm). Nu?

Vai vārs. Paliec kādu brīdi istabā! Velta apgūlās. Bet varbūt viņai atkal kā ievajagas. Es drīz atkal būšu.

Valdis (aizvērdams durvis). Palikšu. (Viņš paraugās ārā pa logu, paņem tad kādu grāmatu, atsēstas pie mazā galdiņa un sāk lasīt.)

Vilis (ienāk pa saimes durvīm). Jūs viens pats te, jaunskungs?

Valdis. Jā, Vili. Kā tu meklē?

Vilis. Vaivara kunga. Man teica, ka viņš esot te.

No blakus istabas dzird Veltas vāju saucienu: «Krusttēv!» — un pēc tam viņa kāsē ilgi un grūti.

Valdis. Pašlaik nava. Bet pagaidi — viņš drīz nāks! (Ieiet otrā istabā pie Veltas.)

Vilis. Drusku pagaidīt jau var. (Viņš uzgriež papirosu, atsēžas krēslā un ar patikšanu velk dūmu.)

Jūle (ienāk pa saimes durvīm). A, tu esi te, Vilīt!

Vilis. Es neesmu tev nekāds dēls, ka te vilīšo!

Jūle (ar tādu zēlu laipnumu). Vienmēr tik ar ļaunu vien! Ko es esmu tev sliktu izdarījuse?

Vilis. Un ko tu esi man labu izdarījuse?

Jūle. Tu jau neņem pretī, ja arī es ko darītu. Viendien pat: sak, es salāpīšu tās bikses — man taisni tādi ielāpi bija pie rokas. Bet šis kā rietin rej pretī!

Vilis. Lāpi vien pate savas bikses un liec manām mieru!

Jūle. Neaiztikšu jau, neaiztikšu, kad negribi! Apģērba gabals aiziet postā acīm redzot; bet ko tur nu, kad jau pats nekā nebēdā! Es domāju, ka te būs saimniece. Man vajadzētu ar viņu par vienu lietu parunāt. Iznāk tā, ka man vien vairāk tas darbs pa māju jāpadara. Otras meitas tikpat kā nav. No pavasara skrēja ik pārdienas uz pārupi. Nu gan vairs neskrien: izputējuši tie radi... Bet darba strādnieka tāpat nav! Vai nav te saimniece redzēta?

Vilis. Kā ne — vēl pērn viņu te manīju!

Jūle. Tāds kā šis! Vienmēr tik uz naida vien!

Vilis. Un tu tikai uz mīlestības vien!

Jūle (saskaitusēs). Vai es tev savu mīlestību spiežu? Ņem jau tādu mīlestību, kas izprovēta! (Iziet ātri atpakaļ, durvis dusmīgi aizsizdama.)

Māža (izceļ galvu aiz loga kreisajā pusē). To viņa bij ar pelnījuse — lielā mele! Aizskrēja kā maizes iedota. Labi gan, Vilīt, ka tu neesi ar viņu ielaidies! Ietu tāpat kā aizpērn tam Driķu Mārtiņam viņu sētā. No iesākuma ar šo tā kā drusku pakūvējies, un šī nu — nedod tu, dieviņ! I nevarēja tad cilvēks nekā cita* kā šmauca pavasarī uz Rīgu projām! Un uz mānīšanos — kā viena pagāniete! Viņlaik apsolījās, ka šī man no drēbēm kaut ko iedošot. Tā dod i šodien! Un nejēdzīgs meitiets: gaušāt par otru visādus niekus! Nu vai ēdin ēd kopa to pašu Elziņu... Viena neglīta mute cilvēkam, kad tā labi apskatās, — viena neglīta un netīra mute!

Vilis (iedams uz logu). Paplēt tu vaļā savu tīro muti — man pašreiz ir jāspļaun!

Māža (iesmejas priecīgi). Tu ar vienmēr uz tiem jokiem vien! Bet ar to Elziņu gan tu varēji mīlīgāks būt: tāda bēdīga vien, nabadzīte...

Vilis. Vai tu neiesi prom, ragana! Kāds velns tevi dīda?

Māža. Gan tu šitai raganai vēl paldies teiksi! (Smejas priecīgi.) Jau dažs labs šitāds kungs ir nobučojis man visus pirkstu pirkstiņus!

Vilis (raudams nost siksnu no vedera). Pagaid’ šurl Es ar tūlīt nobučošu tev — tikai muguriņu! (Sit ar siksnu logā.)

Māža (atiedama no loga). Tīri vai traks palicis! Dari tu viņam labu — šis taisās vēl kauties!

Vilis (jozdams siksnu ap vēderu). Velna māte tāda!

Pa verandas durvīm nāk iekšā Vaivars un Aliņa — abi kā par ko ieinteresēti un kā tuvāki viens otram.

Vaivars. Kādreiz jau tas viss arī man ļoti patika.

Alīna. Un patiks atkal! Bet pārdot — tā būtu, pēc manām domām, liela kļūda!

Vaivars. Ko tu, Vili? Tu gribēji man ko teikt?

Vilis. Nē, gaidu no jums. Vakar jūs runājāt, ka šodien būšot jābrauc uz stanciju. Kas tad ar to braukšanu būs? Lai es zinu sataisīties.

Vaivars (sāk staigāt pa istabu. Kā neizprašanā). Jā, Vili, jābrauc jau būtu... Es tā arī solījos. Bet Velta ir palikuse tāda kā slimāka... un es nemaz nezinu, kā darīt... (Bridi domā.) Nē, Vili, šodien nebrauksim vis. Varbūt kādreiz vēlāk. Jā, Vili, — kādreiz vēlāk!

Vilis (iedams ārā pa priekšnama durvīm). Nu, tad es zinu! Un tas man patīk: lai nedomā tāds meitiets, ka tādēļ jau nu pasaulei drupās jāsakrīt!

Alīna. Ko viņš tur runāja? Tāds ērmīgs cilvēks.

Vai vārs (pasmejas). Vilis ir labs cilvēks. Tikai citi viņa reizēm nesaprot. Ikvienam jau laikam kādreiz gadās, ka citi viņa nesaprot...

Alīna (pieiet Vaivaram tuvāk un skatās cieši viņam acis). Jā, tas notiek gan tā — tas notiek gan!

Vai vārs. Un_ tad dvēsele paliek uz laiku kā slima... un it kā gaida, lai kāds pagrozītu labāk viņas pagalvi... Un, ja kāds arī to dara, tad pret to rodas kā pateicība, kā draudzība ...

Alīna (viegli pieskardamās viņam pie rokas). Un vai, no savas slimības gultas celdamās, tāda dvēsele nevarētu just arī ko vairāk kā tikai pateicību un draudzību?

Vai vārs. To es nezinu... Bet es pateicos jums, ka jūs atkal atbraucāt uz mūsu māju! Šodien man ir tā savādi labi... (Nolaizdams roku viņai uz pleca.) Es jums pateicos!

Alīna. Ko es jums laba darījuse?

Vai vārs. Arī varbūt... pagrozījāt labāk manu pagalvi... (Nosmejas un novēršas no viņas par gabaliņu.)

No blakus istabas iznāk Valdis.

Alīna. Ka es to varētu!

Valdis. Krusttēv, Velta lūdz, lai tu ieejot pie viņas.

V a i v a r's. Vai viņa nemaz neiemiga?

Valdis. Nē. Viņai atkal sāka nākt asinis.

Vai vārs (uztraukts). Asinis! Atkal asinis?

Valdis. Bet drīz gan pārgāja. Grib, lai es atnesot šai ūdensrozes... Es iešu uz upi un lūkošu kādu dabūt.

Vaivars (kā tumšu ko jauzdams). Ūdensrozes? Viņa vēlas ūdensrozes?

Valdis. Jā, kaut vienu baltu ūdensrozi! Sl pate būtu pēc viņas gājuse, kaut varējuse. Bet ar rozi rokā viņai būšot viegli domāt, ka pate braukuse viņai paka| uz Melno atoru... (Iziet ārā pa verandas durvīm.)

Vaivars. Atnes ar viņai kādu baltu puķi! Es tūlīt pie viņas iešu.

Alīna. Vai es ar nevarētu pie viņas ieiet? Gribētos paskatīties, kāda viņa ir.

Vaivars. Nē, jaunkundz, nē! Aizbildiniet! Kad sveši tur iet, viņa stipri uztraucas. Pat mana māsa nevar iet. Tikai mēs ar Valdi. Aizbildiniet mani! (Ieiet blakus istabā.)

Līcis (nāk pa durvim no saimes gala). Vaivars laikam guļ vēl dienvidu?

Alīna (jautri). Dienvidu — līdz vakaram! Jūs par gulēšanu vien laikam domājiet?

Līcis. Labu miegu blakus labai paēšanai es uzskatu par labāko, pie kā cilvēks šinī pasaulē var tikt. Un man žēl, ka ar visu to zveju šodien dienvidus pagalam!

Alīna. Labu miegu un labu paēšanu... Cita jūs nekā neatzīstat?

Līcis. Jā, tās lietas ir ņemamas droši! Ir varbūt vēl šis un tas, bet — jau savienots ar risku!

Alīna. Nu, kas tad vēl?

Līcis. Laba sieva, piemēram. Bet kurš precēdamies var būt drošs, ka tādu arī dabūs?

Alīna. Kas mīlē, tam arī nemaz nenāk prātā izrēķināt visus labumus; tas paklausa tikai savai sirdij...

Līcis. Un pēc tam?

Alīna. Nu, pēc tam dzīvo!

Līcis. Un nožēlo!

Alīna. Par ko nožēlo?

Līcis. Parādiet man vienu vienīgu cilvēku, kurš nebūtu kādreiz nožēlojis, ka precējies! Es labprāt gribētu redzēt tādu retu eksemplāru...

Alīna. Jūs esiet viens briesmīgs cilvēks, Līča kungs! Par to arī neviena sieviete nava jūs iemīlējusi ...

Līcis. Un slava par to mīļam dievam!

Alīna. Un arī pats jūs neesat nekad mīlējis, ka tā runājiet.

Līcis. Arī slava mīļam dievam, ka viņš mani no tādas vājības pasargājis!

Alīna (viņam cieši acīs raudzīdamās). Bet, ja nu viņš kādreiz jūs no tādas «vājības» vairs nepasargātu, — ko tad?

Līcis (viņai cieši pretī raudzīdamies). Tad... viņa žēlastība būtu no manis atkāpusies...

Alīna. Nu, vai ziniet — es tam nemaz neticu, ka jūs tik ļauns, kā izliekaties. Tad jau šodien jūs nemaz nesteigtos manis glābt, bet ļautu man iekrist no krasta atorā un noslīkt...

Līcis. Tas — aiz bailēm no nepatikšanām: jāvelk mironis no atvara laukā, jāsauc ārsts, policija ... (Smejas, kavēdamies acīm pie viņas brangajiem locekļiem.)

Alīna. Nu, kā tas arī nebūtu — esmu jums parādā lielu paldies. Pirmiņ ar to nobīli netiku jums nemaz pateikusies. (Sniedz viņam roku.)

Līcis (pievilkdams viņu sev tuvāk). Vai par dzīvības glābšanu tā vien pateicas? (Apkampj un noskūpsta viņu.)

Alīna. Kāds jūs esiet! Bet nupat teicāt, ka bez ēdiena un miega nekā cita neatzīstot...

Līcis (pasmejas). Es atzīstu visu, kas nav savienots ar risku!

Alīnn. Un šis — domājiet ne? Bet ja nu es ņemu to ļaunā?

Līcis (paliekdamies uz viņu, intīmi). Tad es jūs pielūgšos... un jūs manu grēku piedosiet...

No blakus istabas nāk Vaivars.

Alīna. Bet nu neaizmirstiet, ka jūs esiet manā priekšā vainīgs, un sods sāksies ar to, ka es no jums aizeju! Neaizmirstiet to! (Priekšnama durvis pagriezdamās atpakaļ.) Neaizmirstiet!

Vaivars. Vai zini — šodien es vēl uz pilsētu nebraukšu. Tas bērns ir atkal slimāks. Ja tev nav lielas steigšanās, paliec kādas dienas vēl te; tad brauksim reizē!

Līcis. Var ari tā. Bet vai tev pavisam vērts braukt?

Vaivars. Kā? Viss tak jau tik tāli, ka jāparaksta tik līgums!

Līcis. Kas par to? Neparaksti! Visparim šī tava ideja man diezin kā vis nepatīk. Kāpēc tev Kalnaines jel maz pārdot?

Vaivars. Apnicis man te nāvīgi!

Līcis. Tu domā, ka citur neapniks? Tad brauc vien un paraugies!

Vaivars. Ar ko? Visu savu lieko naudu esmu salicis te — zemē un ēkās.

Līcis. Taisi parādus! Bet māja lai paliek!

Vaivars. Tas man tā neparasts — dzīvot no parādiem! Nauda kabatā — un brīvs!

Līcis. Nieki! Es tev pateikšu, ko tu darīsi, kad būsi naudu saņēmis. Tu brauksi, kur ceri vēl it kā ieraudzīt savu iedomāto un zudušo laimi...

Vaivars. Varbūt...

Līcis. Un tad tu gribēsi redzēt, kā tava laime iet ar kādu citu — un ne pa tavu_ ceļu.. .Un tu redzēsi ar, ka viņa ar to citu ieiet kādā sveša nama un aiz viņiem aizveras durvis. Un tur, iekšā, tu dzirdēsi kā klusus tīksmes smieklus, tev liksies pat, ka tu jūti karstus, trīcošus elpas vilcienus. Bet tu stāvēsi ārā — vējā un lietū — un gaidīsi...

V a i v a r s (sasliedamies). Nē!

Līcis. Tā tu saki. Bet kaut kas tevi uz to spiedīs — darīt pāri savam lepnumam. Ar to beidzas tādas lietas neizbēgami!

Vai vārs (nemierīgi staigādams pa istabu). Nē! Mans vecais draugs, to tikai ne!

Līcis. Ko tad tu darīsi? Labi, tu aizbrauksi uz svešu pilsētu, svešu zemi...

V a i v a r s. Jā, to es gribētu darīt!

Līcis. Bet izrādīsies, ka tā nava tur, kā tu meklē, — miera. Tad tu brauksi tālāk uz jaunu vietu un no tās jaunās vietas — atkal tālāk...

V a i v a r s. Varbūt tā ... varbūt tā ... (Spiež galvu rokās.)

Līcis. Tad beidzot tu atzīsi tomēr, ka nekas nav sadzenams. Un pēc tam?

Vai vārs (piepeši nostādamies staigāt). Bet saki — ko tad man darīt? Ko darīt man?

Līcis. Gluži vienkārši — palikt tepat. Ja šitā dzīvot tev par grūt’, gādā tepat par pārmaiņām. Vairāk nekā.

Vai vārs. Kādas pārmaiņas es varu te sagādāt? (Pasmiedamies.) Plēst šitās ēkas nost un celt jaunas?

Līcis. Kāpēc to? Ja vaļoties apnicis, ņem saimniecību pats savās rokās. Mirsi kā Kalnaiņu muižnieks! Tālāk: noskaties kādu sievieti, kura cik necik tīk prātam, un apprecē to. Tev jau nu vienreiz ir tāda sirds, kurai vajag pie kā turēties. Tad pārmaiņu netrūks!

Vai vārs. Kur tad ir tā sieviete, kuru es varētu mīlēt? Kur viņa ir? Vai arī tu domā — bez mīlestības?

Līcis. Nu, ar to mīlestību... Vai tā arī nav tada pārdzīvota lieta tāpat kā viss cits romantisms? Bet tā jau no laika gala ir tava nelaime, ka tu esi romantiķis!

Vaivars (skumji pasmaidīdams). Kas nu dos sevi vairs pārradīt!

Līcis. Nu jā, tiesa... tas ir bēdīgi. Bet tā saucamā mīlestība romantisma vārdā, man liekas, vienmēr vēl ir citas labas lietas pakundzējusi. Ja zināmā sieviete ir diezgan glīta un vesela un nav viņai kāda traki brēcoša netikuma, tad vispirmā kārtā pietiek. Ja viņu kā cilvēku var arī cienīt, tad jau ir daudz. Tās, pēc manām domām, tai laulības spēlē ir trumpas, pret kurām mīlestība vienmēr paspēlē!

Vaivars. Un tu domā... ka dzīve būtu iespējama arī tā?

Līcis. Ak, vecais romantiķi, cik tu esi naivs! Dzīvo ļautiņi uz augšu lēkdami! Un vēl ne tā nava, ko es te sasaucu. Cik bieži nenotiek tā: ir sievietei labs pūrs — un viņā iemīlas kāds tik nāvīgi, ka mirst vai zemē. Nebūtu tā pūra, nebūtu arī tās stiprās mīlestības. Tavas sugas romantiķu nelaime nu ir atkal tā, ka viņi par visu prasa tīri neticamu maksu un paši arī nereti sola to, ko nepavisam nespēj dot. Mērenāki, mans draugs! Kamēr šai pasaulē jādzīvo, tikām jāraugās ne tik daudz uz mākoņiem gaisā, kā uz zemes zem kājām.

Vaivars (staigā atkal domīgi pa istabu, ka sevi uz ko svešu un nesaprotamu raudzīdamies). Nezinu, nezinu...

Līcis. Precēties tev nu vajadzētu gan — tas ir tiesa: tev, kā jau es sacīju, vajag kāda, pie kā ar sirdi turēties. Jo vairāk tādēļ, ka tie, pie kā tu tagad turies, padodamies dzīves likumam, tevi agrāk vai vēlāk atstās un ies paši savus ceļus. Tad tev dzīvot būs vēl grūtāk.

Vai vārs. Padomus tu dod, bet pats pēc tiem nedzīvo!

Līcis. Kuram ārstam tad pašam tās zāles jādzer, kuras viņš paraksta? (Pasmejas.) Ar mani tu nesalīdzinies: mēs esam cirsti katrs no savāda koka! Bet par manu padomu tu padomā — un ziņo man drīz, kad jābrauc uz kāzām. Puķīt jaunkundze diezin cik ilga apdomāšanās laika neprasīs!

Vai vārs. Puķīt jaunkundze... Traks esi?

Līcis. Ha, ha, ha! It nemaz! Ka Puķīt jaunkundze kāro apprecēties, par to es varu derēt ar deviņdesmit deviņi pret vienu! Un romantiķe viņa arī nebūt nava un neizpildāmu prasījumu neuzstādīs. Viņa būtu ar mieru nākt varbūt arī pie manis, ja es jel maz gribētu precēties. Un es viņu arī ņemtu, tas ir, ja es gribētu precēties. Bet, ja viņai būtu jāizvēlas starp tevi un mani, tad vinnētājs, bez šaubām, paliktu tu: tev ir Kalnaines, man nav. Tādēļ tik sit viņai saujā! Un tad tu varēsi dzīvot un strādāt — un pa starpām arī sapņot, jo īsts romantiķis kā tu, Miķel, ir tāds slimnieks, kurš galīgi izārstējams nav nekad!

Valdis (ienāk no verandas. Rokā viņam ūdensrozes). Krusttēv, vai Velta guļ?

Vai vārs. Iemiga, kad es tur biju. Bet varbūt ir atkal atmodusēs. Paskaties!

Valdis (kavēdamies). Vai tu, krusttēv... līdz vakaram būsi mājā?

V a i v a r s. Un tad?

Valdis. Mēs ar Vili gribētu pabraukt līdz vērpatām. Tur, saulei rietot, varens izskats! Un turpat Klusajā Dzīlē ķeroties sami. Gribējām palūkot...

No ārpuses pie loga kreisajā pusē pienāk Marta.

Vai vārs. Veltas dēj tu vari braukt: es palikšu mājā un būšu pie viņas.

Valdis ar ūdensrozēm ieiet pie Veltas blakus istabā.

Marta. Mans vīrs, Miķel, gribētu ar tevi parunāties. Vai mēs varam ieiet pie tevis tūlīt?

V a i v a r s. Ko viņš īsti vēlas?

Marta. Nu, tad jau viņš pats to teiks.

V a i v a r s. Nāciet!

Marta atkāpjas no loga un nozūd.

Līcis. Varbūt jums pārrunājamas kādas klusākas lietas? Es tad iešu.

Vai vārs. Paliec! Ir labāk, ja kāds lieks cilvēks klāt: tad reizēm var vieglāk vaļā tikt. Tās ir man mokas, kad ar šo cilvēku jārunā! Māsas dēļ man ar viņu jāsatiekas; citādi es negribētu viņa ne acu galā redzēt! Ilgāk ar viņu runājot, paliek slikta sirds un sāk galva sāpēt.

Līcis (pasmiedamies). Drusku par daudz viņš ņurd gan!

Vai vārs. Tas tad ir, ka viņš ņurd! Un, kad ilgāk tādā ņurdēšanā jāklausās, tad tā vien ir, ka kāds bez mitēšanās berzētu ķieģeli gar mūri. Un tad ilgi tā virkšoņa neiet no galvas ārā!

Līcis. Viņam, cik es noprotu, ir lielas raizes, ka tu Kalnaines pārdosi un tam zudīs izrcdze šai mājā reiz par pilnīgu saimnieku un kungu tikt. Vakar man par to kaut ko murījās, tomēr neko skaidri.

Vai vārs. Skaidri viņš nekad nerunā, tikai tā — uz to pusi. Vajag uzminēt. Bet, ja neuzminēsi, tad ņem par ļaunu.

Līcis. Zemē šis cilvēks tomēr nekritīs: savā mūžā viņš arī ko saņurdēs!

Pa priekšnama durvīm labajā pusē ienāk Lieknējs un viņa sieva.

Lieknējs (gadu piecdesmit vecs, nekoptu, spurainu bardu, ģērbies pavecās drēbēs. Cik necik skaidril, kaut ari caur degunu, viņš izrunā tikai pirmos vārdus no tā, ko grib teikt, bet vēlāk ņurd, it kā berzēdams vienu vārdu ar otru). Vilis man vakar teica: ka šodien vajadzēšot tevi uz stanciju vest. Kavēšanās tagad... skāde liela... darba laikā... kavēšanās, skāde...

Marta (kā izlabodama un aizbildinādama). Kas nu par tādu darba laiku, ka nevarētu braukt, ja ir tiešām vajadzīgs!

Līcis nosēžas pie loga, skatās uz pagalmu un uz beigām

ieklausās vairāk sarunā, paraudzīdamies ar smīnu uz vienu otru runātāju.

Vai vārs. Braukšu varbūt tikai pēc kādām dienām. Šodien ne!

Marta. Tad tu varbūt... to pārdošanas nodomu būsi atmetis? Tas, Miķel, būtu tiešām prātīgi darīts!

Lieknējs. Tas būtu prātīgi darīts! Prātīgi darīts! Pārdot nevajag... Tik labu māju... Liela muļķība ...

Vai vārs. To muļķību es varbūt izdarīšu vēlāk ... Drusku vēlāk!

Marta. Mēs jau gan tad ar savu veci gribējām tev ko teikt... (Piepeši kā ar dusmām griezdamās pret viru.) Runā tad tu, murkšķi!

Lieknējs. Gadi ir slikti, un rente gana liela... liela rente! Bet, ja vēl par maz... tad mēs liktu vēl klāt... Mēs liktu vēl klāt to naudu... Pašiem gan nekā/ nepaliek ... grūti cauri tikt... Rente liela ... Nekā pāri nepaliek ...

Marta. Jā. Miķel, tā gan mēs to nospriedām! Lai nu ar to mūsu cauri tikšanu tad kā, bet renti mēs tev pieliktu, ja domā, ka vēl ir par maz, tikai tās pārdošanas domas tad gan tev jāatmet pavisam!

Lieknējs. Cauri jau tad nevar vairs tikt! Liela

rente... Jātaisa parādi... Nav vairs dzīvošana... Liela rente... Uz izputēšanu ...

Vaivars (nervozi). Kā tad jūs varēsiet dot man vēl lielāku renti, kad jau šitā ir tāda, ka jums grūti cauri tikt?

Marta. Neliecies, Miķel, ne zinis, ko viņš tur murd! Lai nu ietu arī pagrūtāk, bet, ja tu domā, ka citi dotu rentes tev vairāk, mēs vēl pieliksim!

Lieknējs. Citi nevar dot vairāk par šito renti! Briesmīgi augsta... Slikti gadi... Jākrīt parādos..*. Nekā pāri nepaliek... Uz izputēšanu...

Vaivars (ar savaldītu īgnumu). Nu labi, labi! Jūs tā gribiet — lai notiek! Jūs liksiet man renti klāt — un es skatīšos, kā jūs izputiet!

Marta. Nedusmojies tu, Miķel! Mēs jau par to tikai tā — pašu starpā... satikšanas dēj.

Lieknējs. Rente jau liela... Bērni aug... Nekā pāri nepaliek... Jākrīt parādos... Uz izputēšanu...

Vaivars (uztraukts, skarbi). Rente liela! Jākrīt parādos! Nekā pāri nepaliek! Bērni aug par nabagiem! Izputēšana! Nu, vai tas ir viss? Vai arī vēl kas? Tikai tad vairāk gan par to ne — dieva dēļ! (Ātri staigā pa istabu, uzmezdams reizēm acis Līcim, kurš šad un tad pagroza galvu un nosmīn.)

Lieknējs (priecīgāk). Tad rente paliek uz priekšu tāda pate? Tāda pate rente! Tas būtu prātīgi... Slikti gadi... Grūta caurtikšana ...

Vaivars. Jā, Jā! Tāda pate! Ne graša vairāk! Bet tad reiz arī lai pietiek!

Marta. Neklausies tu, Miķel, uz to mirmanu! Viņš jau gaušā vien pa to bārdu kā pa krūmiem. Labāk tad runāsim vēl par ko citu. Par tava paša dzīvi. Kā es noskatos — tu kā slims vien te apkārt staigā. Ne miera, ne prieka!

Vaivars (paskatās uz viņu stīvi). Labāk, Marta, par to nerunāt!

Marta. Par ko tad nerunāt? Vai tu domā, ka mums citiem kāds labais prāts un prieks, tevi tādu redzot? Izrunāties mēs par to varam — un taisni tas mums jādara! No kā tad mums jāblstas? (Pamezdama ar galvu uz Līča pusi.) Viņš jau tev tuvs cilvēks — tāpat kā mēs; ko tur mums slēpties! Un es teikšu tev uzreiz skaidri: Miķel, tev vajadzētu apprecēties! Un, jo drīzāk, jo labāk! Tad tev būtu dzīvē vairāk prieka un tu ašāk aizmirstu vecas nepatikšanas ...

Vai vārs (piespiesti iesmiedamies). Kā tad tu to zini?

Lieknējs. Vienam pašam dzīvot — dūma lieta! Apprecēties, kā pienākas... Riktīgi dzīvot...

Marta. Zinu, Miķel, to visu! Tu nevari vien vēl aizmirst — un sevī nīksti! Bet, kas nu bijis, — bijis, nu sāc dzīvot no jaunai Lai nu ar apkopšanas, piemēram, tev netrūkst, tomēr tas nava tā, kā kad tev būtu sieva.

Lieknējs. Vienu meitu mēs varētu turēt mazāk! Lielas algas... Slikti gadi... Grūta caurtik-šana ... Pašam sava sieva ... Sava apkopšana ...

Marta. Esi nu tu mierā, penteri! Ko tu berzē kā tupeņu aiz tām spurām! (Vaivaram.) Taisnība gan, Miķel: savs cilvēks — visa dzīve paliktu tūlīt pilnīgāka. Tak būtu pie kā pieiet, ar ko vārdu pārmīt ... Un ka nu nebūtu ko ņemt vai ar būtu tāli kur jāmeklē! Ak dieviņ tētīt! Ir glīts un labs cilvēks un saprot ar, kā jādzīvo. Un par visām lietām — tāds cilvēks, kas par tevi jau ilgi domājis ...

Lieknējs. Cilvēks ziķerīgs! Brangs un dūšīgs meitiets ... Kā pienākas ... Viena riktīga sieva ... Laba dzīvošana ...

Vaivars stāv un stīvi skatās uz māsu un svaini. Viņš

it kā cīnās pēc elpas. Dusmas liek viņam reizēm nervozi nodrebēt. Ar mokām viņš vēl valdās.

Marta. Tu jau varētu būt ar viņu ari tā kā mīlīgāks... Padzīvot un parunāties — vai tad nu kādi svešinieki! Būtu arī pašam vairāk prieka... Zināms, es jau ar nedomāju un nesaku, lai tu viņu tūlīt bildini. Visam savs laiks. Bet man gan patiktos, Mi-ķel, ka tu man apsolītos savu dzīvi ar laiku grozīt, ka tu man apsolītos...

V a i v a r s (sažņaugtām dūrēm uz priekšu dodamies un atkal atpakaļ sizdamies. Gandrīz kliegdams). Jā! Jā! Jā! Es apsolos! Es apsolos visu! Visu! Visu! Tikai liekat mani reiz mierā! Es precēšu Puķīt jaunkundzi! Es audzināšu kamieļus un fazānus! Es ierīkošu kaulu maltuves!

Dziļāki blakus istabā atskan vājš, sāpīgs kliedziens.

Veltas balss. Vaivars paliek stāvam, kā sastindzis un

kā nevarēdams ko saprast. Cieš klusu arī citi, stāvēdami kā ar aizturētu elpu.

Valdis (atraudams vaļā durvis no blakus istabas). Vai! Krusttēv! Velta ...

Vaivars (metas iekšā blakus istabā, atstadams durvis vaļā. Pēc īsa brīža). Veltiņ! Manu irbīt! Manu balto dvēselīt! Ak kungs un dievs! (Dzird troksni kā no smaga kritiena un ka Vaivars raud.)

TREŠAIS CĒLIENS

Vaivara dzīvoklis Kalnainēs — kā otrā cēlienā. Sestdienas novakare pavasari. Logi un verandas durvis vaļā. Gaiss dūmaku pilns. Saule aizbriduse aiz mākoņiem. Taisās uz lietu. Kaut kur tālu retumis dzirdami vāji, tumši pērkona graudiem. Aiz zaļajām koku virsaunēm šad un tad nozib tāla, balta zibeņa līnija. Kluss.

Marta (stāv pie loga kreisajā pusē, staipa drebošiem pirkstiem priekšauta stūri, paskatās īsi uz Alīnu un atkal nolaiž acis). To gan es nebiju do-mājuse, ka mums šitā ies!

Alīna (gludina pie galda kādu veļas gabalu. Cieta, nelaipna balsi). Es ar ne!

Marta. Man nenāca ne prātā, ka tu varētu ... būt tāda!

Alīna. Man ar ne!

Marta. Tāda ... tāda ...

Alīna (apstādamās darbā un cieši paskatīdamās uz Martu). Nu, kāda tad?

Marta. Nu, tāda — jāsaka skaidri: tik nekaunīga!

Alīna (ar dusmām, bet savaldīdamās). Ko tu tur teici? Es nekaunīga?

Marta. Jā, to es teicu gan!

Alīna. Kādu nekaunību tad tu īsti vari man uzradīt? (Cietāki un ar vairāk vaļā tikušām dusmām.) Kada ziņā tad es nekaunīga? Tad saki man arī to — jā, saki tad arī to!

Marta (acīmredzot priecādamās par savu vārdu iespaidu, bet savaldīti). O, nav jau viena vieta vien, kur tu rādījuse, kāda esi!

Alīna. Vai tur tā nekaunība, ka nejauju taviem puikām ālēties pa visu dārzu?

Marta. Un tu domā, ka tas ir no tevis godīgi?

Alīna. Ja pati nemāki pierāt, tad nebrīnies, ka to dara citi!

Marta. Lūk, kur rājēja gadījusēs!

Alīna. Ir gadījusies!

Marta. Un tās manas drēbes klētī ar ālējās, ka sviedi laukā? Nu man jāglabā istabā, lai tur saput. Līdz šim klētī rūmes bij gana. Staigājām tur ilgus gadus visi noļ. Nu vairs nevar. Lielmāte — ko domā!

Alīna. Jūs esiet rentnieki, un rentniekiem ir ierādītas savas rūmes. Nevajag bāzties visur iekšā, kur nepienākas! Tad jau beidzot kāds iegulsies arī vēl manā gultā — un es pati varēšu gulēt zemē!

Marta. Pat tā celiņa vairs nenosliecas, pa kuru jau no laika gala te staigāts. Kā ne — iet gar tādas madāmas logiem!

Alīna (asi un cieti). Gar logiem šlokāšana nebūs! To es esmu teikusi — un to ievēro tu pati, un arī tava saime to lai ievēro! Bet to tu iedomā, ka tas man vairs nav jāsaka!

Marta. Līdz šim varējām staigāt... Miķelis to gadiem redzēja un nekā neteica!

Alīna. Miķelis! Tas neteiks nekā, lai jūs sēžaties viņam kad uz galvas virsū! Ar mani tā neies — to tev vajag zināt jau pie laika!

Marta. Vī, to jau es redzu! To jau es redzu!

Alīna. Un, ja es vēl kādu manīšu te ap logiem slapstāmies un glūnam, labi nebūs! To tu tai savai Māžai pasaki! (Paskatās uz Martu kodigi. Pēc brītiņa.) Ja tev vajag ko zināt dabūt, tad apprasies pati.

Marta. Kas nu man vairs te ko zināt! Esmu jau palikuse te kā svešiniece. Un arī manu brāli jau esi tā izskolojuse, ka tas vairs ar mums tikpat kā nemaz nerunā. Ja es ko vaicāju, tad atbild kā no tāluma — kā kādam liekam un svešam cilvēkam... (Tā kā apraudās un apslauka ar priekšauta stūri seju.)

Alīna (kodigi). Jā! Tad būs arī viņš sācis saprast, kas jūs tādi te esiet!

Marta. Un nepilna pusgada laikā! Pa šito mazo laiciņu esmu mācījusies pazīt tevi daudz vairāk nekā agrāk par desmit gadu!

Alīna. Tad tev nu galva palikusi daudz vērīgāka nekā agrāk. Tīri prieks par tādu labošanos! Ha, ha, ha! Un agrāk tad tu esi bijusi diezgan dūma!

Marta (aizvien vairāk iekarsdama). Jā, dūma es esmu agrāk bijuse — nudie dūma!

Alīna. Nu redzi!

Marta. Dūma gan! Citādi tu vēl šodien sēdētu turpat — pie savas mātes! Kas tad palīdzēja Miķeli pierunāt, lai viņš tevi ņem? Viņš tak tā negribēja un turējās kā pret rūgtu nāvi! Bet man bij viņa žēl, ka viņš jūtas tik nelaimīgs un atstāts: sak, būs labs cilvēks, un viņš sāks dzīvot kā no jauna... Ne jau priekš kāda sveša es pūlētos viņu tā pierunāt! Māktin mācos viņam virsū, līdz beidzot viņš arī padevās — par postu un bēdām kā man, tā arī pats sev!

Alīna (paskatās uz Martu gari un aizdomīgi. Ar mazu nedrošību). Kāds posts tad ir uznācis tev, kāds viņam?

Marta (kā jaunu spēku atraduse). A jā, mīļā! No manis tu nenoslēpsi vis! Ir man ar acis — un es redzu tīri labi!

Alīna. Ko tad? (Stingrāki.) Ko tad īsti? Nu?

Marta (brītiņu kavējas). Kam tam Līčam vajag braukt no pilsētas uz Kalnainēm tik bieži? Vai tu nevarētu man to pasacīt? (Ar savādu laipnību.) Nu, mīļā, vai tu nevarētu man to pasacīt?

Alīna (drusku apjukuse. Tad saņemdamās). Prasa kā bērns! Vai tad tu vēl to nezini, ka viņi ar Miķeli draugi no bērnu dienām?

Marta. To es zināju arī bez tavas teikšanas!

Alīna. Te nu bij! Zina — un vēl prasa! Kad agrāk viņš uz Kalnainēm brauca, tad tev nenāca prātā prasīt, kādēļ viņš brauc!

Marta. Jā, tad nenāca vis prātā prasīt, bet nu nāk. Tad viņš atbrauca tikai reiz par gadu, bet nu brauc ik mēneša vai pārnedēļām!

Alīna (ar tādu kodīgu smieklu). Tad saki tu viņam, lai viņš tik bieži nebrauc! Sak, man tas nepatīk ... Varbūt viņš to arī ievēros!

Marta. Tev būtu tas darāms, ne man! Un to tu pielūko, ka neceļas liels kauns vēl visai mūsu famī-lijai!

Alīna (pieiet dažus soļus Martai tuvāk. Grūti valdīdamās). Ko? Ko tu tur runāji? Kā tu iedrošinies man tādas lietas teikt?!

Marta (ar spītīgu prieku). Vī! Es jau tevis bīšos gan! Lūko tik mani labi sakliegt — un es tūlīt turēšu muti cieti! Ha, ha, ha! Tad redz, kādu laimi es būšu sagādājuse savam brāļam!

Brīdi abas sievietes stāv viena otrai pretī ar neslēptu ienaidu — kā acīm kaudamās.

Alīna. Tu esi te traka palikusi!

Marta. Tu esi traka te atnākuse!

Līcis cepuri galvā un spieķi rokā parādās aiz vaļējām durvīm verandā.

Alīna (niknumā). Ej ārā! Es redzu, ka tev ir apnicis Kalnainēs dzīvot. Tad pagaidi...

Marta (iedama ārā uz priekšnamu). Lūk, kur izdzinēja! Bet to es tev saku: ar mani tu nespēlējies! Kā tu man, tā es tev!

Līcis (stāvējis pie durvīm, kamēr sievietes izmaina pēdējos vārdus). Radu būšana un mīlīga izrunāšanās?

Alīna (nomākdama uztraukumu un lūkodama smieties). Pirmoreiz tik jauka un sirsnīga!

Līcis. Tad jau var tīri laimes novēlēt — uz labu saprašanos!

Alīna. Droši! Nu mēs saprotamies, ka labak vairs nevar vēlēties!

Līcis. Ko tad saka uz to Vaivars?

Alīna. Kas viņam! Tiklīdz kā atnāca pavasars, viņš dzīvo pilnīgi tā, kā kad viņam būtu izpildāms mežsarga vai upes uzrauga amats! Tur viņam rīts, tur vakars; dažreiz arī uz pusdienu neierodas mājā — liekas, ka nava vaļas ne paēst. Vai tad kāds

brīnums, ka pa māju tā iet? Kā kurais grib, tā dara — saimnieka nav!

Līcis. Nu jā, tā mazāk jau viņš gan laikam par to māju domā ...

Alīna. Bet ilgāk tā nevar! Ja arī Miķelis visam kā ar roku atmetis, es negribu |aut, lai tā iet: jāieved arī kāda kārtība!

Līcis (pasmīnēdams). Un jūs to arī izdarīsiet! Bet vai Miķelis atkal kur aizgājis? Mājā pašlaik nekur neredz.

Alīna. Tas nebūtu nekāds brīnums! (Zīmīgi pasmiedamās un paskatīdamās uz Līci.) Pēdējās dienās viņam prāts stipri nesas uz to pusi, kur vasarnīcas ... Ha, ha, ha! Varbūt kādā upes līkumā viņš domā ieraudzīt savu vecu laimi...

Līcis. Tā? Vai tad tā atceļojusi atkal uz šo pusi?

Alīna. Jā, tā runā. Apmetusies pie saviem radiem. Bet taisoties gan braukt projām kaut kur — uz krievu vai poļu zemi... Kas to nu īsti zin!

Līcis. Vai ziniet — man ir tā Miķeļa drusku žēl...

Alīna. Man ar. Bet tur viņš pats vainīgs! Kā par svešnieci viņš mani šurp atvedis, un kā sveš-niecei man te arī jādzīvo. (Pieiet Līčam tuvāk un intīmi ieskatās tam sejā.) Labi, ka atbrauc kādreiz kāds labs draugs ...

Līcis (saņem viņas roku). Šodien jūs teicāt, ka pie vakara iešot pa āru. Vai ņemsiet mani ar līdz?

Alīna. Nu zināms! Es jau tik gaidīju jūs ienākam. (Paver durvis uz priekšnamu.) Elza! Nu tu vari nākt!

Līcis. Bet laikam būs pērkons. Vai jums nav bailes?

Alīna. Kad jūs nākat līdz, tad ne. (Pieskardamās viņam pie rokas.) Es arī nemaz tik bailīga ne-

esmu, kā jūs varbūt to domājiet... (Iesteidzas blakus istabā un tūlīt nāk no turienes atpakaļ, apme-tuse ap pleciem vieglu segu.)

Līcis (ar labpatikšanu laizdams acis par viņas augumu). Būtu bijis Miķelis mājās, kas zin, arī viņš nāktu līdz!

Alīna (pasmejas). Tagad viņam iešana uz citu pusi...

Līcis (viņai sejā ieskatīdamies). Un mums arī — uz citu pusi...

Alīna. Jā... uz citu pusi... Un labi vien ir! (Vedinoši.) Iesim!

Līcis. Bet Vaivars mūs meklēs!

Alīna. Nemeklēs vis. Un nezin, kad šis vēl pārnāks! Šitik savāds viņš palicis jau no pērnajās vasaras — pēc tās meitenes nāves. Tad visu rudeni, lai bijis laiks kāds būdams, staigājis uz kapsētu. Un naktīm maldījies viens pats pa dārzu vai pa upes krastiem un raudājis ... Iesim vien!

Līcis. Nu, greizsirdīgs viņš uz manis jau varbūt nepaliks ... un jau rītu man jābrauc projām!

Alīna (iziedama pa verandas durvīm). Bet uz Jāņiem jūs atkal atbrauksiet, jā? Es gaidīšu — es jūs gaidīšu!

Līcis (iziedams viņai pakaļ). Tad jau jabrauc vien!

Aiz kokiem pazib balta uguns dzirkstele un nodūc tāls, tikko dzirdams pērkona graudiens.

Elza (ienāk pa priekšnama durvīm, tiklīdz Līcis ar Alīnu izgājuši, sāk slaucīt logus un uzņemt putekļus no mēbelēm. Logā). Kā tu meklē, Māža?

Māža (aiz loga). Nekā, mījā. Es tik tāpat vien ... Nezin, kur tā mūsu madāma?

Elza. Viņas te nav.

Māža. Ak tad aizgāja jau? (Ieliekdama galvu logā.) Nu riktīgi gan — projām jau! Bet vai viena pate?

Elza. To es nezinu!

Vilis (ienākdams no verandas). Dievs palīdz!

Māža. Nu labi, labi, Elziņ! Man ar nav vairāk vaļas: darbs uz darba! (Aiziet no loga.)

Elza. Paldies! Bet kur tu visu dienu biji, ka nekur redzams? (Paskatās uz viņu tā priecīgi, silti.)

Vilis (ar tādu slēptu prieku, kurš tomēr laužas uz āru). Suņam sēka pļaut... Vai tad tu pēc manis kādreiz skatījies?

Elza (iesmejas). Nē... es tik tāpat vien ieprasījos. Kas nu man ko skatīties!

Vilis (gaišu skatu). Nu jā, protams! Kas meitiešiem tur ko zināt, kur dēlieši iet un ko dara! Vai Vaivara kungs ir tur, iekšā? Vai arī kur izgājis?

Elza (tāpat). Kas meitiešiem tur ko zināt! Bet kas nu deva: nava jau redzēts. Viņš jau tagad kā bēdzin bēg no mājas projām! (Palikdama nopietna.) Un vienmēr — tāds vien noskumis. Tiek reizēm viņa tīri žēl!

Vilis. Un viss — meitieša dēļ! Liela kļūda tā no viņa puses — ņemt to tik dziļi pie sirds. Neviens meitiets nav to pelnījis, ka viņa dēļ tā bēdājas!

Elza. O-o! (Ar smīnu.) Tu laikam neesi nekad tā darījis?

Vilis (laimīgi apjucis). Nē ...

Elza. Paskat, kāds! Bet es domājos vienu tādu gudrenieku arī citādu redzējuse!

Vilis. Ak tā! Ap to laiku, kad tu gāji uz to Vārnu kalnu? Bet redz, ka neskrēju vis pakaļ!

Elza (smiedamās). Tik nolaidi šņībi tepat... Un Māžu gribēji sasist pašā Zāļu vakarā!

Vilis. Pelnījuse ar bij! Vai zini, ko viņa tagad valdē?

Elza. Nu?

Vilis. Vaivara kundzi un to pilsētnieku. Laikam ar saimnieces ziņu. Un tad atkal nāks kārta Vaivara kungam: Egles jaunkundze esot atkal šai pusē...

Elza. Labāk nebūtu braukuse! Vai zini — man tā kā bail par to Vaivara kungu...

Vilis. Man ar. (Brīdi klusums.) Jā, reiz mēs arī bijām izdarījuši vienu kļūdu — ieņēmuši meitieti par daudz dziļi sirdī. Bet tad viņš viens pats izdarīja vēl otru kļūdu — apprecējās. Un ka tik viņš neizdara arī vēl trešās kļūdas...

Elza (pieiedama viņam klāt). Tu gan laikam neizdarīsi vairs nevienas kļūdas?

Vilis (aptverdams viņu). Nē, vairs nē! (Noskūpsta to.)

Elza (iesmiedamās). Tad jau būs atkal jāiet līgot... uz Vārnu kalnu!

Vilis. Ej! Bet, ja mēs taisām kāzas, tad — aiz manas žēlastības!

Vai vārs (ienāk pa verandas durvīm, pasmaida un pamet Vilim ar galvu). Tad jūs nu pavisam izlīguši? Par to man prieks!

Vilis. Piedevu beidzot, Vaivara kungs. Meitietis gan nava to vērts. Bet lai!

Elza (nokaunējusies atiet sāņus). Viņš tikai lielās, Vaivara kungs. Es pate viņam piedevu!

Vai vārs (pasmiedamies). Lai nu kā! Bet es vēlu jums visu labu! Un kad dzersim jūsu kāzas?

Vilis. Uz Jāņiem. Es jau nu nesteigtos, bet tas meitietis tā grib!

Elza (ātri un jautri). Vei, kāds melis! Pats grib uz Jāņiem. Es — uz rudeni!

Vai vārs. Nu, lai arī ir uz Jāņiem! (Ieiet blakus istabā.)

Vilis (paskatās ārā pa logu). Māža atkal lien gar ceriņiem kā vilkate. Pa, pal (Iziet steigšus pa verandas durvīm.)

Māža (pie loga kreisajā pusē). Vai zini ko jaunu, Elziņ?

Elza (slaucīdama atkal putekļus). Nekā nezinu!

Māža. Tagad panāc tuvāk, es tev pastāstīšu: patiks jau arī tev zināt!

Elza. Nav vaļas!

Māža. Eku! Cik tur nu vaļas vajag! Vai-i manu dieniņ, kas nu atkal notiek pa mūsu mājul Es, pagalmu slaucīdama, manīju. (Klusāk un ar lielu steigu.) Ir gan ar traka tā mūsu jaunā madāma! Aizgāja, ko tu domā, ar to pilsētnieku pa ganuceļu, pieķērusēs šam pie rokas... kā pielaulāta — jānu-die! Kas jau būs, kas nebūs! Un tā gubernante esot atkal šitai pusē. Aiz to arī tas mūsu kungs uz upmalu vien, uz upmalu vien! Mana actiņa redz to labi! Var vēl izcelties viens liels lērums! (Ūdens šalts gāžas Māžai uz galvas, un tā iesēkdamās atlec no loga nost.)

Elza (sāk stipri smieties). Kas tur, Māža? Vai jau līst?

Māža. Vī! Kā es nosabījos! Kas tad te to ūdeni lēja? Laikam jau tas pats Vilis? Un kāds biezs ūdens! Viņš jau, maita, būs to tepat pančkā pasmēlis! Bet ir gan viņš uz tiem jokiem vien ... uz tiem jokiem vien!

Lieknējs (ienāk pa priekšnama durvīm labajā pusē un tā dusmīgi paraugās apkārt). Vai te citu nav? Vajadzēja tikties... Riktīgi izrunāties...

Māža. Tad tā gan, Elziņ. Bet man ar nav vis nu vairāk vaļas — darbs uz darba! (Aiziet no loga.)

Elza. Vaivara kungs ir tur — dziļāk. (Sastumda krēslus ap galdu, paņem putekļu drānu un iziet pa priekšnama durvīm.)

Licknējs. Nevar tikt klāt... Kā pie kāda licla-kunga ... Bet riktīgi izrunāties... (Pieklaudzina pie blakus istabas durvīm.) Riktīgi izrunāties...

Vai vārs (iznākdams no blakus istabas). Ko tu laba teiksi?

L i e k n ē j s (bridi murmina, ka nevar nekā saprast). Ciemiņi... Vienmēr jābaro ... Nav tā runāts ...

Vai vārs (nervozi). Runā cieti un skaidri, ko tu gribi teikti No tādas ņurīšanas es nekā nesaprotu!

Lieknējs (stiprāk, bet tāpat ņurdēdams). Tev vienmēr ciemiņi... Daudz notērē... Rente liela...

Vai vārs (ar dziļu nepatikšanu). Ja es tevi pareizi saprotu, tad tu žēlojies, ka manu ciemiņu dēj tev ce|as zaudējumi. Par viņu uzturu tu saņem maksu tāpat kā par manu. Tā ir mūsu līgumā. Kur tad te ir tā pārestība?

Lieknējs. Jādod viss par lētu maksu... Tikpat kā par velti... Rente liela... Jākrīt parādos... Nevar tā dzīvot...

Vai vārs. Lai tev uz priekšu nebūtu vairs jākrīt parādos, tad nākamos Jurģos tu Kalnaines atstāsi! Ar to mums lai pietiek! (Novēršas.)

Lieknējs (pārsteigts un izbijies; sāk nemierīgi grozīties un mīdīties). Ko? Ko? Man jāiet no Kalnainēm ārā? Ko? Liela netaisnība... Spēku ielicis... Zeme iekopta... Traka netaisnība... Liela aplaupīšana ...

Marta (ienāk ātri pa priekšnama durvīm). Kas te notiek? Par ko jūs runājiet?

Lieknējs. Mums atteica... Dzen projām... No Kalnainēm projām ...

Marta. Tā? To jau es domāju! Jau viņa man ar to draudēja! Tad redz, ko tāds jaucēja meitiets var izdarīt!

Lieknējs. Tik daudz strādāts! Viss par velti... Jākrīt stāvu parādos... Dzen projām ...

Marta. Tad tā, brāli, tu gribi darīt? Tad tāda tava pateicība par manu labu sirdi?

Lieknējs. Liela netaisnība! Aplaupīšana... Līdz kreklam...

Marta. Saki, Miķel, — vai tu viņai gluži tādu vaļu ļausi?

Lieknējs. Briesmīga izpostīšana!

Marta. Kur tak tāda zebiekste cēlusēs?

Vai vārs. Tu, mās, pate to labāk zini!

Marta. Nu redz! Arī tur es būšu tā vainīgā!

V a i v a r s. Jā, mās, tu!

Marta. Es?

Vai vārs. Kas tad mani mocīja? Kas kaulējās un deldza?

Marta. Vai tad es zināju, ka viņa tāda būs! Kam tu viņas nesavaldi?

Lieknējs. Jākrīt stāvus parādos! Bērni par nabagiem ... Briesmīga netaisnība ...

Marta. Tava paša vaina vien, Miķel!

Vai vārs. Elle zemes virsū! (Strauji apcērtas, atmet ar roku un iesteidzas blakus istabā, durvis aiz sevis aizvērdams.)

Marta. Nu redz! Viņš negrib vairs ar mums ne godīgi izrunāties! Nu mēs tie sliktie! Bet pagaidi vien, brālīt! Vēl tu visa nemaz nezini!

Lieknējs. Lai samaksā, ko es te darījis! Zeme iekopta... Grāvju rakšana... Viss par velti...

Aiz priekšnama durvīm skarbas un kliedzīgas • sieviešu balsis un mīdīšanās.

Māža (ieskrien, turēdama padusē kādu sapikotu apģērba gabalu). Tak, mīļie cilvēki, glābiet mani! Es nevaru vairs nekur tverties! (Iestājas starp Liek-nēju un Martu.) Nu tīri kā traka palikuse!

Jūle (iesteigdamās tai uz pēdām pakaj un klāt mākdamās). Ak tu domā, ka es nedrīkstēšu tev te

pakaļ nākt? Kad svētā baznīcā! Tas man vienalga! Atdod šur! (Lūko saķert Māžas nesamo.)

Māža. Mīļie cilvēciņi, tak glābiet mani no šitā pagāna!

J ū 1 e (dabūjuse cieti vienu piedurkni un tu raudama). Kā tu drīksti manas drēbes ņemt? Man vel tik laba jaka! Dod šur, nešķīsts gars!

Maža. Vai es vainīga, ka Vilis tevis neņem? Vai dieviņ, tak izraus tā gaisenīca! Palīdziet!

Jūle (jaku izraudama). Man vēl tik laba parķa jaka! Un es to šai... Palūkosi tik tu vēl pirkstus pie manas mantas likt! (Pārmet jaku par roku un iziet lieliem soliem uz priekšnamu.)

Māža (rokas vien noplāta). Tad redziet nu! Es naktīm miega negulēju, viņas dēļ skriedama, bet tāda ir tā pateicība! (Tad kā it nekas nebūtu noticis.) Bet ko es aizmirsu pasacīt: mans večuks ar jau iebrauca ar to jaunukungu no stancijas. Jāiet nu — kā labi būs izbraukājis? (Iziet ari atpakaļ uz priekšnamu.)

Marta. Iesim mēs ar: negrib jau ar mums vairs ne runāt! (Iziet pa durvim uz priekšnamu.)

Lieknējs. Jākrīt stāvus parādos! Aplaupīšana līdz kreklam... Dzen projām... (Iet ari ārā un durvis sastopas ar Valdi, kurš, nesdams ceļa somu un kādu papiros ietitu lietu, nāk iekšā un ar kuru viņš strupi, kā negribēdams sasveicinās.)

Valdis (atgriezdamies pret durvim). Krusttēvs mājā? (Atbildes nedabūjis, sevi kā nobrīnās. Tad, pamanīdams Vaivaru otrās durvis.) Sveiks, krusttēv! Esmu atkal pie tevis! (Viņi sasveicinās noskūpstīdamies.)

Vai vārs (Valdi aplūkodams). Nekas! Tikai drusku bālāks. Nu jā, eksāmeni...

Valdis. Bet par to, krusttēv, nu reiz tas diploms rokā!

Vai vārs. Nu, vēlu laimēsi Tad ruden — uz universitāti! Ak tur ir tā bilde! (Ņem bildi un raisa tai ietinamos nost.)

Valdis. Un labi izdevusēs! Velta skatās pretī kā dzīva ...

Vaivars (pacel bildi uz augšu un ilgi skatus uz meiteni baltā apģērba. Klusi, dziji, sirsnīgi). Veltiņ, manu irbīt...

Valdis (paraugās pa logu ārā). Jāiet nu tūlīt raudzīt, kā izskatās pa dārzu un pa upes krastu! (Iziet steigšus pa priekšnama durvim labajā pusē.)

Vaivars (uzslien bildi uz galdiņa un stāv tās priekšā kā lūgšanā. Klusi un sāpigi). Veltiņ, manu gaišo un tīro dvēselīt, manu mazo māsiņ! Piedod man, piedod man! (Viss sadreb no aizturētām raudām un noplok uz krēsla.) Ka tu zinātu, Veltiņ, ka tu zinātu! (Viņš raugās uz bildi un aiziet kā citā pasaulē.)

Pa vaļējo logu redz atkal nomirdzam tālu zibeni, nodūc pērkona graudiens — jau tuvāk, bet ne stipri, un klusumā uz koku lapām sāk šņakstēt lietus lāses — aizvien ātrāki un spēcīgāki, lidz pārvēršas šis troksnis vienā šalkoņā. Aiz verandas durvim kāds pieklauvē. Vaivars satrūkstas, pieceļas un atver durvis. Uz sliekšņa parādās sieviete gaišā apģērbā un kailu galvu — Marija Egle. Vaivars pakāpjas soli atpakaļ un skatās uz viņu kā apstulbots.

Marija (sniedz viņam roku). Tāds negaidīts ciemiņš jums... piedodiet!

Vaivars. Labdien! (Tad atgūdamies.) Tu, Ma-rij? Tu atnāci pie manis! (Satver par jaunu viņas roku un to skūpsta.) Cik laba tu, ka atnāci!

Marija (roku viegli atvilkdama). Es, taisnību sakot, gan ciemā nenācu... Gribējās tikai redzēt... kādi tagad izskatās te krasti... Un varbūt... satieku kur arī jūs... Un palejā jūsu Vilis man teica, ka jūs mājā — un viens... Un lietus mani padzina

zem jūsu krasta kokiem... un veranda kā aicināt aicināja ienākt pie jums... Un tad saņēmu dūšu...

Vai vārs. Un labi tas bija! Dzirdēju, ka tu jau kādu laiku šai pusē. Un domāju, satikšu kādreiz tevi... kaut gan droši cerēt uz to nedrīkstēju...

Marija. Man jau ar nepiederējās šurpu nākt... Bet es nezinu, kā tas notikal (Pasmejas.) Kā tiku uz vecās tekas, tā klāt gan! (Ieraudzīdama bildi.) Tā — Velta? Tā viņa tiešām izskatījās. Pate kādreiz, domātu, arī jautra, pat smejas, bet acīs kaut kas bēdīgs, neizprotams... Ak, mīļā nabadzīte... kā tevi nokoda salna tik agri... Nu jāguļ garu nakti zem zemes... (Klusums. Ap lūpām viņai noraustās. Viņa novēršas.)

Lietus ārā brīžam noklust, brīžam atkal iešalcas no jauna.

Vai vārs (raugās gan uz Veltas bildi, gan uz Mariju. Elpa viņam kļuvuse kā smagāka un trīcoša. Dobjākā — kā svešā balsi). Marij! Marij! (Saņem viņas rokas un spiež tās sev pie sejas.) Kā es tevi biju gaidījis! Nekā nav līdzējuse prāta gudrā tiepšanās — ka gaidīt neprātība... Sirds, arī kad es pats to nezināju, nav mitējusēs tevis gaidīt — nevienu dienu, nevienu stundu... Sirds, Marij!

Marija. Nu viņa vairs nedrīkst to darīt. Mūsu starpā ir radusēs plaisa, kura vairs nav pārejama!

Vai vārs. Taisnība, taisnība, Marij! (Cieš bridi klusu.) Tu varbūt nevari saprast, kā tas viss noticis? Arī es pats reizēm it kā brīnos par visu... kā no miega atmodies. (Atkal klusums.) Lai tu varbūt nespriestu sevī par ko aplam, man tev kas jāsaka... Bet vai tu nepiesēdīsies? (Viņš paceļ viešņai vienu krēslu un pats nosēžas uz otra.)

Marija (kavējas, bet tomēr apsēžas). Kādu mazu brītiņu... (Paraudzīdamās istabā apkārt.) Es drīz atkal iešu!

Vai vārs. Nebaidies nekā: nekādas nepatīkamas satikšanās tev nebūs... Un es... un es ...

Marija (klusām, kā ar sāpēm). Stāsti!

Vai vārs. Kas to, Marij, var izstāstīt! Pats visa tā it kā nesaprotu... Kad tu aizgāji, ap mani viss palika tumšs. Par daudz smagi bij tie debeši, aiz kuriem noslēpās mana saule. Un briesmīga vienaldzība kā salta migla stindzināja manu dvēseli — pret visu, pret visu! Bet labi (audis gribēja mani glābt no tās vientulības krēslības — un no manis paša. Un meta viņi savus glābšanas tīklus manā izmisuma jūrā dienu no dienas. Es plosīju tos un grūdu pie malas, bet pēc arī tas — kā viss cits — izlikās man vienaldzīgs un bezgalīgi lieks. Un manu protestu iznākums bija tas, ka viņa, mīļais, gaišais bērns, nomira kādas dienas, varbūt pat kādas nedēļas agrāk, nekā citādi tas būtu noticis... Un, kad izdzisa šī bāli zilā liesmiņa, kura vēl plīvoja manā naktī, tad tumsība kļuva jo smagāka un saltāka. Man bij vienalga, vai es vēl dzīvoju vai nedzīvoju vairs, vai es esmu viens vai man ir sieva. Un, pats sevi pazaudējis, es padevos labiem padomiem — un labi ļaudis priecājās, ka es glābts... (Noliecis galvu, cieš klusu.)

Marija (klusām). Runā, mans draugs, runā!

Vai vārs. Mana sieva bij un ir man tikpat vienaldzīga kā kāds cilvēks Āfrikā vai Austrālijā, kura es nekad neesmu redzējis un arī nekad neredzēšu. Nē, varbūt gluži tā ne... laikam ne... Bet ne par labu tas man! Taisnība, viņas arī pie manis nekas nesaista. Kas viņu mudinājis man roku sniegt, tam ar mīlestību nav nekā kopīga. Bet es viņai nekā nepārmetu — arī ja viņa iet savus ceļus —, jo man nav uz to nekādas tiesības un viņas noziegums nav lielāks nekā mans! Un gāja manas dienas kā letarģijā. Bet tad vienā rītā es modos kā no smagas

guļas. Vai tādēļ, ka man teica... tu atbraukuse uz šo pusi? To es pats nezinu. Bet aizvien skaidrāk es redzu to varžu līci, kura dumbrā es esmu iestidzis un nezinu vairs, kā ārā tikt... Vai man nogrimt un nosmakt šai varžu līcī, Marij, — vai man palikt te? (Klusums.)

Lietus šalkdams skalo koku lapas. Metas krēsla.

Marija (nedroši, kā kavēdamās). Gan ar laiku... viss būs labi... Jūsu dzīve jau būs sākusc nokārtoties... Tikai — pie viņas jāpierod...

Vai vārs (rūgti pasmejas). Viņa jau ir nokārtojušās! Un garām vislabāk raudzīties uz visu pasaulē sub specie aeternitatis^1... Nu tikai uzmanīties, ka labās kārtības kas neizjauc! Bet ir tādi savādi gari, kas laužas iekšā šai kārtības valstībā, — gari kā no kādām kapenēm... ar vārdu sakot — spoki un veļi... Bet ar tādiem veļiem karot nav nemaz tik viegli: no vienas puses tu aizdzen viņus projām, no otras tie ir atkal klāt... (Kā ironizēdams, bet ari skumji.) Mīļā Marij, varbūt tu zini kādu lūgšanu — kādu svētu lūgšanu, kura visus spokus aizdzen projām un sirdi dara mierīgu un svētvakaru jūtošu? Vai tu nezini tādas svētas lūgšanas, Marij?

Marija (klusi, ar skumjām). Nezinu, draugs. Varbūt arī man pašai vajadzētu tādas lūgšanas. Bet es viņas nemāku... Slikti, draugs: mums abiem tāds bēdīgs liktenis! (Tad, kā atģizdamās, ka par daudz jau teikts, jautrāki.) Bet kāpēc kavēties pie tādām skumjām domām? Var būt, ka viss ir tikai labi vien! Lietus ir mitējies — man jāiet. (Pieceļas.)

1 No mūžības perspektīvas. (Autora tulk.)

Vai vārs (arī pieceļas). Vai tu ilgi paliksi šai pusē? Visu vasaru?

Marija. Kas nu tik ilgi! Kādu nedēju. Varbūt arī līdz Jāņiem. Tad projām. Gaidu tik ziņas.

Vai vārs. Un vai mēs vēl kādreiz tiksimies, kamēr tu būsi te?

Marija. Nezin... Varbūt... Ja palikšu līdz Jāņiem, tad nākšu līgot... (Pamet acis pa logu uz pagalmu.) Tur nāk — tā laikam jūsu kundze... (Ar steigu sniedz viņam roku.) Uz redzēšanos!

Vaivars (saņem viņas rokas. Kā grimdams). Marij! Saki — kā man tikt ārā no šā varžu līča? (Iziet steigšus Marijai līdz pa verandas durvīm.)

Kad durvis aiz viņiem aizvērušās, tālu, kā pamalē noveldamies, nodūc aizejoša pērkona grāviens.

Alīna (ieklūp istabā pa priekšnama durvīm un purinās). Bet tad deva, ka deva! Ha, ha, ha, ha!

Līcis (ienākdams tūlīt aiz viņas). Līdz kauliem! Ka tik nu nebūtu iesnas! Ha, ha, ha, ha!

Nostājušies istabas vidū, viņi skatās viens uz otra un abi stipri un ilgi smejas.

CETURTAIS CĒLIENS

Kalnaiņu dārzs — kā pirmajā cēlienā.

Jāņu rīts — īsi pirms saules lēkta. Tālumā, aiz upes, dzird līgojam. Dziesma, kā projām ejot, paliek aizvien klusāka, līdz pavisam izdziest.

Vilis urj Elza roku rokā iznāk gar māju no labās puses.

Vilis. Jauki, Elza! Un šitā — mūsu Jāņu nakts! Elza. Mūsu, Vili! (Paskatās tuvi viņam sejā.) Labi bija gan, ka mēs kāzas nolikām uz pašu Jāņu dienu. Būs visu mūžu ko pieminēt šitā skaistuma!

Vilis (aplikdams viņai roku ap pleciem). Nu jā. Bet kas to gribēja tā? Par to tev nākas pateikties

man! Tu, kā jau daždien neapdomīgs meitiets: «Uz rudeni, uz rudeni!»

Elza (ar smaidu, sirsnīgi viņam pretī raudzīdamās). Gudrenieks! Pašam bija bailes, ka es līdz ru-deņam varu apdomāties citādi. Aiz to tikai: «Uz Jāņiem, uz Jāņiem!»

Kreisajā pusē pa ceļu no upes uznāk Vatvars. Viņš iet

kā noreibis, kā sapni, it kā nekā neredzēdams. Sejā tāds

sastindzis domīgums un bālums. Laukuma vidū viņš apstājas un kā atmozdamies paceļ galvu. Vili un Elzu pamanījis, viņš tuvojas tiem.

Vaivars (ar tādu skumīgu smaidu, sirsnīgi). Nu, mani mīļie... sviniet savus svētkus? Zināms, zināms!

Vilis. Svinam, Vaivara kungs! Mēs visu nakti kurinājām lielu uguni! Kad tik nu Lieknējs nebārtos vien, ka sadedzināts daudz malkas ...

Vaivars. Kurini tikai, Vili! Ja viņš uz tevi ko ņurd, tad saki, ka es par visu atbildēšu. Lai deg pilns jūsu sārts! Un līgojiet pretī Jāņu rīta saulei! (Balss viņam it kā aizlūst un notrūkst.)

Elza. Bet par ko jūs, kungs, nemaz neatnācāt, kur mēs līgojām?

Vaivars (tā savādi pasmiedamies). Man, Elza, tā līgošana neiet nemaz jauki. Es pats ar to jūtu. Un tādēļ man negribas savas balss citām vidū jaukt... (Cieš brīdi klusu. Aiz upes atkal dzird īsi iedziedamies. Sniegdams Vilim un Elzai roku.) Bet esat jūs priecīgi! Tādi paši kā Jāņu rīta saule, kura drīz celsies. Sveicināt to laimīgām sirdīm! (Aiziet paātrinātā gaitā gar māju uz labo pusi un pazūd starp kokiem.)

Elza (klusām). Vai zini, Vili... man ir viņa ... stipri žēl... Viņš gan smejas, bet man liekas, ka viņš raud ... tā, pats sevī — lai neviens tā neredz!

Vilis (domīgi). Jā, viņš nav laimīgs nemaz... Un kas tur arī var būt par laimi, kad tā iet? Madāma šonakt pat... tāda priecīga ... un nezin kur staigā ...

Elza. Viņš jau pats ar laikam nemaz negrib tur būt, kur ir viņa. Kā bēdzin bēg...

Vilis. Un tas viņai tik pa prātam! Man viņa nemaz nepatīk. Kad jau tā ... tad nevajadzēja nemaz uz Kalnainēm nākt!

Elza. Un viņš ar laikam vēl arvien nevar aizmirst savas Marijas: aiz to vēl joprojām it kā asinis tek no vecas vāts ...

Vilis (pāriedams atkal jautrākā toni). Ļoti aplam tas no viņa! Neviens meitiets nav to vērts, ka viņa dēļ tā bēdājas! Bet vai tu nejūties nu nogu-ruse? Varbūt nāk miegs? Tad ej nu pagulies!

Elza. Man? Nē! Tu pats gan laikam gribētu snaust?

Vilis. Es? Ko tu ar nedomāsi! Es darīšu tā, kā Vaivara kungs lika. Sakuršu vēlreiz lielu uguni. Lai deg pretī rīta blāzmai, kamēr saule lec! Un — sirdī ir prieks ... es līgošu!

Elza (gaiši). Tad es ar! Ko tad tā vēl meklē?

No upes puses starp kokiem it kā pa Vaivara pēdām

parādās Māža un uzlīkuse, kā uz ko glūnēdama, izvelkas uz laukuma.

Vilis un Elza iet uz upes krastu.

Vilis. Atkal ko vaktē, vecā okšķerē! (Māžai.) Ē, kur tu'vilksies, šķirzata! Kā ņemšu koku... tā pārsitīšu vidū pušu!

Māža (priecīgi). Nu, tu jau tikai uz tiem jokiem vien, uz tiem jokiem vien! (Uzreiz palikdama nopietna, kā noraizējusēs.) Bet nezin kur tas mūsu kungs ir palicis! Ko domājiet — nav redzēts visu nakti: ne tur, pie upes, ne te, mājā. Kā ūdenī

iekritis! Madāma pate par varu gribētu zināt, kur viņš ir, bet es itin nekā nevaru viņai pateikt. Vai jūs neesiet viņa manījuši?

Elza. Manījām gan.

Māža (loti dzīvi un priecīgi). Ak tad jūs redzējāt gan? Kur tad viņš palika? Pasakiet man ar to!

Vilis. Tu par visu tiesu gribi zināt, kur viņš palika?

Māža. Vai, Vilīt, kā tu vēl prasi! Tad sakiet nu, mī|ie, tūlīt!

Vilis (loti nopietni). Un tad tu gan gribi un gribi zināt, kur viņš palika?

Māža. Vai dieviņ, Vilīt, mīļo, — kam tu nu šitā? Es vairs nevaru! Viņš aizgāja tur — uz vasarnīcām?

Vilis. Nē! Viņš teicās iet tur! (Parāda ar roku uz augšu.)

Māža (pievīlusēs). Nu redz, kāds tu esi! Uz turieni jau iet... tikai kad mirst.

Vilis. Un tu ar domā kādreiz uz turieni iet?

Māža. Nu, tak jau! Vai tad nu mīļais dieviņš manis negribēs? Es jau visu mūžu esmu viņa bijn-sēs un viņu vien mīļojuse...

Vilis. Negribēs vis! Tu iesi tur! (Parāda uz zemi.) Un viens cits kungs taisīs no tavas ādas somu priekš jaunām ziņām! (Pamāj Elzai un kopā ar viņu aiziet gar verandu uz upi.)

Māža (nosmejas tlksmlgi viņiem pakaļ). Tikai uz tiem jokiem vien!

Jūle (iznāk starp kokiem kreisajā pusē). Tie ar tik vēžo vien apkārt! Vēl aizsnaudīsies pie altāra! (Dusmīgi.) Un ko tu šļokā te, vecā blēdnīca?

Māža. Pate laba blēdnīca! Aiz to arī viena pate nu apkārt snāj! Bet iztiec vien nu kā varēdama... Tad tā vairs nemānīsies!

J ū 1 e (nikni). Bet saki tu man — kur tu esi grū-duse tos manus jaunos lielsaišķus? Norāvuse klētī no vadža — kā vilkate! No tīra ceipura adīti!

Māža (ļauni priecīgi). Dod vien šurp to jaku, tad lielsaišķus dabūsi! Lai es par velti priekš tevis noskrienos, ne miega negulēdama!

Viņām strīdoties, no kreisās puses uznāk Lieknējs un Marta.

J ū 1 e. Par kaklu tu dabūsi to jaku — to es tev pasaku!

Māža. Tad savu lielsaišķu ar neredzēsi — to es tev pasaku!

Marta. Ko tad jūs te žabiniet? Jau atkal ecējaties!

No labās puses gar māju iznāk lēni Vaivars.

J ū 1 e. Ka lielsaišķi tiek uz vadža atpakaļ! Citādi — tu vēl tad redzēsi, kas notiks! (Apcērtas un ātri aiziet gar verandas galu uz pagalmu.)

Māža. Ka jaka tiek man rokā! (Pamanījuse Vaivaru. Citā — labsirdīgā toni) Nu redz, kur kungs ir! Bet tad man tūlīt ar gan jāiet! (Aiziet pa kreisi uz upes malu.)

Marta (Vaivaram). Vai tas, Miķel, tā ir smuki, ka tu viens pats nezin kur dzīvo?

Vaivars (skatās uz viņu, kā nesaprazdams, ko tā runā. Tad parausta plecus). Nezinu.

Marta. Un Juris, ek, gribēja ar tevi tūlīt par vienu lietu parunāt. Viņš ir pavisam noskaities. Un tiek jau ar darīts par traku!

Lieknējs. Tik daudz malkas un sausu žagaru! Sadedzina par nieku! Par traku darīts!

Marta. Tas Vilis un viņa draugi! Lūk, kā nupat uguns vilnī — un tā visu nakti! Vai tā nu vairs kada kartība?

Lieknējs. Tik daudz malkas un žagaru! Liela skāde ... Stāvu jaizput.

M a r t a. Kad mēs kādu vārdu ieminamies: sak, tā gan nevajadzētu darīt, tad tikai smejas. Tu esot tā licis. Vai tas ir tiesa?

V a i v a r s (sausi). Jā.

Marta. Bet tas jau, Miķeļ, iznāk drusku nepareizi: tā manta jau gan tava, bet darbs mūsu!

Lieknējs. Liela skādei Uz izputēšanu... Ja-krīt stāvu parādos iekšā.

V a i v a r s (pagriež viņiem muguru). Atrēķiniet savu skādi no rentesl (Aiziet uz upes pusi pretī Valdim, kurš starp kokiem iznāk uz ceļa.)

Marta. Nu redz! Viņš nebēdā vairs nekā! Un ka nu tik vien tās vainas būtul Ak, Miķcl, Miķeli Vai tavas acis ir tā aptumšotas, vai arī tu pats negribi vairs nekā redzēt?

Lieknējs. Jāatrēķina no rentes! Aplaupīšana līdz kreklam ... Uz postu un izputēšanu.

Lieknējs un Marta aiziet gar verandas galu uz pagalmu.

Vai vārs (gurdi atsēstas uz sola pie galda). Valdi, panāc šurp!_

Valdis (pienāk un ari nosēstas uz sola gala). Labi, krusttēv, ka es tevi satiku: es nācu tevis meklēt.

V a i v a r s. Manis meklēt? (Skumji pasmiedamies.) Es laikam biju izputējis?

Valdis. Pie mūsu Jāņu ugunīm teica, ka tevis šonakt neviens neesot redzējis. Un neviens ari nezinot, kur tu palicis!

V a i v a r s (cieš bridi klusu). Jā, viņiem tur taisnība. Es biju gan izputējis. (Atkal bridi klusums.) Un var notikt, ka es... izputu reiz pavisam.

Valdis. Pavisam? Kā tā var ... izputēt?

V a i v a r s. Var. Redz, Velta ari pie mums bija — un izputēja pavisam ...

Valdis. Velta... (Aprauj valodu un domīgi paskatās uz Vaivaru.)

V a i v a r s. Vēl pērnajos Jāņos viņa tc bija. (Nogrimst domās. Pēc brīža.) Un, ja te izputēšu, tad es būšu tur, kur viņa ... un arī manis neviens te neredzēs ... Un tad varbūt tikai tu mūs, izputējušos, kādreiz pieminēsi. (Atkal bridi klusē. Tad viņš uzreiz cieši paraugās uz Valdi, kurš skatās kaut kur projām un acīmredzot domā pavisam par ko citu, un ar steigu nogriež valodu uz citu pusi.) Bet kur tu šonakt līgoji? Pa mūsu krastu vien vai arī kur citur?

Valdis. Es biju arī tur — viņpus upes. Tur sanāca kopā daudz paziņu no pilsētas — skolēnu un studentu. Mums gāja ļoti jautri. Un beidzot citi pārnāca arī upei pāri — pie mūsu ugunīm. Visvairāk tie no vasarnīcām.

Vaivars. No vasarnīcām?

Valdis. Jā. Arī Egles jaunkundze. Teica, ka būtu vēlējusēs sastapt tevi.

Vaivars (ar tādu savādu mieru). Mani sastapt? Viņa tā teica?

Valdis. Jā, tā viņa teica. Jau laikam šodien pat viņa braukšot projām ...

Vaivars (piepeši, kā satrūcies). Viņa ir tur — pie upes?

Valdis. Jā, un tevis gaida.

Vaivars (pieceldamies). Es iešu. (Pēc pāra solu atgriežas atpakaļ.) Nē, ej labāk tu — un pasaki viņai, ka es esmu te. Ej, Valdil Man nepatīk vairs ļaudīs rādīties... es nevaru vairs viņus redzēt! Es staigāšu te, pa ceļu, un viņas gaidīšu. Ej, Valdi/ un saki, ka es viņu lūdzu atnākt!

Valdis. Labi. (Aiziet ceļam šķērsām pāri uz upi.)

Vaivars lēni iet pa ce(u uz upes krastu, brižam pazuzdams starp kokiem, un tad iznāk atkal atpakaļ uz laukuma.

Viņam nozūdot, no upes puses gar verandas galu uznāk Alīna ar Līci un apstājas pret verandas trepēm.

Līcis (nožāvājas). Atkal nakts pagalam — un tik daudz miega nokavēts! Bet kur tak tas Vaivars palicis? Aizmaldījies nezin kur!

Alīna. Ko tur var darīt, ka viņam pie mums nepatīk!

Līcis. Man liekas, ka aiz viņa vienaldzības kas slēptos... un ka viņš netur vairs uz manis laba prāta.

Alīna. Man liekas gluži otrādi: viņam tas ļoti pa prātam... ka jūs pakavējat man laiku. Viņam pašam jau nav vaļas — jāmaldās pa laukiem un mežiem un jāfantazē... par cēlākiem cilvēkiem.

Līcis. Reizēm viņš paskatās uz mani tā, kā kad būtu saticis ceļā pavisam svešu cilvēku. Un runāt arī izvairās — kā ar svešu ...

Alīna. Pats svešs palicis ... Bet tur jau laikam viņš nāk!

Uz laukuma atkal iznāk Vaivars. Savu sievu un Lici pamanījis, viņš nostājas un skatās uz tiem, nekā nesacīdams.

Līcis. Tāda nakts pagalam! Tīri par nieku!

Alīna. Tad tu ar nu esi pārnācis... Laikam tāli esi gājis?

Vaivars (sveši). Tāli...

Alīna. Vai nenāksi tu ar iekšā? Kad sāks ierasties kāzu viesi, nebūs vairs nekāda miera. Labāk tūlīt iet gulēt.

Vaivars. Jā, labāk iet gulēt...

Alīna. Nu, tad nāc! Citādi vēlāk tu mani iztraucēsi.

Vaivars. Nē, es tevis netraucēšu ...

Līcis (atkal nožāvājas). Žēl nokavētā miega!

Alīna. Bet par to atkal pavadīta tik jauka nakts!

Līcis. Un pēc tam?... Es gan likšos tūlīt zemē. Ar labu rītu! (Uzkāpj verandā un ieiet mājā iekšā.)

Alīna. Ar labu rītul (Pieiet klāt Vaivaram.) Kas tev ir? Vai tu neesi slims?

V a i v a r s. Nē ... Varbūt... Ja ...

Alīna (pastomās. Tad ar iekaitumu). Tava izturēšanās sāk palikt arvien neizprotamāka!

Vai vārs. Tava ne. Tā paliek arvien izprotamāka.

Alīna. Ko tu gribi ar to teikt?

V a i v a r s. To, ko sacīju.

Bridi viņi skatās viens otrā kā vērodamies. Tad Aliņa

strauji pagriežas apkārt un ieiet caur verandu mājā

iekšā. Vaivars lēnām atgriežas atpakaļ un ar noliektu galvu aiziet starp kokiem kreisajā pusē.

No kādas koku grupas labajā pusē iznirst Māža. Preti

viņai gar verandas galu no pagalma iznāk Marta un, ar roku mādama, aicina pie sevis.

Marta. Kur tad nu beidzot tas jaunais pāris palika — pēc tās lielās cierēšanas?

Māža (paklusām. Ar steigu). Nu jau sagāja iekšā. Ies laikam gulēt. Sauca paša kunga ar. Bet tas neiet vis. Aizgāja laikam vēl tur — uz vasarnīcu pusi.

Marta. Ak mans brālis? Vai zini — tad ir jāuzmanās! Es jau tevis par to neaizmirsīšu — nebīsties vis! (Aiziet gar verandas galu atpakaļ uz pagalmu.) '

Māža. Ko nu par to, mīļā saimniecīt! Es jau manīšos, cik vien varēšu!

Uz laukuma atkal iznāk Vaivars. Māža veikli nozūd starp kokiem labajā pusē.

Pret verandu no upes puses uznāk Marija Egle, pamana Vaivaru un tuvojas tam.

Vai vārs. Bez jāņuzālēm un bez dziesmām... Sveika, Marij!

Marija. Jāņuzāles plūkt — nu jau par vēlu ... un visas dziesmas arī jau izlīgotas. (Sniedz virtam roku.)

V a i v a r s (ved viņu pie galda, kur abi uz sola apsēžas). Lai nu ar jāņuzālēm un dziesmām kā, bet tas tomēr labi, ka tu vēl atnāci!

Marija. Jā, man gribējās vēlreiz ar jums tikties, pirms dodos tālā pasaulē. Kas zin, vai pēc tam vēl tiekamies ...

Vai vārs (domīgi). Jā, kas zin, vai pēc tam vēl tiekamies... (Klusums. Abi sēd, kā smagu domu nospiesti un kā kad bitos runāt.)

Marija (nedroši). Kā jūs nu jūtaties? Taču beidzot viss būs labi?

Vai vārs (parausta plecus). Tā... Nekas...

Marija. Vai ziniet — man gribētos aizvest līdz tās domas... ka jūs apmierinājušies ar to, kas vairs nav pārgrozāms, un dzīvosiet.

V a i v a r s. Ja tādas domas tev derīgas, tad jā ...

Marija. Un citādi ne?

V a i v a r s. Citādi ne! (Klusums. Viņi sēd, kā nedrīkstēdami kustēties.)

Marija (noliec galvu uz krūtīm). Piedod rnan ... piedod man, ja es tev ko ļauna darījuse! (Aizsedz seju rokām.)

V a i v a r s (skatās brīdi uz viņu, kā nesaprazdams ko, tad saņem viņas rokas, atvelk tai no sejas un noliecas pār tām). Marij! Mana neaizmirstamā! Marij!

Marija (noņem viņam cepuri un noliek uz galda, noglauda viņam matus un raugās uz viņu laimē un arī dziļās sāpēs. Klusām). Tu, mīļais! Tu, mans mīļais ...

Vai vārs (paceļ galvu un raugās viņai sejā). Tad tu neesi manis vēl aizmirsuse? Ak mans dievs! Kāda laime, Marijl

Marija. Nē, neesmu aizmirsuse... Un neaizmirsīšu arī nekad ... lai notiek kas notikdams! Nekad!

V a i v a r s (spēji, jaunu domu pārņemts). Marij, vai tu ... piemini vēl pērnējo Jāņu nakti?

Marija (ar nopūtu). Pieminu.

V a i v a r s. Tad tu man teici... tad tu teici, ka manis ... manis nemīli.

Marija. Ka nezinu, vai tā mīlestība, ko sevī jūtu, vai ne ... Es nezinājos to!

V a i v a r s. Un tagad zinies? (Augošā uztraukumā.) Un tagad tu to zinies, Marij?

Marija. Tagad zinos!

V a i v a r s (spiezdams galvu viņai pie krūtīm). Marij! Mans prieks... mana laime! Mana Marij!

Marija (viegli apņemdama viņa galvu). Tad nebiju pate ar sevi skaidrībā. Es nevarēju sev atbildēt, vai tā mīlestība vai varbūt draudzība, vai varbūt uzticība... kaut arī bezgalīga. Bij bailes, ka nemeloju sev un tev... ka neizdaru kļūdas, kuras nevar vairs izlabot. Nu zinu...

Vai vārs. Ak kungs un dievs! Kam tu nevarēji man pērn to teikt?

Marija. Mūsu nelaime tā! Varbūt man nevajadzēja tevis vairs redzēt un ar tevi runāt? Nu viss ir par vēlu!

Vai vārs (ātri pieceļas kājās. Ar jaunu spēka uzplūdumu). Nekas nav par vēlu, Marij!

Marija (aizsegdama rokām seju un nodrebēdama). Par vēlu!

Vai vārs (kā iekliegdamies). Nē! Iesim projām no šejienes! Kaut kur tāli — kaut uz pasaules malu! Un sāksim jaunu dzīvi... Marij, savu dzīvi!

Marija (bēdīgi pakrata galvu). Tas nevar notikt, mans draugs!

V a i v a r s. Kādēļ ne? Kas mūs te tura? Mani — nekas! Tu varbūt domā — mana sieva? Man tādas nav! Tas ir pavisam svešs cilvēks, kurš par to drīzāk priecāsies, ka manis vairs te nav. Un arī tu esi brīva! Kas tad mūs še saista? (Straujā prieka izjātā, celdams uz augšu rokas). Ak, jaunās dienas rīts!

Marija (grūti sevi ar ko cīnīdamas). Tu visa vēl nezini...

V a i v a r s. Kā es vēl nezinu? Tad saki man to! (Pēc brītiņa. Kā tumšu ko jauzdams.) Saki man visu, Marij!

Marija (visa kā sakrizdama un slēpdama seju rokās). Vai dieviņ!

Vai var '§m (ar nokritušu balsi. Savādi mierīgs). Kas arī nebūtu — saki man to!

Marija. Es nevaru vairs tev līdzi iet...

V a i v a r s (dobji, kā no zemes). Kādēļ ne? Kas ir noticis?

Marija (briesmīgi saņemdamās. Kā svešā balsī). Es neesmu vairs tā... kas es biju... es... Ak mans dievs! (Iecērt galvu rokās un noļimst uz galda malas.)

Vai vārs (kā dūrienu dabājis). Marij! Marij! (Atkāpjas soli atpakaļ un stāv brīdi ar noliektu galvu kā sastindzis.)

Marija (salūzušā balsī. Klusām). Slēpt tev nespēju, melot arī ne. Es zinu, ka tādu melu tu man nekad nevarētu piedot. Un nu — es sāpinu tevi no jauna! Žēlīgais dievs! Kam man vajadzēja pavisam nākt! (Raud un visa dreb.)

V a i v a r s (pieiet klāt un glāsta viņai galvu). Neraudi, Marij, neraudi! Visi cilvēki vien — vāji un grēcīgi. Kā lai es tevi sodītu — pats papriekš

un vēl bargāki sodāms? Nobēgsim abi kaut kur dziļi mežā kā divi aizšauti putni... kopā nomirt.

Marija (saņemdamās). Nē, draugs! Ne kopā vairs mums iet, ne kopā mirt. Mēs nomirsim vientuļi — katrs savā meža biezoknī.

V a i v a r s. Kādēļ ne vienuviet?

Marija. Kā lai tev to saku? Ak, mans draugs!

V a i v a r s. Saki vien, Marij!

Marija. Liela un smaga ir mana vaina! Zinu, kas es tev biju ... dievamžēl visā pilnībā tikai tagad. Un es pazīstu arī tavu sirdi un viņas sapņus. Skaisti, mūžam skaisti bija tavas sirds sapņi! Jā, mans draugs! Un taisni viņu dēļ man vajag gana stiprai būt — tevi atsvabināt.

V a i v a r s. Par ko, Marij? Es tev nekā nepārmetu un nekā nepārmetīšu!

Marija. Zinu arī to. Mute tev mūžam cietīs par to klusu. Bet dvēselē kaut kas runās un runās, lai sveši un dziļi sāp ... Vai ne?

Vaiva rs. Ak, Marij! Kāpēc tev tā domāt?

Marija. Tavā mīlestībā bija... dvēsele... kaut kas svēts. Un taisni to... to svēto es esmu sa-minuse... kaut arī nedomādama un neapzinādamās. Bet par svētuma nāvi... dvēsele nepiedod nekad! Vai ne? Varbūt tu pats esi to man kādreiz teicis — nezinu. Bet to es dziļi jūtu. Prāts jau liek piedot un mute runā miera vārdus. Bet dvēsele — dvēsele!

V a i v a r s. Varbūt tā, mans draugs. Bet tur tak nekā nevāV darīt! Mums jāpaliek mierā ar to, kas ir ...

Marija. Slikts miers, mans draugs! Ja es būtu tā ... tā kļūdījusēs, tevis nepazīdama, tad man nebūtu ko šaubīties, ka tava dvēsele man visu piedos. Nu tas ir citādi. Tad labāk... mūžam neurbties ap dziļo rētu! Es aiziešu tāli — un mēs gan vairs

neredzēsimies. Un noklusīs ar laiku tavas un manas sāpes kā vakara ūdeņi. Un dzīve tecēs kā liela, tumša upe un nesīs mūs uz to lielo jūru.

V a i v a r s (piepeši iekliegdamies). Nēl To es nevaru! To es vairs nevaru! Arī tam vajadzēja vēl nākt! Lai nekā vairs nepaliek! Nemūžam skaistuma ... ne atmiņu par to ... ne arī sapņu par to! To es vairs nevaru! (Iet briesmīgā uztraukumā dažus solus uz krasta pusi un griežas atkal atpakaļ.) Viss, viss, kas bija liels un skaists, ir pagalaml Viss ir palicis mazs un netīrs! Un arī es pats esmu palicis mazs un netīrs! Netīrāks par visu!

Marija (pieceļas un tuvojas Vaivaram). Apmierinies, mans draugs! Dieva dēļ! Es izdarīju laikam atkal jaunu kļūdu. Bet man tā vien likās, ka tā vajag... un ka tad būs vieglāk kā man pašai, tā arī tev. Nu es iešu. Sniedz man vēlreiz savu roku! (Saņemdama viņa roku.) Savu mīļo roku! (Velk to sev pie sejas.) Un tad — ardievu, mans draugs! (Atlaiž viņa roku un atkāpjas par gabaliņu.)

Vaivars sakustas uz viņas pusi. Marija metas atpakaļ.

Kā ar vaidu viņu lūpas savienojas moku pilnā skūpstā. Tad Marija no Vaivara atšķiras un pazūd starp krastmalas kokiem. Viņš sagrīļojas, it kā gribētu steigties viņai pakaļ, bet paliek stāvam kā dziļās domās, kā sastingumā. Pēc brīža viņš it kā satrūkstas, liek roku pie krūtim, kā meklēdams kā, un pagriezies ilgi skatās uz māju un dārzu. Tad viņš gausiem, nogurušiem soļiem pazūd aiz krastmalas kokiem.

Saule uzlēkuse. Viņas dzirkstošais spīdums margo uz zaļo koku virsaunēm.

Pie upes sāk ligot. No iesākuma klusāk, tad arvien skārtāk un priecīgāk: «Es redzēju Jāņu nakti, līgo, ligo! Trīs saulītes uzlecami, līgo! Viena rudzu, otra miežu, līgo, līgo! Trešā tīra sudrabiņa, līgo!» Aiz kokiem, kur aizgājis Vaivars, atskan šāviens. Mirkli kā baigs klusums. Tad kaut kur pie upes laužas caur koku zaļumu nevaldāms gaviļu sauciens un beidzas ar «līgo!». Tūlīt pēc tam dzirdama no lielāka līgotāju pulka droši,

priecīgi un spēcīgi dziesma: «Jauni puiši, jaunas meitas, Ugo, līgo! Jāņu nakti neguļati, līgo! Tad ritiņā redzē-sieti, Ugo, līgo! Kā saulīte rotājāsi, Ugo!» Dziesmas pantam beidzoties tuvumā, dzird to pašu dziedam vēl tālumā, kaut kur aiz upes, — aizvienam tālāk un klusāk. Valdis, Vilis un Elza uznāk krastā pretim verandai.

Valdis. Kas tur šāva?

Vilis. Laikam jau kāds līgotājs, projām iedams. Valdis (atšķiras no viņiem un iet pa ceļu gar upes krastu). Varbūt...

Vilis (sauc viņam pakaļ). Jaunskungs! Vai jūs ... vai jūs Vaivara kunga neesat redzējuši?

Valdis (ar tādu kā nedrošu, apspiestu balsi). Jā... viņš tepat bija... viņš vēl nesen tepat bija. (Pazūd kokos.)

Brīdi Vilis un Elza stāv, kā gaidīdami kā, un cieš klusu.

Elza (klusām). Vili... man ir tā kā bailes... man ir tā kā bailes.

Vilis. Tad ej labāk uz mūsu klētiņu. (Saņemdams viņas roku.) Iesim!

Viņi steigšus aiziet gar verandas galu uz pagalmu.

Valdis (iznāk no krastmalas kokiem, kad Vilis un Elza pašlaik pazūd aiz mājas gala. Ar trīsām balsi). Vili! (Brītiņu stāvējis, viņš nogriežas pie galda, ceļ rokas pie galvas un, ar elkoņiem uz galda uzmezdamies, smagi nosēžas uz sola.) A!

Kaut kur pie upes kāda skaņa, saulaina balss vēl iedziedas: «Tad ritiņā redzēsieti, — līgo, Ugo! Kā saulīte rotājāsi, līgo!»

AUDŽU BĒRNI

Tautas drama piecos cēlienos

DRAMATISKAIS PERSONALS

Kaļvu tēvs — saimnieks Kajvos

Kaļvu māte — saimniece Kaļvos

Rūšu tēvs — kaimiņu saimnieks

Jānis — Kaļvu saimnieku dēls

Milda — Kaļvu saimnieku vedekla

Skrējas Kate — saprecinātāja

Indriķis — Kaļvu saimnieku audžu dēls

Ilze — Kaļvu saimnieku audžu meita

Jencis — ganuzēns Kaļvos

S p a l i e n e — kalpone un saimnieces vietā Rūšos

Rāvulis — Rūšu tēva znots un mantinieks

V a r n a — Rāvuļa līdzinieks un liecinieks

Pieguļnieki — pieci cilvēki no Rūšu kaimiņiem

Kada kāziniece

Kāzinieki

Laiks un vieta

Divdesmitā gadu simteņa sākums. Novads Vidzemes dienvidaustrumos.

Skatuve

Pirmais cēliens. Pagalms Kaļvos. Otrais cēliens. Istaba Rūšos. Trešais cēliens. Rūšu meža nora. Ceturtais cēliens. Pagalms Kaļvos. Piektais cēliens. Pagalms Kaļvos.

PIRMAIS CĒLIENS

Pagalms Kaļvos. Dibenā, drusku vairāk uz kreiso pusi, dzīvojamā māja. Mājai pret vidu logs; pa labi logam, uz mājas galu, priekšnama durvis. Tālāk pa labi, mājas galā, koku puduri, starp kuriem ceļš no sētas, un pagalmā, vairak uz priekšu, kāds atsevišķi stāvošs kupls koks, pie kura galds un soli. Pagalma kreisajā pusē zedeņu sēta, kurā eja celiņam uz klēti dārzā. Aiz sētas kuplas ābeles.

Pavasars. Svētdienas novakare. Pagalms pilns sārtas saules.

Kaļvu māte (vecāka sieva parastā lauku mātes apģērbā; durvju priekšā iznākuse, ar labsirdīgu smaidu). Viešņa! Skatos pa logu: sak, tāds kā redzēts cilvēks. Tik tas apģērbs savāds — gandrīz vairs nepazinu. Tā iet, kad ilgi nenāk!

Skrējas Kate (pusmūža gados; ģērbusēs tādās kā nejauši gadījušās un samētātās drānās: cits apģērba gabals kā vecāku laiku, cits — pēc pašas jaunākās modes; sasveicinoties papriekš paklanās un tikai tad padod roku — kā cilvēks, kam zināma smalkāka izturēšanās). Nav jau, Kaļvu mamm, tā atnākšana tik viegla. To radu, to radu! Te jāiet pie tā, te atkal pie cita — katram ir kāda vajadzība. Un tāpat visiem gribas palīdzēt: man jau tāda tā sirds, ka nevaru aizliegties!

Kaļvu māte (pasmiedamās). Nu jā, nu jā...

Skrējas K a t e. Un tā nu šoreiz vienā vietā manis stipri lūdzās atnākt pie jums uz Kaļviem — un arī nevarēju aizliegties. (Pameklē tādā nodriskātā

rokas somiņā mutautiņa un slaukās.) Bet esmu gan nu nokususe — silts tas laiks aplam!

Ka|vu māte (atņemdama viešņai uz pleciem uzmestu vilnainu šalli un nonēsātu puķainu dāmu saulessargu). Tad nāc un pasēdies te, pakrēslītī, kur vēsāks! (Apsēdina viņu uz sola zem koka un atsēstas ari pale.)

Skrējas Kate (vēdinādama mutautiņu sev pret seju). Bet kāda jums te pie pašas mājas viena nelaba vieta, Ka|vu mamm! Negribējās mest tā līkuma uz tiltu — un pārlaipojos jūsu Tērcei pāri tepat pret dārzu. Un tad tīri nosabījos, kāds upes līkumā tas krasta stūris. Visa apakša izbrukuse, un tāds kalna gals karājas ar visiem kokiem tikpat kā gaisā!

Kaļvu māte (paskatās uz viešņu tā stīvi; klusāk). Jā, pali izskalojuši — visvairāk šopavasar...

Skrējas Kate. Tur jau var notikt tīri kāda nelaime, kad paiet kāds cilvēks apakšā...

Kaļvu māte. Kas tad tur nu staigās?! Ikviens jau pats redz, ka tur nav droši. Un, lai nejauši tai vietā pie upes kāds nepiemaldītos, tad tēvs lika augšā uztaisīt stipras aizkārtnes, ka tur nedrīkst iet.

Skrējas Kate. Lai ari aizkārtnes, lai arī aizkārtnes ...

Kaļvu māte (paskatās atkal uz viešņu, un acīs viņai kā neapzināmas bailes; vēl klusāk). Pali grauž... Senāk tur nemaz nebij izskalots. Bet nu grauž... gadu no gada vairāk grauž.

Skrējas Kate. Viena nelaba un bailīga vieta gan, mīļā radiniec! (Brīdi klusums.) Bet kā tas laiks ar aiziet: jūsu mājā es laikam neesmu bijuse jau no pašām Mildiņas kāzām!

Kaļvu māte (kā domādama par ko citu). Laikam gan...

S k r ē j a s Kate (drusku padomājuša). Par visu tiesu — neesmu gan bijuse! Ar Mildiņu jau nu tiekos, kad viņa ciemojas pie savas mātes. Tikai tevis nebiju visu šito laiku nemaz redzējuse. Bet, kad nu radās tā vajadzība, sak, tad atnākšu ar izrunāties: mēs jau tā vecu radu un, kamēr Mildiņa te, tikām esam vēl vairāk radu!

Ka|vu māte. Tu runā par kādu vajadzību? Koz, rados kas noticis?

Skrējas Kate. Nē, Kaļvu mamm, nav vis vēl nekas noticis. Bet būs jau gan nu — tai pašai Lēveru jaunajai. Ilgāk par divi nedēļi jau negaidīs — to es zinu skaidri. Tad jau arī tev ar savu vedeklu būs jātaisās raugos!

Ka|vu māte. Tā, tā. Lai nu dieviņš dod! Tikai tāds tukšs gan tagad tas laiks...

Skrējas Kate. Vai, mīļā radiniec, kas nu tev ko bēdāt, kad pašai ir savi kustonīši! Kad vistiņu nokaun, ja nav cita. Daža jau ar ap šito laiku negrib vairs par lāgu dēt un tik tāpat vien apkārt staigā... Bet šoreiz jau nu man bija gan pavisam cita nākšana. Saki — vai tā jūsu audžumeita šodien ir mājā?

Kaļvu māte. Mājā gan.

Skrējas Kate (kā satrūkusēs). Ak! Tad jau mums jārunā par to klusāk. Bet kaiT Mildiņa ar bijuse klāt!

Kaļvu māte. Mildas nav mājā: aizbrauca abi ar Jāni uz baznīcu un laikam būs iegriezušies paciemoties pie kādiem radiem.

Skrējas Kate. Nūja, viņai jau daudz to radu — un visi tādi vien lieli un ievērojami... Bet slikti gan, ka Mildiņas nav: viņa jau ar par to lietu ko zina. Tad izrunātos visas trīs!

Kaļvu māte. Kas tad tā par tādu lietu ir, par ko tev jārunā?

Skrājas Kate. Sitās rūpes jau man tās pašas jūsu audžumeitas dēļi

Ka|vu māte. Ilzes dēļ?

S krājas Kate. Nu jā, Kaļvu mamm! Kaut kura cita dēļ jau es šitā neskrietu vis. Bet labam cilvēkam gribas palīdzēt: man jau tāda tā sirds... Un viņa jau tikpat kā tavas pašas meita — maziņu pieņēmi un uzaudzināji.

Kaļvu māte. To jau viņa mums ar augļiem ir atpelnījuse. Bet tas ir tiesa: Ilze mums tikpat kā pašu bērns!

Skrējas Kate. Tādēļ jau tad man ar gribētos viņai ko labu darīt!

Kaļvu māte (brīnīdamās). Ko tad tu varētu viņai labu darīt?

Skrējas Kate. Vai, mīļā radiniec, ko es varu darīt, kad tikai gribu!

Kaļvu māte (vēl vienmēr neizprašanā). Nu?

Skrējas Kate. Tev jau pašai ar tak patiktu, ja viņai gadītos laba iziešana no šejienes?

Kaļvu māte. Kā t’ nu ne: gribētos jau redzēt, kamēr vēl dzīva, kā viņa pate pie savas dzīves tiek.

Skrējas Kate (dedzīgi). Nu tas jau tad ir, tas jau ir!

Kaļvu māte. Labi jau nu būtu, ja viņa tiktu kur savā vietiņā, kad no šejienes reiz aizies, un nevajadzētu visu mūžu svešiem kalpot. (Domīgi.) Bet kā nu dieviņš to nolicis... Man liekas, ka viņai jau savs izraudzīts — ar kuru kopā auguse.

Skrējas Kate. Ak tad tā? Tas jūsu otrs audzēknis, kurš pērn no jums atstājies? Bet runā jau, ka tas esot liels palaidnis — bijis arī pret jums tik nepateicīgs!

Kaļvu māte. Lai nu tas! Katram jau var kādreiz misīties. Savā sirdī viņš nava nemaz tik ļauns — es jau viņu pazīstu no bērna kājas. Un

arī to es esmu tā noskatījusēs, ka viņi jau gan laikam klusām cerējās, varbūt paši vēl to nezinādamies.

Skrējas Kate (brīnīdamās). Bet, Kaļvu mamm, — viņš tak gluži pliks puika! Tur nu gan nebūtu nekāda prāta, ja ir vēl cits — labāks ņēmējs!

Kaļvu māte. Vai nu ir, vai nav, bet, kad divi savā sirdī ko nodomājuši, tad arī nav labi starpā jaukties. Es tur nekā pretī nerunātu, ja lize pie Indriķa arī ietu: kopā auguši, lai kopā arī mūžu dzīvo.

Skrējas Kate (kā ar lielām sāpēm). Ak, mīļā radiniec! Arī zivs meklē, kur dziļāks ūdens! Vai tad Mildiņa nav tev vēl nekā teikuse?

Kaļvu māte. Milda... ak tā? Tad tu runā par to Sveķu melderi? Par to gan viņa laikam kādreiz ko minēja, bet es domāju, ka tas jau tāpat par smieklu vien.

Skrējas Kate (ar jaunu spēku). Nav vis par smieklu vien, nav vis! Viņš Ilzi ieskatījis jau Mil-diņas kāzās, kad vēl viņa paša nomirēja bija dzīva. Un, kā nu ziemu tā šķīrās, tā tūlīt sācis domāt, ka citas jau šis neparko neņemšot kā Kaļvu Ilzes!

Kaļvu māte. Nezinu vis, vai Ilze pie viņa ietu: atraitnis...

Skrējas Kate. Vai dieviņ, Kaļvu mamm! Kas tad tur nu par sliktumu, ka atraitnis? Bet kur tā manta, kur tā manta! Katra prātīga meita ies pie viņa desmitreiz labāk, ne pie kāda jauna plikadīdas!

Kaļvu māte. Vai nu uz to bagātību vien jāskatās!

Skrējas Kate. Bet labāk tak bagātība nekā nabadzība! Un kā tur trūkst? Ak dieviņ tētīt: klēts pilna, barokļus kauj katru gadu kā vienus lāčus, un

govis nupat ir tādas, ka meldcrīša, ja patikšana, varētu mazgāties kad tīrā pienā!

Kaļvu māte. Bet par viņu jau tā nelabi runāja, arī te pa mūsu pusi: savu pirmo sievu nomocījis ...

Skrējas Kate. Ko nu uz cilvēkiem klausīties: tie jau melš aklu vilku no meža ārā! Savu pirmo sievu nomocījis... kas par valodu! Kad jau tāda čīkstoņa tikai bija, tad arī mira! Vēl jau priekš pašas miršanas dakteri atveda, bet tāpat arī tas nevarēja nekā palīdzēt!

Kaļvu māte. Bet kā tad tu to zini, ka viņš Ilzes grib?

Skrējas Kate. Vai dieviņ, radiniec, kā es to nezināšu! (Klusāk un noslēpumaini.) Bija licis man aiziet pie viņa paša uz dzirnavām. Tā un tā: šis jau Ilzi iemīlējis, kad vēl nemaz brīv nebijis... tā pats smejas. Lai tad nu es nākot ar Kaļvu mammu un Kaļvu tētu aprunāties un nesot šim kādu labu ziņu!

Kaļvu māte. Ko es tur varu teikt? Kā viņai pašai patiks. Es negribu viņas ne uz ko spiest!

Skrējas Kate. Tā nav vis, mīļā Kaļvu mamnil Ko tāds jauns meitēns vēl kuru reizi zina? Tādam jāpaklausa vien tam, kas par viņu līdz šim gādājis! Bet tā pate jau laikam, cku, tur uz sliekšņa ir?

Ilze (pirmā jaunības plaukumā; vieglā vasaras apģērbā un kailu galvu; iznākdama istabas priekšā). Vai launagu, māt, turpat istabā nest vai te, ārā?

Skrēja's Kate. Vai tad mani ar mielosi, ve-dekliņ? Nu labdien!

Ilze (paskatās uz Skrējas Kati kā brīnīdamās; vēsi). Labdien!

Skrējas Kate (Kaļvu mātei). Kāda skaista meita tev izauguse — būs vien man jābildina savam radam! (Vēlīgi smejas.)

Kaļvu māte. Nes vien, meit, turpat istabā — tēvs jau ārā labprāt negrib! Tad iesim arī mēs ar viešņu.

Skrējas Kate. Kas nu par ēšanu, bet dzēruse gan būtu! Kad vedekliņa ko pameklētu...

Kaļvu māte. Ko tu labāk dzertu — pienu?

Skrējas Kate. Nē, nē, man no piena paliek nelabi! Kad būtu skābs dzēriens vai kādas suliņas, īpaši skābas suliņas man patīk jau no laika gala!

Kaļvu māte. Tad paraugies, meitiņ, — tur varbūt vēl ir arī panijas?

Ilze. Ir! (Ieiet priekšnamā atpakaļ.)

Skrējas Kate. Ak tu tētīt, panijas! Tās jau man kā pats debess dzēriens! Jā, smuka gan tā tava audžumeita, mīļā radiniec! Bet vai tik viņa nav drusku arī tā kā lepna?

Kaļvu māte. Kā tā?

Skrējas Kate. Nu, es godēju šo par vedeklu — bet ne vārda! Cita būtu kaut pasmējusēs vai arī pa-špāsojuse tāpat ko pretī.

Ilze (iznāk no priekšnama ar krūzīti un pasniedz to viešņai). Lūdzu! (Atgriežas tūlīt atkal priekšnamā atpakaļ.)

Skrējas Kate. Pateikšan\ pateikšan’, vedek-liņ! (Dzer, tad — klusāk un glaimodama.) Nē, kas tā būs par brangu meldermadāmu — man jau tagad prieks! (Dzer vēl un noliek krūzīti uz galda.)

Kaļvu māte. Nepriecājies nu bez laika!

S k r ē j a s Kate (kā drošinādama). Nav, mīļā Kaļvu mamm, tur vairs nekā, ko bīties: ka tu zinātu, cik viņš šitāi lietā ir karsts! Bet stipri kaunīgs gan arī: pats tā kā nepastājot tūlīt braukt — lai nākot es papriekšu. Un man jau tāda tā sirds, ka nevaru vis aizliegties...

Kaļvu māte (celdamās). Tad iesim nu launagā arī mēs!

Skrējas Kate (arī pieceļas). Bet ilgi jau man nebūs vis ar vaļas te palikt: jāiegriežas vēl pa ceļam Lēveros — un labi ja pašā vakarā tikšu atkal Sveķosi

Kaļvu māte (garām iedama Ilzei, kura nāk atkal no priekšnama ārā). Vai tu, meitēn, pate neēdīsi? (Ieiet kopā ar viešņu mājā iekšā.)

Ilze. Negribas, māt. (Iznāk dziļāki pagalmā un paraugās apkārt, kā uz ko gaidīdama, tad apsēstas uz sola zem koka.)

Indriķis (jauns puisis; vienkārši, bet gliti ģērbies; ienāk pagalmā gar mājas galu labajā pusē, apstājas un raugās uz Ilzi, līdz tā nejauši paceļ uz viņu acis). Labdien, Ilzi Tu mājā gan... Bet nākot man tā vien likās, ka tevis nebūs... (Padod viņai roku un apsēstas līdzās uz sola.)

Ilze. Par ko tā?

Indriķis (kā apjucis). Nezinu... Bet tā man likās... Ciemā kaut kur... Un māja būs tukša... Tāpat kā Kaļvu meža noras, kur nupat izdzīvojos... Viss tukšs un vientulīgs...

Ilze (sirsnīgi). Tu nu ilgi neesi mūsu mājā bijis. Par ko tu neatnāci?

Indriķis (dzīvāki). Ak, kā gribējās nākt! Un nācu ar... Bet tikai līdz Tērcei tiku... Tas bija vēl pagājušo svētdien... Man tā vien likās, ka te būtu daudz ciemiņu un ka tur, pie Tērces, varētu dzirdēt te runājam un smejamies... Izdzīvojos pa krastiem — un pagriezos atpakaļ... Un tad visu nedēļu bija kaut kā briesmīgi žēl...

Ilze (paskatīdamās uz Indriķi ciešāki). Bija jau ar kādi ciemiņi — Jānim un Mildai. Bet kas tad par to?

Indriķis (uztraukti). Esmu ko dzirdējis... Vai tas tiesa, Ilz... vai tas tiesa... ka tev nākot precinieki?

Ilze (izbrinējusēs). Precinieki?

Indriķis. Jā! No Mildas radiem... Sveķu mel-ders... Gribot precēties par jaunu... Tevi!

Ilze. Ko tu mels tādus niekus!

Indriķis. Bet tā tak runā! Bagāts vīrs! Tev nākuse liela laime!

Ilze (rausta lentīti, kas tai iepita matos, tad atmet bizi uz muguras un pasit galvu uz augšu). Es nezinu, kas tādas tukšas valodas nesa! Milda gan reiz smējās, ka mani bildināšot viens bagāts atraitnis... Bet to jau tak viņa runāja tāpat pa jokam vien!

Indriķis. Bet, kad nav vis pa jokam vien, tad tu ar sāksi domāt nopietni, vai ne?

Ilze. Kādēļ man jādomā par to nopietni? Ej tu! (Nogriežas sāņus.)

Indriķis (noliecas pret Ilzi un ieskatās viņai sejā). Tu uz manis saskaities, Ilz? Es jau negribēju nekā slikta!

Ilze. Kam tad tu tā runā!

Indriķis. Bet man, Ilz, bija grūti... Es par to vien domāju visu nedēļu. Bēdīga sirds...

Brīdi viņi abi klusē, kā kaudamies katrs ar savām domām.

Ilze (negaidot, gaišāki). Tu vēl ilgi paliksi Rū-

šos?

Indriķis (domigi). Nezinu pats. Bet varbūt drīz manis tur vairs nevajadzēs. Tad — jāiet projām.

Ilze. Uz kurieni?

Indriķis. Arī nezinu. Kur būs darbs. (Bridi klusē.) Es, Ilz, gandrīz biju nodomājis uz Rīgu iet.

Ilze. Uz Rīgu?

Indriķis. Varbūt tur izdotos vairāk ko nopelnīt. Kas tad es būšu, te dzīvodams? Visu mūžu — tikai kalpa cilvēks. Bet, ja iepelnītu tur naudu,

varētu pārnācis ko citu iesākt. Un man vienmēr prātā, kau’ varējis reiz par sevi tikt — varbūt uzņemt kādu vietiņu ...

Ilze. Bet ja neizdodas tur iepelnīt? Un vai tie nāk vairs atpakaļ, kas tur aiziet? Paliek turpat, lai iet labi vai slikti.

Indriķis. Tiek dažs arī pie naudas. Un kāpēc lai es netiktu? Bet pavisam es gan negribētu tur palikt: Ilz, es nāktu šur atpakaļ! (Bridi klusējis.) Zināms, kad nebūtu vairs neviena, kas gaida pārnākam ... tad varbūt arī es vairs nenāktu ...

Ilze. Tēvs un māte bieži tevi piemin: varējis nākt uz Kaļviem atpakaļ...

Indriķis (ar aizturētu prieku). Tā viņi saka? Ak, kau’ es pērn neizdarījis tādu aplamību!

Ilze. Par to viņi vairs nemaz nerunā.

Indriķis. Bet Jānis ar Mildu jau gan negribētu: viņi tādi vien ir kā salti un lepni — un nepatīk viņiem laikam arī tas, ka es kādreiz šur atnāku ...

Ilze. Kad tēvs un māte gribēs, tad arī tā būs!

Indriķis. Un tu?

Ilze. Kas nu par mani...

Indriķis (iesmiedamies, kā ar sāpēm). Nu jā ... kad tev varbūt prātā kas cits... tad vienalga...

Ilze (aizskarta). Jau atkal! (Pieceļas kājās kā uz iešanu.) Kad tu tā, tad es ar tevi nemaz nerunāju!

Indriķis (saņem lizes roku un nosēdina viņu uz sola atpakaļ; lēnodams). Nu nebaries, nebaries — es vairs tā nedarīšu! (Gaiši.) Bet, ja tu ar mani nerunāsi, tad es arī vairs... netaisīšu tev nevienas stabules — ha, ha, ha! Vai tu atdomā vēl, Ilz, kā es agrāk taisīju tev stabules? Nu, kad jel to pavasari, kur es pirmoreiz biju par lielu puisi, bet tu ganīji vēl aitas? Aru aiz Tērces pie krasta gala,

un tu gar lazdām skrēji uz mani, lai nomaucu tev stabuli. Saule spīd, putni klaigā, un pļava kā piesēta dzeltēnu pureņu. Es visu to vēl it kā redzu. Un ar aršanu man vēl kā iet, tā iet, bet stabules nomaukt es gan māku. Un tāds mazs Ilžuks pūš, smiedamies un uz augšu lēkdams... Bet tagad tā meitene ir liela meita un es Kaļvos vairs nedzīvoju... (Saliek elkoņus uz ceļiem un aizklāj plaukstas sejai priekšā.)

Ilze. Tas laiks tā aizgājis... bet tā vien liekas, ka tas tikai vakar bijis. (Bridi klusē; tad jautri.) Bet kā tu mani reiz iemeti Tērcē! To ar es neesmu vis vēl aizmirsuse. Šis pārnesīšot mani pāri ku-karagās, bet, vidū iebridis, sāk kaulēties, lai es šo saucot par mīļo Indriķi. Es tīšām nesaucu, un šis tik līgojas, lai es krītu ūdenī iekšā...

Indriķis. Un vai iekriti?

Ilze. Kā tad nu neiekritu! Bet pašam, gudrenie-kam, gan izdevās vēl labāk: kā slīdēja kāja no akmens, tā gar zemi, un es šim virsū. Un tad es iz-bridu malā slapja līdz pusei, bet šis, lielais arājs, — viss!

Indriķis. Jā, Ilz, tās tomēr bija jaukas dienas!

Ilze (ieiedama vēl dziļāk atmiņu pasaulē). Un laikam tai pašā gadā arī tu stādīji uz kraujas gala to vītolu ...

Indriķis. Un arī tur tu nāci man palīgā...

Ilze. Un tu priecājies, ka šā vītols neļaušot krastam brukt — ielaidīšot saknes dziļi un noturēšot ...

Indriķis. Jā, tā es toreiz gan domāju...

Ilze. Bet brūk...

Indriķis. Brūk... Kad tur no apakšas kāds pāra akmeņu vēl izlauztu, viss krasta stūris tūlīt nogāztos. Kam jāmirst — lai tik iet apakšā: apraks dziļi!

Ilze. Kā tu ar runā! Man no tās vietas ir drausmi. Pate nezinu, par ko...

Indriķis (domīgi un klusi). Ja, ta savadi tas ir... ka viss iznāk citādi, nekā domā. Domā labi — iznāk slikti. Un tā ir gandrīz jāiemācās domāt slikti — ko zin, tad iznāktu labi...

Kalvu māte (iznāk kopā ar Skrējas Kati durvju priekšā). Nu redz — te vēl viens ciemiņš! Kam tu, Ilz, nevedi viņa pie mums uz launagu?

Indriķis (pieceļas un noskūpsta Ķaļvu mātei roku). Es launagu jau mājā paēdu: siļķes deva — un pēc tam tik dzert vien gribas!

Kaļvu māte. Tad jau Ilze varēja pameklēt, ko nodzerties!

Indriķis. Dzēru, māt, pie Tērces. Nekur citur nav tik gards ūdens!

Kaļvu māte. Tas laikam par to, dēls, ka tur jau no mazu dienu dzēris! (Ilzei.) Bet tev, meit, jāienes vēl no rines govīm zāles, tad nebūs vaira ne bēda, kad nāks gani mājā. Ja nu tas Indriķis tev palīdzētu — būs lielas nastas ...

Indriķis (jautri). Jāiet vien būs: ko t’ nu tāda meitene var panest!

Ilze (tāpat jautri). šis, puika, vairāk varot: tik lielās!

Kaļvu māte (pasmiedamās). Nu redz — strīdas atkal tāpat kā agrāk! (Skrējas Katei, kura, drusku pip malas nogriezusēs, glūnoši vēro kā Ilzi, tā Indriķi.) Tā jau viņi senāk gāja tos darbos — kairēdamies vien. (Ilzei un Indriķim.) Nu ejiet, ejiet ar abi divi!

Skrējas Kate. Tad ardievu nu, vedekliņ! Bet reiz jau tevi es gan vedīšu!

Ilze (dzedri). Uz kurieni?

Skrējas Kate. Nu, uz to savu radu!

Ilze. Es nesaprotu, ko jūs tur runājiet!

Indriķis un Ilze aiziet, kaut ko runādami un smiedamies, gar mājas galu labajā pusē un pazūd aiz kokiem.

Skrējas Kate (sauc Ilzei pakaļ). Gan jau sapratīsi, gan sapratīsi, kad dabūsi viņu pasu redzēt! Aiz prieka tad tik smiesies vien — he, he, he... Un man par to tu vēl ko iedosi: kādu lakatu, kleitu vai citu smuku lietu — tā, vedekliņ!

Kalvu māte. Vai vēl neatsēdīsies — gan jau arī tad aiziesi?

Skrējas Kate. Nē, mīļā radiniece, — jāsteidzas, jāsteidzas! Kur nu vēl Lēveri, bet vakarā man jātiek Sveķos, lai kādu galu: viņš jau manis gaidīs! Bet tu jau vari mani kādu gabalu pavadīt — tad es tev vēl pārstāstīšu visu no gala!

Kajvu māte (atmet ar roku, kā apnikuse ko). Nu, tepat līdz dārza stūrim jau es varu tevi vēl vadīt.

Skrējas Kate. Bet vai tad šitas pats nebij tas jūsu audzēknis?

Kaļvu māte (kā gribēdama no kā vaļā tikt). Tas pats, tas pats. (Iet uz mājas galu kreisajā pusē.)

Skrējas Kate (turēdamās Ķaļvu mātei ieblakām). Bet, mīļā Kajvu mamm, vai tik viņš arī par visu tiesu tās meitenes nekāro? Tādi palaidņi jau palaikam ir āķīgi. Tad tu šitam klenderam labāk nemaz nebūtu ļāvuse šur nākt!

Aiziet abas ar Kaļvu māti aiz mājas gala kreisajā pusē.

No istabas iznāk Kaļvu tēvs, paraugās uz augšu, kā

laiku vērodams, tad apsēstas uz sola pie galda un uztaisa pīpi.

Indriķis (patāli, aiz kokiem pagalma labajā pusē). Nāc tik uz mārciņu: šogad esi palikuse neru-mulēta — snaudīsi!

Ilze (turpat). Pats neesi ūdens redzējis, kamēr es pērn pielēju acis! Bet tu izlējies tik gaisā — ha, ha, ha! Eku rumulētājs!

Indriķis. Tad nu es gaisā vis neliešu!

Ilze. Lika drusku pagaidīt! Tas būšot gan no-ķērājs! Lika, puisīt, pa-a-gaid ... Hu, Indriķ, maita! Ha, ha, ha — nekā! Lika drusku pagaidīt!

Indriķis (tuvu aiz kokiem). Nudie, Ilz, noķeršu! Redzēsi, ka noķeršu! Nu, kur tu vairs izbēgsi!

Ilze (ieskriedama pagalmā). Eka nekā — ha, ha, ha! (Ierauga tēvu, satrūkstas un apklust.)

Indriķis (ari pagalmā ieskriedams). Domā, ka tevis te nedabūšu? Rokā, rokā! (Ķer Ilzi cieti.)

Ilze (klusām). Tēvs!

Kaļvu tēvs (vecs vīrs ar pagariem, gandrīz baltiem matiem un skūtu seju; ar labsirdīgu no-pietnumu). Kas tad nu jums par priekiem uznākuši?

Ilze (apjukuse, nokaunējušās, bet smiedamās). Jā, Indriķis grib mani rumulēt!

Ka|vu tēvs. Tas jau, Indriķ, nebūtu slikti, bet tikai par vēlu: vajadzēja atnākt, kad govis ganos laida.

Indriķis. Tā jau, tēv, laikam ir. (Sasveicinās ar Ķaļvu tēvu un atsēstas viņam līdzās.)

Ilze (ieskriedama istabā). Eka nekā!

Ka]vu tēvs. Nu, vai būsiet pa savu sētu jau apsējušies?

Indriķis. Drīzi gan ...

Kaļvu tēvs. Kas tad nu Rūšu tēvam, kad divi arāji!

Indriķis. Manis jau laikam tur ilgāk ar vairs nevajadzēs...

Ka]vu tēvs. Un tu vēl nezini, kur tad paliksi?

Indriķis. Vēl ne...

Kalvu tēvs. Es dzirdēju runājam, ka tu dziroties vai uz pilsētu iet?

Indriķis. Tā reiz domāju ...

Kaļvu tēvs. To vajag papriekš labi pārlikti

Indriķis. īsta prieka jau nebūtu ...

Ka|vu tēvs. Un pie mūrniekiem ar vaira nedomā iet?

Indriķis. Nav ierasts ...

Ka|vu tēvs. Es ar domāju. Un tad bieži notiek tā, ka no visas tās lielās peļņas nekas pāri nepaliek. Vai nav tiesa — tu jau nu esi izlūkojis?

Indriķis (nedroši). Tā ir... tā bieži ir...

Kaļvu tēvs. Nu, tad paliec pie Rūšu tēva, cik ilgi viņam tevis vajag, un, ja tad citas vietas par lāgu negadās, nāksi uz mums atpakaļ — darba jau pietiks.

Indriķis (uztraukts un aizkustināts). Paldies, tēvi Un es gribētu ... es gribētu ... par to... ko es pērn izdarīju... Ka tu, tēv, varētu to piedot!

Kaļvu tēvs. Tas jau nu aizmirsts — lai paliek, kur bijisl Bet kā nu iet Rūšos? Dzirdēju, ka tēvs esot tāds vājš palicis. Vai nu ir veselāks?

Indriķis. Nē, nu ir vēl slimāks — nestaigā vairs nemaz, tikai guļ. Un šodien iesauca mani pie sevis un lika atnākt šur. Lai tu, tēv, kādu dienu uz viņu aizejot — šim griboties ar tevi tikties.

Kaļvu tēvs. Jā, tas taisnība gan: mums vajag tikties! Man pienācās jau agrāk uz viņu aiziet, bet ar to darbu tāpat vien palicis. Bet nu es būšu pie viņa jau rītu pat. Tā tu, mājā ticis, viņam arī pasaki!

Indriķis. Pateikšu, tēv.

Galdam tuvojas Kaļvu māte, kura, Kaļvu tēvam un

Indriķim runājoties, lēnām atgriezusēs gar mājas galu pagalmā atpakaļ.

Ka]vu tēvs (Kalvu mātei pretī pavērdamies). Tad nu tā lielā runātāja projām gan?

K a 1 v u māte (atmet ar roku un apsēstas Ka[vu tēvam līdzās). Ko nul Kāds jau pašai tas vārds, tā arī dara: skrien apkārt pa visu draudzi. Butu labs cilvēks, bet nelabs amats!

No mājas iznāk Ilze un nostājas priekšnama durvis uz sliekšņa.

Kaļvu tēvs. Ko t’ nu diez atkal grib sadzīt, ka arī šur skrējuse?

Kaļvu māte. Tādas blēņasl Gan es tev kādreiz pateikšu. Bet nezin, kur tā meitene nu palikuse!

Ilze (iznākdama pagalmā). Tev manis vajag, māt?

Kaļvu māte. Vai tu tam Indriķim, lai nu viņš ar sakās jau ēdis, nevarēji pameklēt kāda launaga? Viņš tev palīdz tāpat kā senāk, bet tu nekā nevēro... Jel krūzīti piena būtu iznesusel

Ilze (Indriķim; jautri). Vai gribi?

Kaļvu māte. Nu ko tu vēl tik daudz prasi!

Indriķis. Jā, krūzīti — un mazu gabaliņu ar... Tad tas, māt, būs tāds pats launags, kā tu senāk man bieži devi.

Ilze (ieiet priekšnamā un sauc no turienes). Ar biezpienu vai ar sviestu?

Kaļvu māte. Eku ir gaisa meitēns!

Kaļvu tēvs (pieceldamies). Lai nu, Indriķ, tā Ilze tevi mielo! Bet tu, māt, ienāc istabā — mums kas jāparunājas. Viņu tēvs esot vēl vairāk slims — un man uz viņu jāiet.

Pieceļas ari Kaļvu māte un kopā ar Kaļvu tēvu ieiet istabā.

Ilze (parādīdamās pie priekšnama durvīm). Vai tu gribi plānu kārtu vai biezu?

Indriķis. Abas!

Ilze. Gudrs gan! (Smiedamās iznes gabaliņu un krūzīti.) Nu še!

Indriķis. Paldies! (Nomet cepuri uz sola un sāk ēst.) Bet pavalgas tu neesi vis taupljuse — nudie būtu laba saimniece! Un, ka tu zinātu, Ilz, cik šitāds launags gards, — tu citāda ēdiena nemaz neēstu!

Ilze. Vai tad Rūšos tev tāda nemaz nedod? (Nosēstas no Indriķa pa gabaliņu, un novakares saule applūdina viņu kā ar sārtu zeltu.)

Indriķis. Kur nu! Spaliene aiz sava sīkstuma dreb vien, lai gan tā saimnieka, nevis viņas manta, un mūžam dod mums tikai nāvīgi skābas sulas. Salt’ vien ir pēc ēšanas un sviedri birst... Bet, Ilz, — kāda tu izskaties! Vai dieviņ! Tāpat kā viņu-reiz, kad te biju... Tad ar saule šitā pat rietēja tev matos... Un visu šito laiku es varēju tevi tādu redzēt... Aiztaisu tik acis cieti — un tūlīt tevi redzu... un kā saule riet tev matos... (Skatās uz Ilzi, pavisam aizmirsis ēst.)

Ilze. Nu ēd tak tu! Tikai runā vien... Tā jau arī saule norietēs — un tu vēl tāpat sēdēsi ar gabaliņu rokā! (Smejas.)

Indriķis. Ak tā, jā! Bet, kad es tā domāju... tad nudie aizmirstas viss cits uz pasaules... Un, kad es kādu laiku šurp neatnāku un ar tevi netiekos, tad es, Ilz, nemaz izteikt nevaru, cik bēdīgi man paliek sirdī!

Ilze. Bet tu jau saki, ka varot mani redzēt, kad tikai gribot... (Gaiši iesmejas.)

Indriķis. Jā, tā gan varu... Bet tā ir man tikai tāda bilde... tā neesi tu pate... Bet man vajag arī tevis pašas! Zināms, kad tevis nav, tad skatos tai bildē... Tikai ar laiku viņa aiziet no manis tā kā tālāk vien... (Bridi klusums.) Tā — nu esmu launagu paturējis. Bet nu arī būs jāiet uz

māju: varbūt drīz te pārbrauc tie jaunie saime-nieki...

Ilze. Lai viņi brauc!

Indriķis. Nē, labāk, lai viņi manis te nemaz neredzi Jānis palicis pret mani kā svešs, un Milda — lepna un augstprātīga vien... Saki taisnību, Ilz, — vai tu vari ar viņu satikt?

Ilze. Tā nekas... Nu jau viņa būs te saimniece. Bet, kad māte vairs nevaldīs... tad gan es labāk ietu kur citur...

Indriķis (jautri). Pie manis, Ilz! Es pa to laiku būšu uzcēlis kaut kur Vilku silos sev māju, un tu nāksi par saimnieci... Vai jā?

Ilze (pasmiedamās). Jā, tad gan!

Indriķis. Labi! Un nu man jāpasaka vēl vecajam ardievu. (Ieiedams istabā.) Tu jau tepat būsi?

Ilze. Varbūt. (Paietas starp kokiem mājas galā, noplūc tur kādus ziediņus un, pie sola atpakaļ at-nākuse, piesprauž tos Indriķa cepurei.)

Indriķis (iznāk no istabas, paņem cepuri un priecīgi paskatās uz Ilzi). Tu esi manu cepuri ap-pušķojuse?

Ilze. Nekā nezinu!

Indriķis. Kas tad pušķoja?

Ilze. Arī nezinu!

Indriķis. Nu, ka nezini — nezini. Bet paldies, kas pušķojis! Un vai zini ko: tās pilsētas domas es metīšu pavisam pie malas. Nu man grūt’ nedēļu nodzīvot, kad te neatnāku; ko tad, kad vajadzētu dzīvot veselu gadu! Un pats nemaz nezinu, kas nu ir: kā dziedāt vien gribas — jānudie!

Ilze. Nu tad dziedi — kā tu vēl gaidi?

Indriķis. Un dziedāšu ar! (Sniedz Ilzei roku un iet projām gar mājas galu pagalma kreisajā pusē.)

Ilze. Vai tu gribi iet Tērcei pāri tur?

Indriķis. Jā, pie krasta stūra!

Ilze (kā ar bailēm). Ej labāk pa ceļu! Indriķis. Te taisnāk!

Ilze. Indriķ!

Indriķis (tai pašā bridi). Uz redzēšanos!

Ilze gausi pa klēts celiņu tuvojas zedeņu sētai un raugās starp ābelēm uz to pusi, kur aizgājis Indriķis. Aiz dārza dzird dziedam: «Kur tu augi, daiļa meita, kad es tevis neredzēju...» Dziesma paliek aizvienam tālāka un klusāka.

OTRAIS CELIENS

Saimnieku istaba Rūšos. Dibenā pret vidu pazems logs. Pie loga neapklāts galds un kāds krēsls. Pa labi no loga, sienmali, ar galvgali uz loga pusi — neuzkopta gulta. Pie gala sienas labajā pusē, netāļu no gultas kājgaļa, veclaiku sienas pulkstens ar gausi kustošos svārstekli; talak pie tas pašas sienas — kādi vadži ar uzkārtiem apģērba gabaliem. Kreisajā gala sienā, vairāk uz priekšu, durvis uz saimes istabu, un pa labi no tām, kaktā, vecs, tumšs skapis. Istaba vispārim bēdīga, krēslaina un kā piekvēpuse.

Nespodra, dūmakaini apmākusēs diena uz vakaru.

Rūšu tēvs (vecs, novājējis un salicis virs ar retiem, sirmiem matiem; tikai kreklā; ceļ, kājā atspiezdamies, kājas gultas malai pāri). Ak kungs un dievs! (Skatās ilgi un stivi uz pulksteņu, kā nevarēdams lāgā saredzēt.) Vai tad vakars jau gan? (Paloka galvu un tad nolaiž to uz krūtīm.) Vakars, vakars...

S p a 1 i e n e (veciga sieva nonēsātās darba drebēs; ienāk no saimes istabas). Ak tu nu esi gan piecēlies, saimniek... Varbūt gribēsi tad ko ēst? Visu dienu neesi nekā mutē ņēmis!

Rūšu tēvs. Negribu.

S paliene. Es vārīju šodien kāpostus un glabāju arī tev bļodiņā — ko zin, tu tos ēstu?

Rūšu tēvs. Neēdīšu vis.

Spaliene. Nu tad iestrēbsi varbūt ta paša rūgušpiena vai arī ziedu — man pašlaik piens sildāms.

Rūšu tēvs. Nekā, nekā!

Spaliene. Vai dieviņ! Nu jau trešā diena, kamēr tu vairs nekā nebaudi! (Paliec galvu uz leju un saņem rokās priekšauta stūri.) Tad jau gan laikam sauks tevi drīz no šejienes projām ...

Rūšu tēvs. Lai sauc — gana jau esmu vārgo-jis... Bet diez vai šie to tīrumu šodien apars?

Spaliene. Apars, apars, saimniek! Kad es nesu launagu, tad jau bija pie maza.

Rūšu tēvs. Ak tā? Tad labi gan! Un, kad nu viņi tiek mājā, tad lai tavs vecais ienāk pie manis: es viņam teikšu, ko vēl darīt... Ai! (Spiezdams roku pie sāniem.) Kājās atkal tā sāpe!

Spaliene. Tev, saimniek, nevajadzēja par tiem darbiem nemaz tā raizēties. Gan jau šie padarīs! Tad tev nebūtu tik grūti.

Rūšu tēvs. Ko tu nu runā! Vai ta darbs tur vainīgs? Tikai par darbu domājot... var vēl glābties...

Spaliene. Bet, ka nu tu esi tik vājš, tad vajadzētu aiznest ziņu meitai, lai uz tevi atnāk!

Rūšu tēvs. Kas nu tagad ies... tādu gaisa gabalu... pašā darba laikā! Un vai tad Edei ar kāda vaļa ... tā staigāt...

Spaliene. Tiesa jau ir, saimniek. Sīki bērniņi... visi mājas darbi jāpadara vienai pašai... un arī vēl cita raize... Grūti jau viņai esot!

Rūšu tēvs (ar rūgtumu). Tā iet, kad neklausa! Aizgaja pie tā diedelnieka... Kā nu dabūja? Bēdu vien! Apdzēris... ij savu, ij viņas labumu!

Spaliene (pagriežas uz durvīm un klausās). Tā kā nāca kāds? (Paver durvis vaļā.) Ak tā — nāburgu saimnieks! (Iedama ārā.) Ek, mūsu tēvs

taisās tā kā mirt — tad labi gan, ka nācāt viņu apraudzīt.

Ka|vu tēvs (ienāk istabu, lēni tuvojas gultai un sniedz Rūšu tēvam roku). Ko tad tu nu dzīvo pa istabu kā vaļas laikā: nu jau jāsteidz sēšana!

Rūšu tēvs. Es, nāburgs, vairs nesēšu! Laikam jau esmu... gana sējis... Nu jāgaida... tikai pļā-ves brīža ... Un tad sirds tiek nemierīga: nezin kāds tas... briedums būs...

Kaļvu tēvs (pieceļ krēslu gultai tuvāk un atsēstas). Es jau nu redzu gan... Dzirdējis biju, ka tu neesot lāgā vesels, bet nedomāju, ka esi sanīcis tik stipri. Kas tad visvairāk kaiš?

Rūšu tēvs. Sāpe... sānos... krūtīs... mugurā... Viss sāp! Un galva tad ... noreibst tā... ka vairs nekā neredzu... un spēka nemaz!

Kaļvu tēvs. Tad jau tev vajadzēja te kāda no savējiem. Var tas grūtums uzspiesties vēl stiprāki — un jāpaliek arī klusu... Vai tad znots nevarētu uz tevi atbraukt?

Rūšu tēvs (uztraukdamies). To viņš nedrīkst! Lai nenāk manā mājā, kamēr esmu vēl dzīvs! Manas nāves tik viņš gaida... lai tiktu pie sava laupījuma! Nē, nē! Savas kājas lai viņš te neceļ!

Kaļvu tēvs. Nu, tad meita varēja kādu laiku pie tevis padzīvot.

Rūšu tēvs. Būs jau jāsūta viņai pakaļ... kad tiks vairāk vaļas... Bet tagad ir jāsteidz darbs! (Ar dziļu nemieru.) Nevaru pats nekur iet! Aiz to arī darbi tā neveicas. Vakar gribēju paraudzīties, kur šie strādā... bet saņēma tāda sāpe... ka grūti bij tikt istabā atpakaļ...

Kaļvu tēvs. Ko tu nu vaira — vai neesi gana savā laikā to darbu gāzis! Un tev jau nu strādnieku arī netrūkst. Spalis jau tik ilgi te dzīvojis un zina labi, kā kurā vietā vajag darīt, ja arī tas

Indriķis vēl nesaprastu — jauns viņš vēl. Bet kā tev viņš pie darba patīk?

Rūšu tēvs. Labi, tīri labil Tas jau tevis audzināts un mācīts... Laikam jau tīri maziņu pieņēmi — nevaru vairs labi atdomāt...

Kaļvu tēvs. No sestā gada — tūlīt pēc mātes nāves. Tolaik viņa ar to puikiņu pie mums dzīvoja. Tēvu viņam, jau tik gadu vecam, bij mežā koks no-sitis: Un, kad nu vēl māte nomira, negribējās mums tā bērna viena paša pasaulē dzīt...

Rūšu tēvs. Un vēlāk (audis nemaz ij nezināja... ka tas nav jūsu pašu dēls... Tikai nezin, kā viņš pērn bija tāds palicis... ka no tevis atstājas... Tas jau gan nebij no viņa labil

Kaļvu tēvs. Radu apmulsināts un sakūdīts. Ko pie mums tā par pusvelti dzīvojot, kad citur varot daudz pelnīti Kad mazs bija, tad nedzirdēja viņam rada neviena; nu, kad liels, radu gana. Un tad ar reibumā viņš tā pārsteidzās... Bet nu jau, kā es redzu, žēl puikam arī pašam, ka tā izdarījis... (Ķā atcerēdamies ko.) Pie tevis viņš būšot tikai pa sējas laiku?

Rūšu tēvs. Tā jau norunājām... Sak, es nezinu... vai man ilgāk vajadzēs... Tad jau varēju pats vēl iet... un nezināju, ka notiks šitā ...

Kaļvu tēvs. Bet nu jau ar Spali vienu pašu nevarēsi iztikt arī uz priekšu?

Rūšu tēvs. Tas tiesa — nevarēšu vis. Būs jārunā tam/pašam Indriķim... lai dzīvo vēl ilgāk tepat ...

Ka|vu tēvs. Tas, kaimiņ, būtu gan labi, ja viņš visu šo gadu varētu nodzīvot pie tevis! Lai nu ar nava paša bērns, man tomēr būtu žēl, ka tas puika ka noklīstu. Un, kad sāk dauzīties pa pasauli, tad tas var notikt viegli. Uz priekšu tad es viņu ņemtu

atkal pie sevis atpakaļ. Un, ja tas mūsu meža mājiņas rentnieks ar laiku ietu projām, kā dziras, tad ieliktu viņa vietā Indriķi. Tas jau mums ar māti tā nodomāts. Zināms, nav jau tā vieta diezin kāda — un meža zemīte, bet iesākumam pietiktu. Lai tad vēlāk cīnās pats tālāki

Rūšu tēvs. Lai dzīvo vien, ja viņš grib! Zināms cilvēks man labāks nekā svešs.

Kaļvu tēvs. Kādēļ nu viņš negribēs? Es jau arī vēl ar viņu par to runāšu. Bet nu, kaimiņ, mums vēl tā viena lieta, kuras dēļ īsteni es šodien arī esmu uz tevi nācis. Neņem nu par ļaunu, ka es nevarēju sākt jau agrāk tā sava parāda tev līdzināt!

Rūšu tēvs. Kas nu, nāburgs, par to paradu! Ne jau tādēļ liku tevi aicināt... Vairak man gribējās... tikai ar tevi pašu tikties un parunāties...

Kaļvu tēvs. Nu jā... Bet, kas jau jādara, tas jādara! (Izņem no kabatas papīrā ielocītu naudu un, attinis vaļā, sniedz to Rūšu tēvam.) Te nu, draugs, ir tas mans parāds, bet ne viss: simts un piecdesmit. Tos piecdesmit, kuru vēl nav, atnesīšu tev, tiklīdz pārdosim tos barojamos lopus, — varbūt jau pēc nedēļi divi.

Rūšu tēvs. Ak nu, nāburgs, — atdosi, kad varēsi! Un, ja drīzi nomirstu... tad atlīdzini tos manai Edei... Gribēju jau tev teikt, lai tu arī šito naudu visu viņai atdod ... ko paglabāt nelaimes dienai... Bet, kad nu esi atnesis ... tad paldies! (Satin naudu papīrā atpakaļ un noliek uz pagalvja.)

Kaļvu tēvs. Tev pašam paldies, mīļo kaimiņ, ka palīdzēji man grūtā brīdī! Gāja jau man tad smagi — pēc tās uguns nelaimes. Abas ēkas, kā kūts, tā arī rija, nāk gatavas, un amatniekiem jāmaksā, bet pie naudas nevar tikt... Tad tu pasniedzi man drauga roku un palīdzēji iziet atkal uz

ceļa! (Aizkustināts.) Un ne par to vien gribas paldies teikt — par labu prātu visu garu mūžu!

Rūšu tēvs. Jā, vecais draugs... dzīvojām un ļauna viens otram nevēlējām... Bet mums būs jāiet projām... un dievs vien zin, kā dzīvos mūsu bērni... Maz prieka man... maz prieka! (Nolaiž galvu uz krūtīm un brīdi klusē.) Kamēr ar tevi nu runājos, esmu kā stiprāks palicis... Ij no tās sāpes tā kā mazāk jābīstas... Bet vienam bij grūt... vienam bij grūt!

Kaļvu tēvs. To es domāju. Bet, kad tev būs te meita, tad atkal jutīsies mierīgāks. (Pieceļas.) Un nu, kaimiņ, tu būsi gan ar piekusis un gribēsi atpūsties — es iešu.

Viņi sadodas rokas un skatās bridi viens otram sejā.

Tad Kaļvu tēvs lēnām iet no istabas ārā.

Rūšu tēvs. Paldies... par tavu nākumu... un par visu! (Ķad durvis aiz Ķaļvu tēva aizvērušās, viņš paņem naudu no pagalvja, ievaidēdamies pieceļas kājās un aiziet pie skapja; tur viņš noliek naudu plauktā, atgriežas uz gultu atpakaļ un atkal atsēstas. Sejā viņam kas iedrebas, un kā ilgodamies un dziļās skumjās viņš ceļ saliktas rokas uz augšu un tad sevi it kā sabrūk un sēd bridi ar dziļi noliektu galvu. Tad piepeši viņš it kā satrūkstas no kā un atmostas.) Vai tur kāds brauca? Tad tas būs viņš! Tas būs viņš — vai dieviņ! (Viņš saslienas un uzmanīgi klausās kā uz kādu tik viņam dzirdamu troksni; sejā viņam liels nemiers un bailes, un viņš grib no gultas piecelties, bet tas viņam neizdodas. Pret saimes istabas durvīm, ar šausmām, stipri). Nenāc iekšā! Es negribu tevis redzēt! Nenāc!

Indriķis (paver no saimes istabas durvis un nostājas uz sliekšņa). Vai jūs, saimniek, kā sauciet?

Rūšu tēvs. Ak tu tas esi, Indriķi! Nac vien iekšā! Bet vai nupat kāds nebrauca? Zeme dimdēja... un viens kliedza! Tā kā Rāvulis! (Aizvie-nam vairāk uztraukdamies.) Lai viņš nenāk te iekšā! Nelaid tu viņa, Indriķi! Nelaid viņa te iekša! Man ir no viņa bail! Nomaitāt viņš mani grib! Nelaid viņa, dēls, nelaid! Viņš kāro tik manu sviedru! Vai tādē| es visu mūžu strādāju, lai viņš visu to izputina un mani apsmej? Lai tad paņem manu mantu labāk kaut kurš svešs cilvēks! Nelaid viņa te iekšā, Indriķi... nelaid, mīļais dēls! Nāc iekšā un turi durvis cieti!

Indriķis (ienāk istabā iekšā, aizver durvis cieti un kā sabijies skatās uz saimnieku). Nava jau, saimniek, neviens braucis: es neredzēju ārā neviena sveša cilvēka. Kam tad tev bīties? Tu būsi gan redzējis kādu nelabu sapni un no tā iztrūcies...

Rūšu tēvs. Bet man likās, ka kāds aulekšus piebrauca! Visa māja nolīgojās... un kāds kliedza! Sak, tad ir atkal viņš klāt — Rāvulis! Prasīs no manis mantas un taisīsies mani nosist... tāpat kā agrāk! Bet tam gan nē! Tad labāk mani sviedri lai paliek gluži svešam cilvēkam! (Bridi klusē, tad it kā atgiedas un paraugās visapkārt.) Un tu, Indriķi, saki, ka ārā neviena nav?

Indriķis. Nav, nav, saimniek, nācis neviens pats svešs cilvēks!

Rūšu tēvs. Tad gan ir bijuši tikai tādi nelabi murgi! Kad es esmu viens pats... tad reizēm tie mācas man virsū. Pasēdi, dēls, te kādu brītiņu... tad man labāk. (Paliek mierīgāks.)

Indriķis (atsēstas pie galda un vērīgi noskatās savā saimniekā; pēc brīža). Jūs jau, saimniek, tad esiet gan stipri slims, ka nāk tādi murgi. Bet tāpat znotam vien jau tā jūsu manta paliks, kad jūs reiz

nomirsiet. Vai tad nebūtu labāk, ka jūs saderētu mieru? Būtu mierīgāks prāts!

Rūšu tēvs. Nē, nē! Tad labāk es atdotu savu mantu pavisam svešam cilvēkam! Bet man jau ir meita... un tai bērni!

Indriķis. Nu, kur jau sieva, tur arī vīrs — tāpat viņam vien.

Rūšu tēvs (par jaunu uztraukdamies). Nerunā, nerunā tā! Es ņemšu meitu pie sevis atpakaļ! Visu atstāšu tikai viņai vien... un tiem bērniem!

Indriķis. Ka nu tā, saimniek, tad gan. Un nebūtu jau arī tas slikti. Bet jums tad nevajadzētu nemaz tik daudz raizēties — paliktu drīzāk atkal veseli.

Rūšu tēvs. Jā, es palikšu vesels! Lai tik man pāriet šitā sāpe! Nupat saņēmuse atkal! (Spiež roku sev uz krūtim un salikstas uz priekšu; pēc brīža.) Tur, skapī... pudele... Tādas zāles... Un glāzīte ar turpat... Atnes, dēls, man tās šur! Varbūt tad paliks... man labāk...

Indriķis. Tūlīt, saimniek! (Aiziet pie skapja, paver tam durvis vaļā un raugās tur iekšā. Pudeli ārā ņemot, tā aizmetas aiz kāda papīra vīstokļa, kurš, zemē krizdams, patinas vaļā. Indriķis to paceļ — un viņam ir rokā daudz papīra naudas gabalu, uz kuriem skatās kā brīnēdamics. Tad viņš kā no kādām piepešām domām satrūkstas un ātri paskatās uz saimnieka pusi.)

Rūšu t'ēvs. Vai nevari dabūt? Laikam augšas plauktā ... Pameklē!

Indriķis (iemet papīra vīstokli ar visu naudu skapī atpakaļ). Dabūju gan! Tikai glāzītes nav. Ak tā — ir tepat arī glāzīte! Tūlīt, tūlīt! (Aizsit skapja durvis cieti un nes glāzīti un pudeli, kurā uz kādiem ziediem vai saknēm brūns šķidrums,

slimniekam pie gultas.) Sita pate laikam tā pudele būs?

Rūšu tēvs. Tā pate... tā pate! Tur tādas pa-krūts zāles... stāv jau... no manas nomirējas laikiem ... Vakar palūkoju ... tika tā kā vieglāk ... Ielej, dēls! (Pielieto glāzīti no Indriķa ņemot, roka vecajam vīram stipri dreb, tā ka šķidrums līst glāzītes malām pāri. Iedzēris sniedz glāzīti Indriķim atpakaļ.) Noliec nu... tur, uz loga! Varbūt vēl vajadzēs... Tad es vieglāki... varēšu paņemt... (Atlaižas gultā guļus un grūsi nopūšas.)

Indriķis (noliek pudeli un glāzīti uz loga, pie kam arī viņam rokas viegli dreb, un atsēstas vecajā vietā. Viņš skatās uz saimnieku, kā gaidīdams vēl ko sakām, bet tas klusē un liekas jau aizmidzis. Kā nejauši tad Indriķis pamet acis uz skapi un tūlīt pagriežas atkal uz gulētāju). Saimniek, jums laikam nāk miegs un jūs gribēsiet gulēt? (Nekādas atbildes nesagaidījis, viņš pieceļas, paraugās visapkārt un iet dažus soļus uz skapja pusi. No gultas dzird klusu, gandrīz čukstošu balsi, un Indriķis strauji pasitas atpakaļ.)

Rūšu tēvs (klusām kaut ko runā — skaita kā kādu lūgšanu —, līdz beidzot dzird arī kādus sakarīgus vārdus). «Ja tu man apsvētī, ka manta būs man k]ūt, tad neliec pie tās klāt netaisnam grašam būt!» (Pēc tam viņa runa paliek atkal neskaidra un drīz pavisam apklust.)

Indriķis stāv, ātrāk elpodams, un slauka sev no pieres kā sviedrus; pēc brītiņa viņš pieiet gultai tuvāk, skatās uz gulētāju un kā pret paša gribu pamet acis ari uz skapi, tad, rokas uz augšu celdams un kā pret ko vairīdamies, atkrīt uz krēsla, paliek brīdi sēžam neziņā, līdz beidzot, kā no kā izbijies, trūkstas augšā, paraugās apkārt platām acīm un, kā kad būtu no gulošā drausmi, griežas uz durvīm. Bet tai pašā brīdi tās veras vaļā — un nāk iekšā Spaliene.

S p a l i e n e. Ak tu esi te, Indriķi!

Indriķis. Jā gan.

S paliene. Vai saimnieks tevis sauca?

Indriķis. Jā.

Spaliene. Vai tad viņam kā vajadzēja?

Indriķis. Teica, ka esot bail...

Spaliene. Bail — no kā?

Indriķis (paklusu). Šo gribot nomaitāt...

Spaliene (ar bailēm). Nomaitāt?!

Indriķis. Redzējis laikam nelabu sapni...

Spaliene. Un nu ir aizmidzis?

Indriķis. Nu nekā vairs nesaka — laikam aizmidzis.

Spaliene. Ka tik viņš drīzi nemirtu vien... Vai, kā man ir bail! Būtu ar viņu vai jārunā...

Indriķis. Runā!

Spaliene (tuvojas gultai). Saimniek, vai tu esi vēl nomodā? (Klausās. Indriķim; klusāk.) Elpu velk tā dziļi — laikam būs aizmidzis gan. Tā jau ir: nokaujas ar tām sāpēm, un, kad tās paliek kādreiz lēnākas, tad uznāk miegs.

Indriķis (griezdamies uz durvim). Nu, tad ir labi.

Spaliene (ieskatijusēs vēlreiz ciešāki gulētājam sejā, satrūkstas un atkāpjas soli atpakaļ; ar bailēm, čukstoši). Vai dieviņ, Indriķi! Viņš jau nav nemaz aizmidzis — acis stāv vaļā! Nāc tu ar paskaties ... vai tik viņš nemirs?

Indriķis (kā šausmu pārņemts, spiež roku sev pie pieres). Ko es zinu! (Steigšus iet no istabas ārā.)

Spaliene (atkāpjas no gultas par gabalu; sveši un baiļi). Valoda atņemta!

TREŠAIS CĒLIENS

Rūšu meža nora. Dibenā visgarām egļu rindas ar dažiem bērziem pa vidu. Labajā pusē reti koki, starp kuriem redzami kalnaini klajumi. Kreisajā pusē krūmājs ar pusaizaugušu ceļu.

Laukuma vidū atsevišķa kupla egle.

Silts, apmācies un satumsis vakars.

Indriķis (iznāk pa ceļu no krūmāja kreisajā pusē, nesdams pieguļas drēbes — kādu vecu mēteli un segas —, un noliek tās laukuma vidū, kuplās egles tuvumā; tad viņš raugās starp kokiem labajā pusē, kā gribēdams par ko pārliecināties, priecīgi pagrūž cepuri sev vairāk uz pakauša un steigšus iet dažus soļus uz koku pusi). Ilzi Ū! Ilze!

Ilze (tālāku aiz kokiem). Tu tas esi, Indriķi?

Indriķis. Nu jā!

Ilze. Vai, kā tu mani sabiedēji! Domāju, nezin kas nu mani mežā tā sauc...

Indriķis. Nāc nu šur!

Ilze (jau tuvāku). Ko es tur kavēšos: man jāsteidzas uz māju — tumsa jau laukā!

Indriķis. Nu kādēļ tev iet to lielo līkumu apkārt pa ceļu, kad var aiziet taisni te — pa ganībām!

Ilze. Man tur bail... tumsā... pa krūmiem!

Indriķis. Es tevi caur krūmiem izvadīšu. Un, kad tiksi Kaļvu tiesā, tad bail vairs nebūs. Nāc vien!

Ilze (iznāk starp kokiem ar vieglu sedzeni uz pleciem un šķietu padusē). Ko tu te dari?

Indriķis. Pieguļā... Zirgi man tur, pa krūmu apariem, bet pats atnācu šur: nakti laikam uznāks lietus — tad es varu glābties zem šitās kuplās egles. Bet no kurienes tu tik vēlu nākdama?

Ilze. Biju Lazdupos.

Indriķis. Šķieta?

Ilze. Nu jā, mums ar māti vēl aužami gultas deķi, bet pašām mums tik plata šķieta nav — bij jāiet aizņemties.

Indriķis (tā kā ar slēptu nemieru, gandrīz ļauni). Tu taisi pūru gatavu — un ar steigu vien: tad jau kāzas laikam nebūs vairs tāli?

Ilze (ka negribot iesmiedamās). Nu zināms, zināms!

Indriķis. Tā pate Skrējas Kate jau tagad to sludinot, kur vien skriedama. (Vēl vairāk uztraukdamies.) Un varbūt ari svētdien viņa bija jūsu mājā ar savu ziņu? Jā, jāl

Ilze (ar redzamu nepatikšanu, bet mierīgi). Ko tu nu atkal esi satvarstījis? Ērmīgs cilvēks tu esi, indriķi! Ko tu man vienmēr tādas blēņas runā?

Indriķis. Ā, tas tev nepatīk! Bet kā tad Skrē-jiene drīkstētu gluži tā runāt, ja nebūtu nekāda pamata? Un kā viņai nācis prātā tevi par vedeklu saukāt — kā svētdien pat?

Ilze (uzskaizdamās). Vai es gribu, lai viņa mani tā sauc? Bet, kad tu tā, tad es labāk uz tevi nemaz neklausos. Es iešu apkārt pa ce|u! (Griežas atpakaļ un sāk iet.)

Indriķis. Pagaidi, Ilz, pagaidi! Man vēl tev kas jāsaka. Es citādi nevaru, jo tas mani tad grau-zin grauž... (Kad Ilze piestājusēs.) Es zinu, Ilz, — es zinu, kur ir visa tā vaina: es esmu nabags... kalpa puisis... bez savas pajumtes... nu jā! Aiz to laikam arī Jānis ar Mildu negrib man vai ne virsū paskatīties! Svētdien pat: no jūsu mājas nākot, satiekos ar viņiem ce|a līkumā. Sveicinu — tikko manu labdienu atņem! Nezin ko Milda Jāņam klusām saka un smīn, protams, uz mana rēķina. «Tu mūsu mājā biji?» nopratina Jānis mani bargi un, liekas, tūlīt arī teiks: «Kā tu drīkstēji to darīt bez manas atļaujas!» Un Milda ar tādu kodīgu

smieklu runā: «Ilze jau laikam mājā bija...» Ja, nabaga kalpa puisi, zini savu vietu! Kā kad tas šiem kāds nopelns būtu, ka par saimnieku bērniem piedzimuši! Bet ja nu arī tas nabags ar laiku tiek pie sava paša dzīves? Tikai iesākuma vajag — tikai iesākuma! Tad — strādāt un parādīt, par ko var tikt!

Ilze. Nu, tad strādā vien un tiec pie sava paša dzīves! Kāpēc tad tu tā sirdies?

Indriķis (kaisli). Un strādāšu! Par to tu nebīsties! Bet par to laiku... par to laiku var notikt — ka pats vairs nezini, priekš kam esi strādājis ... (Liek viņai roku uz pleciem un raugās cieši seja.) Ilze, saki man taisnību... dieva dēj, saki man taisnību ... vai tu nezini... ka viņi grib tevi... ka viņi grib, lai tu ej tur... pie tā Mildas radinieka?

Ilze (no viņa rokām atsvabinādamās). Ko tu tā! Kas tev šodien īsti noticis? Kā apreibis!

Indriķis (ērmīgi iesmiedamies). Esmu ar! Mājā dzērām šņabi... Bet tu no manis tik izvairies un negribi man taisnības teikt!

Ilze. Kad es tev saku — tu netici! Ko tad lai es ar tevi runāju?

Indriķis. Bet vai tu kā neslēp? Vai tu no manis kā neslēp? Saki man to!

Ilze. Ko sacīju svētdien, tas pats man jāsaka arī nu: nekā vairāk nezinu, kā toreiz tā Milda pasmējās ... un man ar nevajag nekā zināt!

Indriķis (nesavaldīgi). Ak tā? Tad es zinu vairāk par tevi! Vēl vakar tā pate Milda mūsu meitiešiem apgalvojuse svēti, ka tavas kāzas būšot jau šinī pašā vasarā. Tevis gan kārojot arī kāds pakul-biksis tepat tuvumā. Bet par to varot tik pasmieties: tava vieta jau esot zināma drusciņ tālāk, un tā esot bagāta! Nu jā, meldermadāma ... lieli radi...

federu vāģi... zīda kleitas ... kalpones priekšā un pakaļā... ha, ha, ha!

Ilze (ar asarām balsi). Indriķi! (Pagriežas un iet atpakaļ, kur nākuse.)

Indriķis (atjēgdamies). Ilz! Neej vēl projām! Mīļā Ilz, piedod man! Es pats nezinu, ko sarunāju! Grūti bija! (Saņem lūdzoši viņas roku.)

Ilze (apstādamās). Bet tu vairs nekad ar mani tā nerunā! Tad man no tevis bailes. Vai tu dzirdi, Indriķi, — nekad!

Indriķis (sirsnīgi). Man tāda nelaimes daba, Ilz! Pašam ir žēl, ka tev tā runāju! Lūdzama, saki man, ka tu piedod, — mīļā un labā, saki man to!

Ilze. Nu labi, Indriķi. Bet nu man jāiet — paliek pavisam tumšs!

Indriķis. Es tevi izvadīšu pa krūmiem līdz Tērcei.

Ilze. Man nemaz nepatīk gar to krauju iet: tā vien liekas, ka tas krasta gals pašlaik gāzīsies un ka viņš var uzkrist virsū, lai arī esi par lielu gabalu ...

Indriķis (pasmiedamies). Tā jau būtu jābīstas varbūt tikai tādam, kas izdarījis ko ļaunu, ne tev!

Ilze. Nekā, tāpat bailes... Bet vai tad tu viens pats esi pieguļā?

Indriķis. Viens pats.

Ilze. Kur tad Spalis?

Indriķis. Aizbrauca uz Rāvuļiem ar ziņu... Ak tā, tu jau laikam to vēl nezini: mūsu saimnieks nomira.

Ilze. Nomira? Vai!

Indriķis. Jau vakar bij palicis reiz bez samaņas, bet tā, par brīnumu, atkal atžirga un neļāva znotam ziņas dot: kas tādā darba laikā tik tāļu lai ejot... Un tad šodien — tīri negaidot!

Ilze. Un neviena no piederīgiem klāt! Kas tad viņu apkopa?

Indriķis. Neviens. Tik apsedzām tēvu — lai guļ. Spalis saka, ka tagad tur nedrīkstot nekā aiztikt, kamēr atnākot mantinieki. Pats tad viņš arī tūlīt devās ceļa, kad uz saimnieka šķiršanos bijām izdzēruši kādu čarku. Bet mūsu meitieši — tie nu gan nobijušies: kā es uz pieguļu, tā salīda visi Spaļu kambarī un aizsēja no iekšpuses durvis — ha, ha, ha!

Ilze. Ko tu smejies! Man arī bail... Labāk neiesim pa tiem krūmiem!

Indriķis. Tu ar esi kā bērns! Es aizvadīšu tevi garām Rūšu ceļam, un, kad tu Kaļvu tiesā, tad jau turpat arī māja. Iesim vien!

Indriķis un Ilze ātri aiziet pa ceļu krūmājos noras

kreisajā pusē. Palicis vēl krēslāks. Noras labajā pusē

aiz kokiem dzird runājam. No turienes iznāk divi kaimiņu pieguļnieki.

Pirmais pieguļnieks (vēl zēns). Kad ap-aros zirgi ir, tad vajag arī pašiem tepat kur būt! (Panākdamies laukumam uz vidu.) Ā, te ir drēbes!

Otrais pieguļnieks (virs spēka gados). Paši laikam mežā pēc malkas. (Aiziet pie Indriķa drēbēm un apsēstas uz tām.)

Pirmais pieguļnieks. Bet nedzird nekāda trokšņa. (Stiprāk.) Vīri, eo! (Klausās.) Laikam aizgājuši kur tālāk.

Otrais pieguļnieks. Bet ir gan sutoņa — laikam būs pērkons! (Atsit vaļā svārkus.)

Pirmais pieguļnieks. Vai-i... man no pērkona ir bailes! Labāk tad nebūtu tev nemaz līdzi nācis!

Otrais pieguļnieks. Eku puisis! Ko tad darīsi, kad tev būs pieguļā jāiet, vai gribi vai ne?

Pirmais pieguļnieks. Nu jā, tad jau es ar būšu pavisam cits virs! Bet vai tur kas nekust? Jā, nāk gan abi divi!

No labās puses starp kokiem iznāk divi citi pieguļnieki un tuvojas pirmajiem.

Otrais pieguļnieks. Bet tic ir citi. Paegļu puiši uz kāršu spēli. (Stipri.) Kur tad jūs slampāsiet?

Trešais pieguļnieks (spēcīgs jauneklis). Vai te tavi zirgi, ka tu te plekni?

Otrais pieguļnieks. Nupat jau viens nāk — pasprucis no virves!

Trešais pieguļnieks. Nē, man nokritis piedzēris jātnieks_— jāvelk uz mājul (Saķer otro pieguļnieku aiz kājām un velk pa noru.)

Otrais pieguļnieks (trūkstas kājās un saķer trešo pieguļnieku). Nāc uz muižu! (Laužas ar viņu un kopā ar to nokrīt uz noras.)

Ceturtais pieguļnieks (vecīgs, bārdains virs). Ko ta nu, meža zirgi, — ko ta nul Bet kur tad paši Rūšu puiši?

Otrais pieguļnieks (palikdams tāpat zemē zvilnam). Kaut kur ierūsējuši... Tev liela skāde: Spaļam šovakar spieķu nenovinnēsi!

Ceturtais pieguļnieks. Tad nāc tu pats priekšā! Tikai guns jāuzkur, citādi pa tumsu notiek blēdības... (Nosēstas zemē.)

Otrais pieguļnieks. Tad pirmoreiz tu nu gribi bez tām iztikt!

Trešafs pieguļnieks (pieceldamies). Ā, nu es saprotu, kādēļ Ingas nav! Nupat es redzēju, ka pa ceļu te garām gāja viens meitietis. Tam tad viņš būs licies pakaļ!

Otrais pieguļnieks. Vai tā nebij Kaļvu Ilze?

Trešais pieguļnieks. Varbūt. Es manīju tikai par gabalu. Bet jauna likās!

Ceturtais pieguļnieks. Tā Ilze jau lāga meitene, un Indriķim arī laiks precēties. Bet kur tad tas Spalis palicis?

Otrais pieguļnieks. Viņš jau zina, kā tev vajag, un būs aizgājis spieķu pirkti

Pirmais pieguļnieks. Klausāties, klausāties!

Aiz kokiem, turpat labajā pusē, ieskanas armonikas un

kāds sāk spēlēt dziesmu «Citi viri rudzus sēja». Tālit ari laukumā iznāk vēl viens pieguļnieks.

Piektais pieguļnieks (jauns puisis ar ar-monikām padusē). Labvakar! Kāpēc jūs dzīvojiet pa tumsu? (Paraudzījies apkārt.) Un kur tad Indriķis?

Pirmais pieguļnieks. Uz meitām aizgājisl

Piektais pieguļnieks. Ko tu par meitām runā, sisenil Vai grāmatu jau māki?

Pirmais pieguļnieks. Tik slikti ne kā tu!

Piektais pieguļnieks. 01 (Smejas citiem pieguļniekiem līdz.) Tad atlasi! (Dziras zēnu satvert.)

Pirmais pieguļnieks. Lai tev atlasa Stabuļu Minna, ne es! (Aizbēg uz krūmu pusi.)

Visi pieguļnieki atkal nosmejas.

Trešais pieguļnieks. Velna puika: kad tas liels uzaugs, tad neviens no viņa vairs ne šķirbā netversies!

Piektais pieguļnieks. Dzirdēju te balsis un domāju, ka paši Rūšu puiši vien... Bet viņu jau laikam nemaz nebūs: šodien viņiem nomiris vecais.

Izsaucieni pieguļniekos: «Tā?», «Tiešām?», «Tad nomiris gan?». Zēns nāk atpakaļ un nosēstas pie citiem.

Otrais pieguļnieks. Tad Rūšu tēvs nu jau viņā sētā ...

Ceturtais pieguļnieks. Nebij nemaz slikts cilvēks — es ar gadu pie viņa nodzīvoju. Tā kā drusku skops gan bij, bet citādi godavīrs — un dievvārdus vis cilāja ...

Trešais pieguļnieks. Bet kas tad nu Rūšos uz priekšu valdīs?

Piektais pieguļnieks. l\as cits ka znots — lai an vecajam viris bij ka rūgta nāve!

Trešais pieguļnieks. Traki gan — jāatstaj sava manta vislielākajam ienaidniekam!

Otrais pieguļnieks. Rāvuļam nu loms — dzīvos atkal kliegdams un cepuri kuldams!

Ceturtais pieguļnieks. Rūšu tēvam klēts bija vienmēr pilna un savs naudas padoms ar turējās!

Otrais pieguļnieks. Gan jau kādu žūksni kur atradīs — apcirknī vai paslieksni!

Trešais pieguļnieks. Vajadzēja kādam aiziet un pameklēt, kamēr vēl nav atnācis Rāvulis!

Piektais pieguļnieks. Nebūtu ar vaina, ja kāda daļa tās mantas nāktu rokā tādam cilvēkam, kas māk dzīvot!

Trešais pieguļnieks. Nu iesim un izvandīsim — ko tur vairāk! Un izdalīsim godīgi uz galviņām ... Vai jā, vecais?

Ceturtais pieguļnieks. Ej nu, trakais! Labāk būtu uzkūruši guni — pārmestu kādreiz uz spičkām...

Trešais pieguļnieks. Uz spičkām, spēlē kad līdz savam galam, tik nepelnīsi!

Ceturtais pieguļnieks. Rāvulis jau nu varbūt nav 'gan tādas laimes pelnījis, bet bail no grēka ...

Otrais pieguļnieks. Ā, no lielām blēdībām tev ir bail, bet mazas tu esi gatavs darīt kaut kuru brīdi!

Piektais pieguļnieks (izvelk no svārku kabatas nelielu pudeli). E, tikpat jau Indriķa nesagai-dlsim, bet vienam dzert ar negribas — veseli! (Ieņem malku pats un sniedz tālāk.)

Trešais pieguļnieks. A, kas šim par labu mantu!

Ceturtais pieguļnieks (ļoti mīlīgi). Car-ciņa ...

Otrais pieguļnieks. Tas laikam vēl kas labāks nekā spickas!

Piektais pieguļnieks. Tā man no tirgus vakara pataupījušās. Sak, padziedāsim abi ar Indriķi ... Nemaz neienāca prātā, ka šovakar viņam varbūt nebūs nemaz vaļas. (Kad citi pieguļnieki pa kārtai no pudeles lūkojuši un tā atnākuse pie viņa atpakaļ, viņš sniedz to vēlreiz ceturtajam pieguļniekam.) Tev, vecais, vēl tas palieks, un tad met to čaulu projām!

Ceturtais pieguļnieks. Vai, cik aplam tu māci: tīru naudu projām sviest! (Izdzer palieku un noglabā pudeli savā kabatā.)

Tālumā tumšs un dobjš pērkona dūciens; kokos viegli iešalcas vējš.

Pirmais pieguļnieks (pietrūkstas kājās un pagriežas pret mežu). Tur kas ir!

Mežā iebrikšas sakaltuši koku zari — dzird kādu ātri

nākam. Visi paliek mierā un skatās uz meža pusi. Dibena stūri pa kreisi iznāk Indriķis, pamana ļaudis un

apstājas, kā nezinādams, ko darit, bet tad nāk tiem klāt.

Indriķis. Kaimiņi... Tumsā gandrīz nemaz nepazinu... Būtu jel guni sakūruši! (Elpo smagi kā saskrējies, un balss viņam kā tumšāka un dobjāka; uz pieres tam sarodas sviedru lāses, un viņš rauš tās nost ar roku.)

Piektais pieguļnieks. Ko ciemiņi kurs guni. ka saimnieks nav malkas pagādājis! Bet kur tu esi tā saskrējies — kā no mārka izkāpis!

Indriķis. Tas laiks tāds... sutlgs... būs lietus... (Slauka sviedrus un it kā vairās uz citiem skatīties.)

Otrais pieguļnieks. Te jau, Indriķ, viens nupat deva padomu, ka vajagot iet uz jūsu māju: Rā-vuļam nevarot tik daudz gatavas naudas rokā dot!

Trešais pieguļnieks. Tu jau varbūt zināsi, kur vecais to glabāja — pabruģī vai aiz spāres?

Indriķis (paskatās stīvi uz vienu un otru). Lai iet vien un meklē! (Balss viņam kā sveša un skarba.)

Ceturtais pieguļnieks. Ko nu melsiet tādus niekus! Labāk būtu kādreiz pārmetuši...

Otrais pieguļnieks. Tu tikai domā, kā ieraut spičkas. Bet par Rāvuļa dvēseli ar vajadzēja bēdu turēt, ka tā viņa dzeršanas dēj nenāk ellē. Un, ja tā, tad jau to lieko naudu viņam atņemt nebūtu nekāds grēks!

Trešais pieguļnieks. Bet esi tu ar, Indriķ, liels pagāns! Vai tu domā, ka mēs nezinām, kur tu nupat biji?

Pirmais pieguļnieks. Zinām, zinām visu!

Piektais pieguļnieks Skaties — tas ar tādās lietās jau liels āķis!

Trešais pieguļnieks. Ai, ai, Indriķi, kas to nu bij domājis!

Indriķis (skatās platām acīm no viena runātāja uz otru un tad, ērmīgi smaidīdams, murmina). Kas tad?,Kā? Ko ziniet?

Trešais pieguļnieks. Nu, ka tu aizgājis ar to meitieti. Mēs jau domājām, ka paliksi turpat pa nakti...

Indriķis (vēl aizvien kā apjucis). Meitieti?

Otrais pieguļnieks. To puisi māc skaudība, Indriķi!

Trešais pieguļnieks. Neliedzies nu! Te tak pirmiņ gāja garām viena nāra. Un tu manījies tai klāt — vai nav tiesai

Indriķis (kā atgūdamies un piespiesti iesmiedamies). Jā, pavadīju gabaliņu uz māju...

Tālumā atkal tumšs un dobjš pērkoņa graudiens; tad dziļš klusums.

Pirmais pieguļnieks (piegrūž otrajam pieguļniekam ar roku). Vai zini — nupat nebūs vairs labi...

Piektais pieguļnieks (taisās ar savām ar-monikām ko spēlēt, bet driz atkal met mieru). Tikpat šovakar nekas labs nevar vairs iznākt; tad prātīgāk būs, ka ejam savumalu kurš. (Pieceļas.)

Tāpat cits pēc cita pieceļas kājās arī visi pārējie pieguļnieki.

Ceturtais pieguļnieks. Un es biju domājis, ka mēs kādreiz pārmetīsim. Nekā!

Trešais pieguļnieks. Uz nākamsestdien! Indriķis atnesīs kādu kannu bēru alus. Tad tu varēsi arī spieķu ieraut atkal veselai nedēļai!

Indriķis (rokas izstaipīdams, kā nogurumā). Jā, nu ir labāk jāiet tik gulēt: man šodien bijuse tāda grūta diena... Bet lietus jau būs — jātaisās vien tūlīt zem egles!

Otrais pieguļnieks. Tā vien pielūko, ka pērkons tevis nenosper ar visu egli!

Pieguļnieki cits pēc cita no Indriķa atvadās un aiziet,

kur nākuši; kā pēdējais iet projām piektais pieguļnieks.

Kad viņš pazudis aiz kokiem noras labajā pusē, tur

dzird ar armonikām spēlējam <rProjām jāiet, projām jāiet» — klusāk un klusāk.

Indriķis (klausās, kamēr spēlēšana apklust, tad atsēstas uz savām pieguļas drēbēm un stīvi paraugās apkārt. Viņš izvelk no kabatas kādu papīra vīstokli un, to vaļā attinis, drebošiem pirkstiem šķirsta naudas gabalus. Pēc tam viņš satin naudu vīstoklī atpakaļ un, to rokā turēdams, raugās sa-dūmušajā naktī, pie kam viņa seja savelkas tādā ērmīgā, moku pilnā smaidā. Aiz meža, jau tuvu, nodun bargs pērkona grāviens. Viņš pietrūkstas kājās, stāv brīdi domīgs, un viņa seju sarausta kā asas sāpes; tad, ļaudams vīstoklim izkrist zemē, viņš saķer galvu abām rokām, iesēcas un smagi nokrīt savā guļvietā). Vai! Vai! Vai!

CETURTAIS CĒLIENS

Pagalms Kaļvos — kā pirmajā cēlienā. Pie zedeņiem velētava. Sestdienas vakars pēc saules rieta. Sarkanēji. Vakara krēslība.

Ilze (kuļ uz velētavas kādu satītu palagu). Pagaidi, māt, — šis vēl nava gan mīksts!

Kaļvu māte (stāvēdama turpat blakām). Gana, gana, meit, met vien nu mieru! Ka tikai palagi, ko uz gultām klāt, tos citus gabalus sakulsi kādreiz vēlāk: nu jau svētvakars... (Paņem no velētavas dažus veļas gabalus un ieiet istabā.)

Jencis (ganuzēns; gadu trīspadsmit vecs; kailu galvu un svārciņiem vien uz krekla; tuvojas velētavai no istabas priekšas). Ilze, klausies!

Ilze. Nu, ko tu teiksi, Jenci?

Jencis. Indriķis šovakar būs te.

Ilze. Indriķis?

Jencis. Nu jā, uz pirti. Viņš gan laikam varēšot atnākt tikai tā vēlāk...

Ilze. Tad jau viņam vajadzēs ari ūdens, ko nomazgāties.. . Labi, labi.

Jencis (pamācoši). Nu tādēļ jau es ar runāju: paraugies gan! Bet vai zini, Ilz, — tas Indriķis nu-die ir viens labs puika: viņš, ko domā, solās nopirkt visas grāmatas, kādu man uz ziemu skolā vajadzēšot... ka es tev kādreiz atnesu no viņa vēstuli ...

Ilze. Nu jā, nu jā... Bet nerunā tu tik stipril Un kur tu ar viņu tikies?

Jencis. Ganībās. Es uz robežām ganīju, un viņš turpat cirta eglītes, ko nospraudīt bēru ceju.

Ilze. Tā. Bet ej nu tu arī vakariņu ēst — citi jau būs pie galda!

Jencis. Bet par to tu gādā, ka Indriķis var labi nomazgāties! (Griežas uz istabas pusi.)

Ilze (klusu pasmiedamās). Vai, kāds tu bargs! Bet nu iedams ienes šitās drēbes un iedod mātei! (Ieliek viņam rokās dažus veļas gabalus.)

Jānis (jauns virs ar tādu kā vēsu un strupu izturēšanos; iznāk istabas priekšā un aizdomīgi paskatās uz Ilzi un Jenci; zēnam, kad tas viņam garām iet). Ko tu, puika, te vēl mujies un tūļojies? Nevarēsi atkal rītā atmosties. Ej ēst — un gulēt! (Ilzei, kura iet uz mājas galu kreisajā pusē.) Man ar tevi būtu drusku jārunā — pagaidi!

Pie sliekšņa Jencis pagriežas atpakaļ un, kad Jānis viņa neredz, parāda mēli.

Ilze (apstādamās). Nu?

Jānis. Milda tev laikam būs gan jau teikuse, ka mums rītu gaidāms viens ciemiņš — un ne mums vien, arī tev. Tad es nu domāju, ka tu nedarīsi ne mums, ne viņam kauna! To es gribēju tev pasacīt.

No istabas iznāk Milda, apstājas un smīnēdama skatās uz Ilzi un Jāni.

Ilze. Bet es nekādu ciemiņu nevēlos... nevēlos!

Milda (jauna sieviete ar iznesīgu un drošu izturēšanos; Jānim un Ilzei tuvodamās). Ko tu nevēlies, Uz?

Jānis (Ilzei). Vai nu vēlies, vai nevēlies, bet tā tas nu ir. (Mildai.) Es runāju par to pasu rītdienas ciemiņu, bet viņa tā kā božas vien...

Milda (ar saltu sminu). Jaunas meitenes jau tā dara. Nē un nē, bet beigās ir labi! Man gāja gluži tāpat.

Ilze (kā uz raudām). Es nezinu... par ko jūs mani tā mokiet!

Jānis. Nerunā nu tādu nieku! Reiz tu tā kā tā no šejienes aiziesi. Tad labāk tak, ja tas notiek pa godam!

Milda. Tāds smuks kungs! Un dzīve kā kādai lielmātei: Kalvu saimniece jau tā dzīvot nevarēs nekad, kā dzīvos Sveķu melderiene! Bet tu jau pret mums lepna varbūt nepaliksi un atminēsies, ka mēs paši tev palīdzējām tur tikt...

Ilze. Ko tad jūs no manis gribiet? Es nesaprotu!

Jānis. Nemaz tā neizliecies kā maziņa! Mēs gribam tava labuma, bet tu cel tikai gaisā sarus.

Milda. Vai tu domā, ka mēs nenomanām, kur īsti ir tā vaina, — he, he, he! Ne velti tas Indriķis tik bieži šur nāk... Bet tad nu gan tu būtu gluži kā bez prāta, ja tu viņa dēļ šito cilvēku atraidītu!

Ilze (aizliek rokas sejai priekšā). Ak kungs un dievs!

Jānis (kā ar dusmām). Kas tad nu tevi kā pie valga projām vedīs, ja pate negribēsi! Tikai tad tu nedomā kam teikt, ka par tevi nebūtu te gādāts! Un tad — darinu, kā pate zini!

Milda (Jānām; it kā žēlodama). Nu nebaries tu ar viņu: tu jau nezini, kā jaunai meitenei ir tādā reizē ap sirdi! (Ilzei.) Esi tik nu, kad tas ciemiņš atbrauc, tāda laipna un priecīga un nebēdz nekur projām! (Jānām.) Un nu mēs iesim: lai pārdomā viņa par to lietu labāk viena pate pie sevis!

Milda ar Jāni ieiet istabā atpakaļ. Ilze noskatās viņiem

pakaļ, tad aizsedz rokām seju, uzmetas uz velētavas un klusām raud.

Kaļvu māte (iznāk istabas priekšā, brītiņu skatās uz lizi, tad lēnām pieiet tai klāt un glauda ar roku viņai galvu). Neraudi, meitiņ, neraudi!

Ilze (pietrūkstas un ķeras Kaļvu mātei ap kaklu). Māt, māt! Ko viņi no manis grib, un kādēļ viņi neliek man mieru? Es nemaz nevēlos, ka manis dēļ kāds šurp nāk!

Kaļvu māte (mierinoši). Es jau ģiedu gan, ko šie tev runāja. Bet nebīsties vis nekā: ja jau viņš tev nepatiks — teiksi, ka tu negribi, un ar to pašu būs miers.

Ilze (skaudamās par jaunu Kaļvu mātei klāt). Negribu, negribu!

Kaļvu māte (domīgi). Reiz jau tas brīdis nāks arī tev, kad dzīve būs jāpārgroza. Ka tad nu dievs dotu, lai tas notiek uz labu! Un Jānis ar Mildu jau šoreiz nekā slikta vis negrib. Tas melders jau no skata glīts cilvēks, tik nezin, kāda nu tā daba. Bet, ja jau viņš nav pa tavam prātam, es tevis, meit, nespiedīšu un neļaušu arī citiem to darīt.

Ilze. Es pie viņa neiešu, nē, nē! Es tev, māt, stāstīšu... Es tev reiz visu stāstīšu!

Kaļvu māte. Labi, meit, izrunāsimies reiz par visu. Bet eku nāk Indriķis! Laikam uz pirti... _

Indriķis (ienāk pagalmā pa ceļu gar mājas galu labajā pusē). Labvakar! (Noskūpsta mātei roku kā aizvienam un sasveicinās ar Ilzi.)

Kaļvu māte. Tā vēlu, dēls, tu nu esi atnācis — nezin vai pirtī vairs būs kāds siltums.

Indriķis. Šodien bija daudz, ko darīt, — līdz pašam vakaram. (Noliek savu veļu uz velētavas.)

Kaļvu māte. Nu jā, vīkšot tās bēres... Nu jau Rūšu tēvam meita un znots arī te?

Indriķis. Jā. Saimnieko... (Pasmiedamies.) Rāvulis kādu vezumu labības būs jau izvadījis: vajagot bērēm naudas. Un vecais Spalis tikai rūc vien un sp|aun, kad redz, kā jaunais saimnieks veļ maisus no klēts ārā!

Kaļvu māte. Tā nesmuki jau arī gan iznāk, ka tūlīt sāk to klēti tukšīt... (Pacilā Indriķa kreklu.) Bet vai, dēls, kāds tev tas krekls — nemaz nav balts! Kas tad tā par mazgāšanu bijuse?

Indriķis. Kā nu tai Spaļa mātei izdevies: viņai jau ar daudz, ko darīt...

Kaļvu māte. Un podziņas ar nevienas pašas! Ieteci, meit, istabā, iznes un iešūn!

Indriķis. Ak nu, māt! Par to jau nekas — var aizsiet ar lūciņu ...

Ilze (ieskriedama istabā). To jau var aši!

Kaļvu māte. Melno veļu, Indriķ, atstāj turpat pirtī — uz māju nenes! Tāpat ar citām reizēm. Es redzu, ka tev tur nav lāga apkopšanas, — mēs izmazgāsim.

No istabas iznāk Ilze_ atpakaļ, paņem Indriķa kreklu un šūn tam podziņu.

Indriķis. Paldies, māt! Bet tas gan jums tāds lieks darbs ...

Kaļvu māte. Eku nu tur darbs — un neesi jau nekāds svešinieks!

Ilze. Ir gan tas krekls pavisam dzeltēns — vēl sviedri nav izgājuši... Tada jau nemaz nevar mugurā vilkt! 9

Kaļvu māte. Varēji jau ar, meit, paņemt kādu no tēva krekliem, kamēr šito pārmazgā.

Indriķis. Labs būs, māt, tas pats! (Kreklu no Ilzes ņemdams.) Paldies! Bet nu es ar gan tūlīt iešu uz pirtiņu. (Aiziet gar mājas galu kreisajā pusē.)

Ilze (iedama Indriķim līdz). Un es paraudzīšu namiņā silta ūdens.

Kaļvu māte grib iet istabā, bet tad apstājas durvju priekšā un klausās. Labajā pusē aiz kokiem dzirdams braukšanas troksnis un kā kāds aptur zirgu. Viena balss: «Ka tik nu nebūtu jau aizgājuši gulēt!» Otra balss: «Tad cels tos kungus augšā!» Pagalmā ienāk Rāvulis un Vārna — abi manāmi iereibuši.

Rāvulis (pusmūža virs, nolaidīgi ģērbies, ar pleķu rokā; rešņi un stipri). Tad labvakar jūsu mājā!

Vārna (pavecs virs, bez bārdas, ar tādu kā glūnošu izskatu). Sveika, Ka|vu mamm! Vai ciemiņu ar gaidīji?

Kaļvu māte. Kas nu tik vēlu vairs ciemiņu gaidīs — nu jāiet pie miera!

Vārna (pļāpīgi). Gan izgulēsies, mammiņ, kad nomirsi: tad būs vaļas gan! Bet jūsu mājā es gan nu nebiju ienācis vai no tā paša laika, kamēr to savu kazaka amatu atstājis...

Kaļvu māte. Bet kas tad jums, ciemiņi, par vajadzību, ka tik vēlu vakarā nākuši?

Rāvulis (cieti). Man vajag satikt Kaļvu saimnieku — ne to jauno Kaļvi, bet pašu veco; man viņam kas sakāms!

Ilze ienāk pagalmā atpakaļ un> Pie durvīm apstājusēs, skatās vēlajos ciemiņos.

Vārna (ļoti laipni). Kaļvu tēvs jau tak mājā būs?

Kaļvu māte. Tad jau viņš jāpasauc. Ej, meit, un viņam saki, ka te kādi cilvēki viņa gaida! Bet jūs, ciemiņi, tad piesēstieties — tur pie galda ir sols!

Rāvulis (apsēzdamies). O, te jau tikpat kā tāda laba kroga lustūzī, kaut tik būtu kas bijis, ko

iedzert!

Varna (ari apsēzdamies; lišķīgi). Ko ta’ nu par Kaļvu tēvu: viņam jau māja izkopta tīri kā kāda muiža!

Kaļvu tēvs (ar kailu galvu, tikai svārkus uz krekla uzvilcis, iznāk no istabas, klusēdams padod ciemiņiem roku un ari pats turpat apsēstas uz otra sola). Ko tad ciemiņi laba teiks?

Vārna (glaimodams). Bet rudzi un kvieši gan jums, Kaļvu tēv, šogad vareni padevušies — pa abam ceļa malām kā viens mūris!

Kaļvu tēvs. Neko teikt; ka dievs pasargātu tā līdz galam!

Rāvulis. Rūšos nebūs šogad ne velna; tur arī saimei ko samaksāt neiznāks!

Kaļvu tēvs. Kā tā? Es tak vēl nesen noskatījos, ka viņiem rudzi — paldies mīļam dievaml

Rāvulis. Bet cik tad tur viņu ir? Rijas piecas sešas — tas ir viss!

Kaļvu tēvs (paskatās uz Rāvuli, cieš brīdi klusu, tad domīgi). Manam kaimiņam apcirkņos nekad nava trūcis: bijis gana pašam, un varējis trūkuma brīdī arī otram palīdzēt...

Vārna (ar steigšanos un iztapīgi). Ko nu par viņu — tas bija viens goda tēvs! Lai viņam vieglas smiltis, kurās rīt ieliks! Tāpat jau nepalaida dažreiz arī manis tukšā, kad gadījās kādu ziņu ievest: vai iebēra auzu zebenīcā, vai nometa no kūts augšas siena padusi, ko, projām braucot, zem pakaļas pamest.

Rāvulis. Aizdevējs jau mans sievastēvs gan laikam bijis riktīgs. Bet — tikai svešiem. Man viņš neaizdeva nekā, dur kad ar iesmu! (Griezdamies pret Kaļvu tēvu.) Un tā jau tagad ar es atbraucu pie jums tādā aizdošanas lietā... Jums tak ar manu sievastēvu ir bijušas kādas naudas darīšanas — vai nav tiesa?

K a | v u t ē v s. Kā ne — ir gan bijušas.

Rāvulis (paskatīdamies uz Vārnu; priecīgi). A, tad labi gani

Ka|vu tēvs. Bet mēs jau vēl nesen — nava vel ne nedēja —, kā izlīdzinājāmies gandrīz pavisam. Tikai piecdesmit rubļu es paliku vēl parādā. Tos viņš vēlēja atdot meitai — tavai sievai.

Rāvulis (neticīgi, ar smīnu). Tā? Bet cik tad īsti jūs viņam nomaksājāt?

Kaļvu tēvs. Simts un piecdesmit.

Kaļvu māte (arī pienākuse turpat klāt). To piecdesmit mums tūlīt nebija, bet tos mēs atdosim, tiklīdz būsim ko pārdevuši.

Rāvulis (nokrimškina un tā nicīgi iesmejas). Bet kur tad tā nauda palika, ja jūs viņam nomaksājāt?

Kaļvu tēvs. Nauda? Nu, pie viņa paša. Kā viņš gultā sēdēja, tā es viņu ar visu naudu tur arī atstāju.

Rāvulis. Tīri tā jau nu nebūs vis, ka jus gribiet to man iestāstīt. Jums vajadzēs pierādīt, ka esiet savu parādu nomaksājuši. Ja to nevariet, tad jādomā, ka neesiet vis to darījuši, un jums jāmaksā nūlat!

Priekšnamā pie durvīm parādās lize un, pie stenderes atspiedusēs, paliek tur līdz sarunas beigām.

Kaļvu tēvs (uztraukts, bet savaldīdamies). Mīļais dievsl Es tak neiešu jums meloti Bez kādiem lieciniekiem viņš naudu man aizdeva, bez kādiem lieciniekiem es viņam to arī atdevu — mūsu starpā liecinieku nekad nevajadzēja.

Rāvulis (iesmiedamies). Nē, liecinieki ir tomēr viena laba lietai Tā, ek, Vārnas kungs nupat dzirdēja, ka esat gan no mana sievastēva naudu aizņēmušies, un tātad tas taisnība gan, ko viņš jau agrāk šai lietā jutis. Un tas būs gaužām labi, ka jūs vēlāk nedomātu citādi runāt kā nu...

Vārna (pieglaudīgi, iztapdams, bet ari pamācoši). Tā jau gan ir, Kaļvu tēv! Sitos laikos visur vajag skaidru pierādījumu: ir kvītes — labi, ir liecinieki — arī labi; bet, kad nava ne kvītes, ne liecinieka, tad vairs nav vis labi!

Kaļvu māte (uztraukdamās). Un tad no mums nu grib, lai maksājam otrreiz? Vai dieviņ!

Rāvulis. Pierādiet vien, ka esat nomaksājuši, — kas tad no jums prasīs?

Kaļvu tēvs (balsij iedreboties). Dievs mans liecinieks, ka esmu taisnību runājis!

Rāvulis. Nu, to liecinieku jau kaut kurš var dabūt tīri viegli katrā laikā — ha, ha, ha, ha! Tikai pie likumīgas tiesas tas maz var palīdzēt. Nav tie laiki! (Pieceļas un pavēcina savu picku.)

Kaļvu tēvs. Bet tad nu ir tādi laiki, ka kaut kurš klenderis var notaisīt tevi par blēdi un sacīt to tev pašam vēl taisni acīs!

Rāvulis (draudoši). Pamazāk, pamazāk, papiņ! Par lamāšanos mēs varam parunāties vēl kādā citā vietā. Vārna, tu dzirdi?

Vārna (laipnīgi). Lamāties gan nepas, Kaļvu tēv. Ko ar to var panākt? Tikai nepatikšanas vien ceļas un staigāšana ap tiesām!

Kaļvu māte. Vai, vai, kas nu atkal būs!

Rāvulis (bargi). Tad pārdomājiet nu paši, kā jums labāk — ar labu vai ar ļaunu!

Kaļvu tēvs. Tā jau nu gluži tas nebūs!

Rāvulis. Redzēsim! Bet, ja nāciet pie prāta, tad ziniet, ka es Rūšos vēl kādas dienas būšu. Iesim, Vārna! (Iet projām gar mājas galu labajā pusē.)

Vārna (palikdams iepakaļš, kā labinādamies). Tā jau nu ir, Kaļvu tēv: šitie laiki, šitie laiki! (Pavirzās atkal gabaliņu tālāk.) Tur ir tā nelaime, ka jūs neesat piesaukuši klāt neviena liecinieka, — tur ir tā nelaime! (Iet un pagriežas vēlreiz atpakaļ.) Un nedomājiet jau, ka man tur kāds prieks, ka nu būs jāvazājas ap tiesām, — nepatīk par to ij runāt! (Aiziet Rāvuļam pakaļ.)

Ka|vu māte. Vai, tēv, ko nu mēs iesāksim, kad tāda nauda būs jāmaksā par jaunu! Būtu jel Indriķi toreiz pasaucis, lai viņš ar redz, ka tu parādu atdod...

Ka|vu tēvs. Ja jau to zinātu, tad pasauktu ar. Bet nenāca jau tas prātā. Ne vienu reizi vien es viņam palīdzēju vai arī viņš man, un liecinieku mums nekad nebija: izlīdzinājāmies kā dieva priekšā...

Ka|vu māte. Ak dieviņ, vēl tēvs nav smiltīm apbērts, jau dzenā viņa mantas un taisa citus par viltiniekiem! Un tu teicies iet uz nāburga izvadīšanu — vai nu varēsi vairs tur rādīties?

Kaļvu tēvs. Kādē| ne? Man nav nekā jākaunas! Bet to tik es nevaru saprast, kur tā nauda tad palikuse, ja viņš runā taisnību, ka neesot?

Kaļvu māte. Vai, vai, tēv, kāda man smaga sirds: nebūs kas labi! (Apraudas.)

Ilze (izsteidzas no priekšnama un glāsta mātei plecu). Neraudi, māt, neraudi!

Kaļvu tēvs. Iesim, māt, nu pie miera; jaunā rītā redzēsim labāk, kas mums darāms!

Kalvu tēvs uti Ka[vu māte lēnām ieiet istabā. Ilze apsēstas uz sola zem koka, atlaiž vaļā bizi, sukā matus, un tie vaļīgi krīt viņai uz gaišā apģērba.

Sarkanēji vakara debesis nodzisuši, un nakts krēsliba tikuse lielāka.

Indriķis (ienāk gar istabas galu pagalmā atpakaļ un nosēstas Ilzei līdzās). Brangi izpēros — un paldies tev, IIz, par ūdeni! Viņlaik — tad man izdevās sliktāki: pirtī siltuma gan papilnam, bet namiņā ūdens vairs nemaz. Tad pasmēlu no dīķīša un nomazgājos tāpat ar saltu ...

Ilze. Es jau tad nezināju, ka tu nāksi.

Indriķis. Un šovakar zināji?

Ilze (pasmiedamās). Jencis jau man pamācīja, kas darāms, ja tu vēlāk vēl nāktu.

Indriķis. Lāga puika! Bet iedod man drusku savu ķemmu, lai es pielīdzinu tās savas krēpes! (Matus piesukādams.) Tas zēns pie manis tā sirsnīgi turas tāpat kā agrāk — viņam būs gan kas labs jaiedod. (Sniedz ķemmes atpakaļ.) Tā — paldies!

Ilze. Kā tu to galvu sasukājis?! Sagriezis kā vārpatu šķipsnu šķipsnām, un tā šķirtne ar nemaz nav taisni. Dod, es pielīdzināšu! (Sasukā Indrikam galvu gludāk; pasmiedamās.) Jāsasukā galva tam mazajam Indrikam... Tā!

Indriķis (saņem viņas roku un nolikstas pār to uz lizes klēpja). Ilz... mī|ā Ilz!

Ilze (viegli apņem viņa galvu un noliecas par to). Nu, Indriķi...

Indriķis (paceļas un velk lizi cieši sev klāt; sāpīgi un kaisli). Mī|ā un labā! Bez domām par tevi es nevaru nemaz dzīvot... Vai tu mani ar kādu drusku mī|o?

Ilze (spiezdama galvu Indriķim pie krūtīm). Vai tu to nezini?

Indriķis (skūpsta viņas matus). Tu — mans prieks! Mana dzīvība! Ja tu no manis ietu — tad es labāk mirstu ...

Ilze (viegli raisīdamās no viņa vaļā; mīksti). Indriķ... tev nu jāiet!

Indriķis. Ļauj man vēl palikt pie tevis mazu brītiņu... vēl vienu mazu brītiņu, Uz!

Ilze (pieceļas no sola un atkāpjas no Indriķa par gabaliņu). Ka kāds neiznāk... Jānis vai Milda — nav varbūt vēl apgūlušies un varbūt arī zina, ka tu esi atnācis... Labāk ej vieni

Indriķis (ari pieceļas, bet saņem viņas rokas par jaunu un spiež tās sev pie sejas). Es jau iešu, Ilz... es iešu ...

Ilze. Bet tu nemaz nezini, kādas nupat tēvam un mātei uznāca bēdas. Man viņu žēl: māte apraudājās, un abi iegāja istabā pavisam noskumuši!

Indriķis. Kādas bēdas?

Ilze. Nupat, kamēr tu biji pirtī, te iebrauca jūsu jaunais saimnieks.

Indriķis. Ko t’ šis te?

Ilze. No mūsu tēva parāda dzīt.

Indriķis. Vai tad tēvs šim ko parādā?

Ilze. Ne jau šim. Bet mūsu tēvs aizņēmies naudu no Rūšu saimnieka. Un to naudu tēvs aiznesis un viņam atdevis vēl nesen — tikko pirms viņa miršanas ...

Indriķis (atkāpdamies soli atpakaļ; mānāmi uztraukts). Tēvs aiznesis un atdevis nesen? Tu saki — nesen?_

Ilze. Nu jā, mušu tēvs aiznesis un atdevis. Un neviena cita cilvēka tad tur nebijis. Māte saka, kaut tēvs jel tevis pasaucis... Bet nu Rāvulis prasa, lai parādu atdodot šim!

Indriķis (dobji, kā aizsmacis). Tēvs naudu aiznesis... aiznesis un atdevis?

Ilze. Nu jā... Bet, Indriķ, kas tev noticis? Kāpēc tu paliki tāds?

Indriķis. Man ir jāiet, Ilz... Ardievu! Man ir jāiet... (Aiziet steigšus gar mājas galu kreisajā pusē.)

Ilze (nospiesti, bailīgi). Indriķ!

PIEKTAIS CĒLIENS

Pagalms Kaļvos — kā pirmajā cēlienā. Mājas priekša izpušķota zaļām vītnēm un meijām.

Saulains svētdienas rīts vasarā.

Kajvu māte un Kāda viešņa-kāziniece sēd uz sola zem koka un runājas.

Ka|vu māte. Ak, mīļā, kas viss pa šito laiku nav noticisl

Kāda kāziniece (pusmūža sieva). Dzirdējām jau arī mēs ko savā pusē... Bet kā ta’ nu tās kāzas savīkšāt tik drīzi? Vēl jau tak viņulaik, kad pie baznīcas tikāmies, tu man teici, ka Ilze negribot par to melderi nekā zināt...

Kaļvu māte. Nelaimīgs bērns! Kamēr Indriķis kritis tai nelaimē — ne vairs dzīva, ne miruse... Bet Jānis ar Mildu jau cieši uzgribēja, lai tikai labāk ejot vien projām: tur jaunā dzīvē visu drīzāk aizmirsīšot un atspirgšot... Tas jau gan ar tiesa: te viņa staigāja kā grūti slima vien... Un beidzot tad arī pate bija ar mieru — šai nu esot viss vienalga ... (Grūsi nopūšas un apslauka seju ar priekšautu.)

Kāda kāziniece. Kas zin, ka tā arī gudrāki: te paliekot, nezin ko vēl nesadomātu... Bet ko šī pie tā Indriķa labu redzētu? Tāds palaidnis! Tīri cietumā jau vajadzēja viņu ielikt par tādām blēņām!

Kaļvu māte. Koda jau tas tēvam gan stipri: šo darījis ļaužu priekšā par meli un viltinieku, kurš gribējis noblēdīt mirējam savu parādu, — un bija stipri noskumis. Bet visvairāk par to lietu sirdījās Jānis: vajagot tik iet pie valdīšanas, lai ņemot viņu cieti. Tad jau nu sods laikam būtu liels — cietums varbūt uz gadiem ...

Kāda kāziniece. Nu pelnījis jau ar būtu! Bet par ko tad šo tā atlaida?

Kaļvu māte. Lūdzos es tā tēva un Jāņa ar — lūdzos viena, lūdzos otra. Un tad tēvs ar pielaidās un noliedza arī Jāņam viņa apsūdzēt: sirds šim esot skaidra — panesīšot. Zināms, nu jau gan tā iznāk, ka pats nebūtu runājis taisnības...

Kāda kāziniece. Bet tā nauda — kur tā?

No istabas iznāk Skrējas Kate un, liksmi smaidīdama, tuvojas galdam.

Kaļvu māte. Atdeva puika — atnesa vienā naktī un nokrita ar visu pie tēva gultas ceļos. Un pats arī palicis kā ēna — ne pazīt vairs nevar. Ak dievs, tādas nelaimes un bēdul (Aizsedz atkal sev seju un iešņukstas.)

Kāda kāziniece (pieskardamās Kafvu mā

tei ar roku). Nu jau nekā: nāk atkal tā!

Skrējas Kate (ģērbusēs atkal kā cits citam svešos apģērba gabalos — ar tādu spīdošu jostu ap vidu un siltam laikam nevajadzīgu un nepiedienīgu puķainu sedzeni uz pleciem; rokas mētādama). Ak, tu jaukums! Ak, tu prieks!

Kāda kāziniece. Par ko ta’ nu tu līksmo tā?

Skrējas Kate. Nu par to pašu, mīļā radiniec! Tā laimīgā dieniņa nu klāt gan — un vēl drīzāk, nekā es to domājuse. Bet to jau es zināju tūlīt no paša iesākuma, kad tā Ilze vēl tā pretojās: kad tik viņi nāks kopā un saskatīsies, gan tad viens otram patiks! Tas jau man nav jāredz pirmo reizi. Ar jauno Lēverīšu gāja uz mata tāpat: nē un nē! Bet es nemetu mieru, kamēr tak beidzot dabūju gan kopā! Un vai slikti ir? Nu jau mantinieks mājā. Un gluži tāpat tas arī te: lai tik paklausa manis — redzēs, ka labi būs!

Kāda kāziniece. Esi jau gan tu čagana! Un tās iešanas ar laikam tev netrūkst nekad? Te jāpalīdz vienā vietā, te otrā — un dzīvo pa vienām godī-bām vien!

Skrējas Kate. Daudz, mī|ā, to radu — un tāpat katram sava vajadzība. Bet, kad manis lūdz, es nevaru aizliegties: man tāda tā sirds!

Kāda kāziniece. Nu jā, nu jā, tev jau ir tāda tā sirds... Bet tad esi ar gan nu štātlgi sataisīju-sēs — kā jau uz kāzām. Re, kas par puķainu lakatu un kāda spīdoša josta — tīri kā kādai pilsētas madāmai! (Nosmejas tā aizdomīgi.)

Skrējas Kate. Tā josta man jau no Ilzes. Es pirmiņ ierunājos: sak, man tāda aplam patiktu, kau’ varējuse iemantot. Lai es ņemot vien — šai viņas vairs nevajagot. Nu zināms: tagad jau varēs nopirkt vēl daudz labāku. Bet šito lakatu man iespieda, ko domājiet, tā pate Lēveru jaunā, kura toreiz stīvējās tā pretī. Tagad saka man paldies uz paldies, ka es neatlaidusēs: nu esot labi gan. Un tāpat tas būs arī ar šenes Ilzi — to es zinu skaidri!

Kaļvu māte. Met nu tādām valod,ām mieru, ej labāk istabā un palīdzi Mildai likt ēdienu galdā — drīz būs klāt laiks braukt uz baznīcu!

Skrējas Kate. Nebēdā nekā, mīļā Kaļvu mamm: kur es iešu, tur būs viss laikā gatavs! (Ieiet istabā atpakaĻ)

Kaļvu māte. Ekur ir mums šitā... kā kazaks pa visu draudzi; ko viņa arī te nava skrējuse — nedo’ dieviņ!

Kāda k ā z i n i ece. Nu tas jau viņas amats no laika gala! Bet kur ta’ nu tas Indriķis tagad dzīvo?

Kaļvu māte. Kas to nu īsti zina! No Rūšiem jau aizgājis tūlīt pēc tam. Runā, ka blandoties tepat apkārt pa mežiem ...

Kāda kāziniece. Vai tad uz jums nava pēc tam vairs nācis?

Kaļvu māte. Nē, laikam nedrīkst aiz Jāņa — un kauns, zināms, arī. Reiz Ilzi pie Tērces sagaidījis, kad viņa nākuse no baznīcas. Bet meitene tad negribējuse ar šo nemaz runāt. No tās reizes tad arī neviens viņa nava te redzējis ...

Kāda kāziniece. Bet kā tad tas bija ticis zināms, ka šis vainīgs?

Ka|vu māte. Nezin, kā sāka tādas valodas iet... Tai vakarā, kad Rūšu tēvs bijis tikko nomiris, kaimiņu puiši meklējuši Indriķi piegu|ā, bet tur neatraduši. Vēlāk gan atnācis, bet tad bijis tāds savāds. Tad laikam bijis tās naudas meklēt. Bet neviens jau īsteni vis nezinātu, ja pats neteicis... Ak dievs, ak dievs, kā tas viss beigsies: sirds ir vienmēr tik baiļu pilna, un to spiež kā akmensl

Kāda kāziniece. Ko tu nu, mīļā, tik daudz raizējies: audžu bērni vien jau viņi tak tev bijal

Kaļvu māte. Lai ar... bet ar laiku tikpat kā pašas tikuši! (Pieceļas.) Bet ej vien nu tu ar iekšā pie brokastīm; es palikšu te: ko zin, vēl atnāk kāds ciemiņš.

Starp kokiem labajā pusē iznāk Jencis un gausi iet pa

pagalmu, kā gribēdams un arī nepastādams Kaļvu mātei ko teikt.

Kāda kāziniece. Nu jā... un par to citu jau mēs izrunāsimies vēl pēc tam. (Ieiet istabā).

Kaļvu māte (ieskatīdamās zēnam sejā; cietāki). Kam tu, dēls, esi tāds noraudājies? (Pamāj zēnu sev klāt.)

Jencis. Man žēl Indriķa. (Velk roku sev gar acīm.)

Kaļvu māte. Indriķa?

Jencis. Es viņu nupat redzēju.

Kaļvu māte (uztraukdamās). Tu viņu redzēji — kur?

Jencis. Tepat pie Tērces... Pie paša izbrukuma ... Iznāca no krasta apakšas...

Kaļvu māte (ar bailēm). No krasta apakšas, tu saki?

J e n c i s. Ja, no pašas krasta apakšas!

Kaļvu māte (balsij it kā aizraujoties). Un kur tad viņš palika?

J e n c i s. Apsēdās turpat uz akmens un atspieda galvu rokās. Es par gabaliņu saucu, bet viņš laikam nedzirdēja — nemaz nepaskatījās ...

Kaļvu māte (ar dziļu nemieru). Tad pateci, dēliņ, un paskaties ... vai viņš ir vēl turpat... Jā, paskaties... kur viņš nu ir... un ko viņš dara... Tad atkal nāc un klusiņām pasaki man! (Kad zēns grib griezties atpakaļ.) Teci tepat taisni caur dārzu ... gar klēti... te būs tuvāk ...

Kad lencis grib iet pa celiņu dārzā iekšā, viņam preti nāk Ilze.

Ilze (bāla un noguruse). Kur tad mans Jen-cīts ... mīļais Jencīts ... un tāds noskumis... (Garam iedama, noglauda zēnam vaigu.)

Kaļvu māte (paiedamās Ilzei preti). Tevis pašas jau žēl... ka nu vairs nebūs ... (Jencim.) Ej vien nu, dēls, kur tev liku! (Ilzei.) Bet kur tu, meit, tik ilgi biji?

Ilze. Klētiņā, māt. Tur pie sienām un sijām ir daudz vecu vaiņagu. Un nu es pakāru turpat arī savu šāgada Jāņu vaiņagu. Lai stāv, māt! (Asaru nomāktā balsī.) Lai stāv ... un balē ... un nobirst...

Kaļvu māte. Lai stāv, meit! Pieminēšu tevi, viņā pavērdamās. Bet nu jau tev ar laiks ģērbties — drīz jābrauc uz baznīcu!

Ilze (kā neizprašanā). Laiks ģērbties?

Kaļvu māte. Nu jā. Drīzi jūgs zirgus. Ej vien nu istabā; Milda palīdzēs tev sataisīties.

Ilze. Nē, māt... tu pate ... tu pate ... palīdzi tu pate! (Apķeras Kaļvu mātei ap kaklu un sāk šņukstēt.)

Kaļvu māte (mierinādama). Nu labi — es pate... Palīdzēšu, meit, tev sataisīties uz baznīcu pēdīgo reizi. Ej vien nu iekšā un nomazgājies, tad es arī tur būšu!

Ilze (pieplūkdama viņai klāt par jaunu un ievaidēdamās). Māt, māt... es vairs nevarul Es tālāk vairs nevarul

Kalvu māte (glaudīdama Ilzei plecus). Saņemies, meit, un esi labi stiprai Nu vairs nedomā ne par ko citu kā tikai par to, kas darāms, — ne par ko citu nedomāl Gan būs viss labi!

Ilze (slēpdama galvu Kaļvu mātei pie krūtīm, raudādama). Ai, māti Kam viņš tā darījal Kam viņš tā darījal

Kaļvu māte (stingri un pamācoši). Ilz, tā tu nerunāl Ko tu vairs par to, kas nu jau pagājis un atpakaļ griezties nekad nevari Tu dzīvosi uz priekšu savu dzīvi un Indriķis atkal savul Nu vaira nav par citu ko domāt...

Ilze (saņemdamās, cieti). Jā, māt, tev ir taisnība: nu vairs nav ko domāt — nu ir viss beigts! (Steigšus ieiet istabā.)

Kaļvu māte (slauka ar priekšautu sev seju un atgriežas vairāk uz pagalma vidu). Ak dievs, ak dievs!

J e n c i s (parādās no dārza uz klēts celiņa starp zedeņiem). Indriķis nāk!

Kaļvu māte (sabijusēs). Ko tu saki, dēls?

J e n c i s. Indriķis nāk šur!

Kaļvu māte. Kur tad viņš nāk... (Balss viņai aizraujas, un bailīgi viņa paraugās apkārt.)

J e n c i s. Gar dārza malu — drīz būs pie istabas! (Atvelkas atkal dārzā atpakaļ.)

Indriķis (bāls, nosvīdis, saburzītām drēbēm, kā nesamaņā; ienāk pagalmā gar mājas galu krei-sājā pusē un noguruši paraugās apkārt). Labrīt, māti

Ka|vu māte (pasperdama soli viņam tuvāk). Dēls, dēls ... kāds tu izskaties! (Saņemdamās, stingri.) Kā tu nāci, Indriķi? Tu tak labi saproti, ka tu nevari tagad šur nākt!

Indriķis. Māt, kur ir Ilze?

Ka|vu māte (cieti). Nerunā vairs par Ilzi! Tu tak zini to pats, ka nu ir viss par vēlu... Ej labāk projām, kamēr tevis citi vēl neredz!

Indriķis (kā grūtos murgos, sāpīgi). Māt, kur ir Ilze? Kur ir Ilze?

Kaļvu māte (nevarēdama savaldīt zēluma). Vai, dēliņ! Kāds tu esi palicis! Un tik netīrs! Indriķi, Indriķi!

Indriķis (paceldams uz augšu savas rokas un kā pats tās vērodams). Man rokas ir netīras ... un arī pats es viss esmu netīrs... netīrs, netīrs, māt! Bet kur ir Ilze?

Kaļvu māte (saņemdama par jaunu visu savu spēku). Nē, Indriķ! Liec Ilzei mieru! Viņa taisās uz savu gaitu. Bet tu ej tagad projām! (Mīkstāki.) Atnāc uz mani kādreiz vēlāk ... atnāc, dēls, — es tevis neatstumšu! Bet tagad, Indriķ, ej: šodien tev nav te nekas meklējams!

Indriķis. Ar netīrām rokām nevar laimes ņemt — to es zinu ... Un manas ir netīras, jā, manas ir netīras ... Bet es gribu vēl redzēt Ilzi... tikai redzēt,... vēl vienu vienīgu reizi, māt!

Jānis (goda apģērbā steigšus iznāk no istabas). Ko tas nozīmē, ka tu esi te? Zagļiem te nav vietas! Projām!

Kaļvu māte. Dēls, kam nu tā... (Iestājas starp Jāni un Indriķi.)

Jānis (dusmīgs). Kā viņš iedrošinās te vēl rā-dities? Lai viņš iet — jeb es likšu viņu sasiet un aizvest uz valstsmāju!

Indriķis (kā atgūdamies, ar žēlu sminu) .Tu — laimīgais un godīgais Jānīti?

Jānis. Projām uz tām pēdām — projām pie citiem neliešiem!

Indriķis. Pacieties — kur man jāiet, to es zināšu pats!

Jānis (pārskaities sitas no vienas puses uz otru). Ē, cilvēki! Nāciet šur! Es viņam rādīšu! Es tam zagļam rādīšu! (Ieskrien istabā.)

Kaļvu māte (saņem Indriķi aiz rokas un ved atpakaļ uz mājas galu kreisajā pusē). Paklausi manis, mīļo dēliņ... paklausi manis šito reizīti! Atnāc uz mani kaut kuru citu dieniņu! Es tevis gaidīšu ... es tevis no visas sirds gaidīšu! Tikai tagad vien ej ... tagad, dēls, ej!

Indriķis (padevīgi ļaudamies sevi aizvest; klusāk). Es tevis klausīšu, māt... Es iešu... tāli, tāli ... Pasaki, mīļo māt, Ilzei... pasaki viņai...

Kaļvu māte (atlaizdama Indriķi istabas galā). Izcīni, dēls, savas bēdas... Saņem visu savu spēku ... Un tad nāc atkal uz mani!

Indriķis (aiz dārza stūra). Paldies tev, māt!

Kaļvu māte noskatās, kā Indriķis aiziet, un lēnām nāk uz istabas priekšu atpakaļ.

Sk rējās Kate (kā krizdama un klupdama izskrien no istabas). Ak tas palaidnis? Tad laidiet tik mani un paklausāties! Es viņam sadošu tādus vārdus, kā viņš nebūs vēl dzirdējis. Tur vis manis neviens lai nemāca! Bet kur tad viņš palika? Ak tu skāde, ka jau projām!

No istabas atkal iznāk Jānis un viņam lidz pāra jaunekļu — kāzinieku.

Jānis (par priekšnama slieksni kāpdams). Tad redzēsim, cik ilgi viņš tik liels būs!

Kaļvu māte (Jānām; ar asarām). Tu ar tāds esi — nemaz nesavaldies!

Jānis. Kā tad viņš te vazājas — un taisni šodien? Saņemt tik cieti, lai reiz dabū, ko pelnījis!

Ka|vu māte. Neesi nu, dēls, tik nežēlīgsl Vai tad viņam kāda laime vai prieks? Tu tak redzi pats, kāds viņš tagad palicis! (Priekšautu pie acim celdama, ieiet istabā.)

Jānis. Kas šim to grūtumu uzlicis? Bet žēlol Istabas priekšā iznāk Kalvu tēvs un mierīgi paraugās apkārt.

Skrējas Kate (griezdamās atpakaļ uz istabas durvim). Vajadzēja tik agrāk pasaukt manis! Man jau tāda sirds, ka nevaru aizliegties... Tad jūs dabūtu gan dzirdēt vārdus, ko es viņam teiktu! (Ieiet istabā atpakaļ.)

Kaļvu tēvs. Kāpēc te tāda kliegšana?

Jānis (ar dusmām). Te nu ir tā gudrībai Es sacīju jau tūlīt iesākumā, ka vajaga likt apcietināt. Nē, kas nu tādu mīļu dēlu aizskars!

Kaļvu tēvs (rāmi, novaldīti, bet stingri). Ko tu tur runā?

Jānis (ar tādu kā [aunu gribu tēvu kaitināt). Viņš jau arī kā te piederīgs ... viņš jau te tikko ne mantinieks!

Kaļvu tēvs (kā taisnāki sasliedamies). Un tu domā, ka tev būtu notikuse pārestība, ja es arī viņam savā lāikā ko atstātu? Kaunies!

Jānis. Par blēdi pasaules priekšā padarījis! Ko nu visur runā? Kaļvu saimnieki gribējuši gan iedzīvoties, bet nu neizdevies. Rādies tad nu pēc tam godīgos cilvēkos!

Kaļvu tēvs. Kas man nesams, to es panesīšu. Bet netvarsties tu, kur tev nepienākas!

Jānis (iedams istabā; nesavaldīgi). Zaglis un nelietis! Lai tik viņš kādreiz vēl te rādās!

Jānim pakal ieiet istabā ari tie divi jaunekli — kāzinieki, kas reizē ar viņu iznākuši.

Kaļvu tēvs. Klusu! Kad tu nemāki godam runāt, tad ir labāk, ka tu nerunā nemaz! (Paraugās uz mājas galu, kur aizgājis Indriķis, un tad griežas uz pagalma vidu un galdu zem koka.)

Kaļvu māte (iznāk istabas priekšā; ļoti uztraukta). Tēv, pagaidi!

Kaļvu tēvs (pagriezdamies atpakaļ). Nu?

Kaļvu māte. Vai, tēvs, kā man ir bailes: ar to meiteni nebūs un nebūs labi...

Ilze (baltā apģērbā, izlaistiem un nesapītiem matiem; izskrien no istabas). Māt... kur Indriķis palika ... kur viņš palika?

No istabas iznāk Skrējas Kate, Milda un daži kāzinieki, drūzmējas pie durvim un cits citam klusām ko saka.

Kaļvu māte (ar visu spēku lūkodama būt mierīga). Aizgāja, meit, savu ceļu. Iesim mēs iekšā: tev ir jātaisās! (Iet Ilzei pretī un pamāj ar roku, kā vedinādama sev līdz.)

J e n c i s (ieskrien pagalmā pa klēts celiņu no dārza; sakarsis, aizelsies). Indriķis! Iegāja pakrastēl Zem pašas kraujas!

Ilze iekliedzas un dodas skriešus projām gar mājas galu kreisajā pusē.

Milda (steidzas viņai pakaļ līdz mājas galam). Ilz, nedari nu tik aplam! Kas tev par viņu bēdas? Ilz!

Skrējas Kate (iedama turpat). Mildiņ, ko nu tu! Laid labāk mani! Es zinu, kā tādās lietās jārunā!

Kaļvu māte. Vai, vai! (Nespēkā atspiežas uz Ķaļvu tēva pleca.)

Jānis (ar kādu valgu rokā izskrien no istabas). Nelaidiet lizes! Viņš vēl te ko padarīs! Sasiet un aizvest uz valstsmāju! Iesim! (Aizsteidzas gar mājas galu kreisajā pusē.)

Viņam pakaļ dodas tie paši divi jaunekļi — kāzinieki, Milda, Skrējas Kate un Jencis, un driz visi pazūd aiz dārza stūra.

Kaļvu māte izmisumā lauza rokas un klusām vaid. Kaļvu tēvs, roku viņai ap pleciem aplicis, ved to uz solu zem koka un tur atsēdina.

Tālumā, aiz dārza, tumši dobjš troksnis, kā kam smagam grūstot, un tūlīt ari kāds sievietes izmisuma kliedziens.

Kā vaidiens, kā grūts vēja pūtiens ari istabas priekšā — un tad ilgāku bridi baiļu klusums.

No kreisās puses gar mājas galu ienāk pagalmā abi jaunekļi — kāzinieki, vezdami vidū Ilzi, kura starp viņiem Ilgojas. Garām viņiem pasteidzas Jencis un kā pirmais, raudās raustīdamies, tiek pagalma vidū. Tālāk gar majas galu redz iznākam Mildu, Skrējas Kati un Jāni.

Jencis. Krasts nobruka! Indriķis! Vai! (Aizliek rokas sejai priekšā un bēdīgi noiet pie malas pagalma labajā pusē.)

Ilze (atsvabinās no saviem vedējiem un skrien grīļodamās pie mātes). Māt! Glāb mani! Glāb mani!

Kaļvu māte (grūti no sola celdamās). Meitiņ manu!

Ilze (sabrukdama Kaļvu mātei pie krūtīm; klusi, sāpīgi). Māt... es gribu ... mirt!

VIENPRĀTĪBAS KOMITEJA

Satīra divos cēlienos

DRAMATISKAIS PERSONĀLS

...

PIRMAIS CĒLIENS

Veterinārārsta Visaiņa dzīvoklis. Priekšā galds un krēsli. Labajā pusē durvis uz dzīvokļa pārējo daļu, kreisajā pusē — uz priekšnamu. Dibenā logs. Dažādi vidusinteliģenta istabas piederumi.

Gaiša, saulaina diena rudenī.

G u d r ī t s (pusmūža vīrs ar pārtikuša cilvēka izskatu; sēdēdams pie galda). Man tas apnicis līdz kaklam: jau piektu gadu velkas šis muļķīgais tracis, bet, kad viņš beigsies, to dievs vien zini

V i s a i n i s (ap gadu trīsdesmit vecs, iznesīgi ģērbies un ar drusku lieku, tā kā pakalpīgu laipnību; sēdēdams otrpus galda un ietaisīdams cigaretes sev un ciemiņam). Jums taisnība! Bet, ka biedrībai vajag sava nama, to taču atzīst visi...

Gudrīts. Visi! Paklausāties tikai, ko runā par visu Melno Vārnu galu: «Ka mums būtu pašiem savs biedrības nams, ko tad mēs nevarētu darīt!» Un gluži to pašu dziesmu dzied arī pa Balto Vārnu galu! Un beidzot brūk man virsū, kā kad es būtu pie tam vainīgs, ka Vārnu biedrība nevar uzcelt sava nama!

V i s a i n i s (sniegdams ciemiņam uguni). Tas nu ir aplam! Cik es esmu vērojis, tad vaina te ir cita, lai kāda!

Gudrīts. Ka nav vienprātības! Tiklīdz mūs ar visu mūsu Labklājības biedrību no vecā muižas brenkūža izdzina, tūliņ sākām gudrot: celsim savu biedrības namu — celsim! Līdzekļu arī mums netrūktu; bet mēs nevaram tikai vienoties, kur namu celt. Esam palikuši jau visai pasaulei par apsmieklu!

Vi s a i n i s. Vārnu draudzei tas goda nedara! Tik turīgi ļaudis un, jāsaka, arī tik inteliģenti, ka varētu gan saprast vienprātības nozīmi un svētību.

Gudrīts (viņu pārtraukdams). Tādas Vārnās nav! Bet ir kaut "kas cits — centrs! Tikai mēs nevaram tikt par to skaidrībā, kur tas centrs īsti ir — Melnās Vārnās vai Baltās Vārnās! Un par to mēs strīdamies un cīnāmies visās savās sapulcēs!

V i s a i n i s. Centrs... Nu jā, tas jau taisnība, ka centrā vajadzētu biedrības namu celt...

Gudrīts. Bet kurā? Melno Vārnu vai Balto Vārnu centrā?

V i s a i n i s. Nē ... vispārim Vārnu centra ... Lai biedrības nams būtu viegli sasniedzams kā Melnām, tā Baltām Vārnām!

Gudrīts. He, he, he! Tāda mēs nevaram uztaustīt!

V i s a i n i s. Ērmīga būšana!

Gudrīts. Pavisam ērmīga! Reiz domājām, ka esam to atraduši. Nolīgām jau zemi, sākām vest namam materiālu. Te kāds iekliedzās, ka tur neesot tas īstais centrs, — un atkal viss vējā!

V i s a i n i s. Un kā tak nu te vairāk vajadzētu kā tikai vienprātības?

Gudrīts. Bet, kā pie viņas tikt, — tur mana gudrība par īsu! Palūkojiet nu jūs savu rejzi!

V i s a i n i s. Vai ziniet — man kā ir, tā ir ar to Vienprātības komiteju ... Pie manis griežas savās vajadzībās tiklab no Balto Vārnu, kā arī no Melno Vārnu gala — un man gribētos palikt pilnīgi neitrālam ...

Gudrīts. Taisni tādēļ es arī, kad izvēlējām Vienprātības komiteju, uzstādīju jūs par šās komitejas priekšnieku — kā pilnīgi neitrālu cilvēku!

V i s a i n i s. Pateicos jums vēlreiz par man parādīto godu! Bet man tā vien ir kā bailes... Ka es neaizriebtu vienam vai otram galam... Tas manam stāvoklim Vārnās nenāktu nemaz par labu!

Gudrīts. Nu, neraizējaties nekā! Ja vispārim Vārnās kāds cilvēks ir, kas mūsu (audis varētu vest pie vienprātības, tad tas esat jūs! Uz jums raugās ar patikšanu — kā Melno Vārnu galā, tā arī Balto Vārnu galā!

V i s a i n i s (aizdomīgi, drusku nemierīgs). Kāpēc jūs tā domājat?

Gudrīts (pagrozīdamies uz sava krēsla un pasmiedamies). Neizliekaties nu nemaz tāds nezinātājs un tik nevainīgs! Mēs jau ar sievu arī kādreiz esam par to pārrunājuši... Sak, nezin, uz kuru pusi nu beidzot tie kauliņi kritīs ...

Visainis (viltīgi, arī pasmiedamies). Es...

tiešām nezinu, ko jūs ... īsti domājat...

Gudrīts. He, he, he, he! Vai nu nākošais Krāku, vai Meteņu saimnieks! Melnās Vārnās vai Baltās Vārnās — bet Vārnās jūs paliksiet!

Visainis (it kā tik nule sapratis, ko Gudrīts domā). Jūs ar taisāt tādus jokus!

Gudrīts. Bet tie ir labi joki!

Visainis. Es tiešām netieku gudrs, kā tādas valodas par mani izcēlušās!

Gudrīts. He, he, he! Es ar nezinu. Bet tas nu ir tā, ka tiklab Krākās, kā Meteņos uz jums raugās kā uz znotu ... To zina jau pa visām Vārnām!

Visainis. Tāpat izrunāts! Laikam tādēļ, ka es tur kādreiz viesojies. Bet patiesībā es tur arī viesojies neesmu. Gadās kādam kustonim slimums — un atsūta pakaļ!

Gudrīts. He, he, he! Nu jā ... Izmežģījas vistai sekste... vai arī sivēnam dzirdēšana palikuse vājāka! Un var jau arī gadīties tas, ka suņam paģiras un kaķi ķēruse slaka! Mēs jau ar sievu esam dažu labu reiz nosmējušies, kad jūs aizved uz Krūkām vai uz Meteņiem: sak, nu ir atkal palicis tur kāds kustonītis slims! He, he, he, he!

V i s a i n i s. Nē, tiešām gan tur bijusi katrreiz kāda vajadzība!

Gudrīts. Zināms, zināms! Laimīgs cilvēks: di-vēj’ iegātņu uz reizi! Tikai grūti pateikt, kur labāk. Krākas, zināms, pārākas mantas ziņā par Meteņiem; tikai Krāku Alvīne nav vairs nekāda jaunā. Meteņos ar to mantu kā nu ir, tā ir; bet par to atkal Rozālija ir skaistākā meita visās Baltās Vārnās! Kur te nu tas centrs? He, he, he!

V i s a i n i s (ari pasmiedamies). Jums šodien loti patīk joki. (Uzreiz palikdams loti nopietns.) Bet man ir tiešām rūpes tās sēdes dē|! Ap cikiem viņa nolikta?

Gudrīts. Pulksten trijos.

V i s a i n i s (paskatīdamies pulksteni). Un tagad jau divi pagalam!

Gudrīts. Jā, drīz Melno un Balto Vārnu priekš-stāvjiem vajaga būt te. Un tad es novēlēšu jums atrast to, kā mums trūkst, — vienprātību!

V i s a i n i s. Jūs uz sēdi nepaliksiet?

Gudrīts. Nē. Lai neviens nevarētu teikt, ka

es daru kādu iespaidu. Kā vienas, tā otras Vārnas sākušas jau mani apvainot par partejību. Tad es labāk neesmu nemaz klāt!

Visainis (iztrūcies). Nu redzat! Jūs sakāt, ka apvainojot... Vai tad ar mani labāk būs? Labāk paliekat jūs arī!

Gudrīts. Man tās centra meklēšanas ir jau gana! Es ienākšu uz beigām, kad jūs viņu būsiet jau atraduši. Kad es tagad dzirdu vārdu «centrs», tad jau man karst’ vien tūliņ metas un paliek tā nelabi... Varbūt jūs varētu man dot, kad uz sapulcēm jāiet, kādas zāles?

V i s a i n i s. Zāles? Es taču dodu zāles... tikai lopiem!

G u d r 11 s. Nu jā, lopiem ... Kas tad par to? Varbūt lopiem ar ir tāda slimība?

V i s a i n i s (kā nesaprazdams). Kāda slimība?

G u d r 11 s. Nu, tā pate centra slimība ... Ka nevar atrast centra ... He, he, he, he!

Mīle (vientiesīga sieviete darba apģērbā; ienākdama no priekšnama). Daktera kungs, Krāku saimnieks ir atnācis un grib ar jums tūlīt runāt.

Gudrīts. Ka tik nu nebūtu atkal mājā pie kustoņiem kāda lēkme!

V i s a i n i s. Saki, lai nāk vien iekšā! (Ķā apjucis paraugās uz Gudrīti.)

Mīle. Jā, bet viņš negrib, kur ir citi... Vajadzējis ar daktera kungu vien tikties.

Gudrīts (iziedams pa durvīm labajā pusē). Es tūlīt eju — un Krāku tēvs var nākt droši iekšā!

Mīle (iziet priekšnamā). Ejiet vien iekšā!

Krāka (vecīgs, drukns virs ar iesirmu, kuplu bārdu, ar lielu pašapziņu pie izturēšanās un valodā; ienāk no priekšnama, nesdams kaut ko līdz, autiņā iesietu). Lab-dien!

V i s a i n i s (ar sevišķu laipnību iedams viņam pretim). Sveiki, Krāku tēt! Jūs jau uz Vienprātības komitejas sēdi?

Krāka. Jānāk jau bij. Bet te būs kas priekš jums! (Sniedz Visainim savu nesamo.)

Visainis (kā pārsteigts). Priekš manis? (Saņem aizsaini.) Un kas tur iekšā?

Krāka. Viens pāris blēņdaru.

Visainis (vēl kā nesaprazdams). Kā tā?

Krāka (pasmiedamies platajā bārdā). Tiem jūs vairs nekā nevariet palīdzēt!

V i s a i n i s. Cāli?

K r ā k a. Šorīt vienu pulku to gailēnu nospiedām. Tīrais negals, ar maitām, rudeņos! Klētsgalā paši labākie mieži kā viens klājiens! Katru pavasari kliedzu: sak, nevajaga tik daudz pieperināt! Bet pate saimenīca un tas meitēns — ka vajagot, vajagot! Tad nu uzspieda atnest vienu pāri arī jums.

V i s a i n i s. Ak Kraķu mamma un Alvīnes jaunkundze?

Krāka. Nu, vai tad nu citas! Sak, atnest jau es varu. Un labdienas ar pieteica abas divas.

Visainis (/oti laipni). Tad paldies, paldies, Krāku tēt! Daudz paldies arī Krāku mammai un Alvīnes jaunkundzei!

Krāka (aizgriezdamies sāņus). Ko tur par tādiem niekiem!

Visainis. Bet sēžat, Krāku tēt! Es tūlīt atkal būšu, tik nolikšu to jūsu laipno nesumu. (Iziet aši uz priekšnamu, pamezdams durvis vajā.)

Krāka (apsēžas un pašapzinīgi atgāžas pret atzveltni; sevi nosmiedamies). Kas tur nu par laipnumu! Šorīt gan vēl izdziedājās... Bet jātaisa jau vēl būs viens slaktiņš — un tad tie citi jāatstāj Mārtiņiem ...

Visainis (atgriezdamies istabā; glaimodams). Tad jau man, Krāku tēt, arī šogad būs jāiet uz Mārtiņiem ...

Krāka. Saprotams! Bet pate jau un tā meitene sūdzas, ka/ jūs jau sen neesiet mūsu mājā bijuši. Nogaidījās arī svētdien!

Visainis. Vai kāds slimums atkal gadījies? Būtu tad palaiduši tik man ziņu!

Krāka. Kas nu par slimumu! Visi veseli. Tāpat — paciemoties un parunāties.

Visainis. Sirsnīgi pateicos, Krāku tēt! Jūsu mammas un Alvīnes jaunkundzes vēlēšanos izpildīt — tas man mūžam būs lielākais prieks! (Arī ap-sēžas.)

Krāka. Ko nu — mūžam! Dažreiz jau gan cilvēks šo un to domā, bet vai tas viss piepildās? Bet uz kādu svētdienu jau jūs varētu atnākt gan!

V i s a i n i s. Ar lielāko prieku, Krākti tēt, — ar lielāko prieku!

Krāka. Tad jau vislabāk uz šito pašu svētdienu.

V i s a i n i s. Labprāt, Krāku tēt! Ja tik negadītos kādi slimnieki...

Krāka. Lai tad tas ari tā paliek! Bet par to šās dienas sapulci man gribējās vēl ko pārrunāt. Ka centrs ir Melno Vārnu galā, to jau var saprast kaut kurš ganupuika. Bet tie, no Baltām Vārnām, jau atkal tiepsies tāpat kā agrāk. Ko tu darīsi, ka dievs atņēmis cilvēkiem prātu!

V i s a i n i s. Jā, šodien nu būs jāizšķir, kur ir centrs.

Krāka. Un priekš visiem laikiem! Cik ilgi tad mēs tādus pātarus skaitīsim? Ir jau apnicis! Un, ko šodien Vienprātības komiteja nospriedīs, tas arī tā paliks.

V i s a i n i s. Tā jādomā.

Krāka. Bet, ko Vienprātības komiteja nospriedīs, — tā ir jūsu darīšana!

V i s a i n i s. Kā tā, Krāku tēt?

Krāka. Mūsējie ir tai ziņā vienprātīgi, ka centrs ir Melno Vārnu galā, un, ja arī jūs balsojiet ar mums, tad tiem, no Baltām Vārnām, nekāda spārdīšanās vairs nepalīdzēs! Un es taču domāju, ka jūs nedarīsiet, tā sakot... nedarīsiet pretī paši savam labumam ... tas ir, es domāju, ka jūsu dzīve arī turpmāk būs kopā ar Melnām Vārnām ... tas ir, ja es nemaldos ... tas ir, kad mēs domājam par nākošām dienām ... tas ir, es domāju, ka jūs mani sapratīsiet ... tas ir ...

V i s a i n i s. Man tur nevar būt itin nekas pretī, ka biedrības nams tiktu celts Melno Vārnu galā. Ja uz to iznāk vienošanās, es piekrītu uz vietas!

Krāka {dzīvāki). Tad pie tā paša arī palieciet un dodiet man uz to roku!

V i s a i n i s. Labprāt! (Sniedz Ķrākam roku.)

Krāka (plaši). Tad tā lieta ir darīta!

Mīle (ienākdama no priekšnama). Daktera kungs, viens cilvēks laukā jūsu gaida ar zirgu. Esot briesmīgi steidzama lieta — laikam vīveles!

V i s a i n i s (pieceldamies). Tūlīt iešu! Neņemiet par jaunu, Krāku tēt, — pienākums!

Mīle (iziedama atpakaļ priekšnamā). Briesmīgi sperot!

Krāka (ari pieceļas). Iešu arī es vēl līdz bodei. Pa to laiku tad sanāks arī tie citi. (Gausi un smagi tuvojas priekšnama durvīm un apmierināts paloka galvu un pasmejas.)

V i s a i n i s. Jā gan, Krāku tēt. Tad — uz redzēšanos! (Aizsteidzas ātri pa durvīm labajā pusē.)

D ē ķ e n s (pusmūža cilvēks ar paīsi apgrieztu bārdu, glīti ģērbies; pēc dabas kasligs, paskarbu balsi; nāk iekšā pa priekšnama durvīm). Ā, viens jau ir no mūsējiem! Pašlaik piebrauca arī Balzā-mīša. Būs labi. Mums vajadzētu vēl pašiem vien savā starpā ko pārrunāt!

Krāka. Kas tur mums vairs daudz, ko runāt? Tas tak nu,vienreiz ir tiesa, ka centrs ir mūsu galā. Ar to pietiek!

Dēķens. Ar to vis vēl nepietiek! Mums vajadzētu vienoties arī par to, kurā vietā mēs īsti domātu Melnās Vārnās to biedrības namu celt. Un tur var mums iznākt vēl domu starpības!

Balzām kundze (gadu četrdesmit veca, ar bargām acīm un spēcīgu balsi un ar pavēlēt raduša cilvēka izturēšanos; ienāk steigšus no priekšnama). Nu, kas ir? Vai sēde jau sākusies? (Tad tik vēl apsveicinās ar citiem.)

Dēķens. Sēdēt mēs varam tūlīt, Balzām kundze! (Nosēžas pie tam uz krēsla.)

Balzām kundze. Bet tie citi — no Baltām Vārnām?

Dēķens. Baltās Vārnas vēl nav skrējušas.

Balzām kundze (izraun pulksteņu un paskatās). Drīz būs trīs — un sēdei vajag sākties. Kas tad tā par nīkšanu! (Arī piesēžas.)

Krāka (arī vēl piesēzdamies). Nekādās nīkšanas, pēc manām domām, arī vairs nebūs. Ja arī tie, no Baltām Vārnām, turas visi uz vienu roku, pārsvars tomēr mūsu pusē, kad Vienprātības komitejas priekšnieks balso ar mums.

Dēķens. Bet vai jūs to variet zināt, ka viņš balsos ar mums?

Krāka (ar stipru pašapziņu). Jā, to es zinu!

Dēķens. Kā jūs to ziniet?

Krāka. Par to ir jau gādāts! Ka Visaiņa kungs balsos par labu mums — tā ir mana darīšana!

Balzām kundze. Nu, tad tā lieta ir darīta! Apnicis jau arī uz tām sapulcēm iet un klausīties muļķībās!

Dēķens (ar aizdomīgu smīnu). Kad nu Krākas tētēm tik labi gājis ... tad jau var viņam tīri laimes novēlēt... Bet, ja nu mēs Vienprātības komitejā uzvaram, ka biedrības nams ceļams Melnās Vārnās, tad mums vajadzētu tikt arī par to skaidrībā, kurā vietā viņu īsti celt, lai sapulcē par to nebūtu vairs ko gudrot.

Krāka (sagrozās un nokrimškina). Nu, es domāju, ka tas mans priekšlikums nemaz nebūtu tik slikts ... Pretī manai mājai... Visu to pakalni līdz pat ganu ce|am esmu ar mieru izrentēt biedrībai tikai pa pāra tūkstošiem gadā! Un vietas tur gana ne vien biedrības namam, bet lai ceļ arī šķūņus un pārdotavu!

D ē ķ e n s. Pēc manām domām, tas būtu no biedrības neprātīgs solis... līst iekšā tādā nejēdzīgā līcī, uz jūsu nekur nederīgo grants pakalni, uz kuru pat godīga ceļa nav... ļoti neprātīgs solis!

K r ā k a (skaizdamies un izceldams bārdubet palikdams vēl mierīgs). Bet kur tad jums ir tas prātīgais solis?

Balzām kundze. Tad jau tā biedrība būtu tīri traka, ja viņa uz tādu priekšlikumu ielaistos. Par tādu elles pakalni pāra tūkstoši! Jūs jau esiet prātu izkūkojuši, Krākas kungs!

D ē ķ e n s (drusku uztraukts, bet saņemdamies). Ja jūs par savu izkaltušo grants pakalni gribiet no biedrības dabūt divi tūkstoši, tad es varu pateikt ko daudz labāku: tikpat lielu gabalu zemes es esmu ar mieru dot par pusi no tās rentes un tīri līdzenā vietā, kur bez tam vēl krustojas divi ceļi!

Krāka. A-a! Tai jūsu purva galā! Tik traku izdomāšanu arī tikai no jums varēja gaidīt! Purvs, divi meža ceļi, pa kuriem tikai ziemu malcenieki brauc uz Vardavas mežiem! Es gribētu zināt, kura biedrība būs tik apstulbota — gāzties tīšu prātu purvā iekšā un maksāt par to vēl naudu klāt!

Balzām kundze. Es ar domāju, ka bradāt pa jūsu purvu, Dēķena kungs, nebūs nevienam patikšanas. Tad es varu pateikt ko labāku. Zemi priekš mājas vietas es esmu ar mieru dot biedrībai gluži par velti — lai tik ceļ augšā! Vienīgais prasījums, kuru es uzstādu, — ka malka biedrības vajadzībām jāpērk no manis un, ja biedrība atvērtu savu pārdotavu, ka tad man tiek uzticēta tā mantas pieve-šana no stancijas. Un pie tada darba es liktu uzticamu cilvēku — savu viru. Tad neietu vis, kā dzird šur un tur... Vairāk es negribu!

K r ā k a. Hu, hu, hu, hu! Pašā Melno Vārnu viņā galā! Jau mūsu ļaudis nevēlēsies tur biedrības meklēt, ne vēl tie, no Baltām Vārnām! Tur jau zirgam jā smejas!

Balzām kundze. Smejaties vien, ja jums gribas. Bet mans priekšlikums atradīs drīzāk piekrišanu nekā jūsu. To mēs vēl redzēsim, vai biedrība gribēs maksāt divi tūkstoši gadā par zvirgzdu pakalni, tūkstoti par purva malu vai arī uzcelt savu namu pie uzticamiem cilvēkiem!

D ē ķ e n s (kodīgi). Ka jūsu vīrs, Balzām kundze, ir uzticīgs un paklausīgs, par to neviens jums pretī nerunās. Bet, ja kāds tiešām domātu pie jums biedrības namu celt, tad par tādu varētu droši sacīt, ka viņš prātu pazaudējis jau priekš gadu desmit, ja viņam jel maz prāts bijis!

Balzām kundze (arī kodigi). Kam prāts ir, tas viņu var pazaudēt vai priekš desmit gadu, vai šodien; bet par jums nu ir zināms skaidri, ka priekš desmit gadu jums nebija vēl nekā, ko zaudēt, jo tad jūs nebijāt vēl iegājuši iegātņos!

Krāka. Gan jau redzēsim vēlāk, kam būs taisnība ... (Pieceldamies un iedams pa priekšnama durvīm ārā.) Bet, kamēr sapulce nav sākusies, man vēl jāiziet darīšanās.

Balzām kundze (arī celdamās). Arī man ir vēl šepte.

D ē ķ e n s. Tagad mums, Melno Vārnu galam, jāturas cieši kopā! Tikai nenokavējaties ne viens, ne otrs: mums dārga ikkatra balss, lai tā gudra vai negudra! Iešu tad es ar. (Iet uz priekšnama durvīm.)

Balzām kundze (pagriezdamās uz priekšnama sliekšņa atpakaļ). Par to jau mēs ari vēl ar jums kopā turamies!

Tiklīdz durvis aiz Dēkena aizvērušas, ārā dzirdamas balsis

un smiekli: <rKukuļus nes!», <rLinotājs!», «Svilpo, Meteni».

Metens (pāri pusmūžā, krunkainu pieri, ap-skūtu seju, pasirmiem matiem, pelēkā, jau labi apvalkātā apģērbā, viegls un drebelīgs dabā; ātri iemetas pa priekšnama durvīm, nesdams kaut ko līdz, autā ietītu; istabā neviena neredzēdams, viņš paver durvis pa jaunu vaļā un izlikstas pa tām; stipri). Kovārņu dzimums! (Aizsit durvis cieti.)

V i s a i n i s (ienākdams pa durvīm labaja pusē). Ak tā, jūs tas esiet, Meteņu tēt! Dzirdēju, ka ārā runā, un jau domāju, ka tāda kā jūsu balss.

Metens (sasirdījies). Ar tādiem kraukļiem nevar bez runāšanas iztikt! Mēle pate lec no mutes laukā!

Visainis (rādīdams uz priekšnamu). Vai tur vēl ir kādi ļaudis?

Metens. Aizgāja visi trīs kā maizes iedoti! Tas Krāku lācis ir jau te bijis? Ko zin, gribēja vēl jūs, daktera kungs, sagriezt uz savu pusi? Ak tu, blēdis! Neielaižaties ar to veci: tas ir vella pilns! Un tas Dēkena kupcis ari jau klāt — abi ar to trako šķeistu! Ko es te meklējot jau priekš sēdes? Sak, zāļu priekš jums visiem trim — he, he, he, he! Bet te man būs kas priekš jums, daktera kungs! (Noliek savu nesamo Visainim priekšā uz galda.)

Visainis (kā nesaprazdams un brīnīdamies). Kas tur ir, Meteņu tēt? (Aplūko aizsaini ar roku.) Atkal zivis? Jūs jau tā mani pavisam izlutināsiet!

Metens. Ūdens mala, daktera kungs! Kad ienāk prātā, padalbējam pa kādu atoru — un launags tiek.

Visainis. Un mani ar jūs vienmēr iedomājāt...

Mctens. Šoreiz gan kā bulu, tā būtu: ūdens jau palicis tādai bradāšanai par saltu ... Bet pate un meita ar mani tīri vai bārties sāka: kā nu es nākšot pavisam tukšā ... un šitik svarīgā reizē! Vēl jau pašas ar atnāca uz upi līdz — šās pačamdīšot paceres ... (Laimīgi pats nosmejas.)

V i s a i n i s. Ļoti pateicos jums, Meteņu tēt, un tāpat arī Meteņu mammai un Rozālijas jaunkundzei par tādu viņu laipnību!

Metens. Kas tā nu par laipnību pret to, ko viņas jums vēl var rādīt! (Izlikdamies, brīnīdamies, jokodams.) Es jau nezinu, kas tiem maniem meitiešiem ir ar jums par draudzību. Cik es braucu uz lauka, tūlīt ieprasās viena vai otra, vai nestāšoties arī te. Tad lai nododot labas dienas! Un otrā rītā noprasa, vai es ar jums ar ticies vai ne un kad jūs solījušies ciemā nākt...

V i s a i n i s. Par to es tiešām jūtos laimīgs, un man būtu prieks, ja es arī jūs’ mammai un Rozālijas jaunkundzei varētu izdarīt kādu patikšanu. Bet sēdāt, Meteņu tēt!

Metens. Kas tur nu ko neizdarīt! Kā tad meitiešiem daudz vajag? (Apsēzdamies.) Kad jūs atnāktu atkal ciemā, tad jau būtu prieka vai cik!

Vi s a i n i s (paver durvis uz priekšnamu). Mīle! Mīle! (Izsniegdams Meteņa nesamo pa durvīm.) Noliec šito! (Atgriezdamies pie galda.) Darīšu to, Meteņu tēt, pirmā izdevīgā gadījumā.

Metens. Tad jau labāk tūlīt uz svētdienu! Kā jau ziniet, pate man pūlējās ar tām bitēm — un svētdien nu gribam drusku pakāpt... (Laimīgi pats nosmejas.)

V i s a i n i s. Labprāt, Meteņu tēt, ja tik būtu vaļa. Bet svētdienās daudzi manis meklē ... ar slimniekiem ...

M e t e n s. Tur maza bēda! Pie vakara mēs pabrauksim jums pretī. Un, kad padzlvosaties pa Meteņiem, atkal atvedīsim ... otrā rītā ... Bet mani meitieši būs par to nevēsti priecīgi!

V i s a i n i s. Labprāt... bet svētdien ... es nezinu ... man laikam būs citur jāiet... ielūgts ... apsolījies ...

Metens. Kur — citur? Laikam tas Krāku gud-renieks būs lūkojis jūs jau papriekš piemānīt? Bet es jums jau sacīju: tas ir viens blēdīgs vecis! Un es nezinu, ko jūs tur darīsiet, kur visi tikai veci cilvēki vien. (Smejas.) Bet pie mums jau atkal būs jauno vai cik — un bez savām lustēm vis neiztiks! Paliek, kā norunāts! Citādi man tie meitieši acis izplēsīs!

V i s a i n i s (nedroši). Es tiešām nezinu ...

Metens. Ne vārda vairāk, daktera kungs! Kā

norunāts — tas ir fest! Bet sakiet man — ko tas Krāku blēdis šodien jau te gudroja? Laikam tak, lai jūs Vienprātības komitejā piekrītat Melnām Vārnām?

V i s a i n i s (juzdamies neveikli). Jā, viņš ... runāja arī par to... kas spriežams Vienprātības komitejā ...

Metens. Un ka biedrības nams jāceļ Melno Vārnu galā? To jau es domāju! Bet sakiet nu paši, daktera kungs, — kur varētu atrast vēl trakāku muļķību nekā šitā? Ka centrs ir Balto Vārnu galā, tas tak ir redzams tikpat kā uz delnas!

V i s a i n i s. Tas jau var būt... es tik skaidri nevaru to noteikt, jo šās puses tik labi nepārzinu. Bet man jau, Meteņu tēt, nebūtu nekas pretī, ja biedrības nams tiktu celts arī Balto Vārnu galā.

Metens (priecīgi). Tāda runa man patīk! Zināms, Balto Vārnu galā! Lielākā centrā!

V i s a i n i s. Man tur nebūtu nekā, ko iebilst, ja arī Balto Vārnu galā. Ja tik Vienprātības komitejā varētu uz to vienoties ...

Metens (loti priecīgs). Nu redziet, to es jau domāju! Jūs jau ari nemaz citādi nevariet kā piekrist tam, lai biedrības nams ceļams Balto Vārnu galā! īsteni tad, ja jūs kā prātīgs cilvēks domājiet arī par nākamām dienām ... Bet, ja jūs esiet mūsu pusē, ko tad viņi, tie kraukļi, var darīt? Un, ko Vienprātības komiteja nospriedīs, tas būs — kā āmen baznīcā!

Mīle (ienākdama no priekšnama). Viens mei-tiets jūs jau ilgi gaida, daktera kungs, un vairs nevarot. Viņai ļoti vajagot briežu eļļas ...

V i s a i n i s. Tūlīt, tūlīt! (Iziedams pa durvīm labajā pusē.) Atvainojiet mani, Meteņu tēt! Es drīz atkal būšu atpakaļ.

Metens (omulīgs; uztaisīdams cigareti). Nu tā lieta ir cauri! Danco, Krāku veci!

Lērums (vēl pajauns cilvēks gausām kustībām; ienāk no priekšnama puses). Tad labdien!

Saldum jaunkundze (gadu trīsdesmit veca; runā it kā ar laipnību, bet vienmēr pie tam jūtams, ka viņa par ko apvainota un ar visu ir nemierā; ienāk tūlīt pēc Lēruma). Sveiki!

Metens. Tad jūs nu beidzot gan ar atstūrējāt! Lieta tik nopietna, bet jūsu sagaidīt vien nevar!

Lērums. Es nu gan esmu mierīgs cilvēks, un strīdiņi man nepatīk... Bet ko tad tu esi izdarījis ar savu agro skriešanu?

Saldum jaunkundze. Vai nu mums, Meteņu tēt, ir vaļa tā kā jums? Jums visu padara graudnieki — variet dzīvot kā kungs! Mums jāiet pašiem!

Metens. Kas jums liek pašiem iet?

Saldum jaunkundze. Nav tas bagātības ka jums ...

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet, kas attiecas uz saimniekošanu, tad tie graudnieki ir gan tikai tāda kritēju būšanai

Metens. Kritēju būšana? Tad tu mani notaisi par kādu kritēju?

Lērums. Es nu gan esmu mierīgs cilvēks... Bet to es zinu, ka graudnieku būšana ir kritēju būšana. Ar jums man nav nekāda darīšana!

Saldum jaunkundze. Jūs ar, kungi, sāksiet strīdēties kā tie, no Melno Vārnu gala? Nostājušies visi trīs bodes priekšā un ņemas kā nepilnīgi! Pie kura no viņiem celšot biedrības namu ... kā kad tas būtu jau nospriests, ka biedrības nams ceļams Melno Vārnu galā. (Piesēžas.)

Lērums. Varbūt viņiem ir ar jau zināms, ko Vienprātības komiteja nospriedīs. Vai tad par velti tas Krāku vecis braukā ap dakteri, kā kad būtu slims? (Piesēžas.)

Saldum jaunkundze. Tad notiks liela netaisnība! Cik es pate neesmu kavējusi šitai lietā laika, kad mājā tik daudz, ko darīt? Bet — sieviete, kas par tevi ko bēdās!

Metens. Nekas nenotiks! Es esmu par to jau gādājis, ka Vienprātības komitejā pārsvars mūsu pusē.

Lērums. Strīdiņi man nepatīk ... Bet tas nu ir neapgāžams,fakts, ka centrs ir Balto Vārnu galā arī bez kādas gādāšanas.

Metens. Kurš tad no mums to nezin, ka centrs ir Balto Vārnu galā, bet, ja Vienprātības komitejā tiktu nospriests, ka Melno Vārnu galā, ko tad kurais vairs izdarītu? Un tas notiktu, ja es jau laika pēc nebūtu šai lietā rūpējies! Tikai nu mums pašiem

būtu jāvienojas, kur mēs ieteiktu biedrības namu Balto Vārnu galā celt. Man tur vienas domas jau ir.

Lērums. Ir savs priekšlikums man ari

Saldum jaunkundze. Tai lietā es ar varētu ko teikt!

Metcns. Vislabākais būtu... ja biedrības namu celtu uz manas zemes. Vieta jauka: upes mala — labākas vietas par visu Balto Vārnu galu vairs nav! Un atdotu es savu skaisto noru tīri par smiekla naudu. Bet, ja biedrība gribētu ierīkot savu veikalu, tad nebūtu nekāds brīnums, ka es būtu ar mieru uzņemties to pārziņa amatu. Savā dzīvē es esmu t'ā iegrozījies, ka varu to lētāk nekā kurš cits. Labāka priekšlikuma gan biedrība laikam savu mūžu nepiedzīvos!

Lērums. Es gan esmu mierīgs cilvēks... Bet tādai lietai es savu mūžu nepiekritīšu!

Saldum jaunkundze. Es ar ne!

Lērums. Tad mans priekšlikums pavisam citāds! Tā kā manā zemē pulka akmeņu, tad dodu tos biedrībai gluži par velti — lai tik ceļ namul Un par savu noru, lai arī tā lielāka par jūsu noru un atrodas vairāk centrā, es neprasīšu vēl ne tik kā jūs par savu!

Metens. Gudrs gan! Lai biedrība iztīra šim tīrumus no akmeņiem! Tad jau visiem vajadzētu piedzērušiem būt!

Saldum jaunkundze. Tas ir gan par daudz viltīgi izdomāts!

Lērums. Strīdiņi man nepatīk... Bet kāds tad ir tas jūsu izdomājums bez viltības?

Saldum jaunkundze. Ir ar! Ko jūs teiksiet par to, ka es atdodu biedrībai savu veco ērbeģi? Kad pielabo, tad tur var biedrība vēl desmit gadu nodzīvot, ne graša neizdodama. Un vairāk es rentes neprasīšu ne kapeikas kā jūs par savām norām! Tikai vienu lietu es vēl gribētu pierunāt klāt: tā bufetes turēšana biedrības izrīkojumos — man!

M e t e n s. Labi izdomāts! Dabūt vēl naudu par to veco graustu, kuram citādi tik uguns jāliek klāt!

Lērums. Tikai tad ar jūs varētu to jauno gatavu dabūt, ja veco izdotos biedrībai iesmērēt!

Saldum jaunkundze. Es mācēšu arī turēties pretī! Tik viegli vis jūs manis neizšmauksiet! (Uztraukta pieceļas kājās.) Ka nu es sieviete, tad jūs domājiet, ka jums būs visa vaļa rokā!

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet no sava es neatkāpšos!

Metens. Es ar no sava ne!

Saldum jaunkundze (iekliegdamās). Tad es ar no sava ne! Bet ko man te ar jums plēsties! Es runāšu Vienprātības komitejā, kur būs kopā vairāk prātīgu cilvēku. Es atnākšu, tikai kad sāksies sēde. (Iet uz priekšnama durvīm.)

Lērums (ari celdamies). Nav man ar te nekāda vajadzība tukšus salmus kult! (Ari iet laukā.)

Metens. Skrieniet kad ratā, tikai uz sēdi esiet atpakaļ — mums jāturas visiem kopā! Bet to pieminiet, ka Vienprātības komitejā uzvarēs mans priekšlikums!

Saldum jaunkundze (pie durvim). Mans!

Lērums (pie durvim). Mans!

Metens (stipri). Mans!

Saldum jaunkundze (iziedama). Mans!!

Lērums (iziedams). Mans!!

Metens (kliegdams). Mans!!

OTRAIS CĒLIENS

Veterinārārsta Visaiņa dzīvoklis — kā pirmajā cēlienā. Pa sēdes laiku Vienprātības komitejas dalībnieki novietojušies tā, ka Melno Vārnu priekšstāvji sēd galdam vienā pusē, Balto Vārnu priekšstāvji atkal otrā pusē; galda galu uz dibenu ieņem priekšnieks un sekretārs. Priekšniekam pie rokas papīrs, zīmulis un zvaniņš; sekretāram — protokolu grāmata, spalva

un tinte.

V i s a i n i s. Pasludinu Vienprātības komitejas sēdi par atklātu! Cienījamie komitejas dalībnieki! Nesaskaņas, kādas pēdējā laikā radušās mūsu Labklājības biedrībā, sevišķi sava nama jautājumā, ir uzskatāmas par kaitīgām ne vien biedrības sekmīgai darbībai, bet arī viņas turpmākai attīstībai. Nevarēdama savās pilnās sapulcēs nesaskaņu cēloņus diezgan izmeklēt, viņa ir iecēlusi sevišķu Vienprātības komiteju, kuras uzdevums nu būtu noskaidrot apstākļus un atrast izeju no sarežģījuma, kādā biedrības nama jautājums sapinies, un kuras dalībniekus, uzņemoties man piešķirto uzdevumu, man gods te šovakar apsveicināt un no sirds viņus lūgt palīgā pie visu grūto jautājumu iztirzāšanas un izšķiršanas ...

D ē ķ e n s (viņu pārtraukdams, gan vēl paklusu). To visu mēs jau tīri labi zinām. Vajadzētu turēties vairāk pie pašas lietas: nav jau mums tā laika tik daudz!

Visainis (pārtraukdams viņu savukārt). Es lūdzu cienījamo Dēķena kungu manis nepārtraukt. Kad sāksies debates, tad es lūgšu pieteikties vispirms pie vārda un tad tik runāt.

Saldum jaunkundze (paliekdamās pret Balzām kundzi). Te mūs grib mācīt!

Metens. Gluži pareizi! Ja katrs gribēs vēcelēt, kad viņam prātā nāk, tad būs atkal tāds pats Miķeļa tirgus — kā jau citas reizes.

Balzām kundze. Kas tad sapulcēs visvairāk kliedz kā pats Metens!

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet es domāju, ka runāt varētu arī bez kādas sevišķas atlaušanas.

Krāka. Bet es domāju, ka nevar vis runāt, kad kurais iedoma! Dažs tad uz strīdiņiem vien dzīvo!

Visainis (pazvana). Cienījamās dāmas un kungi! Paziņoju jau iepriekš, ka turēšos pie stingras kārtības, un bez pieteikšanās pie vārda lūdzu nerunāt! Kāds uzdevums Vienprātības komitejai sīkumos, tas tuvāk paskaidrots biedrības pilnās sapulces protokolā, un es lūdzu sekretāru Lakstiņa kungu nolasīt no šā protokola to vietu, kur noteiktas Vienprātības komitejas robežas.

Lakstiņš (vienādā paceltā balsi). «Lai vilktu robežas tai kauna pilnai būšanai biedrībā ...»

Dēķens (viņu pārtraukdams). «Kauna pilnai būšanai»? Es gribētu zināt, kādas bezkaunības tad īsti biedrībā ir notikušas?

Visainis. Dēķena kungs, lūdzu mieru!

Lakstiņš, «Lai vilktu robežas tai kauna pilnai būšanai biedrībā, kas tagad ...»

Lērums (iekrizdams vidū). Par neķītrībām vien tiek runāts!

Visainis (viņu pārtraukdams). Lēruma kungs, lūdzu mieru!

Lakstiņš. «Lai vilktu robežas tai kauna pilnai būšanai biedrībā, kas tagad nevienprātības un šķelšanās veidā kavē katru viņas darbību, sevišķi nodomu uzcelt pašai savu namu, tad pilna sapulce šo kavēkļu noskaidrošanai un novēršanai ieceļ sevišķu Vienprātības komiteju, kurā ņem dalību trīs priekš-stāvji no Melno Vārnu gala, trīs priekšstāvji no Balto Vārnu gala, pilnīgi neitrāls priekšnieks, kurš pie balsošanas piedalās, un biedrības sekretārs, kurš protokolē Vienprātības komitejas nolēmumus, bet pie balsošanas nepiedalās. Vienprātības komitejas uzdevums tiek no pilnas sapulces nosacīts šāds. Pirmā kārtā. Vienprātības komitejai jāizmeklē un cieši jāpārliecinās, kur ir vairāk sabiedriskās dzīves centrs: Melno Vārnu vai Balto Vārnu galā, un jātaisa par to savs nolēmums, kuru tad ...»

Krāka (iekrizdams vidū). Kāda tur vajag vēl nolēmuma; tad katrs cilvēks jau redz, ka centrs ir Melno Vārnu galā!

Metens. Centru Melnās Vārnās redz tik tāds, kam tikpat ērmīgas acis kā Krakam!

V i s a i n i s (laipni un saudzīgi). Lūdzu cienījamos Krākas un Meteņa kungus nepārtraukt! (Lakstiņam.) Lasiet tālāk!

Lakstiņš, «...kuru tad pilna sapulce savukārt pārbaudīs un apstiprinās. Otrā kārtā. Ja Vienprātības komiteja būtu nolēmusi, ka centrs ir Melno Vārnu galā ...»

Lērums (pārtraukdams). Nav domājams, ka viņa taisītu tik stulbu lēmumu!

Saldum jaunkundze. Pēc manām domām, tas ir gluži nepieklājīgi teikts! To Vienprātības komiteja nekad nespriedis!

V i s a i n i s (asāki). Es uzaicinu nemaisīties, kad las’ protokolu!

Lakstiņš. «... ka centrs Melno Vārnu galā, tad viņai ari pārbaudāmi visi priekšlikumi, kādi tiktu iesniegti par vietu, kur biedrības nams īsti ceļams ...»

Krāka (iekrizdams vidū). Tādu priekšlikumu netrūks! Tā, piemēram, es pats ...

Dēķens (viņu pārtraukdams). Tur arī man ko teikt!

Balzām kundze (steigdamās). Man vēl vairāk ko teikt nekā kuram citam!

Visainis (isi pazvana). Paciešaties, mani kungi, tas viss nāks vēlāk, kad būsim pārgājuši uz dienas kārtību! (Lakstiņam.) Lasiet tālāk!

Lakstiņš. «Trešā kārtā. Ja turpretī Vienprātības komiteja nolemtu, ka centrs Balto Vārnu galā ...»

Dēķens (pārtraukdams). Tas ir apvainojoši teikts! Tad jau visai komitejai vajadzētu pastāvēt no mu|ķiem vien!

Balzām kundze (steigdamās). Kādēļ mums vēl klausīties uz tik plānprātīgām runām?

Visainis (skarbi). Es lūdzu mieru! Inteliģenti cilvēki nepretojas kārtībai!

Lakstiņš, «...centrs Balto Vārnu galā, tad tas arī darāms gluži tāpat.»

M e t e n s. Gluži pareizi teikts! Centrs Balto Vārnu galā! Es pieteicu tūlīt vienu priekšlikumu!

Lērums. Es gan esmu mierīgs cilvēks ... Bet, kad es redzu, cik nepieņemami ir citi priekšlikumi, tad es pieteicu arī savu!

Saldum jaunkundze. Lai arī pēdīgais, bet varbūt mans priekšlikums izrādīsies vislabākais!

Visainis (zvana). Lūdzu pie kārtības! Nav vēl pienācis priekšlikumu laiks! Tad šie trīs punkti pilnās sapulces protokolā uzskatāmi par dienas kārtību Vienprātības komitejas sēdei. Un pirmais no tiem: kur meklējams sabiedriskās dzīves centrs — Melno Vārnu vai Balčo Vārnu galā?

Krāka. Saprotama lieta, ka Melno Vārnu galā!

M e t e n s. Gaišs kā diena, ka Balto Vārnu galā!

Dēķens (stipri). Melno Vārnu!

Lērums (stipri). Balto Vārnu!

Balzām kundze (stipri). Melno!

Saldum jaunkundze (stipri). Balto!

Uz bridi saceļas liels troksnis, jo katras puses priekšstāvji sauc juku jukām: «Melno!», «Balto!».

V i s a i n i s (ilgāki zvana). Cienītie Vienprātības komitejas locekļi! Vispirms es jūs lūdzu tik stipri nekliegt! Vairāk parlamentāriskas izturēšanās! Un ar to vien, mani kungi, ja jūs sakāt no vienas puses, ka centrs ir Melno Vārnu galā un no otras puses, ka Balto Vārnu galā, vēl nekas nav panākts; tur vajag arī pierādījumu, kādēļ īsti centrs būtu nosakāms vienā vai otrā galā. Tad šos pierādījumus arī lūdzu celt priekšā! Lakstiņa kungu es lūgtu atzīmēt protokolā it visus argumentus, lai tie nāktu no vienas vai no otras puses, bet cienījamos Vienprātības komitejas locekļus uzaicinu pieteikties pie vārda. Tātad: kas gribētu centra jautājumā ko runāt — Melno Vārnu vai Balto Vārnu galam par labu?

Visi Vienprātības komitejas locekļi, cits kājās celdamies, cits uz priekšnieka pusi sniegdamies, pieteicas juku jukām: «Lūdzu!», «Es gribu runāt!», «Es ar!», «Man ar vārdu!», «Pierakstiet mani!», «Man daudz kas sakāms!».

Saldum jaunkundze. Runāt gan varētu, kad kuram vajag ... skaidra lieta!

Balzām kundze. Tad to nu es gribu redzēt, kur te tas labums būs, kad tā jāpieteicas!

Dēķens (iesmiedamies). Tagad mums parlaments, manas dāmas!

V i s a i n i s (pierakstīdams runātāju vārdus). Krākas kungs, Meteņa kungs, Lēruma kungs, Dēķena kungs, Balzām kundze, Sald ...

Saldum jaunkundze (pārtraukdama). Tas ir nepareizi! Es piesacījos papriekšu, tad tik Balzā-miete!

Balzām kundze. Kas par niekiem! Visi dzirdēja, ka es!

Saldum jaunkundze. Es piesacījos!

Balzām kundze. Es piesacījos!

Saldum jaunkundze. Es!

Balzām kundze. Es!

V i s a i n i s. Ak dievs! Kā nu to izšķirsim? Man šķiet, ka dzirdēju abu cienījamo dāmu pieteikšanos reizē...

Dēķens (smiedamies). Tad reizē viņas arī runās!

Balzām kundze. Es runāšu, kad man patiks!

Saldum jaunkundze. Es ar!

V i s a i n i s (apjucis, nelaimīgs). Balzām kundze, Saldum jaunkundze! Mūsu dāmām, es domāju, mēs atļausim izvēlēties savu runas brīdi pašām!

Balzām kundze. Par mani neraizējaties! Kad man runāt, to es gan pate zināšu!

Saldum jaunkundze. Savu tiesību arī es neatļaušu nevienam kājām mīdīt! Ka nu es sieviete, tad domā ...

V i s a in i s (pazvana). Tatad, Krākas kungs, jums vārds!

K r ā k a (nokāsē, pieceļas ar smagu un drošu pārliecību). Ka centrs ir Melno Vārnu galā, par to jau vairs nevar būt nekādu šaubu ...

Saldum jaunkundze. Ļoti daudz šaubu!

Visainis. Saldum jaunkundze, vārds tagad ir Krākas kungam! Lūdzu Krākas kungu savus norādījumus turpināt!

Krāka. Nu, ja mēs skatāmies uz mājām Melno Vārnu galā un Balto Vārnu galā — kur viņas ir lielākas vai labāk apkoptas? Prasiet kaut kuram cilvēkam pasaulē — ko viņš jums atbildēs? — Melno Vārnu galā! Kur cilvēki staigā glītāk ģērbušies? — Melno Vārnu galā! Un kur ļaudis ir labāk pa-

ēduši? — Melno Vārnu galā! Vai no tā vien jau nav redzams, ka visa dzīve tur ir gājuse daudz vairāk uz priekšu, — un vai ar to vien jau nepietiek? Tad es saku: centrs ir še! (Smagi nosēžas.)

Lērums. Es gan esmu mierīgs cilvēks ... Bet tā uzpūtība un lielīšanās ar mantu pa Melno Vārnu galu vēl nava nekāds centrs! Vismaz priekš manis ne!

Saldum jaunkundze. Ar savu runu Krāka apvaino citus cilvēkus par nabagiem un badmirām! Es lūdzu ierakstīt par to protestu protokolā!

Visainis. Tālāk vārds Meteņa kungam!

Metens (pieceļas). Kad nu mēs runājam par centru, tad jau to arī aklais var redzēt, ka viņš ir Balto Vārnu galā! Un būtu jel tie cilvēki, kuri tik nekaunīgi par šo lietu tiepjas, iedomājuši, vismazākais, to, kur tad ir tuvāk baznīca — vai pie Melno Vārnu gala vai pie Balto Vārnu gala!

Balzām kundze (steigdamās). Metens pats baznīcā nemaz neiet, bet citiem par baznīcu stāsta. Pats vairāk tik ap krogiem vien braukā! Tur jau visi pa krogiem tik dzīvo!

Metens (uztraukdamies). Jūs visi dzirdiet, kā es tieku blamierēts! Tad ierakstiet šito ar protokolā! (Nosēžas.)

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet tad būtu jāprasa mūsu mācītājam, lai viņš saka, no kura gala svētdienās vairāk ļaužu baznīcā. Es lieku priekšā griezties pie mūsu mācītāja; tad redzēsim, kur taisnība!

Saldum jaunkundze. Te tiek nozaimotas cilvēku reliģiskās jūtas — un es lūdzu, ierakstiet to protokolā!

Visainis. Vārds Lēruma kungam!

Lērums (pieceļas). Es nu gan esmu mierīgs cilvēks ... Bet, ka man vārds, to es zinu arī bez kādas teikšanas ... Kā jau Metens pareizi aizrādīja, par centru Balto Vārnu galā liecina jau tas, ka tur tuvāk baznīca. Bet kur nu paliek vēl aptieķis, vēstuļu un zirgu pasts, un kur tiek noturēti gada lieli tirgi? Vai tas ir Melno Vārnu vai Balto Vārnu galā? Sakāt, kur tas viss ir? Un kāda tur ļaužu pulcēšanās! Bet, kur lielāka ļaužu pulcēšanās, tur ir arī centrs. To teiks ikviens, kuram ir vēl vesels prāts! (Nosēžas.)

Dēķens. Ka pa Balto Vārnu galu būtu lielāka ļaužu kustība nekā pa Melno Vārnu galu, tas vēl nemaz nav pierādīts. Un, ja arī kādreiz tur vairāk cilvēku redzams, — no kurienes tad viņi ir, ja ne no Melno Vārnu gala? Tad es lieku priekšā nostādīt zināmās dienās uz Melno Vārnu un Balto Vārnu ceļiem cilvēkus, kuri lai saskaita visus gājējus, — un tad tik mēs dabūsim zināt, kur ir lielāka kustība. Es domāju gan — Melno Vārnu galā!

Balzām kundze. Pa Balto Vārnu galu ir briesmīgi slikti ceļi. Neviens negribēs tur, uz biedrības namu ejot, kaklu lauzt!

Saldum jaunkundze. Pa Melnām Vārnām ik svētdienas vakaru visādi žuļiki kaujas. Tur ir pavisam nedroša staigāšana!

Visainis (zvana). Lūdzu Vienprātības komitejas locekļus ievērot kārtību! Vārds Dēķena kungam.

Dēķens (pieceļas, paraugās visapkārt, lidz citi pilnīgi noklusuši). Kur apdomīgi cilvēki stājas pie kāda darba, tur'viņi raugās uz priekšu, nedomādami par kādām partejiskām interesēm tagadnē, bet par vispārības labumu nākotnē. Un biedrības nams taču netiks celts tikai šām, bet arī nākamām dienām un paaudzēm! Tad nu par visām lietām vajadzētu apsvērt ne vien to, kur centrs ir jau tagad, bet vēl vairāk — kur viņš būs turpmāk! Un tas ir Melno

Vārnu gals! Ar statistiku gaužām viegli pierādāms, ka Melno Vārnu galā ik gadus piedzimst daudz vairāk bērnu nekā Balto Vārnu galā, — un, kur lielāka ļaužu vairošanās, tur ir ari centrs! Ar to pietiek! (Nosēžas.)

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet vai tie bērni... visi dzimuši likumīgā laulībā?

Balzām kundze (iekliegdamās). Vai jūs dzirdiet? Vai jūs dzirdiet?! Mūsu bērni neesot dzimuši likumīgā laulībā! Kā jūs iedrošināties runāt tādas lietas?!

Metens. Kas tad tai nu uz reizes notika?

Balzām kundze. Bērni Melno Vārnu galā neesot dzimuši likumīgā laulībā! Bet vai es nedzīvoju Melno Vārnu galā, un vai man nav bērnu? Tad es paģēru, lai šī lieta tiek ierakstīta protokolā!

Metens. Lērums jau nav teicis, ka akurāt jūsu bērni nebūtu dzimuši likumīgā laulībā. Uz kādām ļaužu runām jau nav ko klausīties... Viņš tikai saka, ka tā vairošanās Melno Vārnu pulkā bieži no-tikuse nelikumīgā kārtā, — un tas gan būs taisnība!

K r ā k a. Vai tad Balto Vārnu galā nemaz nav ārlaulības bērnu? Kā tad mācītājs vēl pērn konventa sapulcē žēlojās par šito lietu taisni Balto Vārnu gala dēļ? Kā tas nākoties, ka tur vairs vai neviena meita ar godu neapprecoties? Un īsteni no Balto Vārnu gala viņam pienākot daudzas žēlošanās par nekārtīgu dzīvošanu starp jauniem cilvēkiem. Un, ja jau tas no paša mācītāja mutes dzirdams, tad var gan domāt, kādi meitieši tur dzīvo!

Saldum jaunkundze (uztraukdamās). Jūs visi nu esiet dzirdējuši, ka te tiek laupīts mans gods! Es prasu, lai tas tiek ierakstīts protokolā, — un par to es vēl meklēšu taisnības personīgi!

Dēķens. Par jums jau netiek tas runāts — un nava jau arī nu nekas ļauns dzirdēts ... Tagad mēs runājām, tikai kas attiecas uz centrul Metens. Daudz vairāk nesmukuma gan Melnās Vārnās!

K r ā k a. Kur vēl vairāk dzērāju un kritēju kā Baltās Vārnās!

Lērums. Nekur tik daudz kaslīgu cilvēku un razbainiecības kā Melnās Vārnās!

Dēķens. Nekur nesludina tik daudz okcionu kā Baltās Vārnās!

Saldum jaunkundze. Gvelzēji un citu goda vazātāji ir Melnās Vārnās!

Balzām kundze. Pļāpas un pakulbikši ir Baltās Vārnās!

Krāka. Labāk nu būtu runājuši par centru! Metens. Jā, par centru ir jānospriež!

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk... Bet es saku: centrs ir Balto Vārnu galā!

Dēķens. Kam prāts, tas atzīst, ka centrs ir Melno Vārnu galā!

Saldum jaunkundze. Balto!

Balzām kundze. Melno!

Saucieni atkal juku jukām: «Balto!», «Melno!», «Balto!», «Melno!». Visi Melno Vārnu priekšstāvji runā cits par citu: «Tā lieta ir skaidra!», «Ko tur mums strīdēties ar muļķiem!», «Balsotl Balsot! Balsot!». Balto Vārnu priekšstāvji atkal tai pašā laikā sauc: «Labi!», «Uzvara mūsu!», «Balsoti Balsot! Balsot!».

Visainis, (stipri un ilgi zvana, kamēr Vienprātības komitejas locekļi daudzmaz aprimusi). Cienītie Vienprātības komitejas locekļi! Mūsu dienas kārtības pirmais punkts, pēc manām domām, uzskatāms par izsmeltu, jo kā viena, tā otra puse ir teikusi visu, kas viņām svarīgajā centra jautājumā bijis sakāms, un mums neatliek nekas cits kā likt šo jautājumu uz nobalsošanas. Jautājums, uz kuru nobalsojot dodamas atbildes, ir šis: kur ir centrs — Melno Vārnu vai Balto Vārnu galā? Tad katrs Vienprātības komitejas dalībnieks nu lai uz savas zīmes uzraksta, kur viņš domā esam centru — Melno Vārnu vai Balto Vārnu galā. Ja turpretī kāds no Vienprātības komitejas locekļiem nevarētu par šo jautājumu izšķirties, tad viņš var arī no balsošanas atturēties tādā kārtā, ka nodod savu zīmi neaprakstītu. Zīmēm uzspiests biedrības zieģelis, un par īstām pie saskaitīšanas tiks atzītas tikai tādas.

Viņš izdala Vienprātības komitejas locekļiem baltas papīra lapas.

Visi Vienprātības komitejas locekļi sameklē zīmuļus vai

ari aizņemas cits no cita un raksta uz savām zīmēm,

pie kam katras grupas priekšstāvji paklusu pārmij pa vārdam savā starpā.

Mīle (ienākdama no priekšnama). Daktera kungs, tas dēliets, kurš pirmiņ te bija, ir atkal klāt!

V i s a i n i s. Kā viņam vajag?

Mīle. Viņš lūdz, lai jūs iznākot. Vīveles nepārejot!

V i s a i n i s. Lai viņš pagaida!

K r ā k a (nolikdams pirmais savu zirni uz galda; kā atvieglots; pamet citiem Melno Vārnu priekšstāv-jiem ar galvu). Nu, tas nu vienreiz ir padarīts!

Metens (nolikdams savu zīmi). Tā lieta nu ir skaidra uz visiem laikiem!

Pēc viņiem cits pēc cita noliek zīmes uz galda visi citi Vienprātības komitejas locekļi, ari priekšnieks.

V i s a i n i s. Lūdzu Lakstiņa kungu kā biedrības amata personu, kura nepiedalās balsošanā, saskaitīt nodotās balsis.

Lakstiņš. Viena, divas, trīs, četras, piecas, sešas, septiņas!

V i s a i n i s. Pareizi!

Lakstiņš (šķirodams zīmes). Centrs Melno Vārnu galā — viena, divas, trīs! Centrs Balto Vārnu galā — viena, divas, trīs!

Bridi visi Vienprātības komitejas locekļi cieš klusu un skatās cits uz citu kā neizprašanā.

K r ā k a. Trīs?!

Metens. Trīs?!

Lakstiņš. Jā, par centru Melnās Vārnās ir nodotas trīs balsis un par centru Baltās Vārnās — arī trīs balsis. Viena zīme nodota neaprakstīta!

Atkal bridi klusums. Abu grupu priekšstāvji sadur galvas kopā un klusām ko runā.

V i s a i n i s. Lūdzu sekretāra kungu ierakstīt balsošanas iznākumu par dienas kārtības pirmo punktu protokolā. Jautājums par centru Vienprātības komitejā palicis neizšķirts. Tālāk mums būtu jāpāriet uz dienas kārtības otro punktu, bet...

Krāka (viņu pārtraukdams, ar dusmām). Nekādu punktu vairs! Tad tā jūs turiet savu vārdu! Nodevējs!

Metens. Punktierētājs! Un tāds viltnieks domā vēl par nākošu dzīvošanu!

Melno Vārnu priekšstāvji saceļas kājās un cits par citu

sauc: «Blēdība!», «Sūdzēsim pilnai sapulcei!», «Kukuļu

ņēmējs!». Tāpat dara ari Balto Vārnu priekšstāvji: «Uzpirkts!», «Lai viņš sargās!», «Iesim projām!». Visainis zvana.

Mīle (panākdama no priekšnama, stipri). Daktera kungs, zjrgs nobeidzās, un tas vīrs kliedz un solās sist jūs zemē!

Visainis (nepacietīgi pamezdams Mīlei ar roku). Ej! (Griezdamies pie sapulces.) Cienītie Vienprātības komitejas locekļi! Nupat dzirdēju no jums asus vārdus, kurus nejūtos pelnījis, un tādēļ raidu tos atpakaļ. Es nenodevu savas balss ne vienai, ne otrai pusei par labu — tas ir tiesa. Bet nodot vai nenodot savu balsi man bija pilnīga vaļa. Ne vienā, ne otrā pusē es nesastapu ne parlamentārisma, ne taisnības mīlestības, ne smalkjūtības, ne inteliģences, bet gan egoismu, godkārību un uzpūtīgu iedomību ...

Dēķens (viņu pārtraukdams, asi). Sitas lopu ārsts grib mūs mācīt, kas ir parlaments! Bet es domāju, ka ne Melno Vārnu, ne Balto Vārnu ļaudis pēc tādas gudrības nekāro! Mēs tālāk vairs neklausāmies!

Lērums. Es gan esmu mierīgs cilvēks... Bet kādu netaisnību tad mēs esam izdarījuši, ka viņš notaisa mūs par blēžiem?

Saldum jaunkundze. Viņš lamā mūs par egoistiem — to dzirdējām mēs visi! Ka nu es esmu sieviete, tad viņš laikam domā, ka varēs darīt visu, ko vien iedomā!

Balzām kundze. Mēs esot pret šo par uzpūtīgiem — ko domā! Lielskungs gadījies! Parādīt tādam ceļu no Vārnām!

Visi Vienprātības komitejas locekļi drūzmējas juku jukām

ap durvīm uz priekšnamu, cits par citu kliedz un iet ārā.

Krāka (pie durvīm). Iesniegsim par viņu sūdzību ģenerālsapulcei!

Metens. Darīt zināmu visai draudzei!

Dēķens. Tas mācīs mums smalkjūtību — vīveļu dūrējs!

Lērums. Strīdiņi gan man nepatīk ... Bet, kad tāds smēru maisītājs grib cilvēkus te apvainot, to es nepieļaušu nemūžam!

Saldum jaunkundze. Lielais iegātnis — grib šmaukt visu pasauli uz reizes!

Lakstiņš (sauc pakaļ aizejošiem). Lūdzu! Vēl jāparaksta protokols!

Balzām kundze (kā pēdējā ārā iedama). Iesāliet savu protokolu!

G u d r ī t s (ar cepuri galvā un spieķi rokā ienāk ātri pa durvīm labajā pusē). Kas te notiek? Kāpēc te tada kliegšana? Vienprātības komiteja?

V i s a i n i s (stīvām, plaši ieplestām acīm gaisā raudzīdamies). Ko?

G u d r ī t s. Vienprātības komiteja?

V i s a i n i s (uzreiz it kā atmostas, nomet zvaniņu zemē; nikni). Vienprātības komiteja!!

Август Саулиетис К СЕВЕРУ Пьесы

Рига «Лнесма» 1986 На латышском языке Составитель В. Канепе Художник К. Гол дм анис

И Б № 4266

Augusts Saulietis PRET ZIEMEĻIEM

Redaktore L. Bībere. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore I. Kalniņa.

Nodota salikšanai 24.05.84. Parakstīta iespiešanai 03.07.85. JT 09176. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspie

dums. 14,59 uzsk. iespiedi.; 14,91 uzsk. krāsu nov.; 16,65 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 1584-3. Cena 1 rbl. 60 kap. Izdevniecība

«Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 92/32025/Klm-380. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Saulietis A.

Sa 647 Pret ziemeļiem: Lugas / Sast. V. Kaņepe; priekšv. sarakst. V. Hausmanis; māksi. K. Goldmanis. — R.: Liesma, 1986. —

347 lpp., 7 lp. il.

123

SATURS

Hausmanis V. Augusts Saulietis — dramaturgs .........

Pret ziemeļiem. Dramatisks tēlojums četros

cēlienos.........

Jēkabs Saltups. Drāma piecos cēlienos . Līgo. Drāma četros cēlienos .

Audžu bērni. Tautas drāma piecos cēlienos Vienprātības komiteja. Satira divos cēlienos

1

Upīts A. Latviešu literatūra. R., 1951, 75. Ipp.

Content

Saulietis Augusts Pret ziemeļiem. Lugas

AUGUSTS SAULIETIS — DRAMATURGS

PRET ZIEMEĻIEM

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

JĒKABS SALTUPS

PI R M A IS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TRESAIS CELIENS

LĪGO

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

AUDŽU BĒRNI

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CELIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS

VIENPRĀTĪBAS KOMITEJA

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

SATURS

1