Bredforda Barbara Teilora

Saglabāt sapni pirmā grāmata

Barbara Teilora Bredforda

Saglabāt sapni

pirmā grāmata

.

.

Ar mīlestību - Bobam, kurš man visu padarījis iespējamu

Viņai vispārākajā pakape piemita visas īpašības, kadas nepieciešamas diženai valdniecei.

Džovanni Skaramelli, Venēcijas sūtnis Anglijas karalienes Elizabetes Tjūdoras galmā

Gribu, lai jus zinātu, ka manā karaļvalstī īstu vīru netrūkst, kaut starp viņiem ir arī pāris blēžu.

Elizabete Tjudora, Anglijas karaliene

Diženā lēdija

Es runāju taisnību - ne tik bieži, cik vajadzētu, bet tieši tik bieži, cik uzdrošinos. Kļūstot vecāks, es to uzdrošinos darīt mazliet biežāk.

Monteņs

Pirmā nodaļa

Emma Hārta bija gandrīz astoņdesmit gadus veca.

Patiesību sakot, viņa izskatījās krietni vien jaunāka un tāda arī jutās tajā skaistajā 1969. gada aprīļa rītā, kad apsēdās pie sava rakstāmgalda Penistounrojalas augšstāva viesistabā.

Viņas mugura bija taisna, bet modrās, zaļās acis no krunkaino plakstiņu apakšas raudzījās ar gudru, daudz pieredzējušu skatienu. Liesmainie, sarkanzeltainie mati jau sen bija kļuvuši sudrabaini, bet tie bija sakārtoti nevainojamā, modernā sasukā. Matu sakņu trīsstūris, kā aizvien, krasi sadalīja Emmas pieri, piešķirot viņas ovālajai sejai savdabīgu izskatu. Gadi bija sagrumbojuši Emmas seju, ievilkuši tajā dziļas rievas, tomēr viņas vaibsti bija tikpat daiļi un cēli kā jaunībā, bet āda saglabājusi caurspīdīgo mirdzumu. Emmas izcilais skaistums, laikam ritot, protams, bija nobālējis, bet viņas ārienei joprojām piemita neatvairāms valdzinājums, ko pastiprināja ar lielisku gaumi izvēlētie apģērbi.

Emmai bija gaidāma ar darbiem piesātināta diena, tāpēc viņa bija tērpusies vienkārši piegrieztā vilnas kleitā. Tērpa pelēkzilo toni, kas tobrīd vislabāk piestāvēja Emmas matiem, mazliet maigāku un sievišķīgāku darīja baltā mežģīņu apkaklīte, kura cieši apskāva viņas kaklu. Atturīgi briljanta auskari, zelta pulkstenis un daži gredzeni - tās bija visas Emmas rotaslietas, kuras viņa atļāvās nēsāt ikdienā.

Iepriekšējā gadā Emma bija pārcietusi smagu plaušu karsoni, bet patlaban viņas veselībai nekas nekaitēja. Emma bija tikpat nenogurdināma un enerģijas pārpilna kā jaunības dienās.

Neziņa, kurp novirzīt šo sasodīto enerģiju, tā ir mana galvenā problēma, domāja Emma, nolika pildspalvu un atslīga pret krēsla atzveltni. Velns sev allaž par upuri izvēlas tos, kuri sēž, rokas klēpī salikuši, tā ka būs labāk, ja ķeršos pie kāda jauna projekta, iekams neesmu iekūlusies nepatikšanās, viņa smaidīdama nosprieda. Vairākumam cilvēku droši vien šķita, ka Emmai darba ir pietiekami, jo viņas pārziņā taču joprojām bija visi viņai piederošie uzņēmumi, kas atradās dažādās pasaules malās. Jā, Emmai bija nemitīgi jāseko to darbībai, bet lielu piepūli tas no viņas vairs neprasīja. Emmai ļoti pietrūka sacensības gara un šķēršļu pārvarēšanas. Ikdienišķa uzraudzīšana nebija nekas aizraujošs, tāda funkciju sašaurināšanās galīgi neatbilda viņas domāšanas veidam. Emmas iztēle palika neierosināta, asinis dzīslās nesāka ritēt straujāk. Dziņa pēc varas, pēc galvenās lomas starptautiskajā tirgū bija daudzajos gados kļuvusi par viņas otro dabu. Emmas labsajūtai bija vitāli nepieciešama prāta cīņa ar dalījumu sāncenšiem.

Viņa nemierīgi piecēlās, ašiem, viegliem soļiem šķērsoja telpu un atvēra vienu no augstajiem sīkrūšu logiem. Emma dziļi ievilka elpu un raudzījās ārā. Nevainojami zilajās * debesīs nemanīja nevienu mākonīti, visa apkārtne mirdzēja, pavasara saules apstarota.'Melnajos, kailajos koku zaros brieda maigie, zaļie pumpuri, bet zem milzīgā ozola pašā mauriņa malā savas dzeltenās galviņas vējpūsmā lieca neskaitāms daudzums narcišu. Emmai ienāca prātā Vērdsverta dzejolis

par jaunekli, kurš klīst pa kalniem un lejām kā vientuļš mākonis debesu gālēs, bet tad piepeši pamana, ka viņu ielencis vesels dzelteno narcišu pulks. Augstais Dievs, šo dzejoli es taču mācījos Fērlijas ciema skolā, bet vēl tagad varu dažas rindiņas noskaitīt, Emma nodomāja.

Pacēlusi roku, viņa aizvēra logu, un, skaidrās Ziemeļ-anglijas gaismas skarts, uz Emmas kreisās rokas vidējā pirksta iegailējās lielais Makgilu smaragda gredzens. Zaļais mirdzums saistīja viņas uzmanību. Četrdesmit četrus gadus Emma bija nēsājusi šo gredzenu, kopš tās dienas 1925. gada maijā, kad Pols Makgils bija viņai to uzvilcis pirkstā. Viņš bija aizmetis prom Emmas laulības gredzenu, kas simbolizēja viņas neveiksmīgo savienību ar Arturu Einsliju, un tā vietā dāvājis Emmai gredzenu ar masīvo kvadrātveida smaragda aci.

“Kaut bez mācītāja svētības,” Pols bija sacījis tajā neaizmirstamajā dienā, “tomēr es uzskatu tevi par savu sievu. No šīs dienas līdz pat tam brīdim, kad nāve mūs šķirs.”

Iepriekšējā rītā bija piedzimis viņu bērns. Viņu dievinātā, mīlestībā ieņemtā un ar mīlestību audzinātā Dēzija. Emmas vismīļākais bērns. Savukārt Pola, Dēzijas meita, bija viņas vismīļākais mazbērns. Pola mantos Emmas milzīgo tirdzniecības impēriju un pusi no grandiozās Makgilu bagātības, kas bija pārgājusi Emmas rokās pēc Pola nāves 1939. gadā. Pirms četrām nedēļām Polai bija piedzimuši dvīnīši - Emmas pirmie mazmazbērni, kuri rīt tiks kristīti senlaicīgajā Fērlijas ciema baznīcā.

Emma savilka lūpas čokurā, prātodama, vai tikai nav izdarījusi kļūdu, piekāpjoties Polas vīra Džima Fērlija vēlmei. Džims bija tradīciju cienītājs, tāpēc gribēja, lai viņa bērni tiktu kristīti tajā pašā dievnamā, kur kristiešu pulkam savulaik

pievienojušies visi iepriekšējo paaudžu Fērliji un, starp citu, ari Hārti, Emmu pašu ieskaitot.

Ak, lai nu tā būtu, viņa domāja. Ir jau par vēlu kaut ko mainīt, un varbūt taisni šī baznīca ir pati piemērotākā bērniem, kuros rit gan Fērliju, gan Hārtu asinis. Emmai bija izdevies atriebties Fērlijiem. Spīvais naids pret šo dzimtu daudzus gadus bija viens no viņas galvenajiem dzinuļiem, bet nu tam beidzot bija pienācis gals - Polas laulības ar Džeim-su Arturu Fērliju, senās dzimtas pēdējo atvasi, bija apvienojušas abas ģimenes. Tas bija jaunas dzīves aizsākums.

Kad Blekijs O’Nīls bija dabūjis zināt par izvēlēto baznīcu, viņš sarauca uz augšu vienu no savām sniegbaltajām uzacīm, pasmējās krekšķošu smiekliņu un kaut ko nomurmināja par ciniķēm, kuras uz vecumu kļūstot sentimentālas, -šo apsūdzību viņš Emmai pēdējā laikā izvirzīja aizvien biežāk. Var jau būt, ka Blekijam bija taisnība. Bet pagātnes notikumi Emmu vairs nesatrauca. Pagājušais bija apglabāts kopā ar mirušajiem. Viņai tagad rūpēja tikai nākotne. Un nākotne - tajā bija Pola, Džims un viņu abu bērni.

Emmas domas pievērsās Fērlijas ciemam. Viņa atgriezās pie rakstāmgalda, uzlika brilles un paskatījās uz papīra lapu kaudzīti. Tas bija ziņojums no mazdēla Aleksandra, kas kopā ar Emmas dēlu Kitu pārvaldīja viņas fabrikas. Ziņojums bija sacerēts Aleksandram vien rakstungaja maniere - skarbi un atklāti, nevairoties saukt lietas to īstajos vārdos. Fērlijas fabrika bija nonākusi nopietnās grūtībās. Tā jau labu laiku strādāja ar zaudējumiem, un tagad nenovēršami tuvojās krīze. Emmai bija jāpieņem izšķirošais lēmums - vai nu slēgt fabriku, vai ļaut, lai tā turpiņa darboties, sagādājot ievērojamus zaudējumus. Emma, būdama pragmatiķe, skaidri apzinājās, ka vienīgā saprātīgā rīcība būtu Fērlijas fabriku slēgt, tomēr viņa vilcinājās spert šo nežēlīgo soli, negribēdama nodarīt pāri sava dzimtā ciema ļaudīm. Viņa bija lūgusi, lai Aleksandrs mēģina atrast kādu pieņemamu šīs samilzušās problēmas risinājumu, un cerēja, ka mazdēlam tas būs izdevies. To Emma drīz uzzinās, jo Aleksandram kuru katru brīdi vajadzēja būt klāt.

Arī Emmai pašai bija ienākusi prātā kāda ideja, kā palīdzēt Fērlijas fabrikai izkļūt no kļūmīgā stāvokļa, bet viņa gribēja dot mazdēlam iespēju pierādīt, ka viņam pašam ir galva uz pleciem. Vēlos Aleksandru pārbaudīt, Emma pati sev atzinās. Tāpat kā es nemitīgi pārbaudu visus savus mazbērnus. Un kāpēc gan ne? Tā taču bija neatņemama Emmas privilēģija. Viss, kas viņai piederēja, bija iegūts ar smagu, mērķtiecīgu darbu, nelokāmu apņemšanos un nesaudzīgu sevis ziedošanu. Neviens viņai neko uz paplātes nebija pasniedzis. Emmas varenā darījumu impērija bija viņas pašas roku darbs. Būdama vienīgā īpašniece, viņa varēja rīkoties ar savu mantu, kā pati vēlējās.

Pirms gada, ar vēsu prātu visu rūpīgi apsvērusi, Emma bija izvēlējusies savus mantiniekus. Jaunajā testamentā četri no viņas pieciem bērniem bija apieti par labu Emmas mazbērniem. Un tomēr viņa joprojām uzmanīgi pētīja trešo paaudzi, nemitīgi vērtēdama viņu darbu, meklēdama jauniešu vājās vietas un klusībā lūgdama Dievu, lai viņai tādas neizdotos atrast.

Viņi ir attaisnojuši manas cerības, Emma sev iegalvoja, bet pati ar pieaugošu nemieru juta, ka tas īsti neatbilst patiesībai. Par vienu no viņiem es tomēr neesmu pārliecināta, Emma domāja. Vienam no viņiem es nedrīkstu uzticēties.

Emma atslēdza rakstāmgalda augšējo atvilktni, izņēma kādu papīra lapu, uz kuras bija uzrakstīti viņas mazbērnu vārdi. Šo sarakstu Emma bija sastādījusi iepriekšējā vakarā, kad viņu pirmo reizi bija pārņēmušas neskaidras bažas. Vai šajā

/

karšu kava patiešam ir kāds Melnais Peteris vai arī manas aizdomas ir bez pamata, Emma noraizējusies vaicāja pati sev. Ja tomēr ir, kā lai es uzzinu, kurš no viņiem?

Emmas acis kavējās pie viena no vārdiem. Viņa skumji un domīgi papurināja galvu. Nodevība Emmu jau sen vairs nepārsteidza. Grūtās un neparastās dzīves laikā viņas iedzimtā piesardzība un cilvēku dabas izpratne bija norūdījušās un kļuvušas vēl asākas. Patiesību sakot, Emmu vispār maz kas vēl pārsteidza. Ar sev piemītošo cinismu viņa bija paradusi gaidīt no cilvēkiem to ļaunāko, un pašas ģimene Emmai šajā ziņā nebija nekāds izņēmums. Viņa tomēr bija satriekta, kad pirms gada ar savas sekretāres Geijas Sloenas starpniecību uzzināja, ka četri no viņas bērniem apzināti iesaistījušies sazvērestībā pret māti. Godkārības un mantrausības mudināti, viņi bija gribējuši atņemt Emmai tās impēriju, taču pieļāvuši nopietnu kļūdu, novērtēdami savu māti pārāk zemu. Sākotnējo pārsteigumu un sāpes par nodevību ātri vien nomainīja dusmas un ledains naids. Emma bija rīkojusies strauji un prasmīgi, lai sagatavotu pretsitienu - kā vienmēr, kad viņai bija darīšana ar kādu pretinieku. Emma bija atvairījusi jebkurus sentimenta uzplūdus, neļaujot jūtām ņemt virsroku pār saprātu. Tāda pieeja ne reizi vien bija palīdzējusi viņai izķļūt no bīstama stāvokļa.

Emma bija pārspējusi muļķīgi uzpūtīgos sazvērniekus, atstājusi viņus tukšām rokām un galu galā nonākusi pie rūgta un stindzinoša secinājuma, ka kopīgām asinīm nav nekādas nozīmes. Ja uz spēles bija liktas lielas naudas summas, neviens vairs nerēķinājās ar asinsradniecības svētajām saitēm. Bet, cīnoties par varu, cilvēki neapstājas pat slepkavības priekšā. Bērni bija sagādājuši Emmai smagu vilšanos, tomēr, par spīti riebumam, kuru viņa juta pret četriem vecākajiem bērniem, Emma visu laiku bija pārliecināta par viņu bērniem.

Emma bija domājusi, ka mazbērni ir viņai uzticīgi, bet nu viens no tiem bija šo vecmāmiņas pārliecību sašķobījis. Emma bija spiesta pārvērtēt savu spriedumu un šaubīties par mazbērnu uzticamību.

Emma domās atkārtoja vārdu, pie kura viņas skatiens bija kavējies ilgāk. Var būt, ka viņa kļūdās. Emma patiesi cerēja, ka viņai nebūs taisnība. Īstenībā Emmai taču nebija nekādu pierādījumu, tikai instinktīva nojausma, kura gan viņai visu mūžu bija kalpojusi tikpat labi kā saprāts.

Kā vienmēr, kad Emmai nācās sadurties ar kādu dilemmu, viņa arī šoreiz gribēja mazliet nogaidīt... un turēt acis vaļā. Emma vēlējās iegūt laiku. Neizrādot savas patiesās izjūtas, bija lielākas cerības noskaidrot patiesību, neķeroties pie skarbākiem līdzekļiem. Bet es šo mezglu atšķetināšu, viņa domās piebilda. Pieredze bija Emmai mācījusi, ka, nokļūstot nesaprātīga cilvēka rokās, pietiekami gara virve agri vai vēlu veidoja cilpu viņam pašam...

Par to domājot, viņas acis satumsa, bet seja kļuva barga un drūma. Emmu nesajūsmināja tas, ka atkal būs jāņem rokā zobens, lai aizstāvētu savas un savu pārējo mantinieku intereses.

Vēsture mēdz atkārtoties, Emma gurdi nodomāja, un mans mūžs to spilgti pierāda. Es tomēr nedrīkstu ļauties sliktām priekšnojautām. Tā var patiešām piesaukt nelaimi. Viņa apņēmīgi ielika papīra lapu atpakaļ atvilktnē, aizslēdza to un atslēgu noglabāja kleitas kabatā.

Emmai Hārtai piemita apskaužamas spējas nobīdīt malā neatrisināmas problēmas un koncentrēt savu uzmanību uz aktualitātēm. Tādējādi viņai izdevās apspiest arī satraucošās aizdomas par kāda sava mazbērna neuzticamību. Bija jādomā par darījumiem, nevis par varbūtējiem ienaidniekiem. Todien Emmai bija paredzētas tikšanās ar trim no tiem sešiem mazbērniem, kuri strādāja Emmas uzņēmumos.

Pirmais ieradīsies Aleksandrs.

Emma paskatījās pulkstenī. Viņam jābūt klāt pēc piecpadsmit minūtēm - pusvienpadsmitos. Viņš nemūžam nenokavēs - ieradīsies tieši laikā vai pat mazliet agrāk. Emma uzjautrināta savilka lūpas. Aleksandrs bija izvērties par īstu precizitātes dēmonu, viņš pat reiz bija atļāvies aizrādīt Emmai, kad viņa bija nedaudz aizkavējusies. Aleksandram nemitīgi bija nesaskaņas ar paša māti, jo Elizabete nekur un nekad nebija spējīga ierasties laikā. Uzjautrinātais smaids uz Emmas lūpām izdzisa, to aizstāja vēss un nosodošs vaibsts.

Elizabete bija izsmēlusi mātes pacietību. Emmas otrā meita klīda pa pasauli, nemitīgi šķiroties no vīriem un stājoties atkal jaunā laulībā. Tas notika tik bieži, ka viņas uzvedība ģimenei šķita skandaloza un apkaunojoša. Meitas bezsaturīgā dzīve un nepastāvība Emmu vairs nemulsināja, jo viņajau sen bija sapratusi, ka Elizabete mantojusi vairākumu no sava tēva sliktākajām īpašībām. Arturs Einslijs bija bijis vājš un savtīgs cilvēks, kam dzīvē galvenais bija savu iegribu apmierināšana. Šie trūkumi spilgti izpaudās arī viņa meitā, kura, sekodama tēva paraugam, nelikās ne zinis par vispārpieņemtajām uzvedības normām un joņoja caur dzīvi kā skaista, mežonīga un nepieradināma kaķe. Turklāt viņa ir arī šausmīgi nelaimīga, Emma teica pati sev. Elizabete bija kļuvusi par traģisku izsmiekla objektu, kuru varbūt vajadzēja nevis nicināt, bet gan nožēlot.

Emma sāka prātot, kur Elizabete varētu būt, bet tūlīt pat mitējās par to domāt. Tam nebija nekādas nozīmes, jo pēc tās reizes, kad Emma bija darījusi zināmu savu testamentu, viņas ar Elizabeti tik tikko sarunājās. Pārsteidzoši, bet Elizabete bija atvēsusi arī pret savu dievināto dēlu, uzskatīdama, ka viņš guvis labumu uz mātes rēķina. Elizabetes ledainās dzē-lības tomēr atdūrās pret Aleksandra nesatricināmo vien-

« •

aldzību, un tad viņa histēriski raudāja, apzinādamās savu bezspēcību dēla vāji slēptā nicinājuma un nepatikas priekšā. Elizabetei bija vitāli nepieciešams, lai Aleksandrs viņu mīlētu un cienītu, tāpēc viņa pacentās ar dēlu izlīgt. Bet ne jau uz ilgu laiku, Emma nievīgi nodomāja. Elizabete nespēja pretoties pašas nelāgajām rakstura īpašībām. Tas noteikti nebija viņas nopelns, ka Aleksandrs bija izvērties par pilnīgu pretstatu savai muļķīgajai, haotiskajai mātei.

Domājot par mazdēlu, Emmu pārņēma sirsnīgas atzinības jūtas. Stingrais raksturs un mērķtiecība bija padarījuši Aleksandru par to cilvēku, kāds viņš bija. Uzcītīgs un nelokāms savā apņēmībā, uz viņu varēja paļauties. Aleksandram varbūt nepiemita viņa māsīcas Polas spožais prāts un tālredzība darījumos, bet viņš tomēr bija apveltīts ar veselīgu domāšanu un ātras spriešanas spējām. Konservatīvā uzskatu ievirze Aleksandrā mijās ar zināmu elastību, viņš allaž bija gatavs apdomāt visus “par” un “pret”, iekams pieņēma lēmumu, un vajadzības gadījumā bija spējīgs arī uz kompromisu. Aleksandrs lietas un parādības saskatīja tādas, kādas tās bija, un, pati būdama reāliste, Emma šo mazdēla īpašību vērtēja visaugstāk.

Aizvadītā gada laikā Aleksandrs bija attaisnojis viņas uzticību, un Emma nenožēloja, ka izvēlējusies Aleksandru par “Hārtas uzņēmumu” galveno mantinieku, testamentā novēlot viņam piecdesmit divus procentus no viņai vienpersoniski piederošajām šīs kompānijas akcijām. Pagaidām Aleksandrs pārvaldīja Emmas fabrikas, taču viņa pakāpeniski iepazīstināja mazdēlu ar vissmalkākajiem kontrolakciju turēšanas aspektiem, sagatavodama Aleksandru dienai, kad viņš pārņems no vecmāmiņas visu atbildību par šo ģimenes darījumu stūrakmeni.

“Hārtas uzņēmumi” bija miljoniem mārciņu vērti, šīs kompānijas pārziņā atradās Emmas tekstilfabrikas, apģērbu ražošanas rūpnīcas, vairumtirdzniecības kompānija un “Jork-šīras Apvienotā laikrakstu kompānija”. Viņa jau sen bija sapratusi, ka Aleksandrs holdinga kompānijas vērtību nepalielinās, jo viņš bija pārāk piesardzīgs, taču šī paša iemesla dēļ Aleksandrs to arī neizputinās, jo pārsteidzīgi lēmumi un neapdomīga rīcība nebija viņa garā. Sekodams Emmas iedibinātajiem kompānijas darbības pamatprincipiem, viņš saglabās tās stabilitāti. Un tieši to Emma vēlējās.

Viņa pievilka tuvāk piezīmju burtnīcu, kurā bija ierakstītas todien paredzamās tikšanās, un pārbaudīja, cikos ieplānojusi paēst lenču kopā ar Emīliju, Aleksandra māsu.

Emīlijai bija jāierodas pulksten vienos.

Viņa pirms dažām dienām bija zvanījusi vecmāmiņai un noslēpumainā balsī pavēstījusi, ka viņai esot jāpārrunā ar Emmu kāda nopietna problēma. Īstenībā nekāda noslēpuma nebija - Emmai jau sen bija skaidrs, kas tā ir par problēmu, kura nomoka Emīliju. Viņa tikai brīnījās, ka mazmeita līdz pat šim brīdim nebija gribējusi par to aprunāties. Emma pacēla galvu un domīgi raudzījās tālumā, tad sarauca pieri. Pirms divām nedēļām viņa bija pieņēmusi lēmumu par Emīliju un joprojām palika pie pārliecības, ka tas ir vienīgais pareizais. Bet vai Emīlija tam piekritīs? Piekritīs gan, Emma atbildēja pati sev. Emīlija atzīs, ka tāds risinājums ir saprātīgs. Emmas acis atkal pievērsās piezīmju burtnīcai.

Pēcpusdienā atnāks Pola.

Viņām bija jāpārrunā rīcības plāns, kas būs jārealizē pēc iecerētās “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijas” pirkšanas. Tā piederēja Krosu ģimenei. Emma ielūkojās kompānijas grāmatvedības atskaitē. Skaitļi runāja nepārprotamu valodu -Krosiem draudēja krahs. Pola jau bija veikusi nepieciešamos priekšdarbus, lai tiktu noslēgts pieņemams pirkšanas un pārdošanas līgums. Un tad man atkal būs par ko cīnīties, Emma domāja. Pola uzskatīja, ka kompānijas problēmas ir iespējams pārvarēt un atrisināt, viņa pat bija izstrādājusi plānu - meistarīgu un reizē ļoti vienkāršu -, kā tas būtu izdarāms. Uz Emmu tas bija atstājis iespaidu. Viņa jutās ieintriģēta.

“Nopirksim to kompāniju, vecomāt,” Pola viņai pirms dažām nedēļām bija teikusi. “Es saprotu, ka šobrīd tā atrodas katastrofālā stāvoklī, bet tam par iemeslu ir kompānijas neveiksmīgā pārvaldīšana un pārmērīgi izplūdusī uzbūve. Viņiem ir pārāk daudz apakšnodalījumu. Tie, kas dod peļņu, nevar izvirzīties un patiesi uzplaukt, jo nodalījumi, kuri nes zaudējumus, tos velk atpakaļ kā pie kājām piesieti akmeņi.”

Pola bija sīki un smalki izklāstījusi Emmai savu plānu, un viņa bija acumirklī sapratusi, ka mazmeitai taisnība -“Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju” varēja dabūt uz kājām, turklāt īsā laikā. Emma bija pārliecināta, ka Pola ir labi sagatavojusies, lai noslēgtu līgumu ar Džonu Krosu un viņa dēlu Sebastjanu. Pola darījumus slēdza ar tikpat dzelžainu roku un asu prātu, kā to savulaik bija darījusi Emma pati. Mazmeita vairs nemulsa, kad Emma viņai uzticēja darījumus, kuri prasīja attapīgu domāšanu un elastīgu rīcību. Tamlīdzīgu īpašību un spēju Polai netrūka, un pēdējā laikā bija pieaugusi arī viņas pašapziņa.

Emma atkal paskatījās pulkstenī, tad apspieda vēlēšanos piezvanīt Polai uz Līdsas veikalu un dot mazmeitai vēl pēdējos padomus, kā rīkoties, lai panāktu no Džona Krosa visizdevīgākos kompānijas pārdošanas noteikumus. Emma negribēja, lai Polai rastos iespaids, ka vecmāmiņa viņai aizvien vēl līdz galam neuzticas.

Iezvanījās telefons. Emma pacēla klausuli.

- Hallo!

- Tas esmu es, tante Emma, Šeins. Kā tev klājas?

- Sveiks, Šein! Priecājos dzirdēt tavu balsi. Paldies par apvaicāšanos - man klājas labi. Spriežot pēc tava mundrā toņa, ari tev viss ir kārtībā. Ar nepacietību gaidu rītdienu, kad kristībās mēs visi atkal būsim kopā.

Runādama Emma bija noņēmusi brilles un, nolikusi tās uz rakstāmgalda, atlaidās pret krēsla atzveltni.

- Cerēju, ka mēs varēsim tikties jau pirms tam, tante Emma. Vai tu negribētu šovakar atbraukt uz pilsētu un mazliet izklaidēties divu izpriecu kāru vecpuišu sabiedrībā?

Emma līksmi iesmējās.

- Un kurš tad būtu tas otrs izpriecu kārais vecpuisis?

- Vectētiņš, protams, kurš gan cits?

- Vai tad viņš nav drusku par vecu un stīvu, lai nodotos izpriecām?

- Nav vis, mavourneen, - klausulē iedārdējās Blekija balss. - Ja tu man dotu iespēju to pierādīt, pati pārliecinātos, ka esmu krietni vien mundrāks par tevi.

- Par to es nešaubos, mīļais.

Emma uzsmaidīja klausulei, un sirdī viņai ielija siltums.

- Baidos, ka tādas iespējas tev šovakar tomēr nebūs. Nevaru pieņemt tavu ielūgumu, mīļo Blekij. Man jābūt mājās, jo drīz sāks pulcēties daži manas ģimenes locekļi.

- Nē, - Blekij s Emmu valdonīgi pārtrauca. - Ar viņiem tu vari tikties rīt. Nu, neatsaki man, mīļā!

Viņa tonis kļuva lūdzošs.

-Es ne tikai vēlos baudīt tavu patīkamo sabiedrību, bet man ari nepieciešams tavs padoms kādā svarīgā lietā. Tas attiecas uz maniem darījumiem.

- Ak tā!

Emmu Blekija pēdējie vārdi pārsteidza. Viņš no darījumu dzīves bija aizgājis, ļaujot savas kompānijas pārvaldīt dēlam Braienam un mazdēlam Šeinam. Emmu pārņēma ziņkāre, un viņa vaicāja:

- Par kādiem darījumiem tu runā?

- Negribu to apspriest pa telefonu, Emma, - Blekijs mazliet pārmetoši atbildēja. - Tas nav nekas tik mazsvarīgs, ka to varētu nokārtot dažās minūtēs. Mums šo lietu vajadzētu izrunāt visos sīkumos, un es domāju, ka garda maltīte un kāda lāse krietnā īru viskija tam nekaitētu.

Emma nedzirdami savā nodabā pasmējās, prātodama, cik svarīga šī pārrunājamā lieta patiesībā varētu būt. Sev par pārsteigumu, viņa tomēr piekāpās.

- Mana ģimene nudien var parūpēties par sevi pati, -Emma teica. - Godīgi runājot, gaidāmais vakars man neizraisa sevišķu prieku. Kaut arī ieradīsies Dēzija un Deivids, diez kādu pacilātību nejūtu par pasēdēšanu ģimenes lokā. Tā ka pieņemu tavu ielūgumu. Un kurp tad tu ar savu lielisko mazdēlu gribat mani vest? Līdsā taču nav nevienas pārāk interesantas vietas.

Blekijs smiedamies Emmai piekrita, tad mierinādams piebilda:

- Neraizējies, gan mēs kaut ko izdomāsim. Apsolu, ka tev nebūs jāgarlaikojas.

- Kad mēs tiekamies?

- Šeins aizbrauks tev pakaļ ap sešiem. Vai esi ar mieru, manu dārgo meitēn?

- Jā, tas mani pilnīgi apmierina.

- Labi, labi! Tad uz drīzu redzēšanos! Ak jā - gribēju tev vēl ko jautāt, Emma...

- Jā, Blekij?

- Vai esi pārdomājusi manu nelielo priekšlikumu?

- Esmu gan, un man ir nopietnas šaubas par tā lietderīgumu.

- Ak vai! Tu joprojām esi tā pati Neticīgā Emma. Mēs šovakar par to vēl parunāsim, un varbūt man tomēr izdosies tevi pārliecināt.

- Varbūt, - Emma klusi nomurmināja, kad Blekijs jau bija nolicis klausuli.

Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un domāja par Ble-kiju O’Nīlu. Neticīgā Emma. Viņas acīs pazibēja draiskas uguntiņas. Kad viņš pirmo reizi bija Emmu tā nosaucis? Vai tas bija 1904. vai arī 1905. gadā? To viņa vairs nespēja atcerēties, bet apmēram tajā laikā tas varēja būt. Sešdesmit piecus gadus Blekijs bija Emmas vistuvākais, vismīļākais draugs. Visu viņas mūžu. Vienmēr atrazdamies līdzās, kad Emmai bija nepieciešams drauga plecs, - izpalīdzīgs, uzticams un mīlošs. Viņi bija kopā visos dzīves nozīmīgākajos brīžos, bija palīdzējuši viens otram pārciest smagos zaudējumus un sāpes, bija kopīgi priecājušies par gūtajiem panākumiem un laimi. No visiem laikabiedriem viņi vēl pēdējie bija palikuši dzīvajo vidū, tāpēc jutās viens otram vēl tuvāki nekā jebkad agrāk. Patiesībā Emma un Blekijs bija kļuvuši gluži nešķirami. Viņa nezināja, ko iesāktu, ja ar Blekiju kas atgadītos. Emma tūlīt pat atvairīja šo nepieņemamo domu, pirms tā bija sagrābusi savā varā viņas prātu. Blekijs bija vecs kara zirgs, un tāda bija arī Emma pati. Astoņdesmit trīs gadu vecumā Blekijā joprojām kūsāja dzīvība. Nevienam tomēr nav lemts dzīvot bezgalīgi, Emma nodomāja, sajuzdama neskaidru nemieru neiz-bēgamības priekšā. Gan Emma, gan Blekijs jau bija sasnieguši tik diženu vecumu, kad cilvēka mirstīgums tiek uztverts kā neapstrīdama aksioma. Nāve bija kā vecs paziņa, kura ierašanos gan negaida ar prieku.

Pie durvīm klauvēja.

Emma paskatījās uz tām, piešķīra sejai ierasto vēsas neizdibināmības izteiksmi un uzsauca:

- Ienāciet!

Durvis tika sparīgi atvērtas, un ienāca Aleksandrs. Viņš bija gara auguma, kalsns un labi veidots, apveltīts ar mātes tumsnējo skaistumu un viņas lielajām, gaiši zilajām acīm, bet nopietnā, pat drūmā sejas izteiksme darīja Aleksandru vecāku par viņa divdesmit pieciem gadiem un piešķīra viņa ārienei cienīgumu. Aleksandrs bija ģērbies nevainojami pašūtā, tumši pelēkā ķemmvilnas uzvalkā un baltā kreklā, bet ap kaklu apsējis vīnsarkanu zīda kaklasaiti. Apģērbs papildināja un izcēla Aleksandra personību, kurai bija raksturīga nosvērtība un apņēmība.

- Labrīt, vecmāmiņ! - viņš sacīja, tuvodamies Emmai.

Sasniedzis rakstāmgaldu, Aleksandrs piemetināja:

- Jāteic, ka tu šodien izskaties varen švītīga.

- Labrīt, Aleksandr, un paldies par komplimentu! Tikai atceries, ka ar glaimiem pie manis neko nevar panākt, - Emma diezgan spīvi atbildēja, taču viņas acis dzirkstīja un raudzījās mazdēlā ar mīlestību.

Aleksandrs noskūpstīja vecmāmiņu uz vaiga, apsēdās viņai iepretim un protestēja:

- Es nemaz nemēģinu tev glaimot, vecmāmiņ, nudien ne. Tu patiesi izskaties satriecoši labi. Šī krāsa tev piestāv, un kleita ir ļoti eleganta.

Emma nepacietīgi palocīja galvu, kā noraidot pamāja ar roku un uzmeta mazdēlam asu, caururbjošu skatienu.

- Par ko tu vēlējies ar mani runāt?

- Par Fērlijas problēmas vienīgo risinājumu, - sacīja Aleksandrs, saprazdams, ka Emma grib saīsināt apmainīšanos ar pieklājības frāzēm un tūlīt pat ķerties pie galvenā.

Vecmāmiņa ienīda vilcināšanos, ja vien tā nekalpoja viņas pašas interesēm, jo tad Emma to spēja pacelt mākslinieciskos augstumos. Bet Emma necieta, ja citi vilcinājās, tādēļ Aleksandrs steigšus turpināja:

- Mums krasi jāmaina produkcija, kas tiek ražota Fērli-jas fabrikā. Ar to es gribu teikt, ka mums jāpārtrauc ražot dārgos vilnas un ķemmdzijas audumus, kurus tikai retais spēj nopirkt, un jāuzsāk jaukto šķiedru audumu ražošana. Sintētiskās šķiedras - neilons, poliesters - jāauž kopā ar vilnu. Tās ir mūsu vienīgās izredzes uzlabot stāvokli.

- Un tu domā, ka šīs pārmaiņas atkal padarīs Fērlijas fabriku par uzņēmumu, kas dod peļņu? - Emma jautāja, un viņas skatiens kļuva vēl ciešāks.

- Jā, tā es domāju gan, vecmāmiņ, - pārliecinoši atbildēja Aleksandrs. - Mūsu galvenā kļūda bija tā, ka mēs gribējām, lai Fērlijas ražojumi konkurētu tirgū ar sintētiskās šķiedras izstrādājumiem. Neviens mūsdienās vairs nevēlas tīras vilnas audumus, ja nu vienīgi puiši no Sevilrovas^1 bet viņi nespēj piedāvāt pietiekami lielu noieta tirgu Fērlijas fabrikā saražotajiem audumiem. Vai nu mēs sākam ražot jaukta tipa audumus, vai arī slēdzam to bodīti ciet - bet to tu negribi darīt. Trešās iespējas nav.

- Vai mēs varam fabrikas darbu pārkārtot bez īpašām grūtībām?

Aleksandrs enerģiski palocīja galvu.

-Jā. Ražojot lētākus audumus, mēs atkal iekarosim vietējo tirgu un varēsim audumus vairumā eksportēt arī uz ārzemēm. Protams, tas prasīs laiku, bet esmu pārliecināts, ka būs panākumi.

Viņš no žaketes krūšu kabatiņas izvilka papīra lapu.

-Es visu sīki un smalki izanalizēju un sastādīju rīcības plānu. Esmu pilnīgi drošs, ka neko nepalaidu garām. Te tas viss ir izklāstīts.

Emma paņēma papīra lapu, uzlika brilles un uzmanīgi izlasīja ar rakstāmmašīnu uzrakstītos Aleksandra apsvērumus. Viņa uzreiz saprata, ka mazdēls mājas uzdevumu paveicis ar sev raksturīgo uzcītību. Viņš bija novedis līdz pilnībai ideju, kas Emmai pašai arī bija ienākusi prātā, lai gan viņa nedomāja mazdēlam to atklāt, negribēdama mazināt Aleksandra veikuma nozīmi. Emma pacēla galvu, noņēma brilles un apveltīja jauno vīrieti ar sirsnīgu, atzinīgu smaidu.

- Labi nostrādāts, Sendij! - viņa iesaucās, uzrunādama mazdēlu viņa bērnības mīļvārdiņā. - Tu visu esi rūpīgi pārdomājis. Es patiesi esmu ļoti apmierināta un iepriecināta.

-Jūtos atvieglots, - nespēdams apspiest smaidu, atzinās Aleksandrs.

Būdams pēc dabas atturīgs, viņš patiesi vaļsirdīgs mēdza būt tikai pret vecmāmiņu, kuru ļoti mīlēja.

- Es nudien liku savam smadzeņpodam trūkties, veco-māt, - Aleksandrs stāstīja. - Pārdomāju un izanalizēju visdažādākos variantus, tomēr galu galā atgriezos pie sākotnējās idejas par jaukta tipa audumu ražošanu.

Viņš noliecās tuvāk pie rakstāmgalda un veltīja Emmai caururbjošu skatienu - prasmi tā skatīties mazdēls bija mantojis no vecmāmiņas.

- Pazīdams tevi, es nevarēju atbrīvoties no sajūtas, ka arī tev pašai ir padomā risinājums un tu jau visu biji izlēmusi, iekams uzticēji šo problēmu man.

Emmu pārsteidza un uzjautrināja mazdēla gaišredzība, un viņa ar pūlēm apvaldīja smieklus, kuri lauzās uz āru. Ieskatījusies Aleksandra zilajās, godīgajās acīs, Emma meloja:

- Nē, man nebija risinājuma.

Tad, pamanījusi mazdēla neticību, viņa piebilda:

- Bet jādomā, ka galu galā es būtu nonākusi pie tāda paša secinājuma kā tu.

- Sasodīts, tā tas noteikti būtu, - Aleksandrs piekrita.

Viņš mazliet sagrozījās krēslā un sakrustoja kājas, prātodams, kā lai pavēsta vecmāmiņai nelāgos jaunumus. Tad viņš nolēma mesties uz galvas ūdenī.

- Ir vēl kāda lieta, vecmāmin.

Aleksandrs saminstinājās, un viņa seju piepeši apēnoja raizes.

- Baidos, ka mums būs jāievēro taupība un jāsamazina izmaksas, ja gribam panākt, lai Fērlijas fabrika atkal darbotos efektīvi un nestu peļņu. Man nepatīkami tev to sacīt... bet nāksies atlaist diezgan daudzus strādniekus.

Mirkli klusējis, viņš drūmi pabeidza:

- Atlaist pavisam - bez izredzēm atsākt darbu Fērlijas fabrikā.

Emmas seja no sarūgtinājuma saspringa.

- Ak Dievs!

Viņa gausi šūpoja galvu, it kā pūlēdamās sevi pārliecināt.

- Ak, Aleksandr, es jau biju rēķinājusies ar kaut ko tamlīdzīgu. Dari to, ja bez tā nevar iztikt. Jādomā, ka tu atlaidīsi gados vecākos strādniekus, tos, kuriem nav daudz palicis līdz pensijai, vai ne?

Emma bija vaicājoši savilkusi vienu uzaci.

- Jā. Manuprāt, tas būtu taisnīgi.

- Gādā, lai viņiem visiem tiktu izmaksāta sāpju nauda vai atlaišanas piemaksa, vienalga, kā to nosaucam. Un viņiem, dabiski, nekavējoties jāsāk saņemt pensijas. Lai nebūtu nekādas sīkstulības un gaidīšanas, kamēr atlaistie strādnieki patiešām sasniedz pensijas vecumu. Tādas muļķības es necietīšu, Sendij.

- Jā, protams. Es jau zināju, ka tu tā vēlēsies, un esmu sagatavojis sarakstu ar atlaižamo strādnieku vārdiem un detalizētus norādījumus par mūsu finansiālajām saistībām pret šiem cilvēkiem. Ja tu tam piekrīti, nākamnedēļ atnesīšu tev arī šos papīrus.

Aleksandrs atspiedās pret krēsla atzveltni un gaidīja.

Emma neko neatbildēja. Viņa piecēlās un gausi piegāja pie loga, kas veidoja padziļu nišu. Emma stāvēja tur un noraudzījās Penistounrojalas krāšņajā dārzā. Domājot par Fēr-lijas fabriku, viņas grumbu izvagotajā sejā atspoguļojās bažas. Emmas mūžs ar šo kādreizējo vilnas fabriku bija saistīts visdažādākajos veidos. Tur bija strādājis viņas tēvs un ari brālis Frenks. Frenks tolaik bija pavisam sīks puišelis, kuram būtu vajadzējis sēdēt skolas solā, bet viņš no agra rīta līdz vēlam vakaram vergoja Fērliju fabrikā. Vakaros mazais spoļu savācējs tik tikko spēja pārvilkties mājās, slimīgi bāls no pārguruma un svaiga gaisa un saules trūkuma.

Jā, tolaik fabrikas īpašnieks bija Ēdams Fērlijs, Džima vecvectēvs un Fērlijas skvairs. Gandrīz visu savu apzināto mūžu Emma bija šo cilvēku neganti ienīdusi. Tagad, būdama veca un gudra, viņa saprata, ka Ēdams nebūt nav bijis tas tirāns, par kādu viņu uzskatīja Fērlijholas mazā kalponīte. Bet viņš bija izturējies pret cilvēkiem nevērīgi, un tas Emmas acīs joprojām bija noziegums. Ēdams Fērlijs bija tā iegrimis savās personiskajās problēmās un visaptverošajā mīlestībā pret Olīviju Veinraitu, ka galīgi nemanīja tās ciešanas, kādas viņa nevērība sagādāja citiem. Jā, Ēdams Fērlijs bija vainīgs bezrūpīgā, paviršā attieksmē pret saviem pienākumiem - viņš neveltīja ne mirkli tām nabaga dvēselēm, kuras vilka smago darba jūgu viņa fabrikās. Strādnieki bija tie, kas nodrošināja viņam visas ērtās dzīves priekšrocības, paši būdami no viņa atkarīgi. Ēdamam Fērlijam vajadzēja būt atbildīgam par ļaudīm, kuri strādāja viņa labā. Pirms pusgadsimta, Emma klusībā piemetināja. Es varu saprast daudzas cilvēciskas vājības, bet Ēdamam Fērlijam nav piedošanas. Viņa rīcību nebija iespējams attaisnot. Nemūžam.

Emma palūkojās uz savām mazajām, bet stiprajām rokām - tās bija mīkstas un labi koptas, ar nevainojami mani-kirētiem nagiem. Bet kādreiz šīs pašas rokas bija bijušas sarkanas un sasprēgājušas no nemitīgās mazgāšanas, tīrīšanas, spodrināšanas un ēdienu gatavošanas. Arī viņa jau bērnībā bija sākusi liekt muguru Fērliju labā. Pacēlusi vienu roku, Emma pieskārās sejai, satriecoši skaidri atcerēdamās Mer-gatroida nežēlīgās pļaukas. Nīstamais Mergatroids, Ēdama Fērlija virssulainis, kuram skvairs bija atļāvis pārvaldīt drūmi noslēpumainās mājas saimniecību. Mergatroids to darīja ar tādu cietsirdību, kas robežojās ar mežonību. Par spīti tam, ka viņš Emmu bija nemitīgi vajājis, bailes viņā virssulainim nebija izdevies iedzīt. Šausmas Emmai iedvesa pats atbaidošais Fērliju nams, no kura viņai allaž gribējās tikt prom.

Un tad kādu dienu šis milzīgais mauzolejs - “Fērlija neprāts”, kā cieminieki to sauca, - piederēja viņai, un Emmai uzreiz bija skaidrs, ka viņa tajā nekad nedzīvos, neuzņemsies muižkundzes lomu. Vienā mirklī pār Emmu bija nākusi apgaismība, un viņa bija sapratusi, kas viņai ar šo monstru jādara, - viņai jānoslauka Fērlijhola no zemes virsas, it kā šāda nama nemaz nebūtu bijis. Un Emma bija likusi to nojaukt -ķieģeli pa ķieģelim, līdz nekas vairs nebija palicis pāri, un viņa līdz pat šai dienai atcerējās drūmo apmierinājumu, kādu bija izjutusi, raugoties tukšajā laukumā, kur kādreiz bija atradusies Fērlijhola, saimniecības ēkas un dārzs.

Pāri četriem gadu desmitiem Emma saklausīja pašas sacītā atbalsi. Viņa bija teikusi Blekijam:

“Un iznīcini šo dārzu! Es negribu atstāt te augam nevienu rozes pumpuru, nevienu vienīgu lapiņu.”

Blekijs bija precīzi izpildījis Emmas rīkojumu un nopostījis līdz saknēm mūra ieskauto rožu dārzu, kur savulaik Edvins Fērlijs bija tik apkaunojoši un necilvēcīgi atstūmis Emmu un viņu abu bērnu, kas tobrīd vēl nebija nācis pasaulē. Dažu dienu laikā dārzs bija nozudis, un nekas neliecināja, ka tas vispār šajā vietā atradies. Tikai tad Emma bija sajutusi, ka beidzot ir brīva no Fērlijiem.

Tolaik arī Fērlijas fabrika bija pārgājusi Emmas īpašumā. Viņa darīja visu, kas bija viņas spēkos, lai strādnieki saņemtu pieklājīgas algas, viņiem tiktu labi samaksāts par virsstundām, un, patiesību sakot, Fērlijas ciems varēja pastāvēt vienīgi Emmas pūliņu un finansiālās devības dēļ. Fērlijas fabrikas strādnieki bija kļuvuši par neatņemamu viņas dzīves sastāvdaļu. Emma nekad neaizmirsa, ka pati ir cēlusies no strādnieku šķiras. Viņu apbēdināja jau doma vien, ka daudzi no viņiem būs jāatlaiž, kaut Emma saprata - citas izejas nav. Labāk, protams, bija samazināt fabrikas jaudu nekā slēgt to pavisam.

Pa pusei pagriezusies pret Aleksandru, Emma sacīja:

- Starp citu, vai tu to visu esi pārrunājis arī ar Kitu?

- Ar tēvoci Kitu? - Aleksandrs pārvaicāja.

Pēc balss toņa varēja manīt, ka viņš ir mazliet iztrūcies.

- Nē, neesmu vis, - Aleksandrs atzinās. - Pirmkārt, man nav gadījies viņu satikt. Otrkārt, man šķiet, ka fabrikas viņu nemaz neinteresē, Fērlijas fabrika jau nu noteikti ne. Viņam viss ir vienaldzīgs - kopš tā brīža, kad tu viņu izslēdzi no testamenta.

- Tā nu gluži nebija, ka Kits būtu pavisam izslēgts no testamenta! - Emma asi iebilda.

Viņa enerģiskā gaitā atgriezās pie rakstāmgalda.

- Viņš tika nevis izslēgts, kā tu to saki, bet gan apiets -par labu viņa meitai. Tāpat kā tava māte tika apieta - par labu tev un Emīlijai, bet tēvocis Robiņš - par labu Džonata-nam. Un tev ir zināms ari tas, kāpēc es tā darīju, tā ka nekavēsim laiku, to visu vēlreiz pārspriežot. Neaizmirsīsim, ka mans testaments stāsies spēkā tikai pēc manas nāves. Un es darīšu visu, ko spēšu, lai tas tik drīz nenotiktu.

- Un es tev palīdzēšu, - aši piemetināja Aleksandrs, kuru vienmēr apbēdināja vecmāmiņas runas par nāvi.

Emma mazdēlam uzsmaidīja - viņa nešaubījās, ka Aleksandrs viņai ir uzticīgs un patiesi raizējas par vecās dāmas labklājību. Emma lietišķā tonī turpināja:

- Tā lieta ar Kitu man ir skaidra. Es, protams, zināju, ka viņš izturas pret saviem pienākumiem mazliet pavirši, bet man tomēr šķita, ka viņam pietiks prāta kaut vai skata pēc šad un tad iegriezties kādā no fabrikām.

- Ak jā, to viņš dara gan. Bet tēvocis Kits tad ir tik saīdzis un nerunīgs, ka no viņa klātbūtnes nav nekādas jēgas, -paskaidroja Aleksandrs.

Mirkli padomājis, viņš piebilda:

- Nepavisam nevaru iedomāties, ko īsti tēvocis Kits dara, lai aizpildītu savu brīvo laiku.

- Pazīstot savu vecāko dēlu, varu tev teikt, ka necik daudz viņš nekādā ziņā nedara. Ar iztēli Kits nekad nav bijis apveltīts, - Emma sardoniski atteica, un viņas lupas savilkās nicīgā smīnā.

Domās Emma sev piekodināja aprunāties ar Sāru par viņas tēva noskaņojumu pēdējā laikā. Ak, viņš esot saīdzis, ko tu neteiksi, Emma ar nepatiku nodomāja. Kits pie visa ir pats vainīgs. Protams, bez pamudinājuma no Robiņa puses un Elizabetes un Edvinas atbalsta Kits neko nebūtu uzsācis. Manīdama, ka Aleksandrs gaida, lai viņa vēl ko piebilst, Emma teica:

- Lai būtu kā būdams, Kits vismaz nekavēs tevi realizēt

iecerēto - ko viņš līdz šim bieži vien darīja. Tavs ceļš ir brīvs. Nekavējoties sāc darboties! Dodu tev savu svētību.

- Paldies, vecmāmiņ!

Noliecies uz priekšu, Aleksandrs dedzīgi piemetināja:

- Mēs rīkosimies pareizi.

-Jā, es zinu.

- Un neraizējies par strādniekiem, kuri būs jāatlaiž. Ar viņiem nudien viss būs kārtībā.

Emma uzmeta mazdēlam ašu skatienu, viņas acis zem nokarenajiem plakstiņiem savilkās šaurās spraudziņās. Es tā priecājos, ka tas nav Aleksandrs, kurš man jātur aizdomās par divkosību un nodevību, Emma domāja. To es nespētu pārdzīvot. Tas mani nogalinātu.

- Esmu ļoti apmierināta, ka Fērlijas fabrika tev vienmēr bijusi tuvu pie sirds, Sendij, - viņa teica. - Tu neesi vienaldzīgs, un tas man ir ļoti svarīgi. Un es augstu vērtēju tavu izpratni... par to, ko šī fabrika nozīmē personiski man.

Emma gurdi pasmaidīja un papurināja galvu.

- Redzi, pagātne vienmēr paliek kopā ar mums, un es jau sen, sen sapratu, ka izbēgt no tās nav iespējams.

- Jā, - Aleksandrs lakoniski piekrita, bet viņa acu skatiens tobrīd izteica daudz vairāk.

- Esmu nolēmusi nākamnedēļ aizbraukt uz Fērlijas fabriku, - Emma turpināja. - Es būšu tā, kas pavēstīs strādniekiem par gaidāmajām pārmaiņām. Man pašai viņiem jāizskaidro arī viss, kas attiecas uz atlaišanu. Mani viņi uzklausīs un sapratīs.

- Jā, vecmāmiņ. Turklāt viņi priecāsies tevi redzēt. Tu taču zini, ka strādnieki tevi dievina.

- Kā tad! - Emma nosprauslājās. - Nerunā muļķības, Aleksandr! Un nevajag pārspīlēt. Nevaru ciest nekādus pārspīlējumus.

Aleksandrs apspieda smaidu un neko neatbildēja. Kamēr Emma ar noliektu galvu šķiroja uz rakstāmgalda kaut kādus dokumentus, mazdēls viņu cieši vēroja. Kaut Emma bija runājusi noraidošā, pat bargā tonī, viņas balsī jautās savāds piesmakums, un Aleksandrs saprata, ka viņa sacītais vecmāmiņu ir aizkustinājis. Emma bija mazdēlu norājusi par pārspīlēšanu, bet viņas pašas mūžs taču bija neparastiem pārspīlējumiem pilns. Jā, Emma bija vēl dižāka nekā viņas mūžs.

- Vai tu joprojām esi šeit? - Emma vaicāja, pacēlusi galvu un ar sarauktu pieri tēlodama neapmierinātību. - Tev šodien tik daudz kas jāpaveic, ka, manuprāt, tu jau varēji atrasties pusceļā uz savu biroju. Taisies, ka tiec!

Aleksandrs iesmējās, pielēca kājās un, apgājis apkārt rakstāmgaldam, apskāva vecmāmiņu un noskūpstīja viņu uz sudrabainajiem matiem.

- Visā pasaulē nav neviena tev līdzīga, Emma Hārta, -viņš mīļi sacīja. - Nudien neviena!

Otra nodaļa

- Neviens cilvēks visā pasaulē nebūtu uzdrošinājies man izteikt tik nejēdzīgu priekšlikumu. To spēj tikai Emma Hārta! - Sebastjans Kross nicīgi iesaucās.

Viņa acis meta dusmīgus zibšņus, bet seja bija no sašutuma pietvīkusi.

- Šo priekšlikumu jums izsaka nevis viņa, bet gan es, -Pola iebilda savā visledainākajā balsī, mierīgi izturēdama Krosa nikno skatienu.

- Velns un elle! Vai tad es nesaprotu, ka jūs runājat savas vecmāmiņas vārdā!

Pola juta, ka sastingst. Viņa apspieda vēlēšanos asi noliegt nule dzirdēto apgalvojumu. Darījumos savaldībai bija liela nozīme, īpaši tad, ja tie bija jāveic ar tik savādu vīru kā šis Kross. Pola neļausies, lai Kross viņu pazemo, mēģinādams iedzelt ar apgalvojumu, ka īstenībā šo darījumu, kaut no attāluma, kārto vecmāmiņa, nevis Pola pati.

- Domājiet, ko gribat, - viņa pēc nelielas pauzes teica. - Neatkarīgi no tā, kurai no mums pieder ideja par šo darījumu, nosacījumi paliek tādi, kādus es jums tos izklāstīju. Jūs varat mūsu priekšlikumu pieņemt vai noraidīt, tas arī ir viss.

- Tādā gadījumā es to noraidu, paldies par kūkām! -Sebastjans atcirta, sveloša naida pārņemts pret Polu, pret viņas neparasto, tomēr valdzinošo skaistumu, pret viņas naudu un varu.

Tumšajām acīm gailot, viņš piebilda:

- Pie velna, kam gan esat vajadzīgajos un jūsu vecmāmiņa.

- Nu, nu, Sebastjan, nevajag pārsteigties, - mierinādams viņu, sacīja Džons Kross. - Lūdzu, neuztraucies!

Viņš uzmeta dēlam brīdinošu skatienu, tad pagriezās pret Polu un ar negaidītu labvēlību teica:

-Jums jāatvaino mans dēls. Dabiski, ka viņš ir satraukts. Galu galā - jūsu priekšlikums viņam nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Sebastjans ir tikpat pieķēries “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijai” kā es, un viņam nav ne mazākās vēlēšanās no tās aiziet. Arī es to nevēlos. īsi sakot, mēs gribam palikt savās vietās, proti, es - kā valdes priekšsēdētājs, bet Sebastjans - kā izpilddirektors. “Hārtas uzņēmumiem” būs ar to jāsamierinās.

- Nedomāju, ka tas ir iespējams, Krosa kungs, - atteica

Pola.

- Aizmirsti viņas, tēt! - Sebastjans gandrīz kliedza. - Gan mēs sadabūsim naudu citur.

- Nekur citur jūs to nedabūsiet, - Pola vēsi atcirta, pasniegdamās pēc sava portfeļa, kas stāvēja uz konferenču zāles galda.

Viņa nebija spējusi atturēties, nepiešķirot balsij zināmu dzēlīgumu. Piecēlusies Pola paziņoja:

- Tā kā mēs acīm redzami esam nonākuši strupceļā, nav jēgas turpināt šo sarunu. Domāju, ka man tagad būtu labāk iet.

Džons Kross piecēlās kājās un satvēra Polas roku.

- Lūdzu, - viņš klusi sacīja. - Lūdzu, apsēdieties! Parunāsimies vēl mazliet.

Pola vilcinādamās lūkojās vecajā kungā. Visai īsās tikšanās laikā Sebastjans bija ārdījies un nicīgi sprauslājis, turpretim Džons Kross demonstrēja klusu, bet stingru apņemšanos panākt, lai darījums tiktu noslēgts uz viņiem pieņemamiem noteikumiem. Tobrīd Pola pirmo reizi sajuta, ka viņš svārstās un vairs nav tik nelokāms. Daži pēdējie mēneši Krosiem bija sasprindzinājuma un uztraukumu pilni, un šī nemitīgā spriedze bija atstājusi savas pēdas. Raizes par grimstošo kompāniju atspoguļojās arī Džona Krosa kalsnajā, nogurušajā sejā. Apsarkušajās acīs bijajaušams kluss izmisums un agrāk nepazītas bailes. Viņš zina, ka man it visā ir taisnība, Pola domāja, tikai negrib to atzīt. Muļķis. Bet tajā pašā mirklī viņa sevi pārlaboja. Vīrietis, kas stāvēja Polas priekšā, bija ne no kā radījis “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”, tā ka diez vai viņu varēja saukt par muļķi. Džons Kross tikai kļūdījās, un diemžēl viņam piemita arī tāds nopietns trūkums kā tēva aklums. Viņš jau sen domās bija apveltījis Sebastjanu ar īpašībām, kuras tam nemaz nepiemita un, šķiet, nekad ari nepiemitīs. Tas bija Džona Krosa klupšanas akmens.

- Labi, - Pola beidzot noteica un vilcinādamās apsēdās uz krēsla maliņas. - Es aizkavēšos vēl uz dažām minūtēm, lai uzklausītu, kas jums sakāms. Bet, godīgi runājot, es palieku pie savām domām, ka mūsu saruna ir nonākusi strupceļā.

- Manuprāt, tas nav gluži pareizi, - sacīja Džons Kross un tikko jaušami pasmaidīja.

Viņš nepārprotami jutās atvieglots, ka izdevies Polu atrunāt no promiešanas. Kross paņēma cigareti un aizsmē-ķēja.

- Jūsu priekšlikums patiešam ir mazliet absurds. Tas, ko mēs vēlamies, ir finansiālais atbalsts, nevis kompānijas nodošana citās rokās. Jūs gribat mūs izmest no mūsu pašu kompānijas! Mums tas nudien nebija prātā, kad griezāmies piejums, - viņš teica, uzsverot savu domu ar enerģisku galvas purināšanu.

Pola uzjautrināta pavērās Krosā un apveltīja viņu ar savādu smaidu.

- Tur jau tas suns ir aprakts. Atcerieties, Krosa kungs, tie bijāt jūs, kas nāca pie mums pēc palīdzības. Mēs jūs neizvēlējāmies. Domāju, ka esat pietiekami informēts par “Hārtas uzņēmumu” darbības principiem, lai saprastu, ka mēs nekad neieguldām līdzekļus kompānijās, kuras nonākušas grūtībās. Mēs tās pārņemam, reorganizējam un pakļaujam citai pārvaldīšanas sistēmai. Mūsu sistēmai. Citiem vārdiem, mēs panākam, ka šīs neveiksmīgās kompānijas atkal sāk efektīvi darboties un nest peļņu. Mēs neesam ieinteresēti citu cilvēku ieilgušo neveiksmju apmaksāšanā. Tam nav nekādas jēgas.

Džons Kross saviebās - tā bija nežēlīgi atklāta valoda. Viņam tomēr izdevās apspiest aizvainojumu.

- Jums taisnība, - Kross sacīja. - Es domāju... Varbūt mēs varētu nonākt pie abām pusēm pieņemama kompromisa...

- Tēt! Nedari to! - Sebastjans, strauji sakustējies krēslā, dusmīgi uzkliedza.

Viņa tēvs pacēla roku un sarauca pieri.

- Ļauj man pabeigt, Sebastjan! Izteikšu jums savu priekšlikumu, Pola. Domāju, ka tā mums ir vienīgā iespēja galu galā tomēr noslēgt darījumu. “Hārtas uzņēmumi” var nopirkt piecdesmit divus procentus “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijas” akciju. Tas ļaus jums iegūt to neierobežoto kontroli pār kompāniju, pēc kuras jūs tik ļoti tīkojat. Jūs varēsiet izveidot savu pārvaldes aparātu, veikt pārkārtojumus pēc sava prāta, bet jums jāļauj mums palikt...

- Tēt! Ko tu tur runā? Vai tu esi jucis? - ierēcās Sebast-jans, un viņa pietvīkusī seja draudīgi satumsa. - Pie kā tas mūs novedīs? Es tev pateikšu, pie kā, - mūs izsviedīs pa durvīm kā kraupjainus suņus, lūk, tā!

- Sebastjan! Lūdzu!- Džons Kross uzsauca dēlam, beidzot zaudējis savaldību.

Viņa izmisums lauzās uz āru un vairs nebija noslēpjams.

- Kaut vienreiz mūžā ļauj man izteikt savu domu līdz galam!

- Uzgaidiet mirkli, Krosa kungs, - Pola ātri iejaucās, nespēdama apvaldīt aizkaitinājumu. - Pirms jūs turpināt, man jums vēlreiz jāatgādina, ka tamlīdzīgs variants mūs neinteresē. Mēs gribam nopirkt visu kompāniju. Simt procentus akciju vai neko. Un es jums to jau paskaidroju...

- Ar viņas muti atkal runā tā vecā briesmone, tēt, - Se-bastjans Polu ironiski pārtrauca, nievīgi savilcis lūpas. - Emma Hārta! Kungs Jēzu, ja šai sievietei vispār ir sirds, tad tikai viņas uzvārdā^2. Neiesaisties ar viņām nekādos darījumos, tēt! Viņas abas ir plēsoņas, un ir sasodīti skaidri redzams, ka mazmeita ir vecmāmiņas cienīga skolniece, jo viņa grib mūs aprīt tieši tāpat, kā to daudzus gadus darījusi viņas vecmāmiņa, pievienodama saviem īpašumiem kompāniju pēc kompānijas. Es taču tev teicu - mums viņas nav vajadzīgas.

Pola nolēma ignorēt šo nesavaldīgo apsūdzību, kas, viņasprāt, nebija atbildes vērta. Visu uzmanību Pola veltīja Džonam Krosam. Viņa nevēlēšanās saprast situāciju pareizi bija Polu nokaitinājusi, tomēr viņa apvaldīja dusmas un mierīgi teica:

-Es tātad gribēju jums atgādināt, ka jau labi sen pirms mūsu šīsdienas tikšanās liku jums, Krosa kungs, saprast -runa var būt tikai par kompānijas izpirkšanu pilnībā. Diez kā nevaru noticēt, ka jūs būtu aizmirsis mūsu garās un izsmeļošās pārrunas par šo lietu.

Viņa bargi raudzījās Krosā, prātodama, vai šis vīrs viņu patiešām uzskata par muļķi.

Džons Kross zem Polas ciešā, pētošā skatiena nosarka. Viņš ļoti labi atcerējās, kādus noteikumus “Hartas uzņēmumi” bija izvirzījuši jau pašā sākumā. Bet Kross bija cerējis, ka viņam izdosies ieinteresēt Emmu Hārtu, ierosināt viņas apetīti un tad ievadīt šo darījumu sev vēlamā gultnē. Viņš bija sajūsmināts, redzot, ka darījumu noslēgt ieradusies Pola. Kross domāja, ka tādējādi kļūs par stāvokļa noteicēju. Diemžēl no tā nekas nebija iznācis. Pola neļāva ar sevi manipulēt. Varbūt Sebastjanam bija taisnība. Protams, jaunā sieviete rīkojās pēc Emmas Hārtas scenārija - viss, kas notika, bija gluži vecās dāmas stilā, par to Kross ne mirkli nešaubījās. Viņu pārņēma neprātīgas dusmas, un viņš nesavaldīgi iesaucās:

- Klausieties, tas nav godīgi!

- Godīgi, - Pola atkārtoja.

Viņa pasmaidīja ar sakniebtām lūpām un strupi atcirta:

- Apelēšanai pie mana godaprāta nebūs panākumu, jo tam nav nekāda sakara ar mūsu darījumu.

Viņa nenovērsa no Džona Krosa savas pārsteidzoši violetās acis.

- Esmu pārsteigta, ka jūs lietojat šo vārdu. Mūsu šīsdienas tikšanās sākumā es jums sacīju, ka “Hārtas uzņēmumi” ir gatavi par “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju” maksāt divus miljonus mārciņu. Tas ir vairāk nekā godīgi. Es teiktu - pat pārlieku devīgi. Jūsu kompānija ir nonākusi sprukās. Tā kuru katru brīdi var bankrotēt. - Pola paraustīja plecus. - Bet tās gan ir jūsu problēmas,' Krosa kungs, nevis manējās.

Viņa noliecās uz priekšu un satvēra sava portfeļa rokturi.

- Šķiet, ka mums abiem vairs nav nekas sakāms.

Tad Kross, vecākais, teica:

- Ja, es uzsveru, ja mēs tomēr nolemsim pieņemt jūsu piedāvājumu, vai mēs ar dēlu varēsim turpināt darbu kompānijā?

Pola noraidoši papurināja galvu.

Džons Kross ātri pārdomāja un pieņēma sev netīkamu, bet nepieciešamu lēmumu.

- Man nav nekas pretim atkāpties. Galu galā - es jau gandrīz esmu sasniedzis pensijas vecumu.

Viņš nospieda pelnutraukā cigareti un pievērsa Polai savas izbalējušās acis.

- Jums tomēr jāgroza savs lēmums par Sebastjanu, -Kross stingrā tonī turpināja. - Neviens šis kompānijas darbu nepārzina tik labi kā mans dēls. Viņš jums būtu ļoti noderīgs. Es uzstāju, ka viņam jātiek iekļautam jaunajā direktoru valdē un uz nākamajiem pieciem gadiem jums jānoslēdz ar viņu līgums kā ar konsultējošu speciālistu. Gribu, lai jūs man to garantējat rakstiskā formā, un tikai tad mēs varēsim virzīties tālāk.

- Nē, - atteica Pola. - Ja mēs pārņemsim “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”, jūsu dēlam vietas tur nebūs.

Vecais vīrs klusēja.

Sebastjans zīmīgi palūkojās tēvā, un viņa skatienā dusmas jaucās ar nicinājumu. Džons Kross novērsa acis, nespēdams izturēt šo apsūdzošo skatienu. Viņš spēlējās ar savu zelta pildspalvu un neko neteica. Sebastjans nikni pielēca kājās un šķērsoja konferenču zāli. Viņš nostājās pie loga un raudzījās ārā, bet no viņa saspringtās muguras varēja nojaust, ka viņš domās veltīja Polai Fērlijai visnegantākās lamas.

Polas acis sekoja Sebastjanam. Viņa nevarēja redzēt vīrieša seju, bet intuitīvi juta, ka viņā verd ārprāta naids. Pati pret savu gribu Pola nodrebēja un pievērsās atkal Sebastja-na tēvam. Abi modri vēroja viens otru, prātodami, kurš no viņiem izdarīs nākamo gājienu. Pagaidām to nedarīja neviens.

Pola redzēja savā acu priekšā kalsnu, sirmu vīru, kas jau bija pārkāpis sešdesmit gadu robežu. Džons Kross dzīvē visu bija sasniedzis pats ar savu darbu, vienlaikus ar panākumiem darījumos iegūdams cienīgu stāju un ārēju slīpējumu. Bet tobrīd viņš bija nobijies. Viņa kompānija grima kā karakuģis, kuram trāpījusi torpēda, bet viņš laikam gan bija spējīgs aiz mīlestības pret dēlu atteikties no glābšanas riņķa, kuru Pola viņam bija pasviedusi. Un tieši dēls bija tas, kura nemākulīgās pārvaldīšanas dēļ “Eiras Sakaru līdzekļu kompānija” bija nonākusi tik nožēlojamā stāvoklī. Pola pamanīja Krosa, vecākā, sejā noraustāmies muskuli un novērsās.

Džons Kross savukārt redzēja savā priekšā jaunu, ārkārtīgi elegantu un labi koptu sievieti. Pola bija ģērbusies dārgā, lieliski piegrieztā, tumši sarkanā vilnas auduma kostīmā un baltā zīda kreklblūzē. Viņas vienīgās rotaslietas bija vienkāršs pulkstenis un tievs zelta laulības gredzens. Viņš zināja, ka Polai Makgilai Emorijai-Fērlijai nevar būt vairāk par divdesmit pieciem gadiem, tomēr iedzimtā piesardzība un vēsās, valdonīgās manieres radīja iespaidu, ka viņa ir vecāka. Pola atgādināja Džonam Krosam savu slaveno vecmāmiņu, kaut viņas ārienei bija raksturīgas pavisam citas krāsas. Taisni apgrieztie, melnie, mirdzošie mati uzsvēra Polas zoda līniju, zilās acis brīžiem šķita violetas, bet āda bija nevainojami balta -kā ziloņkauls. Taču Emmas leģendārais, sarkanzeltainais matu mežs allaž bija liecinājis par slēptu maigumu un sievišķību, turpretī Polas skaistumam piemita kaut kas stindzinoši askētisks. Kā sieviete viņa noteikti nebija Džona Krosa gaumē. Polas sejas vaibsti arī nebija tik daiļi kā reiz Emmai, tomēr nevarēja noliegt, ka viņas klātbūtnē tāpat bija jūtams tas īpašais starojums, kas savulaik apņēma Emmas valdzinošo personību. Un Pola nenoliedzami bija mantojusi vecmāmiņas stingro tvērienu darījumos, kā arī viņai raksturīgo trīs-stūrveida matu sakņu līniju un aso, gudro acu skatienu, kuram nekas nepaslīdēja garām nemanīts. Joprojām pētīdams šo bālo, daiļo, bet stūrgalvīgo seju, Džons Kross juta, ka zaudē drosmi.

Viņam nekad neizdosies gūt virsroku pār šo sievieti. Samierinājies ar šo nepatīkamo secinājumu, Džons Kross beidzot pieņēma izšķirošo lēmumu. Viņam jāmeklē cits avots grimstošās kompānijas finansēšanai un jāpastāv uz to, ka Sebast-janam jāpalick kompānijā. Viņš taču šo kompāniju bija radījis tieši tādēļ, lai nodrošinātu sava dēla nākotni. Jā, tā būs vienīgā pareizā rīcība. Ja viņam neizdosies parūpēties par Sebastjanu, kāpēc tad viņš vispār ir dzīvojis?

Džons Kross bija tas, kurš pirmais pārtrauca ieilgušo klusumu:

- Mēs esam nonākuši strupceļā, Pola. Es atsaucu darījumu.

Viņš bezpalīdzīgā žestā pacēla rokas, tad ļāva tām ļengani nokrist uz apspriežu zāles galda.

- Pateicos par man veltīto laiku. Un, lūdzu, pasakiet savai vecmāmiņai, ka viņas noteikumi man nav pa zobam.

Pola klusi iesmējās, un viņi abi piecēlās.

- Tie ir mani noteikumi, Krosa kungs, bet palieciet vien pie savām domām.

Būdama labi audzināta, viņa sniedza Krosam roku.

- Lai jurns labi veicas! - Pola ar mākslotu pieklājību piebilda.

- Paldies! - tikpat pieklājīgā, bet ne tik stingrā balsī atbildēja Džons Kross. - Ļaujiet man jūs pavadīt līdz liftam.

Ejot garām logam, Pola sacīja:

- Uz redzēšanos, Sebastjan!

Viņš pagrieza savu tumšmataino galvu un galanti to palocīja. Polu tā izbiedēja klajais naids, kas atspoguļojās šajā vēsajā, dzēlīgajā sejā, ka viņa pat nedzirdēja, ko Sebastjans nomurmināja, atbildot uz viņas atvadu sveicienu. Pola saprata, ka ieguvusi nāvīgu ienaidnieku.

Trešā nodaļa

Pola bija pārskaitusies.

Ātri iedama lejup pa Hedrovu - vienu no Līdsas galvenajām ielām viņa drīz vien bija attālinājusies no “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijas” biroja ēkas. Viņas prāts drudžaini darbojās. Lai gan asākos triecienus pret Polu bija vērsis atriebīgais un kaujinieciski noskaņotais Sebastjans Kross, viņas domas tomēr bija pievērstas Džonam Krosam, kas sākumā gandrīz piekrita Polas izvirzītajiem noteikumiem, bet tad bezgala apkaunojošā veidā pēkšņi atkāpās.

Polai nebija pārāk jāsasprindzina smadzenes, lai saprastu, kāpēc tas tā notika. Bija skaidrs, ka viņš negribēja izgāzties sava valdonīgā dēla acīs. Sebastjana klātbūtne bija laupījusi Džonam drosmi, padarījusi viņu tik neapdomīgu, kāds šis cilvēks savā mūžā nekad nebija bijis. Varbūt virsroku ņēma arī pašlepnums, vēlēšanās nezaudēt cieņu dēla acīs? Bet kā tad ar darījumu cilvēka godaprātu un uzticamību? Pola klusībā pasmējās par tik muļķīgām domām. Diez vai Sebast-janam vispār bija kāda nojauta par tamlīdzīgām īpašībām, bet, kad Pola tikšanās laikā saprata, ka arī uz Džonu Krosu nevar paļauties, viņa uz mirkli apjuka. Jorkšīras darījumu sabiedrībā viņam bija laba reputācija. Ja Džonu Krosu varbūt arī neuzskatīja par gudrāko darījumu cilvēku, tad viņa godīgumu gan neviens neapšaubīja. Polai likās gluži neticami, ka viņš bija varējis lauzt doto vārdu.

Jo vairāk pieauga Polas dusmas, jo viņas gaita kļuva straujāka. Cik daudz enerģijas un laika viņa bija iztērējusi, sagatavojot darījumu ar “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”! Vecmāmiņa būs tikpat pārskaitusies kā viņa. Emma Hārta necieta, ka viņu muļķo, bet cilvēkus, kuri neturēja vārdu, viņa neieredzēja ne acu galā. Bija divi varianti, kā vecā dāma varēja reaģēt. Viņa vai nu nievājoši paraustīs plecus un riebumā novērsīsies, vai arī sados Krosa kungam sutu ar tādiem vārdiem, kādus viņš varbūt nekad mūžā nebija dzirdējis. Emmas Hārtas izpratne par godīgumu bija nesatricināma. Viņa nekad neatkāpās no līguma slēgšanas, ja bija jau notikusi mutiska vienošanās. Viņas dotais vārds bija tikpat drošs kā rakstiski noslēgts līgums - to zināja visi.

Iedomājoties, kā vecmāmiņa sados pa mizu divkosīgajam Džonam Krosam, Polas zili violetajās acīs iezibējās draiskas uguntiņas. Un viņš to patiešām būs pelnījis. Bet īstenībā šo cilvēku gaidīja kaut kas daudz ļaunāks par Emmas dzēlīgo mēli un neganto nicinājumu. Drīz vien viņam būs jāskatās acīs patiesai nelaimei. Bankrots. Pilnīga sagrāve. Pola zināja - Džons Kross ir pārliecināts, ka bez grūtībām atradīs citu konglomerātu vai kompāniju, kas vēlēsies finansēt “Eiras Sakaru līdzekļus”. Viņa zināja arī to, ka tamlīdzīgs ieskats ir muļķīga aplamība. Pola bija uzmanīgi sekojusi darījumu pasaules noskaņojumam. Neviens negribēja saistīties ar “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”. Pat ne tie nežēlīgie un mantkārīgie plēsoņas, kuri uzpirka kompānijas, izlaupīja tās un tukšo čaulu aizmeta prom. *

Šķērsojot Elbionas ielu, Polai piepeši iešāvās prātā, ka Džonam Krosam, lai cik neticami tas arī būtu, nav reāla priekšstata, kas notiks ar viņu vai ar viņa kompāniju. Pola iedomājās par tiem cilvēkiem, kurus viņš aizraus sev līdzi bezdibeni, par daudzajiem kompānijas darbiniekiem, kas paliks bez darba. Mēs būtu varējuši glābt viņu un, tas ir vēl svarīgāk, arī daudzos no viņa atkarīgos cilvēkus, Pola klusībā prātoja. Tas cilvēks ir zaudējis sajēgu. Tā nedrīkst rīkoties. Vecmāmiņa bija ieaudzinājusi Polai atbildības sajūtu. Atbildība par cilvēkiem, kas strādā tavā labā, - tas bija viens no Emmas Hārtas īpašā ētikas kodeksa pamatlikumiem.

- Liela bagātība un vara uzliek cilvēkam ari milzīgu atbildību, to tu nekad neaizmirsti, - vecmāmiņa atkal un atkal bija atgādinājusi Polai. - Mums vienmēr jāgādā par tiem, kas strādā mūsu labā un kopā ar mums, jo mūsu labklājība pastāv arī viņu darba dēļ. Viņi paļaujas uz mums, tāpat kā mēs savā ziņā paļaujamies uz viņiem.

Pola ļoti labi zināja, ka daudziem magnātiem un rūpniekiem šķauda Emmas Hārtas panākumi, un, būdami vecmāmiņas sāncenši, viņi to aplam uzskatīja par nejūtīgu, nežēlīgu un varaskāru sievieti. Tomēr pat šie cilvēki nevarēja apgalvot, ka Emma Hārta būtu negodīga. Par viņas taisnīgumu bija pārliecināti arī Emmas darbinieki, kuri mīlēja savu darba devēju un bija viņai uzticīgi.

Pola pēkšņi apstājās un vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Viņai jātiek vaļā no dusmām, kas verda krūtīs. Dusmas Polu gurdināja, atņēma viņai enerģiju, kuru varēja novirzīt citā gultnē un izmantot daudz lietderīgākiem nolūkiem. Saniknots cilvēks turklāt nebija spējīgs saprātīgi un gudri domāt. Pola devās tālāk, bet tagad viņas gaita bija gausāka un vairāk apvaldīta. Kad Pola sasniedza Komerciālo ielu, viņai jau gandrīz bija izdevies nomierināties. Pola nolēma vēl mazliet pa-klaiņot. Viņa lēnām gāja uz priekšu, laiku pa laikam ielūkodamās kāda veikala skatlogā, līdz beidzot bija sasniegusi lielo fmmas Hārtas universālveikalu, kas atradās pašā ielas galā. Pola uzsmaidīja formā tērptajam šveicaram, kuru pazina kopš bērnības.

- Sveicināts, Alfrēd! - viņa smaidīdama sacīja.

- Sveicināta, Polas jaunkundze! - viņš atsaucās ar tikpat labvēlīgu smaidu, pieskardamies ar pirkstu cepurei. - Šodien nu gan ir jauks laiciņš, vai ne, Polas jaunkundze? Cerēsim, ka labie laika apstākļi pieturēsies vismaz līdz rītdienai, kad notiks jūsu mazuļu kristības.

- Jā, cerēsim, ka tā būs, Alfrēd.

Šveicars Polai atkal plati uzsmaidīja un atvēra durvis. Pateikusies Alfrēdam, viņa cauri parfimērijas nodaļai aizsteidzās uz liftu. Pola uzbrauca ceturtajā stāvā, kur atradās viņas birojs. Polai ieejot, viņas sekretāre Agnese pacēla galvu un, viegli saraukusi pieri, iesaucās:

- Ak Dievs, Fērlija kundze, O’Nīla kungs nupat bija te! Šeins O’Nīls aizgāja tikai pirms pāris minūtēm. Cik žēl! Viņš jūs diezgan ilgi gaidīja, bet vairs nevarēja kavēties, jo viņam bija jāsteidzas uz kādu tikšanos.

- Ak vai!

Pola apmulsumā apstājās kā zemē iemieta, bet tad at-jēdzās no pārsteiguma un aši vaicāja:

- Vai viņš teica, kāpēc ir atnācis? Vai varbūt atstāja man kādu ziņu?

- Cik nopratu, viņš gluži vienkārši bija nācis garām veikalam un iegriezies uz mirkli, lai apsveicinātos. Neko īpašu O’Nīla kungs nelika jums pavēstīt, vienīgi to, ka rīt viņš ieradīsies uz kristībām.

- Skaidrs. Vai ir vēl ķādi jaunumi, Agnese?

- No Londonas zvanīja Fērlija kungs. Jūs tagad nevarēsiet viņu sazvanīt, jo Fērlija kungs jau bija ceļā uz pusdienām viesnīcā “Savoja”. Viņš ieradīsies paredzētajā laikā - sešos vakarā - kopā ar jūsu vecākiem. Pārējie ziņojumi ir uz jūsu rakstāmgalda. Nekā sevišķi svarīga nav.

Mirkli vilcinājusies, Agnese jautāja:

- Kā noritēja jūsu tikšanās “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijā”?

Pola saviebās.

- Slikti, Agnese. Patiesību sakot, es to pat varu nosaukt par katastrofālu neveiksmi.

- Man ļoti žēl, Fērlija kundze. Jūs ieguldījāt tik milzīgu darbu, lai izskatītu tās baismīgās grāmatvedības atskaites, un kur nu vēl laiks, ko prasīja līguma sastādīšana!

Agnese Fulere bija priekšlaikus nosirmojusi, kalsna, trīsdesmit astoņus gadus veca sieviete. Aiz bargās sejas izteiksmes slēpās labsirdīga un uzticīga būtne, kura visu mūžu bija strādājusi Līdsas universālveikalā, pamazām virzoties uz augšu pa kaijeras kāpnēm. Viņa jutās glaimota, kad Pola viņu uzaicināja par savu privātsekretāri, vienlaikus tomēr izjuzdama arī zināmas bažas. Galu galā Pola bija Emmas Hartas favorīte un nākamā mantiniece, turklāt daudzi veikala darbinieki uzskatīja viņu par vēsu un nepieejamu, pat snobisku personu, kurai pietrūkst Emmas sirsnīgās vienkāršības saskarsmē ar padotajiem. Bet Agnese drīz vien bija pārliecinājusies, ka Polai nepiemīt neviena no tām īpašībām, kuras viņai piedēvēja nelabvēļi. Viņa gan pēc dabas bija atturīga, pat mazliet bikla un piesardzīga, allaž iegrimusi darbā, un tamlīdzīgas īpašības apkārtējie ļaudis bieži vien pārprot. Aizvadīto trīs gadu laikā Agnese bija iemīļojusi savu gados jaunāko darba devēju, apbrīnoja viņu un uzskatīja par lielisku administratori un iejūtīgu un sirsnīgu cilvēku.

Cieši vērodama savu jauno “bosieni” caur biezajiem briļļu stikliem, Agnese pamanīja, ka Pola ir bālāka nekā parasti un izskatās sagurusi. Viņa apveltīja Polu ar skatienu, kurā līdzjūtība mijās ar nožēlu.

- Ļoti nepatīkams pavērsiens, - Agnese, purinādama galvu, nomurmināja. - Ceru, ka jūs neļausiet šai neveiksmei sabojāt jums nedēļas nogali.

- Nē, neļaušu vis, to es jums apsolu, - Pola apgalvoja. - Kā mēdz sacīt mana vecmāmiņa: “Darījumi ir kā šūpoles -vienreiz augšā, otrreiz lejā.” Šoreiz mēs esam lejā un...

Pola nepabeidza teikumu, un viņas seja kļuva domīga.

- Bet, ja tā padomā, nav ļaunuma bez labuma...

Atkal iestājās dziļdomīga pauze, tad Pola noteica:

- Atvainojiet mani, Agnese! Tiksimies pēc īsa brīža.

Pola iegāja savā kabinetā un apsēdās pie milzīga, senlaicīga rakstāmgalda, kas piepildīja gandrīz visu telpu. Izvilkusi no portfeļa ar “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju” saistītos dokumentus, viņa paņēma pildspalvu un ar sarkanu tinti lieliem, drukātiem burtiem uzrakstīja uz apjomīgās mapes pirmā vāka: Lieta izbeigta. Pola piecēlās, piegāja pie dokumentu skapīša un iestūma mapi tajā, tad atgriezās pie rakstāmgalda. Šis darījums bija palicis nenoslēgts, Pola bija cietusi neveiksmi un zaudējusi jebkuru interesi par “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”.

Viņa daudz vairāk bija mantojusi vecmāmiņas rakstura īpašības nekā pārējie Emmas Hartas mazbērni. Tās īpašības, kuras Polai nebija piemitušas jau kopš dzimšanas, viņa bija piesavinājusies, gadiem ilgi strādājot plecu pie pleca ar vecmāmiņu. Un viena no galvenajām Polas pārmantotajām īpašībām bija spēja atklāti un vaļsirdīgi atzīt jebkura veida kļūdu un tad filozofiskā mierā vairs nelikties par to ne zinis. Tāpat kā Emma, arī Pola nemainīgi pati sev sacīja:

“Tas neizdevās. Iespējams ka mans spriedums bija kļūdains. Bet negribu vairs par to domāt. Nav jēgas skatīties atpakaļ.”

Un tieši šos vārdus Pola sev sacīja arī tobrīd. Viņai “Ei-ras Sakaru līdzekļu kompānijas” lieta jau bija nogrimusi pagātnē. Ja nu viņa bija kļūdījusies un nepareizi novērtējusi Džonu Krosu, nelietderīgi izšķiežot viņa dēļ savu laiku un spēkus, nebija nekādas nozīmes nemitīgi domās atgriezties pie šīs neveiksmes. Pola pārdomāja, vai nevajadzētu piezvanīt vecmāmiņai un pastāstīt par to, kas noticis, bet tad nolēma to nedarīt. Vecmāmiņai torft bija ieplānotas tikšanās ar Aleksandru un Emīliju, un viņa noteikti vēl ir aizņemta. Vēlāk Pola aizbrauks uz Penistounrojalu, kā bija sarunāts, un visu paskaidros. Vecmāmiņa, protams, būs vīlusies, Pola domāja, šķirodama ziņojumu kaudzīti. Bet ilgi viņa nedrūvēsies, un es drīz atradīšu viņai kādu jaunu projektu.

Pola piezvanīja tiem, kuri bija zvanījuši viņai, lai nokārtotu vienu vai otru ar darījumiem saistītu jautājumu, parakstīja vēstules - prāvu ar rakstāmmašīnu aprakstītu papīru kaudzīti, ko bija sagatavojusi uzcītīgā Agnese, un tad, pret krēsla atzveltni atspiedusies, sāka izskatīt personiska rakstura vēstījumus.

Bija zvanījusi Polas matē. Nekā svarīga. Tev nav man jāzvana. Šovakar tiksimies. Agnese to visu bija pierakstījusi kricelīgā rokrakstā un tad pievienojusi vienu no saviem neizbēgamajiem post scriptum: Izklausījās, ka Emorija kundze ir ļoti pacilāta. Ar nepacietību gaidot rītdienu. Mēs jauki patērzējām. Viņai esot jauns matu sakārtojums, kristībās viņa būs tērpusies pelēkā kostīmkleitā no Kristiānā Diora.

Pola pasmaidīja par Agneses komentāriem un tad izlasīja, ko viņai vēlas paziņot māsīca Sara Loutere. Viņa esot saķērusi iesnas, tāpēc, iespējams, veselības stāvokļa dēļ nevarēšot piedalīties kristībās. Bet gaišredzīgā Agnese bija pierakstījusi: Viņa nemaz neizklausījās slima. Savādi, Pola nodomāja, sarauca pieri un pārlasīja zīmīti. Sāra nepārprotami nevēlējās nākt uz kristībām. Kāpēc? Nespēdama rast atbildi uz šo jautājumu, viņa pievērsās pēdējam vēstījumam. Miran-da O’Nīla bija zvanījusi no O’Nīla Starptautisko viesnīcu biroja Līdsā. Lūdzu, piezvaniet viņai pirms lenča, sekoja Agneses norādījums.

Pola nekavējoties uzgrieza Mirandas personiskā telefona numuru. Līnija bija aizņemta - kā parasti, kad Miranda ieradās Līdsā. Viņai, tāpat kā viņas vectēvam, dzejnieka Dila-na Tomasa vārdiem runājot, piemita “brīnišķīgas runas dāvanas”. Pa telefonu Miranda varēja pļāpāt stundām ilgi. Polas domas gluži automātiski pievērsās Mirandas brālim Šeinam, viņas acu priekšā nostājās jaunā vīrieša dzīvā, smaidīgā seja. Pola ļoti nožēloja, ka bija atnākusi par vēlu un viņiem neizdevās tikties. Šeina apciemojumi bija kļuvuši par retumu. Gadu gaitā viņam bija izveidojies paradums ieskriet pie Polas te viņas Līdsas, te Londonas birojā. Kad šie negaidītie apciemojumi pēkšņi bija apsīkuši, Pola jutās aizvainota un apmulsusi.

Šeins O’Nīls, Braiena dēls un Blekija mazdēls, bija Polas vistuvākais bērnības draugs. Viņi bija kopā uzauguši, kopā pavadījuši skolas brīvlaikus, citiem vārdiem sakot, mūža lielāko daļu bijuši nešķirami. Emma pat bija iesaukusi Polu par Šeina Ēnu. Pola tobrīd apjauta, ka nebija Šeinu redzējusi mēnešiem ilgi. Protams, viņš daudz ceļoja - nemitīgi brauca uz Spāniju un Kārību salām, kur O’Nīliem piederēja vairākas viesnīcas. Bet arī tajās reizēs, kad Šeins bija Anglijā un Polai iznāca ar viņu nejauši tikties, Šeins likās ārkārtīgi aizņemts un izturējās pret Polu ļoti atturīgi. Viņa izdvesa vieglu, gausu nopūtu. Cik savādi, ka viņu tuvība pirms diviem gadiem tik neatgriezeniski bija beigusies. Polu tas joprojām mulsināja. Kad viņa beidzot Šeinam skaidri un gaiši noprasīja, kas noticis, viņš bija uzmetis Polai dīvainu skatienu un apgalvojis, ka nekas nav noticis un starp viņiem viss ir pa vecam. Šeins bija vainojis savu darbu un aizņemtību. Varbūt viņš vienkārši Polu bija pāraudzis. Bērnudienu draudzība, cilvēkiem pieaugot, bieži vien izplēnēja. Žēl, Pola nodomāja. Man viņa pietrūkst. Kaut es šorīt būtu bijusi birojā!

Telefona zvans pārtrauca Polas domas. Viņa pacēla klausuli.

- Zvana O’Nīlas jaunkundze, - teica Agnese.

- Paldies, Agnese! Lūdzu, savienojiet mūs!

Pēc īsa brīža klausulē atskanēja Mirandas dziedošā balss.

- Sveika, Pola! Nospriedu, ka būs labāk, ja pati tev vēlreiz piezvanīšu, jo mans telefons bija veselu mūžību aizņemts.

- Atbilst patiesībai, - Pola apstiprināja un sirsnīgi iesmējās. - Kad tu atbrauci no Londonas?

—i ■■ i■, «...ai k T,,' "itP’ļgi

- Vakar vakarā. Atbraucu kopā ar Šeinu. Teikšu tev atklāti - darīju to pēdējo reizi. Viņš taču brauc kā vājprātīgs! Domāju, ka, bremzēm kaucot, mēs galu galā atjēgsimies kādā ceļmalas grāvī. Nemūžam necerēju, ka sasniegšu Līdsu sveika un vesela. Kad ieradāmies pie mammas, biju tik bāla un dreboša, ka viņa uzreiz visu saprata. Mamma aizliedza man jebkad braukt kopā ar Šeinu un brāli tā sabrāza...

- Tam nu gan es neticu, - smiedamās iebilda Pola. - Tavai mammai taču Šeins ir saules vietā, un viss, ko viņš dara, tiek uzskatīts par pareizu.

- Šoreiz Šeins tomēr kritis nežēlastībā, mana mīļā. Mamma viņu patiešām sarāja un tētis arī.

- Šeins šodien bija atnācis pie manis uz biroju, Miranda.

- Ei, tie nu gan ir labi jaunumi! Es, tāpat kā tu, nevaru saprast, kāpēc viņš pēdējā laikā izturas pret tevi tik nevērīgi. Bet vispār viņš ir savādnieks, mans lielais brālis. Viņā laikam rit pārāk daudz ķeltu asiņu. Lai būtu kā būdams, ko tad viņš tev teica?

- Neko, Miranda, jo manis šeit nebija. Man tobrīd bija apspriede.

- Slikti. Bet viņš ieradīsies uz kristībām. Es zinu, ka tu par to šaubījies, bet Šeins man teica, ka noteikti aiziešot. Viņš pat piedāvājās mani aizvest...

Šim paziņojumam sekoja skaļš vaids - Mirandu šausmināja pat doma vien par braucienu Šeina automobilī.

- Es atteicos. Gribēju braukt kopā ar vecpapu, bet viņš, dabiski, pavadīs tanti Emmu. Tā ka man būs jākuļas uz Fērliju vienai pašai. Klau, Pola, īstenībā es tev zvanīju, lai apvaicātos, vai tu negribi kopā ar mani paēst lenču. Man būs jāaizbrauc uz universālveikalu un jāpaņem kāds mātei domāts sainītis, tā ka pēc pusstundas mēs varētu tikties “Putnu būrī”. Ko tu par to saki?

- Tā ir laba doma, Merij! Ar prieku tev pievienošos. Tiksimies ap pulksten divpadsmitiem.

- Norunāts, - atsaucās Miranda. - Uz redzi!

- Uz redzi!

Pola sāka novākt no rakstāmgalda nevajadzīgos papīrus. Viņa priecājās, ka Miranda bija ierosinājusi abām kopā paēst lenču. Polas bērnības draudzene bija bezgala jauka meitene -dabiska, mīļa, līksma, allaž dzīvespriecīga, gatava smieties par katru nieku. Laikam tāpēc Mirandas bērnudienu mīļvār-diņš “Mirija” drīz vien bija pārtapis par “Meriju”[3].

Pola pasmaidīja, prātodama, kā Miranda būs ģērbusies. Divdesmit trīs gadus vecajai meičai patika visus pārsteigt ar ekstravagantiem tērpiem, kas patiesībā līdzinājās teātra kostīmiem. Visas detaļas tomēr ar brīnišķīgu iztēli un stila izjūtu bija saskaņotas, un Miranda neapšaubāmi valkaja savus tērpus ar nepiespiestu eleganci un jutās tajos brīva un atraisīta. Jebkurš cits tamlīdzīgā apģērbā izskatītos muļķīgi, tikai ne

Miranda O’Nīla. Tērpi ne vien lieliski piegulēja viņas slaidajam, mazliet zēniskajam stāvam, bet atbilda ari Mirandas savdabīgajai, aizrautīgajai personībai. Vismaz Pola tā domāja, jo uzskatīja Meriju par vienīgo sev pazīstamo patiesi brīvo dvēseli. Arī Polas vecmāmiņai Miranda ļoti patika. Emma mēdza sacīt, ka Blekija mazmeita ir vislabākais tonizējošais līdzeklis, jo viņas klātbūtnē izgaisa visas skumjas.

“Šajā meitenē nav iemājojusi neviena slikta īpašība,” vecmāmiņa nesen bija teikusi Polai. “Tagad, kad Miranda ir jau pieaugusi, viņa man ļoti atgādina savu vecmāmiņu. Merija ir daudz pārmantojusi no Loras Spenseres - vispirms jau Loras neviltoto sirsnību. Turklāt uz šiem jauniņajiem pleciem atrodas gudra galva, un es priecājos, ka jūs abas esat kļuvušas tik labas draudzenes. Katrai sievietei ir vajadzīga tuva un uzticama draudzene. Es to zinu. Pēc Loras nāves man tādas draudzenes vairs nav bijis.”

Atcerēdamās šos Emmas vārdus, Pola nodomāja, ka vecmāmiņai vienmēr bijis un joprojām ir Blekijs, turpretim viņa, Pola, Šeinu ir zaudējusi. Savādi, Pola prātoja, kopš Šeins mani pametis, mēs ar Mirandu esam kļuvušas vēl tuvākas.

Pie durvīm pieklauvēja. Agnese pabāza galvu durvju spraugā.

- Šīs korektūras nupat uznesa no sludinājumu nodaļas. Vai varat tās izskatīt un apstiprināt?

- Jā. Nāciet vien iekšā, Agnese!

- Tie ir sludinājumi par pavasara modeļu izpārdošanu, -Agnese paskaidroja, sniegdama Polai korektūras lapas.

Kādu brīdi veltījusi avīžu sludinājumu izskatīšanai, Pola apstiprināja korektūras ar saviem iniciāļiem, atdeva tās sekretārei un piecēlās.

-Es uz bridi nokāpšu lejā veikalā. Vai jūs nevarētu piezvanīt uz “Putnu būri”, Agnese, un pateikt viņiem, ka man būs vajadzīgs mans parastais galdiņš. Pulksten divpadsmitos.

- Tūlīt nokārtošu, - atbildēja Agnese, un viņas abas reizē izgāja no Polas kabineta.

Toreiz, kad Emma Hārta atvēra Līdsas universālveikala otrajā stāvā kafejnīcu, viņa nosauca to par “Elizabetes lapeni” un lika to iekārtot angļu dārza stilā. Ar roku apgleznotās tapetes, uz kurām bija attēlotas pastorālas ainiņas, baltām dārza margām līdzīgie paneļi, mākslīgie, dekoratīvi apcirptie krūmi un senlaicīgie putnu būrīši padarīja šo nelielo kafejnīcu ļoti omulīgu.

Gadu gaitā kafejnīcas dekorējums vairākkārt tika mainīts, taču allaž bija gādāts, lai tas atbilstu kafejnīcas nosaukumam - vai otrādi. Dominējošais vienmēr bija dārzu vai lauku motīvs, reizēm ar “starptautisku” pieskaņu, jo Emma ļāva vaļu savai iztēlei un fantāzijām par pašas dzīvē pieredzēto. Tā, piemēram, pēc ceļojuma uz Bosfora jūras līci, kurp Emma devās kopā ar Polu Makgilu, viņa nolēma pārveidot kafejnīcu par serāla pagalmu. Flīžu mozaīkas, sudrabainas tapetes, kas apgleznotas ar pāviem, palmas lielos podos un dzirkstoša strūklaka, lūk, tāds bija jaunais kafejnīcas iekārtojums. Emma bija pārdēvējusi kafejnīcu par “Turku prieku” un pati tīksminājusies par tā noturīgo popularitāti. Kafejnīca izvērtās par izsmalcinātu tikšanās vietu ne vien sievietēm, kuras gāja uz universālveikalu iepirkties, bet arī apkārtējiem darījumu ļaudīm. Vairākus gadus vēlāk Emma nolēma, ka derētu kāds patriotiskāks motīvs. “Skotijas dziesma” - tāds bija kafejnīcas jaunais nosaukums, un nu apmeklētāji varēja ieturēt lenču senlaicīgas skotu pils pagalmā. Vajadzīgo noskaņu palīdzēja radīt rupji tēstās mēbeles un krāsainie, rūtotie skotu audumi. Skotu pilij sekoja austrumniecisks tējas namiņš (“Ķīnas lelle”), to nomainīja deviņpadsmitā gadsimta Krievija (“Balalaika”), tad nāca Francijas dienvidi (“Rivjēras terase”) un skats no Ņujorkas jumta dārza (“Debesskrāpji”). 1968. gada vasarā Emma juta, ka viņas fantāzija ir izsmelta, tāpēc kafejnīcas pārveidošana tika uzticēta Polai. Pati telpa tobrīd jau bija nobriedusi kapitālai pārbūvei, un Emma lūdza, lai Pola izdomā kaut ko pavisam atšķirīgu no visa iepriekšējā.

Pola atcerējās vecās fotogrāfijās redzēto kādreizējo “Elizabetes lapeni”, aizgāja uz arhīvu, sameklēja plānus un skices. Polu visvairāk savaldzināja senlaicīgie putnu būrīši. Viņa zināja, ka tie ir noglabāti kaut kur universālveikala pagrabā, lika tos sameklēt un izsaiņot. Un tad piepeši Polai ienāca prātā jaunais kafejnīcas dekorējuma motīvs un nosaukums.

Pola lika koka un misiņa putnu būrīšus pārkrāsot vai pārpūlēt un sameklēja skaistajai kolekcijai arī jaunus eksemplārus. Izkārti visdažādākajās kafejnīcas vietās, putnu būrīši jauki izcēlās pret dzeltenzaļajām tapetēm ar baltu treliņu rakstu. Galdi un krēsli bija pīti no klūdziņām un nokrāsoti balti, bet galdu virsmas bija darinātas no stikla. Kopumā kafejnīcā veidojās viegla, dzīvespriecīga gaisotne. Polai patika augi, un viņa pati bija prasmīga dārzniece, tāpēc viņas ieceres “nagla” - pundurkociņi, ziedošie krūmi un puķes - izvērtās par sensāciju. “Putnu būris” kļuva par īstu dārzu universālveikala vidū, visos gadalaikos tur smaržoja ziedi. Pola personiski pārraudzīja kafejnīcas zaļo valstību. Emma uzreiz saprata, ka jaunais kafejnīcas iekārtojums ir variācija par “Elizabetes lapenes” tēmu, un jutās glaimota un aizkustināta.

Tajā piektdienas rītā Pola iesteidzās “Putnu būrī” dažas minūtes pēc divpadsmitiem un, kā parasti, dziļi ievilka krūtīs kafejnīcas smaržīgo gaisu. Ziedi un zaļumi radīja atsvaidzinošu, uzmundrinošu noskaņojumu. Iedama starp galdiņiem, kur tārita pircēji jau bija sākuši ieturēt lenču, Pola pamanīja, ka Miranda O’Nīla jau ir ieradusies. Ugunīgi sarkanā matu ērkuļa ieskautā sirds veida sejiņa kafejnīcas attālākajā stūri staroja kā saulīte. Pacēlusi acis no ēdienkartes, Miranda ieraudzīja Polu un māja viņai ar roku.

- Piedod, ka liku tev gaidīt, - sasniegusi galdiņu, atvainojās Pola. - Mani aizkavēja modeļu paraugdemonstrējumu salonā. Mēs nevaram pienācīgi noregulēt jauno apgaismojumu. Baidos, ka tas joprojām nav īsti kārtībā.

Viņa noliecās, noskūpstīja draudzeni un apsēdās pie galdiņa.

Miranda mazliet draiskulīgi pasmaidīja un teica:

- Ak, šīs mūžīgās rūpes un skriešanas! Jā, pārzināt tik lielu veikalu nav nekāds joks. Labprāt uz kādu laiku mainītos ar tevi darbiem. Gādāt par veselas virknes viesnīcu sakariem ar presi ir šausmīgi garlaicīgi.

- Ja es pareizi atceros, tu pati lūdzies, lai tēvs uztic tev šo darbu.

- Taisnība. Bet es nebūtu to darījusi, ja zinātu, cik tas ir nomācoši.

Miranda piešķīra sejai dziļas vilšanās izteiksmi.

- Tik traki jau nav. Tomēr laiku pa laikam man uzmācas šausmīgs apnikums. Bet patlaban esmu izpelnījusies tētiņa uzslavu par pēdējo reklāmas kampaņu. Viņš bija tik apmierināts, ka nosauca mani par novatori. Tu jau zini - mans tēvs ar cildinājumiem nav pārāk devīgs. Viņš pat apsolīja nosūtīt mani uz Barbadosu un nodot manā pārziņā nesen tur nopirkto viesnīcu. Mēs esam iecerējuši to pārkārtot un izveidot jaunu interjeru - no tā vecā grausta var iztaisīt superluksa viesnīcu, nudien! Tas būs lielisks papildinājums mūsu viesnīcu tīklam.

- Brīnišķīgi, Merij! Tad jau tevi gaida patiesi interesanta dzīve. Nu, ko mēs pasūtīsim? Negribu tevi steidzināt, bet man šodien jāiet ātrāk prom no veikala.

- Neuztraucies, es ari nedrīkstu pārāk ilgi aizkavēties.

Miranda atkal ieskatījās ēdienkartē un teica:

- Es ņemšu kartupeļu čipšus un ceptu buti.

- Laba doma. Es tev pievienošos.

Pola paaicināja viesmīli, pasūtīja maltīti un tad pievērsās Mirandai, šoreiz ar ašu skatienu novērtēdama viņas apģērbu. Miranda bija tērpusies diezgan teatrālā ādas kamzolī ar platu apkakli un trīsceturtdaļpiedurknēm, bet zem tā viņa bija uzvilkusi baltu zīda kreklblūzi, kuras piedurknes bija garākas par kamzoļa piedurknēm. Polas acīs pazibēja draiskas liesmiņas, un viņa sacīja:

- Tu izskaties gluži kā tāds sieviešu dzimtes Robiņš Huds no Šērvudas meža, Merij. Pie tava zaļā ziemišķādas kamzoļa labi piestāvētu bultu maks un maza filca cepurīte ar plīvojošu spalvu.

Miranda sāka smieties.

- Nedomā, ka man šīs cepurītes nav! Man tāz'r. Es tikai neuzdrošinājos ierasties uz lenču ar cepuri galvā, citādi tu nodomātu, ka esmu galīgi traka. Visi citi tā jau sen domā.

Viņa sakustējās krēslā, lai demonstrētu Polai savas kājas - tās bija iespīlētas cieši pieguļošās zaļas ziemišķādas biksēs, bet tādas pašas krāsas zābaki sniedzās Mirandai pāri ceļgaliem.

- Kad Šeins mani šorīt ieraudzīja, viņš teica, ka es izskatoties kā aktrise, kurai pantomīmā jātēlo zēns. Baidos, ka ar šo tērpu esmu pāršāvusi pār strīpu. Vai tas tiešām ir pārāk teatrāls?

- Ne gluži. Un cepuri tu mierīgi varēji atstāt galvā. Man patīk tavi dīvainie tērpi.

Miranda izskatījās iepriecināta.

- Tādi vārdi no tik elegantas sievietes kā tu - tas patiesi ir kompliments.

Pieliekusies Polai tuvāk, viņa steigšus turpināja:

- Vai jūs ar Džimu šovakar esat aizņemti? Es labprāt uzaicinātu jūs kaut kur papusdienot.

- Es priecātos, ja tu šovakar varētu ierasties pie mums -vecmāmiņa Penistounrojalā rīko ģimenes pusdienas. Protams, ja tamlīdzīgs pasākums tevi pārāk negarlaiko.

- Nedomāju, ka tavas vecmāmiņas izsludinātās pusdienas joprojām ir spēkā, Pola. Tavai vecmāmiņai ir kvēls randinš ar manu vectēvu.

Miranda pasmējās nerātnu smiekliņu un piemetināja:

- Vai vari iedomāties - viņu vecumā!

Polu šis paziņojums pārsteidza.

- Ak, tu droši vien kļūdies! Esmu pārliecināta, ka vecmāmiņa būs Penistounrojalā.

- Nekļūdos vis, goda vārds! Dzirdēju, ka Šeins sacīja tēvam - vectētiņš vedīšot tanti Emmu pusdienās. Bet es jau tikai ķircinājos, kad nosaucu viņu randiņu par kvēlu, jo kopīgajās pusdienās piedalīsies arī Šeins.

- Tādā gadījumā vecmāmiņa ir negaidīti mainījusi savus plānus, - Pola teica.

Doma, ka būs jāpiedalās ģimenes pusdienās bez vecmāmiņas, iedvesa viņai šausmas.

- Acīmredzot mamma uzņemsies mājasmātes lomu viņas vietā, lai gan es nekādi nevaru iedomāties, kāpēc vecmāmiņa man par šīm pārmaiņām nav neko teikusi.

- Viņa varbūt pieņēma lēmumu, kas bija negaidīts viņai pašai. - Atkal noliekusies uz priekšu, Miranda ķircinošā tonī turpināja: - Kad mans vectēvs un tava vecmāmiņa tiek kopā, viņi ir nelabojami. Es vectēvam vēl vakar teicu, ka viņam ir pēdējais laiks padarīt tanti Emmu par godīgu sievieti, proti, viņam tā jāapprec.

- Ja kāds ir nelabojams, tad tā esi tu, Merij! Un ko tad tēvocis Blekijs tev atbildēja?

- Viņš pasmējās un sacīja, ka esot tikai gaidījis manu piekrišanu, un nu, kad es to esmu devusi, viņš ķeršoties pie darba. Protams, es zinu, ka vectēvs mani tikai āzēja. Bet, patiesību sakot, man nemaz neliekas, ka tā būtu slikta ideja.

Kā tev šķiet?

*

Pola uz to neko neatbildēja, tikai pasmaidīja.

- Vēlreiz atgriežoties pie ģimenes pusdienu temata, gribu sacīt, ka tu būsi mīļi gaidīta. Pusastoņos dzersim kokteiļus, bet pusdienas pasniegs pusdeviņos, - viņa teica Mi-randai.

-Tu esi ļoti mīļa, Pola, ka mani ielūdz. Paldies! Tu nupat izglābi mani no garlaicīga vakara, ko nāktos pavadīt mammas un papa sabiedrībā. Viņi pēdējā laikā nerunā ne par ko citu kā vien par bērnu.

-Nedomāju, ka vakars mūsu mājās būs daudz jautrāks. Mana māte ir kļuvusi par mazbērnus dievinošu vecmāmiņu. Arī viņa visu laiku runā tikai par dvīnīšiem. Es nespēju viņu apklusināt.

- Bet man tante Dēzija ļoti patīk. Viņa ir tik jauka un nepavisam nelīdzinās pārējiem...

Miranda aprāvās, pati izbijusies no saviem vārdiem. Viņas bālā, vasaras raibumiem klātā sejiņa pietvīka tumši sarkana.

- Ko tu ar to gribēji teikt? - Pola stingri noprasīja, savilkusi uz augšu tumšās uzacis, lai izskatītos, ka viņa ir aizvainota, taču lūpu kaktiņi, kas raustījās aizturētos smieklos, Polu nodeva.

- Man tas tā nelāgi izspruka, - apjukusi iesaucās Miranda. - Ar “pārējiem” nedomāju nedz tevi, nedz tanti Emmu un tavus brālēnus un māsīcas. Bet tavas tantes un tēvoči, patiesību sakot... Jebkurā gadījumā - es izteicos nepieklājīgi, lūdzu, atvaino!

- Tev nav jāatvainojas, jo es domāju tieši tāpat.

Pola apklusa. Viņa domāja par savu tanti Edvinu, Dan-

veilas grāfa atraitni, kam tovakar bija jāierodas no Īrijas. Tieši Edviņas dēļ Pola un Džims pirmo reizi bija nopietni saķildojušies. Pirms dažām nedēļām, Polai par milzīgu pārsteigumu, Džims bija nolēmis, ka Edvina jāuzaicina uz kristībām. Kad Pola bija dedzīgi iebildusi un aizrādījusi Džimam, ka vecmāmiņa un Edvina nav diez cik labās attiecībās, viņš bija atvairījis sievas protestu un teicis, ka tās esot muļķīgas iedomas. Un tad viņš bija atgādinājis viņai, ka Emma allaž gribējusi, lai pagātne tiktu aizmirsta un ģimenē atkal valdītu miers un saskaņa.

- Labāk tomēr būs, ja tu neuzaicināsi Edviriu, iekams es neesmu par to aprunājusies ar vecmāmiņu, - bija sacījusi piesardzīgi noskaņotā Pola, un vismaz tam Džims bija piekritis.

Kad Pola ierunājās par Edvinas uzaicināšanu, Emma to uzņēma mierīgi, gandrīz vienaldzīgi un ieteica arī mazmeitai pieklājīgi samierināties ar Džima vēlēšanos un neizrādīt savu nepatiku, ja Edvina patiešām atbrauktu. Bet, to sakot, vecmāmiņas acīs bija savāda izteiksme, un Polai radās aizdomas, ka Emma ir vīlusies Džimā. Vīlusies bija arī Pola pati, bet viņai izdevās šo nepatīkamo sajūtu pārvarēt, jo Pola vēl aizvien Džimu ļoti mīlēja. Viņa attaisnoja vīru ar to, ka viņam nav piederīgo, kurus uzaicināt uz bērnu kristībām, un Edvina taču pa pusei bija Fērlija. Ja vien Edvina nebūtu tik naidīgi noskaņota pret Emmu un ari pret Polu.

Miranda, ievērojusi, ka draudzene izskatās noraizējusies, pārtrauca klusumu:

-Tu pēkšņi kļuvi tik skumīga, Pola. Vai atgadījies kaut kas nepatīkams?

- Nē, nē, protams, ne!

Pola izmocīja smaidu un, gribēdama mainīt sarunas tematu, ievaicājās:

- Kā klājas tavai mātei?

- Viņas veselība ir krietni vien uzlabojusies, paldies! Es domāju, ka viņa beidzot ir arī atjēgusies no pārdzīvotā šoka - nav nekāds joks palikt grūtai četrdesmit piecu gadu vecumā un dzemdēt bērnu, kad visām citām viņas vecuma sievietēm jau ir iestājies klimakss... Mazā Lora ir vienkārši die-vīga. Man patīk noskatīties, kā vectētiņš ar viņu rotaļājas. Viņš, var teikt, ir aizgrābts un, protams, jūtas aizkustināts, ka mazmeitiņai dots Loras vārds. Viņi gandrīz nosauca par Loru mani, bet tu jau to noteikti zini.

- Nē, nezinu vis, Merij.

- Jā, tā bija. Bet tad vecāki laikam pārdomāja. Man gan nebūtu bijis nekas pretim, ja mani būtu nosaukuši par Loru. Žēl, ka es nepazinu savu vecmāmiņu. Viņa droši vien bija izcila sieviete, ja jau visi viņu tā mīlēja un jo īpaši tante Emma.

- Jā, mēs vēl vakar runājām ar vecmāmiņu par viņu, un vecmāmiņa atzinās, ka pēc Loras nāves viņai vairs nav bijusi neviena tik laba draudzene.

- Cik cieši mēs esam saistīti, vai ne, Pola?

- Kā to saprast?

- Es domāju - Hārti un O’Nīli. Un arī Fērliji, ja jau par to runājam. Mūsu radinieku mūžs ir nesaraujami savijies kopā... patiesībā mēs cits no cita nemaz nevaram tikt vaļā, vai ne?

- Jā, laikam mēs to nevarētu gan.

Miranda pastiepa roku un pieskārās Polas plaukstai.

- Es priecājos, ka mēs to nevaram. Manuprāt, ir ļoti jauki, ja cilvēkam ir tik tuvi draugi, ka viņš tos var uzskatīt par savu otro ģimeni.

Viņas lielajās, brūnajās acīs ar zeltainajām dzirkstīm staroja mīlestība un sirsnīga pieķeršanās.

Pola paspieda Mirandas plaukstu.

- Arī es uzskatu O’Nīlus par savu otro ģimeni.

Pienāca viesmīle ar ēdieniem piekrautu paplāti un pārtrauca šo abpusējo draudzības jūtu izvirdumu. Nākamo piecpadsmit minūšu laikā jaunās sievietes runāja galvenokārt par Polas mazuļiem, gaidāmajām kristībām un pieņemšanu, ko rīkos Emma, kad baznīcas ceremonija būs galā. Bet tad Mi-randa gluži negaidot ierunājās nopietnā tonī:

- Man ar tevi jāapspriež kaut kas ļoti svarīgs.

Pola uzreiz pamanīja, ka draudzenes noskaņojums mainījies, un aši apjautājās:

- Vai tev radušās kādas problēmas?

- Nebūt ne. Bet es gribētu uzzināt tavas domas par kādu ideju.

- Kas tā ir par ideju, Merij? - Pola ziņkārīgi vaicāja.

- Par kādu darījumu, kuru varētu veikt mēs abas kopā.

- Ak tā?

Tas nu bija pēdējais, ko Pola no Mirandas varēja sagaidīt, tāpēc pārsteiguma saucienam sekoja mazliet izbiedēta klusēšana.

Miranda pasmīnēja un, lai neļautu Polai atvairīt viņas priekšlikumu, to pat neuzklausot, sāka ātri stāstīt:

- Pagājušajā nedēļā man uznāca iedvesma - tajā brīdī, kad es izskatīju skices mūsu jaunceļamai viesnīcai Marbelā. Arhitekts ir ieplānojis arī īpašu galeriju veikaliem, un es uzreiz nospriedu, ka vienā no tiem noteikti jātirgojas ar pēdējās modes jaunumiem. Tā varņtu būt kāda lielāka veikala filiāle. Dabiski, es iedomājos par Hārtas universālveikalu, bet tad sapratu, ka viena filiāle nevar jūs interesēt. Attīstīju savu domu tālāk... Kā būtu ar Hārtas universālveikala filiālēm visās

mūsu viesnīcās? Barbadosas viesnīcu mēs būtiski pārbūvējam, kapitālremonts paredzēts arī Toremolinosas viesnīcā, un dažu gadu laikā šā vai tā būs jāatjaunina viss mūsu viesnīcu tīkls. Visās viesnīcās var izbūvēt nelielus veikalus, kurus mēs nodotu Hārtas universālveikala pārziņā.

Beigusi runāt, Miranda atslīga pret krēsla atzveltni un pētīja Polas seju, lai uzminētu viņas domas, bet draudzenes vaibsti bija neizdibināmi. Tad Miranda dedzīgi vaicāja:

- Nu, saki taču - ko tu par to domā?

- īsti nezinu, - atteica Pola. - Vai esi pārrunājusi šo lietu ar tēvoci Braienu?

- Jā, un tētim mana ideja patika. Patiesību sakot, viņš to uzņēma ar lielu aizrautību un teica, lai es aprunājos ar tevi.

Pirkstus sakrustojusi, Miranda nogaidoši vērās draudzenē.

- Vai tu gribētu piedalīties tamlīdzīgā kopīgā darījumā?

- Es domāju, ka to varētu mēģināt. Bet man, protams, jāaprunājas ar vecmāmiņu.

Pola, kā parasti, bija piesardzīgi atturīga, tomēr bija jūtams, ka Mirandas piedāvājums viņu ieinteresējis. Pola, mazliet satraukta, nodomāja, ka tas būtu lielisks projekts, ar kuru varētu nodarboties vecmāmiņa, turklāt šis jaunais pasākums dziedētu pie Krosiem ciestā fiasko brūces. Izslējusies Pola piebilda vairāk pārliecinošā balsī:

- Pastāsti man par savu ieceri sīkāk, Merij!

Viņa uzmanīgi klausījās Mirandas stāstījumā un pēc brīža aptvēra, kādas neizmērojamas iespējas un priekšrocības Hārtas universālveikalam paver Mirandas O’Nīlas ideja.

Ceturtā nodaļa

9

Emma satrūkās un aši izslējās.

Nespēju tam noticēt. Es taču gandrīz aizsnaudos, viņa izmisusi nodomāja. Tikai vecas dāmas aizsnaužas dienas vidū. Emma sāka smieties. Viņa bija veca dāma, lai gan nevienam neļāva sevi par tādu uzskatīt un vismazāk jau sev pašai.

Viņa sagrozījās uz sofas, lai mainītu pozu, izstaipījās, tad sakārtoja svārkus un acumirklī sajuta, ka no kamīna plūst svelmaina versme. Istabā bija smacīgi - pat Emmai, kura mūžīgi cieta no aukstuma un nekad tā īsti nevarēja sasildīties. Nav brīnums, ka viņai uzmācās snaudiens.

Emma enerģiski piecēlās no sofas un piesteidzās pie logiem. Vienu no tiem atvērusi, viņa vairākas reizes dziļi ievilka elpu un apvēdināja sevi ar plaukstu. Dzestrais āra gaiss nāca Emmai par labu. Vieglā vēja pūsma viņu atsvaidzināja, un, vēl dažus mirkļus pastāvējusi pie loga, lai atvēsinātos, viņa gausiem soļiem atgriezās telpas vidū. Tur stāvēja divas mīksti polsterētas sofas; Emma labpatikā palocīja galvu -zeltainajā saules gaismā istaba izskatījās ļoti piemīlīga. Bet Emmai šī telpa vienmēr bija patikusi, un tagad viņa to nemainītu ne pret vienu citu vietu uz šīs zemes.

Vai tas ir vecums, kas liek mums pieķerties labi pazīstamām vietām un ierastajiem, iemīļotajiem priekšmetiem? Vai tās ir atmiņas par aizvadītajiem gadiem un cilvēkiem, kurus esam mīlējuši, kas mūs piesaista kādai noteiktai vietai, ierādot tai īpašu stūrīti mūsu sirdīs? Tā Emma prātoja, un pati sev viņa domās atbildēja apstiprinoši. Viņa jutās ērti un droši tajā vidē, kur bija noritējušas neskaitāmas viņas garās un daudzkrāsainās dzīves epizodes.

Tāda mīļa vieta Emmai bija vecais, vēsturiskais Peni-stounrojalas nams ar piebūvēm, kurš atradās Riponas nomalē un kuru viņa bija nopirkusi 1932. gadā. Sevišķi iecienījusi Emma bija augšstāva viesistabu, kurā viņa bija piedzīvojusi papilnam laimīgu stundu. Emma bieži vien brīnījās, kāpēc šī telpa bija iesaukta par augšstāva viesistabu, jo tai nepiemita nekas no tā, kas raksturīgs viesistabām. Arī tobrīd viņai bija atkal par to jādomā, raugoties uz istabas iespaidīgajām arhitektoniskajām detaļām un brīnišķīgo iekārtojumu.

Augstie griesti, kas bija rotāti ar ģipša veidojumiem, piešķīra telpai diženumu, bet tās lepnums bija īpatnējais, uz āru izvirzītais centrālais logs, kurš veidoja dziļu nišu, un kodināta ozola kokgriezumiem apdarinātais kamīns. Par spīti plašumam un impozantajam plānojumam, Emmai šī istaba šķita izsmalcināti pievilcīga un, pats galvenais, ļoti omulīga. Augšstāva viesistabas elegantais iekārtojums bija prasījis daudz laika, pacietības, nevainojamu gaumi un milzīgu daudzumu naudas.

Būdama pārliecināta par savas sākotnējās izvēles pareizību, Emma nekad nebija uzskatījusi par vajadzīgu šajā telpā kaut ko mainīt, tā ka augšstāva viesistaba joprojām bija tāda pati kā pirms trīsdesmit gadiem. Emma zināja, ka neviena cita glezna te neiederētos tik labi kā sera Džošua Reinoldsa darinātie jaunā augstmaņa un viņa sievas portreti vai bezgala vērtīgā Tērnera ainava. Šis trīs eļļas gleznas lieliski harmonēja ar graciozajām karaļa Džordža laika mēbelēm, kuras Emma bija piemeklējusi ar lielu mīlestību un rūpību. Stila izjūtu akcentēja mazliet izbalējušais, bet tāpēc vēl jo skaistākais paklājs uz grīdas un rožainie porcelāna nieciņi čipen-deila skapītī ar stiklotajām durvīm. Pat sienas allaž tika krāsotas vienā un tajā pašā prīmulu sārtajā tonī, jo Emma uzskatīja, ka šī bālā, neuzbāzīgā krāsa ir vislabākais fons mākslas priekšmetiem un tumšo koka mēbeļu krāšņajai patinai, turklāt tā radīja telpā to mundro, saulaino noskaņu, kas Emmai tik ļoti patika.

Torīt telpas pavasarīgo gaisotni vēl vairāk atdzīvināja lielos porcelāna traukos sakārtotie ziedi - tulpes, hiacintes un dzeltenās narcises. Ziedu daudzkrāsainās galviņas meta košu atblāzmu uz mēbeļu tumši vizošajām virsmām, bet gaisā virmoja to tikko jaušamā, patīkamā smarža.

Emma pagājās uz priekšu, tad atkal apstājās - šoreiz pie kamīna, lai papriecātos par Tērnera gleznu, kuru viņai nekad neapnika aplūkot. Šo ainavu Emma ar īpašu nolūku bija novietojusi virs kamīna dzegas, jo Tērnera iecienītie dūmakainie, zilie un zaļie toņi piešķīra mazliet smagnējam sienas laukumam vieglumu. Glezna bija nepārspējami skaists un poētisks pastorālās ainiņas interpretējums, tas neapšaubāmi bija viens no Tērnera labākajiem darbiem.

Tā noteikti ir gaisma, kas padara šo gleznu tik pievilcīgu, Emma simto reizi secināja, kā vienmēr, Tērnera gleznotā mirdzošā debesjuma savaldzināta. Skaidrā, vēsā gaisma, kas staroja no šedevra, Emmai asociējās ar Ziemeļanglijas debesīm, zem kurām viņa bija uzaugusi, pavadījusi sava mūža lielāko daļu un kuras viņai joprojām bija vismīļākās pasaulē, jo, pēc Emmas domām, tikai tām piemita neparasts caurspīdīgums un reizēm gluži pārdabisks starojums.

Viņa palūkojās pulkstenī uz kamīna dzegas. Bija jau gandrīz viens. Būs labāk, ja tagad aši saņemsies un aizdzīs miegainību, jo Emīlijai vajadzēja kuru katru brīdi būt klāt. Viņa iedrāzīsies kā virpuļviesulis un sacels visus kājās. Arī tādu vecu dāmu kā mani, Emma domās piemetināja, klusu pasmiedamās.

Viņa mundri aizsteidzās blakus uz guļamistabu un apsēdās pie tualetes galdiņa. Nopūderējusi degunu, Emma atjaunoja lūpu krāsu un sasukāja matus. Jā, tā bija labāk. Izskatos gluži ciešami, Emma secināja, raudzīdamās spogulī. Nē, nevis ciešami, bet jauki un šodien pat švītīgi, kā teica Aleksandrs.

Viņa pagrieza galvu un cieši paskatījās Pola fotogrāfijā, kas stāvēja uz tualetes galdiņa. Viņa sāka domās sarunāties ar pāragri aizgājušo mīļoto. Tas Emmai jau sen bija kļuvis par ieradumu. Saruna ar Polu - tas bija kā rituāls, kuru Emma veica ik reizes, kad viņai vajadzēja par kaut ko izšķirties.

Diez ko tu teiktu, ja varētu mani tagad redzēt? Vai vēl pazītu savu krāšņo Emmu, kā tu mēdzi mani saukt? Vai tu atzītu, ka es novecoju ar eleganci, kā tas man pašai šķiet?

Paņēmusi fotogrāfiju, Emma sēdēja, turēdama to ar abām rokām un raudzīdamās lejup Pola sejā. Pēc visiem šiem daudzajiem gadiem viņajoprojām atcerējās Pola mīmiku un žestus tā, it kā viņi būtu šķīrušies tikai iepriekšējā dienā. Emma nopūta no fotogrāfijas kādu puteklīti. Cik skaists viņš izskatījās baltajā smokingā! Tas bija Pola pēdējais fotouzņēmums. Ņujorka. 1939. gada 3. februāris. Viņai nebija ilgi jādomā, lai atcerētos šo datumu. Tā bija Pola piecdesmit devītā dzimšanas diena, un viņa bija uzaicinājusi nelielu draugu pulciņu uz kokteiļiem viņu greznajā dzīvoklī Piektajā avēnijā. Pēc tam visi kopā bija aizbraukuši uz Metropolitēna operu, bet vakara nobeigumā Pols viņus aizveda uz restorānu “Del-monico” pusdienās. Tas bija pasakains vakars, kura priecīgo noskaņu gan mazliet sabojāja Deniela Nelsona runas par gaidāmo karu un Pola tikpat drūmais vērtējums par pasaules mēroga katastrofas neizbēgamību. Bet tas bija vakara sākumā. Vēlāk, pie mielasta galda, Pols bija tikpat dzīvespriecīgs kā parasti. Tas bija pēdējais bezrūpīgais vakars, kuru viņi pavadīja kopā.

Emma ar pirkstu galiem pieskārās Pola sirmajiem deniņiem un pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu. Dvīnīši, kuri rīt tiks kristīti, ir arlviņa pirmie mazmazbērni, Pola dzimtas turpinājums. Pēc viņa nāves Makgilu dinastijas liktenis atradās Emmas rokās, un viņa bija to sargājusi tikpat labi un uzticīgi kā Pola milzīgo bagātību, kuru Emmai bija izdevies daudzkārtīgi pavairot - kā viņa savulaik bija svinīgi solījusi to izdarīt.

Sešpadsmit gadi, Emma domāja. Mēs pavadījām kopā tikai sešpadsmit gadus. Salīdzinājumā ar tik garu mūžu kā manējais tas nav pārāk ilgs laiks...

Pēkšņi viņa skaļi ierunājās:

- Ja vien tu būtu dzīvojis ilgāk! Ja vien mēs būtu varējuši pavadīt kopā sava mūža nogali, novecot plecu pie pleca. Cik tas būtu bijis brīnišķīgi!

Viņas acis aizmiglojās, un viņajuta kaklā sakāpjam kamolu. Ak tu, vecā muļķe sieva, viņa pati sevi mēmi norāja. Nav ko šņukstēt par sen pagājušiem laikiem! Emma ar ātru, asu kustību nolika fotogrāfiju atpakaļ parastajā vietā.

- Vecomamm... vai tu esi viena? - no sliekšņa puses atskanēja Emīlijas nedrošā balss.

Emma satrūkās un pagriezās pret durvīm. Viņas seja noskaidrojās.

- Ak tā esi tu, mīļā Emīlija! Nedzirdēju tevi ienākam caur viesistabu. Protams, esmu viena.

Emīlija piesteidzās viņai klāt, skaļi nošmaukstināja uz vaiga, tad ziņkārīgi pavērās vecmāmiņā.

- Varu apzvērēt, ka dzirdēju tevi ar kādu sarunājamies, -mazmeita sacīja, mazliet ķircinoši smaidīdama.

-Es sarunājos. Ar viņu. - Emma ar galvas mājienu norādīja uz fotogrāfiju un sausi piemetināja: - Un, ja tev liekas, ka man sākusies vecuma plānprātība, met šo domu no galvas ārā. Es jau trīsdesmit gadus sarunājos ar Pola fotogrāfiju.

- Pasarg’ die’s, vecomāt, man nemūžam nav nācis prātā, ka tev kaut kas varētu nebūt kārtībā ar galvu! - Emīlija strauji iebilda, un viņa patiesi domāja to, ko sacīja. - Tad jau drīzāk mana mamma ir drusciņ ķerta, bet tu - nekad!

Emmas acis raudzījās mazmeitā vēsi un vērtējoši.

- Kur patlaban atrodas tava māte, Emīlija? Vai tu to

zini?

- Viņa ir Haiti. Gozējas saulītē. Vismaz es domāju, ka viņa uz turieni aizbrauca.

- Haiti.

Emma iztaisnojās krēslā, izskatīdamās pārsteigta, bet tad viņa piepeši ļāva vaļu skanīgiem smiekliem.

- Vai tad Haiti nav tā vieta, kur ļautiņi piekopj vūdū*? Ceru, ka Elizabete nav iegādājusies vaska lellīti un nosaukusi to par Emmu Hārtu, lai varētu durstīt manu līdzinieci ar kniepadatām un sūtīt pār manu galvu visļaunākos lāstus.

Arī Emīlija smējās un purināja galvu.

- Goda vārds, vecomāt, tu esi nepārspējama! Mammai nekas tamlīdzīgs nevar ienākt prātā. Šaubos, vai viņa vispār ir dzirdējusi par vūdū. Turklāt esmu pārliecināta, ka mamma patlaban ir pārāk aizņemta. Ar to savu francūzi.

- Ak tā! Tātad šoreiz tas ir francūzis. Jāteic, ka tava māte daudz neatpaliek no Apvienoto Nāciju Organizācijas.

•Reliģiska rituāla un melnās maģijas izdarību sajaukums, ko praktizē galvenokārt Haiti iedzīvotāji, lai izrēķinātos ar saviem ienaidniekiem.

-Jā, pēdējā laikā viņa iecienījusi ārzemju džentlmeņus.

Emīlijas zaļās acis no smiekliem dzirkstīja vien. Viņa šūpojās uz papēžiem un neslēpa savu labpatiku par šo nelielo, mazliet dzēlīgo vārdu pārmaiņu. Viņai patika pamēļot ar vecmāmiņu, kurai trāpīgs izteiciens katrreiz bija pie rokas.

- Pazīstot tavu māti, varam secināt, ka svešzemniekam noteikti ir vājš raksturs un apšaubāms tituls. Kā tad to tipu sauc?

- Marsels Debenē. Varbūt esi lasījusi par viņu avīzēs? Tenku slejās viņa vārds tiek bieži pieminēts. Un tu neesi kļūdījusies, izsakot vērtējumu par viņa raksturu. Bet titula viņam nav - nedz īsta, nedz apšaubāma.

-Paldies Dievam! Man līdz nāvei apnikuši visi tie grāfi, kņazi un baroni ar neizrunājamiem vārdiem, grandiozām idejām un tukšiem naudasmakiem, kurus tava māte nenogurstoši pievieno savai kolekcijai. Un ar kuriem viņa nemitīgi apprecas. Debenē taču ir pleibojs, vai ne?

- Es viņu pieskaitītu pie SBA kategorijas, vecomāt.

- Ko tad tas nozīmē, mīļā? - Emma vaicāja, pārsteigumā saraukusi uzacis.

- Starptautiskais Baltādainais Atkritums.

Emma noelsās.

- Tas man ir kaut kas jauns! Lūdzu, paskaidro tuvāk, Emīlija!

- Tas ir termins, ar kuru apzīmē vīriešus, kam ir visai neskaidra vai pat apšaubāma pagātne un kas savus sabiedriskos centienus var cerēt piepildīt tikai ārzemēs, jo pašu zemē viņi ir pārāk sakompromitējušies. Tas var būt anglis Parīzē, krievs Ņujorkā vai, kā šorpiz, varžēdājs Londonā.

Emīlija savilka seju nosodošā grimasē.

- Marsels Debenē gadiem ilgi slīpēja grīdu Meifēras elegantākajās viesistabās, un es patiešām esmu pārsteigta, ka mamma ar viņu sapinusies. Viņam taču var redzēt cauri. Droši vien šis Debenē atradis paņēmienu, kā mammu apmuļķot. Es personiski domāju, ka no viņa nāk nelaba smaka, ve-comāt.

Emma sarauca pieri.

- Tātad tu ar viņu esi tikusies?

- Jā, un vēl pirms mammas.

Emīlija aprāvās, negribēdama stāstīt, ka Debenē vispirms bija mēģinājis savaldzināt viņu. Vecmāmiņa to uzņemtu kā personisku apvainojumu.

- Viņš ir stipri pretīgs tips, - Emīlija nobeigumā piemetināja.

Emma nopūtās un prātoja, cik viņas meitai izmaksās šis kārtējais ārzemnieks. Jo Elizabetei noteikti nāksies šķirties no krietnas summiņas. Šī tipa vīrieši sievietēm dārgi izmaksāja - bieži vien emocionālajā ziņā, bet vienmēr - finansiālajā. Emma drūmi nodomāja, ka no tām miljons mārciņām, kuras viņa iedeva meitai pirms gada, droši vien vairs necik daudz nav palicis pāri. Bet Emmai nebija jāraizējas par to, ko šī muļķīgā sieviete ir izdarījusi ar naudu. Viņai tobrīd vajadzēja no Elizabetes atpirkties, lai aizsargātu Aleksandra, Emīlijas un piecpadsmit gadus veco dvīņumāsu intereses.

- Tava māte ir gluži neciešama. Neciešama, - Emma skaibi sacīja. - Dieva dēļ, kur ir viņas smadzenes? Nepūlies atbildēt uz šo jautājumu, Emīlija! Starp citu, aiz tīras ziņkārības man gribētos zināt, kas notika ar viņas pēdējo vīru? Kur palika tas jaunais itālietis?

Emīlija neticīgi raudzījās Emmā.

- Vecomāt! - viņa iesaucās. - Kas tā par negaidītu uzskatu maiņu? Tu viņu vienmēr sauci par žigolo. Patiesību sakot, tu pret šo cilvēku parasti izturējies stipri nelaipni, un es biju pārliecināta, ka viņš tev riebj.

- Es mainīju savas domas, - Emma mazliet augstprātīgi atbildēja, -jo izrādījās, ka viņu neinteresē Elizabetes nauda, turklāt viņš labi izturējās pret dvīnēm.

Viņa piecēlās.

- Iesim uz viesistabu un iedzersim pirms lenča kādu stiprāku malku.

Emma ieķērās mazmeitai elkonī un draudzīgi vedināja viņu uz durvju pusi.

- Un tātad - kur palicis Džanni, vai kā nu viņu sauc?

- Kaut kur netālu. Viņš, protams, vairs nedzīvo mammas dzīvoklī, bet no Londonas nav aizbraucis. Cik zinu, viņš ir dabūjis darbu kādā itāļu tirdzniecības kompānijā, kas šeit, Anglijā, iepērk senlietas. Džanni man bieži zvana, lai apjautātos, kā klājas Amandai un Frančeskai. Manuprāt, viņš meitenēm ir ļoti pieķēries.

- Ak tā, - Emma novilka, apsēzdamās uz vienas no pu-ķotajām sofām. - Es šoreiz gribētu džinu ar toniku, nevis savu parasto heresu, Emīlija. Esi tik laipna un piepildi glāzes, mīļā!

- Jā, vecomāt. Es dzeršu to pašu, ko tu.

Emīlija ar sev raksturīgo straujumu piesteidzās pie Džor-dža stila galdiņa, uz kura atradās sudraba paplāte ar pudelītēm un kristāla glāzes. Emmas skatiens sekoja mazmeitai. Sarkanajā vilnas kostīmā un kruzuļotajā ceriņkrāsas blūzītē Emīlija viņai atgādināja košu kolibri - maziņu, strauju, rotātu ar krāšņām spalvām un dzīvības pilnu. Viņa ir laba meitene, Emma domāja. Paldies Dievam, Emīlija nav atsitusies savā mātē.

Prasmīgi sajaukdama kokteiļus, Emīlija pāri plecam teica: /

- Starp citu, vecomāt, vai tu manas mazās pusmāsas esi nodomājusi atstāt Herogeitas koledžā?

- Šobrīd -jā. Bet jau septembrī viņas dosies uz Šveici.

Manuprāt, meitenes patlaban koledžā jūtas ļoti labi. Bez šaubām, es saprotu, ka sava nozīme te ir manam tuvumam. Es meitenes esmu izlutinājusi, ļaujot viņām tik bieži braukt mājās.

Emma apklusa, atcerēdamās, kāda kņada izcēlās, kad viņas visjaunākie mazbērni pirms gada ar asarām acīs bija lūgušies, ka grib dzīvot pie vecmāmiņas. Emma beidzot bija padevusies meiteņu neatlaidīgajiem lūgumiem, bet ar noteikumu, ka viņas mācīsies skolā netālu no vecmāmiņas mājām. Meitenes bija sajūsminātas, viņu māte priecājās, ka var tikt no viņām vaļā, bet Emma jutās atvieglota, ka varēs pasargāt dvīnes no Elizabetes kaitīgās ietekmes.

Atlaidusies pret sofas mīksti polsterēto atzveltni, Emma klusi nopūtās.

- Lai būtu kā būdams, izlutinu es viņas vai ne, taču jūtu, ka abām nepieciešams, lai kāds par viņām mātišķi rūpētos. Meitenēm jādzīvo normālā ģimenē. Diez vai tava māte viņām to spēj sagādāt.

- Tā ir gan, - Emīlija piekrita un aiznesa dzeramos uz atpūtas stūrīti kamīna priekšā. - Man viņu ir žēl. Mums ar Aleksandru no mammas tika tas labākais, viņas mierīgākais dzīves posms. Meitenēm bija jādzīvo daudz skarbākos apstākļos. Visi šie mammas vīri, kuri nemitīgi mainījās... Man šķiet, ka kopš tā brīža, kad mamma izšķīrās ar Amandas un Frančeskas tēvu, sākās viņas lejupslīde. Ak, bet ko gan mēs varam tur darīt?

Emīlijas parasti tik līksmajā balsī ieskanējās skumīga nots. Viņa bija zaudējusi jebkādas ilūzijas par savu māti.

- Nedz es, nedz tu - neviena no mums neko nevar darīt, lai apturētu tavu meitu un manu māti. Viņa vairs nemainīs savus paradumus, vecomāt.

Emīlija savilka uz augšu savas gaišās uzacis un paraudzījās uz Emmu.

- Visa nelaime ar mammu ir tā, ka viņa cieš no šausmīga mazvērtības kompleksa sava izskata, auguma un personisko īpašību dēļ... Viņa ne par ko nejūtas pārliecināta, - Emīlija īgni secināja.

- Ak tā tu domā? - Emma bija pārsteigta. Viņas zaļajās acīs pazibēja ļaunas uguntiņas, un viņa ledainā tonī piebilda: - Nevaru iedomāties, kāpēc viņai būtu ar to jānomokās.

Emma pacēla savu glāzi.

- Priekā!

- Priekā, mīļo vecmāmiņ!

Emma iekārtojās lielās sofas stūrītī un, saulē acis miegdama, vēroja pievilcīgo, divdesmit divus gadus veco Emīliju. Viņa mīlēja šo vienkāršo, atklāto meiteni, kura allaž bija saulaina, mundra, optimistiska un gan savu dzīvi, gan darbu uztvēra ar lielu entuziasmu. Kaut ārēji blondi rožainā Emīlija līdzinājās trauslai Drēzdenes porcelāna figūriņai, tomēr iekšēji viņa bija apveltīta ar mērķtiecību un enerģiju, kāda piemīt pilnā ātrumā joņojošam vilcienam. Emma zināja, ka daži ģimenes locekļi, jo īpaši viņas dēli, uzskata Emīliju par vieglprātīgu aušu. Emmu tas uzjautrināja, jo viņa nojauta, ka Emīlija ar nolūku tēlo vējgrābsli, lai slēptu savu patieso nopietnību un uzcītību. Emma jau sen bija sapratusi, ka viņas dēli savu māsasmeitu nevar ciest tāpēc, ka viņa to gaumei bija pārāk tieša un atklāta. Emma palaikam bija novērojusi situācijas, kad Emīlijas asā mēle lika Robiņam un Kitam nepatikā sarauties.

Viņa ielūkojās meitenes skaidrajās, zaļajās acīs - Emmas pašas jaunības dienu acu atspulgā - un redzēja tajās pavīdam gaidas, bet uz Emīlijas lūpām rotājās noslēpumains smaids. Viņa acīmredzot bija sevi pārliecinājusi, ka noteikti panāks savu. Ak vai! Dziļi ievilkusi elpu, Emma mazliet iesmējās un sacīja:

- Lai gan tu teici, ka tev esot jāpārrunā kāda nopietna problēma, pārāk noraizējusies tu vis neizskaties. Patiesību sakot, tu šorīt staro kā saulīte.

Emīlija piekrītoši palocīja galvu.

- Nav jau tās manas problēmas nemaz tik nopietnas, vecomāt. Vismaz šodien man tās tādas neliekas.

- Priecājos to dzirdēt. Kad otrdienas rītā runāju ar tevi pa telefonu, man likās, ka tev plecos sagūlis viss pasaules smagums.

- Vai patiesi? - Emīlija smējās. - Jādomā, ka tavā klātbūtnē mans skatījums uz dzīvi kļūst gaišāks. Varbūt tāpēc, ka es zinu - tu spēj atrisināt jebkuru problēmu, un es zinu ari to, ka tu...

Emma ar rokas mājienu apklusināja mazmeitu.

- Es jau labu laiku jūtu, ka tu gribi atgriezties Parīzē un strādāt tur mūsu veikalā, - Emma teica. - Par to tu gribēji ar mani aprunāties? Tā ir tava problēmai

- Jā, vecomāt! - ar dedzīgi mirdzošām acīm atsaucās Emīlija.

Emma nolika glāzi uz servējamā galdiņa un noliecās uz priekšu. Viņas seja pēkšņi kļuva ļoti nopietna.

- Baidos, ka nevarēšu ļaut, lai tu brauc uz Parīzi, -Emma uzmanīgi ierunājās. - Man ļoti žēl, ka nākas tevi sarūgtināt, Emīlija, bet tev būs jāpaliek šeit.

Laimīgais smaids uz Emīlijas lūpām izdzisa, un viņas seja pauda vilšanos.

- Bet kāpēc, vecomāt? - meitene vaicāja satriektā balsī. - Man šķita, ka tu ar manu darbu Parīzē esi apmierināta.

- Jā, tā ir. Esmu ļoti apmierināta un lepojos ar tevi. Bet tam ar manu lēmumu nav nekāda sakara. Nē, tā gluži nebūs vis. Viens no iemesliem, kāpēc man attiecībā uz tevi radies jauns plāns, ir tieši tavs veiksmīgais darbs Parīzē pagājušajā vasarā un rudenī.

„ Emma nenolaida acis no mazmeitas sejas.

- Man ir kāds plāns, kurš attiecas uz tavu nākotni. Tai, manuprāt, jābūt saistītai ar “Hārtas uzņēmumiem”.

- Ar “Hārtas uzņēmumiem”! - neticīgi iesaucās Emīlija.

Viņa sastinga uz sofas un raudzījās vecmāmiņā apmulsusi un pārsteigta.

- Ko tad es tur darīšu? Aleksandrs, Sāra un Džonatans jau strādā šajā kompānijā, un es būšu kā piektais ritenis! Maisīšos tikai citiem pa kājām. Es taču vienmēr esmu strādājusi tavos veikalos, un tirdzniecība man patīk. Bet par darbu “Hārtas uzņēmumos” man pat domāt riebjas, - Emīlija sparīgi protestēja, un viņas vaigi no uztraukuma koši pietvīka. Gluži aizelsusies, meitene turpināja: - Es patiesi tā domāju. Tu vienmēr esi teikusi, ka ir svarīgi, lai darbs cilvēkam sagādātu prieku. Strādāšana “Hārtas uzņēmumos” man nekādu prieku nesagādās. Ak, lūdzu, ļauj man braukt uz Parīzi! Esmu iemīļojusi universālveikalu un darīšu visu, lai tas uzplauktu. Lūdzu, pārdomā, vecomāt! Lūdzu, lūdzu! Es būšu šausmīgi nelaimīgajā tu to nedarīsi.

Viņas balsī bija saklausāmas aizturētas raudas, un Emīlijas seja bija tikpat izmisusi kā viņas valoda. Viņa žņaudzīja klēpī saliktās plaukstas.

Emma aizkaitināta nokremšļojās un noraidoši papurināja galvu.

- Nu, nu, Emīlija* neuzvedies kā traģisko lomu aktrise! - viņa neierasti asi iesaucās. - Un nemēģini man pielabināties - dažreiz tev tas izdodas, bet citreiz - kā patlaban - es esmu nejūtīga pret tavām žēlabām. Starp citu, Parīzes veikals jau ir uzplaucis, un tas galvenokārt ir tavs nopelns. Tā ka tava klātbūtne tur vairs nav nepieciešama. Godīgi sakot, tu man esi ļoti vajadzīga šeit.

Vecmāmiņas pēdējie vārdi, lai gan izrunāti gluži ikdienišķā tonī, lika Emīlijai strauji izslieties, un viņa, vēl vairāk apmulsusi, sarauca pieri.

- Es esmu tev nepieciešama, vecomāt? Kāpēc? Ko tu ar to gribi teikt?

Emīlijas acis iepletās, un tajās atspoguļojās bažas. Viņa prātoja, vai vecmāmiņai nav radušās nopietnas problēmas ar “Hārtas uzņēmumiem”. Diez vai. Varbūt pasliktinājusies veselība? Arī par to nekas neliecināja. Bet Emīlija nešaubījās, ka ir radušies kaut kādi sarežģījumi.

- Kas noticis, vecomāt? - viņa nemierīgi ievaicājās, vienā mirklī izmetusi no galvas Parīzi un universālveikalu.

- Nekas nav noticis, mīļā, - Emma atbildēja ar gaišu smaidu, manīdama mazmeitas bažas. - Pirms paskaidroju tev iemeslus, kuru dēļ tu man esi nepieciešama šeit, ļauj man precizēt, ko es domāju, sacīdama, ka tavai nākotnei jābūt saistītai ar “Hārtas uzņēmumiem”. Dabiski, es zinu - tev patīk strādāt veikalos, bet Hārtas universālveikalos tavas izredzes ir visai niecīgas, jo tie atrodas tava tēvoča Deivida un māsīcas Polas pārziņā, taču Pola kādu dienu kļūs par vienīgo noteicēju. Viņa ciena tavas spējas un labprāt paturētu tevi pie sevis, bet, Emīlija, tad tev allaž būtu jāpaliek tikai par labi apmaksātu darbinieci bez dziļākas finansiālās ieinteresētības. Es...

- Es to zinu, - Emīlija iejaucās. - Bet...

- Nepārtrauc mani! - Emma atcirta. - Pagājušajā pavasarī tu uzzināji, ka esmu tev novēlējusi sešpadsmit procentus “Hārtas uzņēmumu” akciju. Ņemot vērā, cik šī kompānija ir bagāta, tas nav maz. Un “Hārtas uzņēmumi” ir ne tikai bagāta, bet ari droša kompānija. Pēc manām domām - tikpat droša kā Anglijas banka. Tavu nākotni nodrošinās tieši “Hārtas uzņēmumu” akcijas - tās būs tavas bagātības avots, un man jau sen liekas, ka tev jāpiedalās šis kompānijas pārvaldīšanā. Galu galā - pēc manas nāves tā būs arī tavs īpašums.

Emma redzēja, ka Emīlijas seja kļūst aizvien bažīgāka, tāpēc viņa pastiepa roku pāri galdiņam un mīļi saspieda mazmeitas plaukstu.

- Neesi nu tik uztraukta! Es nebūt negribu sacīt, ka vairs neuzticos tavam brālim. Tev jāzina, ka tas tā nav. Aleksandrs prasmīgi vadīs un nosargās “Hārtas uzņēmumus”, nežēlodams savu enerģiju un spējas, par to es esmu pārliecināta. Un tomēr es gribu, lai arī tu aktīvi piedalies un strādā kompānijā ar savu māsīcu un brālēniem. Es patiesi uzskatu, ka tavu lielo enerģiju un daudzveidīgos talantus būtu vislietderīgāk novirzīt uz kompāniju, kuras akcijas tev piederēs un no kuras tu pati gūsi daudzus labumus.

Emīlija neko neatbildēja, pārdomādama vecmāmiņas vārdus, un pēc ilgāka klusuma brīža viņa sacīja:

-Jā, es saprotu, ko tu domā, un zinu, ka manas intereses tev ir tuvu pie sirds, bet mani kompānijas darbā patiešām nekas nesaista. Turklāt Sārai vienmēr ir paticis pārzināt apģērbu ražošanu. Ja tu iesaistīsi ari mani, viņa būs neapmierināta. Ja tu mēģināsi mani “piekabināt” Džonatanam, viņš spers zemes gaisā. Džonatans uzskata nekustamos īpašumus par valstību, kurā tikai viņš ir vienīgais kungs un karalis. Tātad - ko es darīšu “Hārtas uzņēmumos”? Vienīgā joma, ko es pārzinu, ir tirdzniecība.

Emīlijai aizrāvās balss, jo viņa bija tuvu asarām. Meitene aši novērsās un ar drūmu sejas izteiksmi skatījās ārā pa logu.

Doma, ka viņai būs jāpamet darbs Hārtas universālveikalu tīklā un ari Pola, kuru Emīlija dievināja, meiteni satrauca un nomāca. Un jāpamet būs. Emīlija bija pietiekami attapīga, lai saprastu, ka šis jautājums jau ir izlemts. Viņas domas netika prasītas. Viņai pateica, kas būs jādara un ko no viņas sagaida. Vecmāmiņas autoritāte bija neapstrīdama. Turklāt Emmas sejā bija iegūlusi tā vēsā, stūrgalvīgā izteiksme, kuru viņi visi ļoti labi pazina, tā ka strīdēties nebija jēgas. Vecmāmiņas skatiens runāja skaidru valodu - Emma Harta par katru cenu panāks savu. Iedomājoties skumjo nākotni, Emīlija juta, ka acīs sariešas asaras. Viņa sastinga, ātri samirkšķināja acis un visiem spēkiem pūlējās nezaudēt savaldību. Asaras, emocijas un citas vājuma pazīmes brīžos, kad runa bija par darījumiem, vecmāmiņa uzskatīja par vislielāko grēku.

Emma, redzēdama, cik satraukta un sarūgtināta ir mazmeita, saprata, ka viņai nekavējoties jāizkliedē Emīlijas raizes. Piešķīrusi balsij līdzjūtīgu nokrāsu, Emma teica:

- Neuztver to tik smagi, mīļā! Tas nepavisam nebūs tik ļauni, kā tev patlaban šķiet. Un es nekādā ziņā negrasos tevi iesaistīt nozarēs, kuras jau pārvalda tavi brālēni un māsīca. Tas nebūtu godīgi ne pret vienu nojums. Negrasos tevi padarīt arī par Sendija asistenti - ja tāda doma varbūt ir iešāvusies tavā satrauktajā galviņā. Nē, nē, nekā tamlīdzīga nebūs. Kad es sacīju, ka tu man esi vajadzīga šeit, es to domāju burtiskā nozīmē. Šeit, Jorkšīrā. Gribu, lai tu sāc strādāt “Vispārējās tirdzniecības kompānijā” un apgūsti visu, kam ir kāds sakars ar šo “Hārtas uzņēmumu” apakšnozari. Redzi, Emīlija, es gribu, lai tu to pārvaldi manā vārdā.

Kādu brīdi Emīlijai šķita, ka viņa ir pārklausījusies. Meitene no pārsteiguma bija zaudējusi valodu. Viņa raudzījās uz vecmāmiņu ar pavērtu muti. Beidzot Emīlija jautāja:

- Vai tu runā nopietni?

- Nudien, Emīlija, tas ir muļķīgs jautājums. Vai tad tev patiešām varēja ienākt prātā, ka es jokoju, runājot par saviem darījumiem?

- Nē, vecomāt.

Emīlija iekoda lūpā, pūlēdamās aptvert nule dzirdēto. “Vispārējās tirdzniecības kompānija” bija viens no “Hārtas uzņēmumu” nozīmīgākajiem īpašumiem, kas ienesa lielu naudu. Kad pirmais pārsteigums bija norimis, Emīliju pārņēma visdažādākās emocijas: viņa jutās glaimota, saviļņota, uztraukta un nobijusies vienlaikus. Bet visas šīs izjūtas gandrīz tajā pašā mirklī aizēnoja neviltots apmulsums.

Ar asu kustību noliekusies uz priekšu, viņa neizpratnes pilnā balsī vaicāja:

- Bet kāpēc tev pēkšņi ievājadzējās manil Tev taču ir Leonards Hārvejs. Viņš jau gadiem ilgi un ar spožiem panākumiem pārvalda “Vispārējās tirdzniecības kompāniju”. Vismaz tā tu pati vienmēr esi apgalvojusi.

- Un es tā arī patiešām domāju.

Emma paņēma glāzi, iedzēra malku un sēdēja, virpinādama glāzi pirkstos.

- Redzi, Lēns man pirms vairākām nedēļām atgādināja, ka pēc trim gadiem viņš ies pensijā. Es cerēju, ka viņš turpinās darbu arī pēc pensijas vecuma sasniegšanas, bet Lēns ir cieši nolēmis nestrādāt ilgāk ne dienas. Viņš grib izbaudīt dzīvi, darīt to, kas mūžīgās aizņemtības dēļ viņam bijis liegts, piemēram, apceļot pasauli.

Emma klusi iesmējās.

- Es varu viņu saprast. Šis vīrs nostrādājis pie manis vairāk nekā trīsdesmit piecus gadus, un es neatceros, ka viņš būtu atļāvies kādu dienu izpalikt - ja neskaita, protams, gadskārtējo atvaļinājumu vasarā. Dabiski, man atlika viņam tikai piekrist, lai gan darīju to negribīgi.

Emma nolika glāzi, piecēlās un nostājās ar muguru pret kamīnu. Viņa raudzījās lejup uz Emīliju un turpināja lietišķā tonī:

- Lēns ierunājās par savu aiziešanu pensijā tāpēc, ka, viņaprāt, man ir pēdējais laiks sākt domāt par viņa pēcteci. Man uzreiz ienāca prātā, ka tā tev varētu būt lieliska iespēja. Es jau mēnešiem ilgi lauzīju galvu, prātodama, kā lai iedabū tevi “Hārtas uzņēmumos”, uzticot darbu, kas tev liktos tīkams. Domāju, ka esmu šo problēmu atrisinājusi. Manuprāt, “Vispārējās tirdzniecības kompānijā” tu varēsi likt lietā visus savus daudzos talantus.

Emīlija klusēja. Viņai, kam parasti par visu bija savi uzskati, kurus viņa nekavējās izpaust skaļi, šoreiz nebija ko teikt.

Emma stāvēja un gaidīja, dodama Emīlijai iespēju atjēgties un sakārtot domas. Viņa lieliski saprata Emīlijas neparastās mazrunības iemeslus. Jaunā ziņa mazmeitai bija kā bumbas sprādziens. Bet, tā kā klusuma brīdis ieilga, Emma, gribēdama visu, kā parasti, ātri un lietišķi nokārtot, valdonīgi pavēstīja:

- Man vajag, lai tu nekavējoties sāktu strādāt “Vispārējās tirdzniecības kompānijā”. Lēns grib tūlīt pat uzsākt iecerēto apmācīšanas programmu. Tev varbūt šķiet, ka trīs gadi ir ļoti ilgs laiks, bet tā tas nav. Kompānijas darbības loks ir ārkārtīgi plašs, un tev daudz ko vajadzēs aptvert un izprast. Nu, ko tu saki?

Emīlija joprojām neteica ne vārda, un Emma uzlūkoja viņu ciešāk. Emmas skatiens sadrūma.

- Klausies, mīļā, kaut kas taču tev man ir jāatbild. Nespēju noticēt, ka tu piepeši būtu norijusi mēli.

Emīlija, beidzot saņēmusies, nedroši uzsmaidīja vecmāmiņai.

- Vai tu esi pārliecināta? Pilnīgi pārliecināta, ka tieši man jāpārņem “Vispārējās tirdzniecības kompānija”?

- Ja man būtu bijušas kaut mazākās šaubas, es tev to nemaz nepiedāvātu, - Emma skarbi atcirta.

- Bet kā tad pati “Vispārējās tirdzniecības kompānija”? - Emīlija aši vaicāja. - Vai viņi ar to būs mierā? Gribēs mani?

- Es esmu “Vispārējās tirdzniecības kompānija”. Vai tu to varbūt esi aizmirsusi?

-Nē, nē, protams, ne, vecomāt! Es tikai gribēju zināt, vai Lēns un direktoru valde mani pieņems. Es zinu, ka tu vari iecelt jebkuru cilvēku jebkurā amatā, jo kompānija pieder tev, bet varbūt Lēnam jau ir protežē, kuru viņš labprāt redzētu par savu pēcteci un kurš pārzina darbu kompānijā.

- Tāda viņam nav. Vēl vairāk - arī Lēns uzskata, ka tu esi šim darbam ideāli piemērota. Tas nenozīmē, ka viņš tikai piebalsotu man. Lēns ir pārāk skarbs un vaļsirdīgs, lai runātu to, ko patiesībā nedomā. Protams, viņš zina, ka es gribu, lai kompāniju pārņemtu kāds no ģimenes, bet, ja manis izvēlētā kandidatūra Lēnam liktos nepiemērota, viņš neapšaubāmi uzstātu, ka viņa pēctecis jāmeklē ārpus ģimenes ietvariem. Lēns patiešām ir pārliecināts, ka tu esi lieliski piemērota vairumtirdzniecības kompānijas vadīšanai. Un tavas atbilsta-mības iemesli ir vairāki: tava pieredze, kuru tu esi ieguvusi, strādājot ar universālveikaliem, tavas labās zināšanas gan vairumtirdzniecībā, gan mazumtirdzniecībā, turklāt vēl tavas iedzimtās spējas darījumu kārtošanā. Ja tu vienlaikus esi arī mana mazmeita - tā ir laimīga sagadīšanās. Lēna spriedumu tas ne par mata tiesu neietekmēja, to es tev varu apgalvot. Bez tam tu visu ļoti ātri aptver, Emīlija, un pēdējo piecu gadu laikā esi daudz ko iemācījusies.

- Esmu priecīga, ka jūs abi ar Lēnu man uzticaties, vecomāt.

Emīlija bija mazliet nomierinājusies un juta, ka negaidītais dzīves pavērsiens viņu vairs ne tik daudz biedē, kā iepriecina.

- Un Aleksandrs? Vai ar viņu tu jau esi runājusi? -Emīlija gribēja zināt.

- Bez šaubām! Viņš uzskata, ka tu brīnišķīgi tiksi ar šo darbu galā.

- Bet ko saka Pola?

- Viņai tevis, protams, pietrūks, bet Pola saprot, ka “Vispārējās tirdzniecības kompānijā” tev būs īstā vieta.

- Tad viss ir kārtībā!

Emīlija staroja un ļāva vaļu savam dabiskajam entuziasmam.

- Uzņemties “Vispārējās tirdzniecības kompānijas” vadīšanu - tā ir liela atbildība, bet tagad, kad esmu atjēgusies no sākotnējā pārsteiguma, ar nepacietību gaidīšu brīdi, kad varēšu sākt strādāt. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai tevi nepieviltu.

- Es zinu, mīļā.

Emma pasmaidīja, priecādamās, ka beidzot sagaidījusi Emīlijas aizrautības un dedzīguma izpausmi. Emma nebija šaubījusies, ka mazmeita viņas piedāvājumu pieņems. Emīlija bija pārāk gudra, lai pretotos vecmāmiņas gribai vai palaistu garām izdevību strādāt vadošu darbu. Turklāt Emīlijai patika pārvarēt grūtības. Iedomājusies par to, Emma piebilda:

- Esmu pilnīgi pārliecināta, ka jaunais darbs tev patiks tikpat labi kā tas, kuru tu pagājušajā gadā veici Parīzē. Arī šeit tev sākumā būs jāpārvar daudzas grūtības, bet pūliņu rezultāts sniegs milzīgu gandarījumu.

- Jā, es zinu, ka tā būs.

Emīlija nokaunējusies pietvīka - viņa atcerējās, cik spī-vi sākumā bija protestējusi pret vecmāmiņas nodomu.

- Man ļoti žēl, ka pirmīt uzvedos tik bērnišķīgi, - viņa teica. - Bija muļķīgi tā reaģēt tikai tāpēc, ka tu sacīji - es nevarēšot braukt uz Parīzi.

- Es saprotu. Tu biji vīlusies. Lai būtu kā būdams, bet uz Parīzi tev iznāks braukt itin bieži - kārtojot “Vispārējās tirdzniecības kompānijas” darījumus. Iepērkot preces, tev nāksies apceļot vai visu pasauli. Tāda dzīve tev noteikti patiks, Emīlija.

- Ak jā, vecomāt! Vēlreiz paldies par tavu ticību manām spējām un par šo lielisko izdevību!

Emīlija pielēca kājās un cieši apskāva Emmu. Laimīgi iesmējusies, viņa sacīja:

- Ak, vecomāt, kā tu proti iedvesmot! Ja paklausās tevī, viss sāk likties iespējams - un sasniedzams. Un arī aizraujošs. Vai zini ko? Man gribētos tūlīt pat aizskriet līdz “Vispārējās tirdzniecības kompānijas” Līdsas birojam un sākt strādāt kopā ar Lēnu.

- Lēns un “Vispārējās tirdzniecības kompānija” ir līdz šim brīdim bez tevis iztikuši, Emīlija, tā ka, manuprāt, tās dažas dienas viņi vēl pārdzīvos, - Emma atbildēja, un viņas lūpu kaktiņi raustījās aizturētos smieklos. - Šobrīd man tev ir daudz labāks priekšlikums par joņošanu uz biroju. Domāju, ka mums abām tagad jākāpj lejā un jāpaēd lenčs. Nezinu, kā tu, bet es esmu ļoti izsalkusi.

Piektā nodaļa

Pēc lenča Emma joprojām sēdēja pie galda skaisti iekārtotajā ēdamistabā un malkoja kafiju. Laiku pa laikam viņa palocīja galvu vai pasmaidīja, priecādamās par Emīlijas dabisko joie de vivre*. Mazmeita burbuļoja kā strautiņš, kas, pārrāvis kādu aizsprostu, traucas uz priekšu. Lenča laikā Emīlija bija apbērusi vecmāmiņu ar jautājumiem par “Vispārējās tirdzniecības kompāniju”. Katrs jautājums liecināja par saprātu un vēlēšanos iedziļināties jaunajā darbā. Emma varēja būt apmierināta.

Patlaban meitene uzjautrināja vecmāmiņu ar dažādām ģimenes tenkām, un, kā parasti, Emmai mazmeitas kodolīgās piezīmes šķita varen asprātīgas. Emīlijas bultas visbiežāk ķēra Kitu un Robiņu - meitenes asā mēle abus tēvočus nežēloja.

Bet ar to viņas sarkasms arī aprobežojas, jo Emīlija nekad neatļāvās izteikt nelaipnas vai dzēlīgas piezīmes par citiem ģimenes locekļiem. Viņai nenoliedzami patika papļāpāt, taču tenku vācele Emīlija nebija un ļaunu nevienam nevēlēja. Emma jau sen bija pārliecinājusies, ka mazmeitas mēles kulstīšana ir nekaitīgs vaļasprieks, jo viņa zināja, ka ir vienīgā

♦Dzīvesprieks. (Tulk. no fr. vai.)

Emīlijas uzticības persona. Emmai par lielu atvieglojumu, meitene prata glabāt noslēpumus un sarunās ar pārējiem ģimenes locekļiem bija visai atturīga - pat Pola un Aleksandrs, ar kuriem Emīlijai bija tuvas un sirsnīgas attiecības, nebija izņēmums no šī likuma.

Gluži negaidot Emīlija mainīja sarunas tematu un, beigusi stāstīt par dažiem jocīgiem atgadījumiem no radinieku dzīves, sāka cildināt tērpus, kurus nākamās dienas kristībām bija izvēlējusies savām piecpadsmit gadus vecajām pusmāsām. Pēdējā laikā Emīlija aizvien biežāk izrādīja vēlmi mātišķi rūpēties par dvīnēm, tāpēc Amandas un Frančeskas apģērbu iegādi Emma bija uzticējusi viņai.

Drīz vien Emma juta, ka klausās Emīlijā tikai ar pusausi, jo viņas prātu aizvien neatvairāmāk sāka nodarbināt Polas tikšanās ar Krosiem. Emmai ļoti gribējās zināt, kā Polai veicies. Ja darījums ir noslēgts, Emmu gaida milzīgs darbs. Nevarēja teikt, ka viņa par to sevišķi raizētos, - Emmai patika strādāt, ja varēja cerēt, ka darbs nesīs labus augļus, turklāt Pola bija izstrādājusi brīnišķīgu kompānijas pārņemšanas plānu.

Emma un Pola bija iekārojušas “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju” tās trīs galveno īpašumu dēļ, un tie bija: avīze, vietējā radiostacija un lielā, modemā ēka Hedrovā. Sekojot Polas padomam, Emma bija nolēmusi padarīt “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju” par “Jorkšīras Apvienotās laikrakstu kompānijas” filiāli. Tiklīdz “Eiras kompānijas” darbiniekiem būs atrasta vieta “Jorkšīras Rīta Avīzes” birojos, viņa pārdos “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijas” ēku. Tas ļaus paglābt neveiksmīgo kompāniju no bankrota un vienlaikus dos Emmai iespēju atgūt krietnu daļu no tiem diviem miljoniem, kurus viņa būs samaksājusi Krosiem. Jā, tā ēka ir vismaz miljons mārciņu vērta, Emma prātoja, kaut Džonatans to kategoriski noliedz. Rit viņai ar mazdēlu būs ļoti nopietna saruna. Viņš pārāk vilcinās ar “Eiras kompānijas” nekustamā īpašuma otrreizējo novērtēšanu. Emma viņam bija lūgusi to izdarīt jau pirms vairākām dienām, bet pagaidām nekādu atbildi nebija saņēmusi. Domādama par Džonatana vilcināšanās iemesliem, viņa cieši saknieba lūpas.

- Vecomāt, tu manī nemaz neklausies! - Emīlija nepacietīgi iesaucās, sapurinādama Emmas roku.

-Ak, atvaino, mīļā! Tu sacīji, ka esi izvēlējusies dvīnēm jūraszilas kleitas un mēteļus. Esmu pārliecināta, ka tērpi ir ļoti jauki, jo tava gaume...

- Ak Dievs, vecomāt, par to es runāju pirms piecām minūtēm, - Emīlija viņu pārtrauca. - Patlaban es stāstīju par tanti Edvinu.

- Kāpēc viņa pēkšņi ir tevi ieinteresējusi?

- Ne jau tieši viņa. Manuprāt, tante Edvina ir veca, garlaicīga skābumķērne, - Emīlija sacīja sev raksturīgajā tiešajā manierē. - Ieminējos par viņu tāpēc, ka šajā nedēļas nogalē viņa mums piedziedās pilnas ausis.

- Par ko tad? - mazliet apmulsusi, vaicāja Emma.

- Par šķiršanos, - īsi atteica Emīlija.

Šī atbilde lika Emmai krēslā saslieties. Viņa bargi paskatījās uz Emīliju.

- Tātad arī tu par to esi dzirdējusi? - Emmas pārsteigumu acumirklī nomainīja uzjautrinājums. Viņa iesmējās un purināja galvu. - Vai ir kaut kas tāds, ko tu par mūsu ģimenes locekļiem nezinātu?

- Laikam nav vis, - Emīlija atbildēja, pasmaidīdama ar vienu lūpu kaktiņu. - Bet es neokšķerēju, tu taču zini, vecomāt. Viņi paši man visu izstāsta. Droši vien tāpēc, ka man ir līdzjūtīga daba. - Viņas smaids kļuva platāks. - Un tad es pastāstu tev. Ja vien man nav uzticēts kāds noslēpums. Tos es nevienam un nekad neatklāju.

- Ceru, ka ne, mīļā. Atceries, ko vienmēr esmu tev teikusi: gudrai galvai mēle aiz atslēgas. Lai būtu kā būdams -kurš tad tev pateica par Entonija šķiršanos?

- Džims. Pagājušās nedēļas nogalē viņš mani apciemoja. Viņam bija vajadzīgs mans padoms kādā lietā. Sarunas gaitā Džims starp citu pieminēja Entonija šķiršanos. Viņam par to savukārt pastāstījusi tante Edvina. Acīmredzot viņa ir šausmīgi sarūgtināta... skandāls apkaunos svēto Danveilu vārdu un tamlīdzīgas muļķības. It kā mūsdienās kāds satrauktos par šķiršanos. Bet viņa kladzinās par to vismaz divas dienas, piemini manus vārdus!

- Šaubos. Galu galā arī pats Entonijs ieradīsies uz kristībām. Patiesību sakot, viņš jau ir ieradies.

- Viņš ir šeit, šajā mājā? -Nu bija Emīlijas kārta brīnīties.

- Nē. Viņš apmeties pie tava tēvoča Rendolfa Midlhe-mā. Pēc kristībām Entonijs tūlīt nebrauks prom. Viņš paliks te visu nākamo nedēļu.

Emmas acis ķircinoši iedzalkstījās.

- Acīmredzot ir tomēr kaut kas tāds, ko tu nezini, Emīlija. Mūsu jaunais grāfs apmetīsies pie Hārtiem tāpēc, ka viņš aplido Salliju. Pie tam dara to nopietnos nolūkos.

Pamanījusi Emīlijas sejas izteiksmi, Emma nespēja novaldīt smieklus. Meitenei no pārsteiguma mute bija palikusi vaļā. Bet viņa drīz vien attapās un atcirta:

- Varu derēt, ka to nezina arī tante Edvina! Pretējā gadījumā viņa šīm attiecībām jau sen būtu darījusi galu. Un to viņa vēl mēģinās izdarīt.

- Tas nav Edvinas spēkos, - Emma noskaldīja, un viņas seja kļuva skarba. - Entonijs nav nepilngadīgs, viņš ir nobriedis, trīsdesmit trīs gadus vecs vīrietis. Viņam nav nevienam jāatskaitās par savu rīcību, pat mātei ne. To es Entonijam vakar vakarā pateicu. Viņš saņēma manu svētību. Godīgi sakot, es priecājos, ka viņi ar Salliju apprecēsies. Viņa ir jauka meitene, turklāt glīta un, manuprāt, Entonijam ļoti piemērota.

- Es tev piekrītu - man arī Sallija šķiet ļoti simpātiska. Taču mēs abas par to nevaram spriest objektīvi, vismazāk jau tu, - Sallija tik ļoti līdzinās tavai mātei. Arī Edvinas vērtējums par šo meiteni nevar būt objektīvs - tikai pavisam citu iemeslu dēļ.

Emīlija apklusa, iedomājusies, cik neganti viņas tante reaģēs, kad jaunā ziņa būs sasniegusi tās ausis. Viņa satraukta iesaucās:

- Ak mans Dievs! Es nevaru ne sagaidīt, kā gribu redzēt tantes Edvinas sejas izteiksmi, kad viņa uzzinās par Entonija sakaru ar Salliju Hārtu. Viņa būs šausmīgi satracināta, ve-comāt. Tante taču par sevi ir tik augstās domās. Bet Salliju tikai viena paaudze šķir no vienkāršiem strādniekiem.

- Bet kas tad, tavuprāt, ir Edvina pati?

- Grāfiene, - Emīlija jautri ieķiķinājās, - un Fērlija no matu galiem līdz papēžiem! Viņa pārvērtās līdz nepazīšanai, kad dabūja zināt, ka viņas tēvs ir karaļa padomnieks sers Ed-vins Fērlijs. Tantes Edvinas snobismam kopš tā brīža vairs nav robežu. Cik žēl, ka tu viņai vispār izstāstīji patiesību par sevi un veco Edvinu, vecomāt.

- Man tev gandrīz jāpiekrīt.

Emma novērsās un skatījās ārā pa logu. Viņas domas nodarbināja vecākais mazdēls, Emmas pašas pirmdzimtās meitas dēls. Entonijs Stendišs, Edvinas un Danveilas grāfa vienīgā atvase, bija savas mātes prieks un acuraugs. Tā kā Edvina un Emma gadiem ilgi bija atsvešinājušās, viņai bija lemts iepazīt mazdēlu tikai tad, kad viņš jau bija astoņpadsmit gadus vecs jauneklis. Tas notika 1951. gadā, kadVinstonam izdevās panākt izlīgumu starp māti un meitu. To gan drīzāk varēja saukt par bruņotu pamieru, Emma domās piemetināja, tomēr mēs ar zēnu viens otram uzreiz pieķērāmies, un, paldies Dievam, mums ir labas un sirsnīgas attiecības līdz pat šim brīdim. Emmai Entonijs ļoti patika, jo, par spīti Entonija atturīgajai dabai un pastīvajām manierēm, viņa skaidri sajuta jaunā vīrieša iekšējo spēku un aso prātu. Pēc tēva nāves Entonijs bija mantojis viņa titulu un zemes īpašumus Īrijā. Jaunais grāfs galvenokārt uzturējās Klonlaflinā - tā bija muiža Kor-kas grāfistē -, bet katru reizi, ieradies Anglijā, Entonijs steidzās apciemot Emmu. Pirms sešiem mēnešiem šādā apciemojuma reizē viņš bija atjaunojis pazīšanos ar savu māsīcu Salliju, Vinstona mazmeitu. Pēc Entonija vārdiem, abi bija iemīlējušies no pirmā acu uzmetiena.

“Tā bijacoup defoudre*, vecomāt,” viņš iepriekšējā vakarā bija Emmai kautrīgi atzinies. “Un, tiklīdz būšu nokārtojis šķiršanos, mēs ar Salliju apprecēsimies.”

Emmu šis jaunums bija iepriecinājis, un viņa Entonijam to neslēpa, solīdama no savas puses pilnīgu atbalstu.

Sagrozījusies krēslā, Emma paraudzījās uz Emīliju un

teica:

- Neraizēsimies par Entoniju, viņš parūpēsies par sevi pats. Sacīju, ka viņiem ar Salliju vairs nevajag slēpt savas attiecības no Edvinas un lai viņi kristībās izturas dabiski. Vienreiz taču tas šā vai tā būs jādara zināms arī pārējiem ģimenes locekļiem.

- Edvina sacels traci, vecomāt. Pamatīgu traci, - Emīlija brīdināja, pārspīlētās šausmās pacēlusi skatienu pret griestiem.

- Ja viņai ir bail pazaudēt Entoniju, viņa to nedarīs, -

♦Neparedzēts gadījums, mīlestība no pirmā acu uzmetiena. (Tulk. no fr. vai) klusā, bet draudīgā balsī atbildēja Emma. - Taču parunāsim tagad par ko citu. Tu sacīji - Džimam bija nepieciešams tavs padoms. Kādā lietā?

- Viņš nopircis Polai dāvanu, pērļu virteni, bet bažījās, ka viņai tā varētu nepatikt. Tās ir brīnišķīgas pērles, un es pārliecināju Dzimu, ka Pola par tām būs sajūsmināta.

- Tas ir jauki!

Emma nemierīgi paskatījās pulkstenī.

-Ātri izdzeršu vēl vienu tasīti kafijas, un tad man jāiet augšā un līdz Polas atnākšanai mazliet jāpastrādā.

- Ieliešu tev kafiju, - sacīja Emīlija un, paņēmusi Emmas tasi, piegāja pie bufetes.

Atgriezusies pie galda ar piepildīto kafijas tasi, viņa

teica:

- Otrdien, kad biju Londonā, pusdienoju kopā ar T. B. Viņš sūta tev sveicienus.

Emmas seja atmaiga. Viņai vienmēr bija paticis Tonijs Bārkstouns, Elizabetes pirmais vīrs un Emīlijas un Aleksandra tēvs. Pēc meitas šķiršanās no Tonija Emma ar znotu bija palikuši labi draugi. Viņa ar sirsnīgu smaidu vaicāja:

- Kā viņam klājas?

- T. B. ir labā formā. Tikpat mīļš kā vienmēr un laimīgs. Nē, laikam pareizāk būtu teikt - apmierināts. Vai varbūt -samierinājies. Jā, tas būs īstais vārds. Viņš ir samierinājies.

Emīlija smagi nopūtās. Emmai gan šī nopūta šķita mazliet teatrāla. Bet Emīlija bija romantiski noskaņota, un Emma zināja, ka viņa gadiem ilgi bija cerējusi uz vecāku atkalapvienošanos. Gluži pretēji Emmai, kura jau no sākta gala uzskatīja to par pilnīgi neiespējamu. Domīgi lūkojoties Emīlijā, viņa vaicājoši sarauca uzacis un nomurmināja:

- Samierināšanās - tas gan ir tāds savāds apzīmējums tava tēva dzīvei, vai ne, mīļā?

- Nedomāju vis. Manuprāt, ar savu jauno ģimeni T. B. patiesi ir samierinājies. Neticu, ka pēc šķiršanās ar mammu tēvs būtu spējis justies laimīgs. Patiesību sakot, vecomāt, man šķiet, ka viņš joprojām mīl mammu.

Pēdējos vārdus Emīlija izrunāja daudznozīmīgā tonī un uzmeta Emmai ciešu, zinošu skatienu.

- Muļķības!

- Nu nē - viņa bija tēva lielā kaislība. Es zinu, jo viņš pats man reiz to teica. Ticu, ka viņam joprojām ir saglabājušās kvēlas jūtas pret mammu.

- Tas ir mazliet pārspīlēti teikts, Emīlija. Kopš viņu šķiršanās taču ir pagājusi vesela mūžība.

- Emocionālās saites starp cilvēkiem nav tik viegli saraujamas, - mazmeita palika pie sava.

Noliekusi blondo galviņu uz sāniem, Emīlija sarauca deguntiņu un turpināja:

- Noturīgas jūtas, uz kurām netiek atbildēts. Kāpēc tu esi tik skeptiski noskaņota, vecomāt? Tavuprāt, nekas tamlīdzīgs nav iespējams?

- Iespējams ir - taču tikai teorētiski. Esmu pārliecināta, ka tavam tēvam pietiek veselā saprāta bezcerīgi neilgoties pēc Elizabetes. Viņa jūtas pret bijušo sievu noteikti ir sen pagaisušas.

- Ceru, ka tev ir taisnība. Manuprāt, mīlēt kādu, kurš uz tavām jūtām neatbild, ir pārāk sāpīgi. Un ja tas pārāk ieilgst...

Emīlija aprāvās, tad viņas plaši ieplestajās, zaļajās acīs parādījās sapņaini izklaidīga izteiksme. Emīlija tikko dzirdami piemetināja:

- Ja vien Sāra to saprastu.

Lai cik klusi tas tika pateikts, Emma mazmeitas vārdus bija sadzirdējusi. Viņa ar skaļu klikšķi nolika tasi uz apakštasītes un, pieri saraukusi, pārsteigta vērās Emīlijā.

-Mūsu Sāra? Vai viņa iemīlējusies kādā, kurš uz viņas jūtām neatbild?

- Ak vai, vecomāt, man nevajadzēja pieminēt Sāras vārdu! Tā nudien nav mana darīšana, - Emīlija ar nožēlas pilnu, pietvīkušu seju nočukstēja. - Lūdzu, nesaki viņai neko, labi? Viņa būs ļoti sarūgtināta, ja uzzinās, ka esmu izpļāpājusies.

- Protams, es viņai neko neteikšu. Es taču nekad neesmu tā rīkojusies, vai ne? Kurš tad ir tas, pret kuru viņa lolo “kvēlas jūtas” - kā tu pirmīt teici par Toniju?

Emīlija vilcinājās. Viņa piepeši sajuta vēlēšanos neteikt patiesību. Bet Emīlija vēl nekad mūžā nebija melojusi vecmāmiņai. Šajā gadījumā tie gan būtu baltie meli, bet tomēr...

- Kurš tas ir? - Emma neatlaidās.

Mirkli valdīja klusums. Emīlija norija kaklā sakāpušo kamolu un, apzinādamās, ka ir iedzīta strupceļā, nomurmināja:

- Šeins.

- Sasodīts!

Emma atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņas vecās, gudrās acis cieši vērās mazmeitā.

- Tā, tā, tā, - viņa noteica, un viņas sejā gausi iezagās smaids.

Emīlija nozibsnīja ar acīm un izslējusies iesaucās:

- Ak, vecomāt, nerādi tādu seju! Lūdzu, nerādi tādu

seju!

- Kādu seju tad es rādu?

- Apmierinātu. Un sazvērniecisku. Es zinu, ka tu un tēvocis Blekijs jau sen lolojat cerības saprecināt kādu no mums, Hārtu meitenēm, ar Šeinu O’Nīlu, lai abas ģimenes tiktu apvienotas. Bet neviena no mums viņu neinterese, ja nu vienīgi...

Emīlija iekoda sev mēlē. Šoreiz viņa patiešām bija izpļāpājusi pārāk daudz. Emīlija pielēca kājās un, piegājusi pie bufetes, pārcilāja augļus sudraba traukā.

- Es notiesāšu kādu banānu, - viņa sacīja ar tēlotu nevērību. - Vai tu arī nevēlies, vecomāt?

- Paldies, es patlaban nepavisam nevēlos ēst banānus.

Pagriezusi galvu, Emma uzmanīgi pētīja mazmeitu.

- Ja nu vienīgi - kurai

- Neviena, vecomāt.

Emīlija drudžaini prātoja, kā lai izkļūst no nepatīkamās situācijas, neizraisot vecmāmiņā vēl lielākas aizdomas. Viņa atgriezās pie galda un, galvu nodūrusi, uzbruka banānam ar deserta nazi un dakšiņu.

Emma joprojām vēroja Emīliju, labi zinādama, ka mazmeita tīšuprāt izvairās no viņas skatiena. Un arī no atbildes.

-Emīlija, tu man gandrīz pateici, kura nojums interesē Šeinu. Tā nevar būt neviena cita kā tikai tu pati. - Viņa nevērīgi iesmējās, pūlēdamās pārāk neizrādīt, ka šī lieta viņai nav vienaldzīga. - Tu, Emīlijā, allaž esi bijusi mans ziņu avots par to, kas notiek ģimenē un arī ārpus tās. Tā ka stāsti vien līdz galam!

Emīlija, kas vēl aizvien ar pārspīlētu centību atbrīvoja banānu no mizas, beidzot pacēla galvu. Ar nevainīgu sejas izteiksmi viņa sacīja:

- Es negrasījos tev atklāt kādas personas vārdu, vecomāt. Šeins man neuztic savus noslēpumus, un es nudien neko nezinu par viņa jūtu dzīvi. Iepriekš es gribēju sacīt, ka neviena no mums viņu neinteresē, ja nu tikai kā vienas nakts draudzene.

- Bet Emīlija!

-Atvaino!

Emīlija nodūra skatienu, tad kautrīgi uzlūkoja vecmāmiņu no savu garo skropstu apakšas.

- Vai es tevi nepatīkami pārsteidzu, vecomāt?

- Esmu jau tādā vecumā, kad mani tā pārsteigt vairs nav iespējams, mīļo meitēn, - Emma dzēlīgi atbildēja. - Mani pārsteidza tikai tas, ka tu tādas lietas runā par Šeinu. Tas ir ļoti neglīti.

Emmai iešāvās prātā kāda doma, un viņas skatiens kļuva modrs un nikns.

- Vai viņš varbūt kādai nojums kaut ko tamlīdzīgu ir piedāvājis?

- Nē, nē, protams, ne! - Emīlija steidzīgi noliedza. - Man tikai par viņu ir tāda sajūta.

Emīlijai bija kauns, ka viņai tik nejauki jāapmelo Šeins, kas bija pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē.

- Es neko sliktu par viņu negribēju teikt, vecomāt. Goda vārds, - Emīlija ķepurojās kā prazdama. - Turklāt, kā lai pārmet vīrietim, ka viņš ir siržu lauzējs, ja sievietes pašas krīt viņam pie kājām kā ķegļu vālītes. Tā taču nav viņa vaina.

- Taisnība, - Emma piekrita. - Bet, runājot par Sāru, man jāizsaka cerība, ka viņai šī aizraušanās drīz pāries. Doma, ka mana mazmeita varētu būt nelaimīga, man ir neciešama. Ko tad viņa īsti jūt pret Šeinu?

- Nezinu, vecomāt, - Emīlija godīgi atbildēja. - Sen, sen viņa runāja ar mani par Šeinu, bet, man liekas, tūlīt pat nožēloja savu atklātību. To, ka Sāra ir neprātīgi iemīlējusies Šeinā, es zinu galvenokārt no personiskajiem novērojumiem. Viņa vienmēr nosarkst, kad dzird pieminam Šeina vārdu, bet viņa tuvumā allaž izturas gan uzsvērti pašapzinīgi, gan... gan ir tāda kā apreibusi.

Emīlija tieši un vaļsirdīgi paskatījās uz vecmāmiņu un piebilda:

- Nē, viņa nevienam un nekad par savām jūtām nestāstīs. Sāra ir pārāk noslēpumaina, lai kādam uzticētu savus pārdzīvojumus.

Pēdējais vērtējums atkal pārsteidza Emmu, bet viņa nolēma, ka nav īstais brīdis to pārspriest. Manīdama, cik saspringta ir Emīlija, Emma teica:

- Tev nav jābaidās, mīļā. Es nerunāšu ar Sāru par Šei-nu... Man nenāk ne prātā viņu mulsināt. Gan jau Sāra pati nāks pie prāta, ja vien tas jau nav noticis.

Emmas acis kavējās pie pavasara hiacintēm, kas bija sakārtotas vāzē galda vidū. Viņa aši pārdomāja visu nule dzirdēto. Tad Emma pacēla galvu un laipni uzsmaidīja Emīlijai.

- Nedomā, ka es apšaubu tavas novērošanas spējas vai tavus spriedumus, bet tu reizēm ļauj pārāk lielu vaļu iztēlei. Varbūt tavs priekšstats par Sāras jūtām pret Šeinu ir aplams. Sāra ir reāliste. Ievērojusi Šeina vienaldzību, gan jau arī viņa ir ļāvusi savām jūtām atsalt.

- Jā, vecomāt, - sacīja Emīlija, kaut nepiekrita Emmas vērtējumam par Sāru.

Emīlija zināja, ka māsīca stingri stāv ar kājām uz zemes, bet viņas galva lidinās mākoņos. Emīlija iekoda lūpā - par visu vairāk viņa vēlējās, kaut vispār nebūtu pieminējusi Sāras vārdu. Ielaišanās tamlīdzīgā sarunā ar gudro un attapīgo vecmāmiņu bija liela kļūda. Diemžēl Emīlijai jau kopš bērnu dienām bija izveidoj ies paradums visu uzticēt Emmai, un to nebija tik viegli lauzt. Varbūt tas pat bija neiespējami, jo vecmāmiņa vēl aizvien bija galvenais cilvēks Emīlijas dzīvē. Viņa tikai priecājās, ka bija laikus aprāvusies, lai neatklātu Emmai patiesību par Šeinu. Vecmāmiņa viņam bija tikpat stipri pieķērusies kā pašas mazbērniem.

Apziņa, ka viņai izdevies Šeinu savā veidā pasargāt, ļāva Emīlijai sajusties mazliet labāk, jo viņai patika Blekija mazdēls un viņa to cienīja. Joprojām knibinādamās ap banānu, Emīlija pasmaidīja. Galu galā - viņa pat varēja sevi apsveikt: reizi mūžā viņa bija izrādījusies pietiekami gudra, lai izvairītos no tiešas atbildes uz vecmāmiņas neatlaidīgajiem jautājumiem. Šoreiz Emmai Hārtai neko nebija izdevies izdibināt - Šeina O’Nīla noslēpums palika neatklāts. Nabaga Šeins, pēkšņi skumju pārņemta, domāja Emīlija. Viņam jādzīvo ar tādu nastu uz sirds. Apspiedusi nopūtu, viņa beidzot sacīja:

- Man nudien vairs nelien iekšā.

Un, saviebusi seju, Emīlija atstūma deserta šķīvīti.

Arī Emmai šķita, ka pienācis laiks maltīti beigt. Viņa ātri palocīja galvu un teica:

- Es tagad došos atpakaļ pie sava rakstāmgalda. Ko tu esi iecerējusi šopēcpusdien darīt? Darbs Herogeitas veikalā laikam ir jau galā, vai ne?

- Jā, vecomāt. Pabeidzu inventarizāciju un atlasīju apģērbus izpārdošanai, - stāstīja Emīlija, juzdamās atvieglota, ka Emmas domas vairs nenodarbina Šeins un Sāra Loutere. - Es padarbošos pa savu istabu. Kad ierados, Hilda lika vienai no kalponēm izsaiņot manas ceļasomas, bet man patīk savas lietas sakārtot pašai.

- Ceļasomas daudzskaitlī, Emīlija? Cik tad tev viņu ir?

- Desmit, vecomāt.

- Vienai nedēļas nogalei?

Emīlija nokremšļojās un apveltīja vecmāmiņu ar vienu no saviem visvaldzinošākajiem Smaidiem.

-Ne gluži. Domāju, ka padzīvošu pie tevis ilgāku laiku, protams, ja tu neiebilsti. Tev taču nav nekas pretim, vai ne?

- Nē, jādomā, ka nav vis, - Emma vilcinādamās atbildēja, nesaprazdama, ko šis negaidītais Emīlijas gājiens īsti nozīmē. - Bet kā būs ar tavu dzīvokli Hedinglijā?

- Es gribu no tā atbrīvoties. Patiesību sakot, man šāda vēlēšanās radās jau pirms laba laika. Nolēmu dzīvokli pārdot - vai varbūt tu vari palūgt, lai Džonatans to nokārto? Lai būtu kā būdams, vakar vakarā es sasaiņoju savas drēbes un citas mantas, jo biju pārliecināta, ka tu neliegsi man nākamnedēļ braukt uz Parīzi. Tā kā tagad ir noskaidrojies, ka turp es nebraukšu, varu tikpat labi apmesties uz dzīvi Penistoun-rojalā. Tev nebūs te tik vientulīgi un garlaicīgi, vecomāt.

Es nebūt nejūtos vientuļa, Emma nodomāja, bet skaļi sacīja:

- Varbūt es kaut ko nesaprotu, bet, kad pagājušā gada novembrī nopirku tev šo dzīvokli, man likās, ka tu par to esi sajūsmināta. Vai tev dzīvoklis vairs nepatīk, Emīlija?

- Nē, dzīvoklis nudien ir ļoti jauks, bet... Godīgi sakot, mīļo vecomāt, es tur jūtos kā atšķirta no visas pasaules. Man daudz labāk patiktu dzīvot šeit. Kopā ar tevi. Te noteikti būs krietni vien jautrāk. - Emīlija atkal pieglaimīgi pasmaidīja.

- Man personiski gan liekas, ka dzīve Penistounrojalā rit stipri vienmuļi. Patiesi, te ir diezgan garlaicīgi, - Emma nomurmināja un piecēlās.

Ejot uz durvju pusi, viņa pāri plecam piebilda:

- Bet tu, Emīlija, protams, esi mīļi aicināta.

Emma cerēja, ka nav šķitusi mazmeitai pārāk nelaipna. Vispirms abas dvīnes - un tagad Emīlija. Viņa nopūtās. Pēkšņi viņi sadomājuši atgriezties pie manis. Un tieši tad, kad es cerēju, ka manā dzīvē beidzot būs iestājies miers un klusums.

Emma mundri šķērsoja plašo priekštelpu un devās augšup pa kāpnēm. Emīlija gausi sekoja viņai pa pēdām. Varbūt man tomēr galu galā vajadzētu pieņemt to Blekija priekšlikumu, domāja Emma.

Pola runāja, un Emma klausījās.

Abas sēdēja viena otrai pretim augšstāva viesistabā. Uz galda stāvēja paplāte ar sudraba tējas piederumiem, kuru Hil-da bija uznesusi brīdi pēc Polas ierašanās.

Emma bija ielējusi viņām abām tēju, taču savai tasītei tikpat kā nepieskārās. Viņa sēdēja uz sofas nekustīga kā akmens tēls, bet sejā bija iegūlusi ierastā, neizdibināmā izteiksme, kā parasti, kad viņa uzmanīgi klausījās un pārdomāja dzirdēto.

Pola precīzi, neizlaižot nevienu sīkumu, atstāstīja Emmai tikšanos “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijā”, un viņas stāstījums bija tik tēlains, ka Emmai šķita - viņa pati tur ir bijusi klāt. Vairākas reizes Emmu bija pārņēmis satraukums vai dusmas, bet viņa neļāva ne skropstai nodrebēt. Neviens muskulis nesakustējās maskai līdzīgajā sejā, un Emma ne reizi nepārtrauca Polas vārdu plūsmu.

Pirms Pola sāka atstāstīt tikšanās nobeiguma daļu, Emmas asais, attapīgais prāts jau bija aizsteidzies priekšā. Viņa bez teikšanas zināja, ka Džons Kross ir atkāpies no darījuma slēgšanas. Uz īsu brīdi Emma ļāvās tikpat negantam sašutumam, kādu tūlīt pēc tikšanās bija izjutusi Pola, bet, kad sākotnējais dusmu vilnis noplaka, Emma saprata, ka īstenībā nemaz nav pārsteigta par rezultātu. Un Emmai bija jāsecina, ka viņa pazīst Džonu Krosu labāk, nekā pašai bija licies. Jau pirms daudziem gadiem Emma bija atklājusi šī cilvēka patieso dabu. Muļķīgs, pārlieku pašapzinīgs egoists, kam piemita bezgaldaudzas vājības, - tāds bija Džons Kross. Turklāt tobrīd viņa saprātu noteikti aptumšoja izmisīgais stāvoklis, kādā bija nonākusi viņa kompānija. Panikas dzīts, viņš bija gatavs uz visu - pat uz godīga darījumu cilvēka necienīgu rīcību. Spiedienu uz Džonu neapšaubāmi bija izdarījis ari viņa dēls - cilvēks ar sliktu slavu. Jauks pārītis, neko teikt, Emma nicīgi nodomāja.

Pola beidza savu stāstījumu ar nožēlas pilnu nopūtu.

-Tā nu tas ir, vecomāt. Man ļoti žēl, ka esam piedzīvojušas neveiksmi. Darīju visu, kas manos spēkos, un vēl mazliet vairāk.

- Par to es nešaubos, - atbildēja Emma.

Viņa raudzījās mazmeitai tieši sejā un ar lepnumu sirdī nodomāja, cik ļoti Pola ir progresējusi. Vēl pirms gada viņa būtu vainojusi sevi par darījuma neizdošanos.

- Tev nav sev ko pārmest. Norakstīsim šo gadījumu pieredzei - varēsim no tās pamācīties, kārtojot nākamos darījumus.

- Jā, vecomāt. Es domāju tieši tāpat.

Pola uzmanīgi pētīja Emmas seju.

- Kā tu tagad rīkosies? - viņa vaicāja, pūlēdamās vecmāmiņas nekustīgajā sejā saskatīt kādu emociju atblāzmu.

- Es nedarīšu neko. Pilnīgi neko.

Lai gan šis apgalvojums Polu visā visumā nepārsteidza, viņa tomēr uzskatīja par vajadzīgu iebilst:

- Es jau domāju, ka tava attieksme varētu būt tāda, taču man gribētos, lai tu pasaki Džonam Krosam, ko tu par viņu domā. Mēs ieguldījām šī darījuma sagatavošanā tik daudz pūļu, zaudējām savu dārgo laiku, bet viņš apgājās ar mums kā ar divām muļķītēm.

- Viņš pats sevi nostādījis muļķa lomā, - Emma klusā, vienaldzīgā balsī izlaboja. - Godīgi sakot, man nemaz negribas ziedot viņam pat tik daudz laika, cik prasa viena telefona saruna. Nav jēgas pātagot kritušu zirgu. Turklāt negribu sagādāt viņam apmierinājumu, liekot noprast, ka esmu noskaitusies. Vienaldzība uz pretinieku reizēm iedarbojas daudz spēcīgāk. Es ignorēšu Krosa kungu. Nezinu, kādu spēli viņš uzsācis, bet es tajā nepiedalīšos.

Emmas gudrās acis bija savilktas šaurās spraudziņās.

- Iespējams, ka viņš izmantoja mūsu piedāvājumu, lai panāktu lielākas summas izspiešanu no kādas citas kompānijas. Bet to Krosiem neizdosies panākt, jo neviena gribētāja pirkt viņa kompāniju nav.

Emma ciniski pasmaidīja, tad klusiņām iesmējās.

- Viņam nekas cits neatliks kā atrāpot atpakaļ pie tevis. Klāt viņš būs, uz ceļiem lūgdamies, un visai drīz. Ko tad tu darīsi, Pola? Tas šajā gadījumā ir svarīgāk par manu rīcību.

Atspiedusies pret sofas atzveltni, Emma cieši pavērās mazmeitā.

Pola jau pavēra muti, lai atbildētu, tad aši to atkal aizvēra. Viņa vilcinājās un vaicāja pati sev, kā viņas vietā rīkotos vecmāmiņa, bet tūdaļ pat šo jautājumu anulēja. Pola skaidri zināja, kā viņa rīkosies, un visam citam nebija nozīmes.

Pola apņēmīgi teica:

- Es viņu pasūtīšu uz elli. Pieklājīgā formā, protams. Es zinu, ka varu dabūt “Eiras kompāniju” par daudz zemāku cenu - ja Kross atgriezīsies pie mums, un to viņš darīs, viņam būs jāpieņem jebkuri mūsu izvirzītie noteikumi. Tomēr es negribu vairs ar šo cilvēku ielaisties nekādos darījumos. Es viņam neuzticos.

- Lieliski, meitēn!

Emma bija apmierināta ar Polas atbildi un nekavējās to izrādīt.

- Tu precīzi izteici manas domas, - viņa turpināja. - Es tev daudzreiz esmu teikusi - nav īpaši svarīgi, vai mums patīk tie cilvēki, ar kuriem mēs kārtojam darījumus, bet savstarpēja uzticēšanās nedrīkst izpalikt, pretējā gadījumā rodas nepārvaramas problēmas. Es pievienojos tavam uzskatam par Krosu un viņa mīļoto dēlu. Viņu uzvedība bija neaptverama un apvainojoša. Es nekad ar šiem cilvēkiem vairs neielaidīšos nekādās darīšanās.

Par spīti šiem nievājošajiem vārdiem un bargajai sejas izteiksmei, Emmas reakcija kopumā bija tik mierīga un saprotoša, ka Pola jutās mazliet apmulsusi.

- Es domāju, ka tu būsi daudz vairāk sadusmota, veco-māt, - viņa teica. - Ja nu vienīgi tu neizrādi savas patiesās izjūtas. Un tu neesi arī pārāk vīlusies.

-Manas sākotnējās dusmas ātri nomainīja riebums. Vīlusies es savā ziņā tomēr esmu. Vienlaikus izjūtu milzīgu atvieglojumu. Savādi - tik ļoti biju iekārojusi “Eiras kompāniju”, bet nu, kad nekas nesanāca, esmu itin priecīga par šo rezultātu.

- Es arī. - Mirkli vilcinājusies, Pola klusā balsī piebilda: - Sebastjans Kross ir kļuvis par manu ienaidnieku, vecomāt.

- Un tad? - Emma iesaucās atvairošā tonī. - Ja viņš arī ir tavs pirmais ienaidnieks, tad noteikti ne pēdējais.

Runājot Emma tomēr pamanīja bažas Polas skaistajās, tumši violetajās acīs un dziļi ievilka elpu. Pirmās nepatikšanas ar ienaidniekiem, viņa nodomāja, pastiepa roku un, satvērusi mazmeitas plaukstu, turpināja laipnākā balsī:

- Lai cik nepatīkami tas arī būtu, tev nāksies iedzīvoties ienaidniekos, tāpat kā man nebija lemts bez tā iztikt. Skumjākais ir tas, ka bieži vien cilvēki kļūst par ienaidniekiem ne jau tavas vainas dēļ.

Emma viegli nopūtā^.

- Daudzi cilvēki pēc dabas ir skaudīgi un greizsirdīgi, un tu allaž būsi pakļauta viņu bultām, jo tev pieder tik daudz. No manis tu mantosi varu un bagātību, un kur tad vēl tavs skaistums, prāts un lielās darbaspējas! Visas šīs īpašības ir skaudības vērtas. Tev jāiemācās nepievērst uzmanību skauģu dzēlieniem, jāpaceļas tiem pāri. Kā es to vienmēr esmu darījusi. Un aizmirsti Sebastjanu Krosu! Viņš nav tavu raižu cienīgs.

- Tev, kā parasti, ir taisnība, vecomāt, - Pola sacīja un atvairīja nepatīkamās atmiņas par ļaunajām, naidpilnajām acīm, kas viņu bija pavadījušas, no Krosu kompānijas aizejot.

Viņai tomēr pārskrēja vieglas trīsas. Pola zināja, ka Se-bastjans Kross pacentīsies nodarīt viņai kaut ko ļaunu, ja vien tam radīsies tāda iespēja. Šī negaidītā doma Polai piepeši šķita muļķīga un pārspīlēta. Viņa klusi iesmējās un atvairīja arī to.

Pola piecēlās, piegāja pie kamīna un dažus mirkļus sildījās, uzgriezusi liesmām muguru. Viņas acu skatiens klīda pa skaisto, senatnīgo telpu. Vēlajā pēcpusdienas saulē, kuras gaisma ieplūda pa daudzajiem logiem, istaba izskatījās mierīga un sirsnīgas omulības caurstrāvota. Kamīnā jautri sprakšķēja uguns, uz dzegas ritmiski tikšķēja vecmodīgais pulkstenis, un katra skaistā mēbele atradās tieši tai piemērotā vietā. Polai visu mūžu bija paticis uzturēties augšstāva viesistabā, kam piemita neparasts mājīgums un spējas nomierināt satrauktu prātu. Šķita, ka šī telpa atrodas ārpus laika un tai nav nekāda sakara ar nelietībām, kuras notika pasaulē. Ļoti kulturāla istaba, kuru radījusi ļoti kulturāla un neparasta sieviete, Pola sacīja pati sev. Raugoties uz Emmu, kas bija atslīgusi pret sofas atzveltni un bāli zilajā tērpā izskatījās tik piemīlīga, Polas acis kļuva maigas. Viņa ir veca sieviete, kam drīz būs astoņdesmit gadi, tomēr man viņa nekad tāda nav likusies, Pola domāja. Viņai ir tik daudz spēka, enerģijas un entuziasma, ka izjūtu viņu kā savu vienaudzi. Un viņa ir mana vislabākā draudzene.

Pirmo reizi kopš savas ierašanās Pola pasmaidīja.

-Tā nu izrādījās, ka visa mana rosīšanās bijusi veltīga, vecomāt. Kaķim zem astes - tas šoreiz būtu visatbilstošākais teiciens.

- Arī mans jaunais projekts izkūpējis gaisā. Vai nu man jāatrod cits, vai jāsāk adīt.

Polai bija neticīgi jāpasmaida.

- To nu gan es gribētu redzēt - tevi sēžam uz sofas ar adīkli rokā.

Pola ar uzjautrinātu sejas izteiksmi apsēdās uz sofas, paņēma savu tasīti, iedzēra malku tējas, tad it kā starp citu ieminējās:

- Šodien ēdu lenču kopā ar Mirandu O’Nīlu un...

- Ak Dievs, tas man atgādina, ka šovakar uz pusdienām es nebūšu mājās. Pusdienošu pilsētā kopā ar Blekiju un Šeinu.

- Jā, tā jau Merija man sacīja.

- Kungs Jēzu, es nevaru pat elpu ievilkt, lai visiem tas uzreiz netaptu zināms!

Emma mirkli klusēdama pētīja Polas seju.

- Tu gan neizskaties pārāk sarūgtināta, tā ka es secinu -tev nav bail palikt te bez manis un paciest Edvinas sabiedrību. Neraizējies, gan jau viņa pratīs uzvesties.

- Es neraizējos. Sākumā mani ziņa par viņas ierašanos uztrauca, bet tad es nolēmu, ka tā ir Džima problēma. Viņš Edvinu uzaicināja, viņš lai arī izklaidē. Lai būtu kā būdams, mamma allaž ir pratusi labi tikt galā ar tanti Edvinu. Viņa prot aizbāzt Edvinai muti - turklāt dara to pieklājīgi un ar mīļu smaidu uz lūpām. ,

Nolikusi tasi un apakštasi uz galda, Pola pieliecās tuvāk vecmāmiņai.

- Klausies, vecomāt, Merijai iešāvusies prātā kāda ideja, kura varētu tev patikt. Tas varbūt ir tieši tas jaunais projekts, kuru tu meklē.

- Vai patiesi? Pastāsti man par to sīkāk!

Pola izklāstīja Emmai Mirandas ieceri, bet nobeigumā viņa mazliet pavīpsnāja un teica:

- Redzu, ka tevi šī ideja neaizrauj. Vai tev tā nepatīk?

Emma iesmējās - Polas sarūgtinātā sejas izteiksme viņu

patiesi uzjautrināja.

- Nē, man tā patīk gan. Tomēr neesmu ieinteresēta pieņemt to kā savu personisko projektu. Tas nenozīmē, ka tu nevarētu ar to nodarboties un kopā ar Meriju attīstīt šo ideju tālāk. Veikaliem tas varētu nākt par labu. Parunāsim par to vēlreiz, kad būsiet šo ieceri izstrādājušas sīkāk. Varbūt mēs patiešām atvērsim filiāles O’Nīlu viesnīcās.

- Es norunāšu lietišķu tikšanos ar Mirandu jau nākamnedēļ... - Pola aprāvās un uzmanīgi paraudzījās Emmā. - Apmierini, lūdzu, manu ziņkāri - kāpēc šis projekts, tavuprāt, nevarētu būt tavs?

- Tāpēc, ka te nav gaidāma nekāda šķēršļu pārvarēšana. Man patīk pārkost cietākus riekstus.

- Ak Kungs! Un kur lai es atrodu tev to cieto riekstu?

- Es varētu mēģināt pati atrast sev kādu ieceri, pie kuras strādāt. - Emmas zaļajās acīs pamirdzēja draiskas uguntiņas, un viņa papurināja galvu. - Pēdējā laikā tu nemitīgi izrādi mātišķu gādību par mani. Es pieprasu, lai tu to izbeidz!

Viņas abas sāka smieties, un Pola atzinās:

- Jā, to es daru gan, vecomāt. Lūdzu, piedod!

Paskatījusies pulkstenī, viņa piebilda:

- Domāju, ka būs labāk, ja es tagad došos mājās un izrādīšu mātišķu gādību par saviem mazulīšiem. Ja pasteigšos, vēl pagūšu palīdzēt auklei viņus novannot.

- Jā, mīļā, dari tā, pirmajos dzīvības gados bērnam mātes tuvums ir vissvarīgākais. Tu nedrīksti šo dārgo laiku ziedot tikai darbam.

Pola piecēlās, uzvilka ziemišķādas žaketi, sameklēja savu rokassomu un piegāja pie Emmas, lai viņu noskūpstītu.

- Novēlu tev jauku vakaru, un pasveicini no manis Ble-kiju un Šeinu!

- Pasveicināšu. Ja mēs šovakar vairs netiksimies, aprunāsimies rit no rīta.

Pola jau devās uz durvju pusi, kad Emma uzsauca viņai nopakaļ:

- Klau, Pola, aizmirsu pavaicāt-cikos tu gaidi ierodamies Džimu un savus vecākus?

- Ap sešiem. Džims sacīja, ka piecos lidmašīna piezemēsies Līdsas-Bredfordas lidostā.

- Tātad viņš ved Dēziju un Deividu ar to savu mazo, šausmīgo lidmašīnu, vai ne?

Emma bažīgi savilka lūpas un uzmeta Polai pārmetošu skatienu.

- Man šķiet, es jau jums abiem sacīju - man nepatīk, ka jūs lidināties ar to konservu bundžu.

- To tu patiešām teici, bet, kā tu labi zini, Džims allaž rīkojas pēc sava prāta. Un lidošana ir viens no viņa galvenajiem vaļaspriekiem. Bet tu, protams, vari izteikt viņam savu neapmierinātību.

- To es noteikti darīšu, - Emma sacīja un ar rokas mājienu mudināja Polu uz promiešanu.

Sestā nodaļa

Visi apgalvoja, ka viņš esot īsts ķelts.

Un Šeins Dezmonds Ingems O’Nīls ari pats bija nonācis pie pārliecības, ka senču mantojums viņam ir iegūlis dziļi kaulos un viņa dzīslās rit nemierīgās ķeltu asinis. Un šī apziņa lika Šeinam izjust dziļu apmierinājumu un lepnumu.

Kad piederīgie reizēm pārmeta jaunajam vīrietim, ka viņš ir ekstravagants, pārāk impulsīvs, pļāpīgs un ārišķīgs, Šeins atbildēja ar piekrītošu galvas palocīšanu, it kā šie kritiskie aizrādījumi būtu glaimojoši komplimenti.

īstenībā Šeinam bieži vien gribējās atcirst, ka viņš ir arī enerģisks, saprātīgs un radošs, uzsverot, ka arī tās ir senajiem britiem raksturīgas īpašības.

Jau agrā bērnībā Šeinam O’Nīlam tika iedvesta doma, ka viņš ir savādāks nekā citi. Sākumā tas cēla zēna pašapziņu, vēlāk - mulsināja un visbeidzot - sāpināja. Viņš jutās savā ziņā atšķirts no pārējiem, un tas Šeinu sarūgtināja. Viņš gribēja būt parasts cilvēks, bet no viņa gribēja iztaisīt kaut kādu izdzimteni. Šeins riebumā sarāvās, kad dzirdēja pieaugušos dēvējam viņu par savādnieku, pārlieku emocionālu un noslēpumainu bērnu.

Sasniedzis sešpadsmit gadu vecumu, Šeins sāka labāk izprast to, ko par viņu runāja. Lai noskaidrotu, ko īsti nozīmē viņam veltītie epiteti, Šeins lasīja vēsturiskus sacerējumus. Ja jau viņšbija “savāda atskaņa no ķeltiem”, viņam vajadzēja pēc iespējas vairāk uzzināt par šiem senajiem cilvēkiem, kuriem viņš, kā redzams, līdzinājās. Šeins “izrakās” cauri veseliem grāmatu kalniem, sākot no sējumiem, kuros bija aprakstīti senie briti visā savā spožumā, un beidzot ar sacerējumiem par karali Arturu un Apaļā galda bruņiniekiem. Galu galā senie valdnieki Šeinam sāka likties tikpat reāli un dzīvi kā

viņa laikabiedri.

*

Gadu gaitā Šeina interese par vēsturi nemazinājās. Tas bija viņa vaļasprieks, kurā Šeins smēlās garīgo spēku, ļaudamies veclaicīgo vārdu un frāžu burvībai. Viņš bija nemierīgs, dzīvespriecīgs un vienlaikus ar nosvērtu prātu apveltīts cilvēks. Iespējams, ka taisni šīs pretrunīgās īpašības darīja Šeinu tik neparastu. Dusmas un naids dzina Šeinā dziļas saknes, bet mīlestība un uzticība viņam bija nesatricināmi un mūžīgi jēdzieni. Ārišķīgās, teatrālās izdarības, kas lika tuviniekiem dēvēt viņu par “ķeltu”, Šeinā mijās ar spējām analizēt sevi un citus un neparastu, gandrīz maigu dabas un tās skaistuma izpratni.

Divdesmit septiņu gadu vecumā Šeins O’Nīls bija izvērties par žilbinošu personību, kuras valdzinājums bija ne vien izcili skaistajā ārienē, bet vēl vairāk raksturā un morālajās īpašībās. Viņš spēja pavedināt jebkuru sievieti, bet tikpat labi aizraut arī jebkuru vīrieti ar jokiem un asprātīgām sarunām, kurās izpaudās možs prāts un pašironija. Viņš mēdza izklaidēt sabiedrību ar samtainā baritonā dziedātām jūrnieku dziesmām un sentimentālām, balādēm, ar raiti skandētām vārsmām. Tomēr Šeins varēja būt arī stūrgalvīgs, mērķtiecīgs, vaļsirdīgs un godīgs līdz pat nežēlīgumam. Viņš bija godkārīgs un enerģisks, visās lietās un parādībās Šeinu pirmām kārtām saistīja diženums. Un viņš saistīja katru cilvēku, ar kuru dzīve viņu saveda kopā. Aplam būtu apgalvot, ka Šei-nam nebija ienaidnieku, bet pat viņi nevarēja noliegt jaunā vīrieša spēcīgo šarmu. Daudzas īpašības Šeins bija mantojis no sava vectētiņa - tēvatēva, kurš bija īrs un kuram Šeins stipri līdzinājās ne vien ārēji, bet arī pēc rakstura, tomēr viņā izpaudās arī īpašības, kas bija piemitušas viņa mātes senčiem.

Dzestrā piektdienas pēcpusdienā Šeins O’Nīls stāvēja augstu tīrelī līdzās savam zirgam, kuru bija ļoti atbilstoši nosaucis par Karakungu, un raudzījās lejup uz Midlhemas pilsētu un sabrukušo pili. Senais cietoksnis joprojām izstaroja lepnu neatkarību, kaut jumta tam vairs nebija, mūra ierobo-jumi bija nodrupuši, bet pamestajos, spokainajos pils kambaros ligzdas vija sīkie putniņi. Saplaisājušās grīdas spraugās šajā gadalaikā ziedēja sniegpulkstenīši, narcises un strutenes.

Kā jau cilvēkam ar dzīvu iztēli, Šeinam nebija grūti iedomāties, kā te izskatījās tolaik, kad pilī mitinājās Varviks un Garets Ingems - viņa senči no mātes puses. Gara acīm viņš redzēja atveramies lielos pils vārtus, mirdzam bruņas un dzirdēja šķindam ieročus un sprauslājam zirgus... Šeins uz brīdi pārcēlās vēsturiskajā pagātnē, kad cietoksnī ar karalisku spožumu tika svinētas kaujaslaukos gūtās uzvaras, bet augstmaņi vērpa intrigas cits pret citu.

Samirkšķinājis acis, Šeins atvairīja iedomu tēlus, pacēla galvu un atrāva skatienu no apdrupušajiem cietokšņa mūra robiem. Viņš pievērsās skaistajai ainavai, kas pletās viņam pie kājām. Stāvot šajā vietā, Šeinu allaž pārņēma sajūsma. Viņam patika plašā, klajā tīreļa skarbums un vienādībās sajūta, ko tas radīja. No visas apkārtnes dvesa senatnīga majestātiskuma elpa. Tīrelis tiecās pret debesīm kā košs, atritināts paklājs, kurā mijās zaļie, dzeltenie, tumšbrūnie un zeltaini sārtie toņi. Pāri tam pletās bezgalīgā debesu zilgme, bet saules gaisma dienas otrajā pusē šķita sudrabaina. Šeina domas un jūtas nemainīgi atsaucās šim dižajam, mulsinoši skaidrajam skaistumam, kas viņam likās tik žilbinošs, ka ilgstoši raudzīties tajā bija grūti. Šeins juta, ka šī ir vienīgā vieta uz pasaules, kur viņš īsti iederas, un, būdams prom no šejienes, Šeins allaž ilgojās atgriezties, asi sajuzdams tīreļa trūkumu. Drīz viņam atkal būs jādodas prom - Šeins, kā parasti, pats sevi uz laiku izraidīs trimdā, lai vēl kvēlāk ilgotos atgriezties.

Šeins O’Nīls smagi nopūtās. Viņš juta, ka uzmācas vecās skumjas un melanholija. Šeins atbalstīja galvu pret ērzeļa kaklu un cieši aizmiedza acis, vēlēdamies, kaut ātrāk pārietu sāpīgās ilgas pēc viņas. Kā gan viņš varēja te dzīvot, zem vienām debesīm ar sievieti, kura bija tik tuvu un tomēr tik nesasniedzama. Tāpēc viņam jāaizbrauc... jāaizbrauc tālu prom un jāpamet šī vieta, kas viņam bija tik mīļa, un sieviete, kuru viņš neprātīgi mīlēja, bet kura viņam nekad nepiederēs. Jā, jāaizbrauc - tā bija vienīgā iespēja izdzīvot, nezaudējot savu vīrieša pašcieņu.

Šeins strauji apcirtās un ielēca seglos, apņēmības pilns izkliedēt drūmo noskaņojumu, kas viņu negaidīti bija paņēmis savā varā. Viņš iecirta Karakungam piešus sānos, un zirgs straujā riksī aizauļoja pāri mežonīgajam tīrelim.

Pusceļā Šeins pagāja garām diviem staļļapuišiem, kas trenēja divus lieliskus tīrasiņu zirgus. Uz puišu mundrajiem sveicieniem viņš atbildēja ar draudzīgu galvas mājienu, tad nogriezās pa Svainkrosas ceļu, lai jātu uz Elingtonholu - Ren-dolfa Hārta mājām. Midlhema bija slavena ar saviem zirgu staļļiem, un izcilākais no tiem piederēja Rendolfam Hārtam, Blekija O’Nīla zirgu trenerim, kas ļāva Šeinam Elingtonholā turēt arī viņa zirgus - Karakungu, Feodālo Baronu un Ķeltu Jaunavu - jaunu, skaistu ķēvīti.

Tobrīd, kad Šeins sasniedza Elingtonholas lielos dzelzs vārtus, viņam bija daļēji izdevies apvaldīt smeldzošās sirdssāpes un izraut sevi no depresijas. Šeins vairākas reizes dziļi ievilka elpu un piešķīra sejai vienaldzīgu izteiksmi. Pa šķembām klāto piebraucamo ceļu viņš aizjāja līdz staļļiem, kas atradās viņpus dzīvojamās ēkas. Šeinam par pārsteigumu, pagalmā neviena nebija, tomēr, izdzirdējis pakavu klaudzoņu pret bruģi, parādījās staļļapuisis, un pēc brīža no staļļa iznāca arī Rendolfs Hārts un pamāja ar roku sveicienu.

Lielais, smagnējais Rendolfs bija apveltīts ar raženajam stāvam un skarbajām manierēm atbilstošu balsi.

- Sveiks, Šein! - viņš ierēcās. - Priecājos, ka tevi satieku. Mums būtu pārmijams kāds vārds, ja vari ziedot man dažas minūtes.

Lēkdams nost no zirga, Šeins atsaucās:

- Bet tāmpatiešām jābūt tikai pāris minūtēm, Rendolf. Man šovakar ir svarīga tikšanās, un es jau esmu aizkavējies.

Viņš sniedza Karakunga pavadu puisim, kas ieveda zirgu stallī, lai to rūpīgi noslaucītu sausu. Šeins piegāja pie Ren-dolfa, satvēra viņa pastiepto plaukstu un sacīja:

- Ceru, ka nav atgadījies nekas ļauns?

- Nē, nē, - Rendolfs ātri atteica un vedināja Šeinu pāri pagalmam uz dzīvojamās ēkas pagalma ieejas pusi. - Ieiesim uz pāris minūtēm iekšā.

Pacēlis galvu, viņš uzlūkoja Šeinu, kas ar savām sešām pēdām un četrām collām bija dažas collas garāks par Eling-tonholas saimnieku.

- Vai esi pārliecināts, ka nevari veltīt man piecas minūtes, veco zēn? - Rendolfs vaicāja un pasmīnēja. - Lai kas ari būtu dāma, ar kuru tev jātiekas, vari būt drošs, ka viņa būs bezgala laimīga, tevi mazliet pagaidot.

Arī Šeins pasmīnēja.

- Dāma, kuru tu minēji, ir tante Emma, un mēs abi zinām, ka viņai gaidīt nepatīk.

- Taisnība, - atteica Rendolfs un atvēra durvis. - Vai tev pietiks laika, lai iedzertu tasi tējas, vai arī tu dosi priekšroku kādam stiprākam malkam?

- Paldies, Rendolf, no glāzītes skotu viskija es neatteikšos.

Šeins piegāja pie kamīna un nostājās ar muguru pret liesmām. Viņš pārlaida skatienu mājīgajai telpai un pirmo reizi todien sajutās ērti un atbrīvoti. Šeins pazina un mīlēja šo darbistabu kopš bērnības - tā bija viņa mīļākā telpa Eling-tonholā. Tās iekārtojums bija izteikti vīrišķīgs - milzīgs Džor-dža stila rakstāmgalds pie loga, čipendeila stila skapis, ādas atzveltnes krēsli tumšā vīna krāsā, apaļš galds, uz kura bija sakrauti žurnāli “Lauku Dzīve” un “Zirgi un Medību Suņi”, kā arī avīzes, kas ziņoja par zirgu skriešanās sacīkstēm. Svešiniekam, kurš ienāktu šajā telpā, nerastos šaubas par mājastēva interesēm un nodarbošanos. Te smaržoja pēc laukiem, purviem un karaļu iecienītā sporta veida. Tumšzaļās sienas rotāja astoņpadsmitā gadsimta gravīras - Stabsa darinātās medību un jāšanas ainiņas, bet uz sarkankoka kumodes stāvēja ierāmētas fotogrāfijas - Rendolfa trenētie zirgi, kas bija guvuši uzvaras, - kā arī viņa izcīnītie kausi un citas balvas. Ap kamīnu mirdzēja tur sakarinatas misiņa zirglietas. Tikpat spožs bija arī karalienes Viktorijas laika vara kamīna aizsargs. Uz kamīna dzegas starp divām nelielām bronzas zirgu figūriņām un pāris sudraba svečturiem bija redzams Rendolfa pīpes balsts un lādīte ar tabaku. Darbistaba vietumis bija tāda kā mazliet apdilusi, tomēr Šeinam šķita, ka izbalējušais paklājs un sasprēgājusī atzveltnes krēslu āda tikai pastiprina te valdošo sirsnības un draudzīguma gaisotni.

Rendolfs atnesa dzeramos, un abi vīrieši saskandināja glāzes. Šeins pagriezās, lai apsēstos vienā no ērtajiem ādas krēsliem.

- Nē! Tikai ne tur! Atspere lien ārā, - brīdinoši uzsauca Rendolfs.

- Tā lien ārā jau gadiem ilgi, - smiedamies atbildēja Šeins, tomēr apsēdās citā krēslā.

- Nupat šī ārā līšana sasniegusi kritisko robežu. Visu laiku gribu to sasodīto krēslu aizsūtīt mēbeļu polsterētājam, lai salabo, bet nemitīgi aizmirstu.

Šeins nolika savu glāzi uz kamīna aizsarga malas un sameklēja kabatā cigaretes. Vienu aizkūpinājis, viņš vaicāja:

- Par ko tu gribēji ar mani runāt?

- Par Smaragda Loku. Kā tu domā, ko Blekijs sacītu, ja viņa nākamgad tiktu iekļauta Lielās nacionālās balvas izcīņā?

Šeins izskatījās varen pārsteigts. Izslējies krēslā taisni, viņš atbildēja:

- Tu taču zini - viņš par to ļoti priecātos. Bet vai tad viņai ir kādas izredzes? Es zinu, ka Smaragda Loks ir lieliska ķēve, bet konkurence Eintrijā... Jēziņ - kā teiktu Blekijs.

Rendolfs piekrītoši palocīja galvu, piecēlās, paņēma pīpi un sāka to piebāzt ar tabaku.

- Jā, šajās sacensībās tiek izvirzītas augstas prasības kā jātniekam, tā zirgam. Bet es patiesi domāju, ka Smaragda Lokam ir izredzes uzvarēt dižākajās jāšanas sacīkstēs ar šķēršļiem. Viņa pēdējā laikā guvusi vairākas izcilas uzvaras.

Rendolfs apklusa, lai aizdedzinātu pīpi. Acīm iemirdzoties, viņš piezīmēja:

- Es ticu, ka šī dižciltīgā dāma vēl nav atklājusi visas savas apslēptās potences un šarmu. Bet, nopietni runājot, Smaragda Loks izvēršas par vienu no labākajām lēcējām, kādas jebkad esmu trenējis.

- Ak mans Dievs! Tie ir brīnišķīgi jaunumi! - priecīgi uzbudināts, iesaucās Šeins. - Uzvarēt Nacionālās balvas izcīņā - tas vienmēr ir bijis vectētiņa sapnis. Un kuram no žokejiem tu Smaragda Loku domā uzticēt, Rendolf?

- Stīvam Lemeram. Viņš ir izturīgs un prasmīgs zellis -tieši tāds, kāds mums vajadzīgs, lai nodrošinātu Smaragda Lokam veiksmīgu startu Eintrijā. Ja kāds piedabūs šo ķēvi eleganti divreiz pārlēkt visiem grāvjiem un barjerām, tad tas ir Stīvs. Viņš ir izcils jātnieks.

- Kāpēc tu par to neesi runājis ar vectēvu?

- Gribēju vispirms dzirdēt tavas domas. Tu esi viņam vistuvākais cilvēks.

- Tu taču zini, ka viņš vienmēr klausa tavam padomam. Mūsu ģimene allaž uzskatījusi tevi par vislabāko tavā arodā. Tu esi treneris, kuram var uzticēties.

- Paldies, Šein! Es augstu vērtēju jūsu uzticēšanos. Bet, godīgi sakot, veco zēn, nekad neesmu novērojis, ka Blekijam kāds zirgs būtu tik tuvu pie sirds kā šī ķēve. Manuprāt, viņš to labprāt turētu ievīstītu vatē. Pagājušajā nedēļā Blekijs bija atbraucis un apgājās ar Smaragda Loku tā, it kā ķēve būtu viņa sirdsdāma.

Šeins pasmīnēja.

- Neaizmirsti, ka ķēvi vectēvam uzdāvināja dāma, kuru viņš augstu vērtē. Starp citu, runājot par Emmu - vai es nesadzirdēju tavā balsī vieglu aizkaitinājumu, kad pirmīt viņu pieminēju?

- Ne gluži. Vakar viņa man mazliet aizdeva dusmas,

bet...

/

Rendolfs aprāvās un labsirdīgi pasmaidīja.

- Patiesību sakot, nekad neesmu varējis uz Emmu ilgi dusmoties. Viņa ir mūsu klana ciltsmāte un vienmēr bijusi laba pret mums visiem. Tikai reizēm Emma mēdz būt sasodīti valdonīga. Viņa man liek justies šitik maziņam.

Un viņš ar roku norādīja kādas sešas collas no grīdas.

- Bet atgriezīsimies pie Smaragda Loka. Biju nolēmis runāt ar Blekiju rīt. Kā tev šķiet, vai būšu izvēlējies īsto brīdi? Varbūt man labāk nogaidīt līdz nākamajai nedēļai?

- Nē, runā ar viņu rīt, Rendolf. Tas vectēvu uzmundrinās, un tante Emma arī būs priecīga.

Iztukšojis glāzi, Šeins piecēlās.

- Jāsaka atklāti - es par tavu lēmumu esmu sajūsmināts. Bet baidos, ka tagad man patiesi jāsteidzas prom. Gribu vēl uz īsu brīdi ieiet stallī un atvadīties no saviem zirgiem.

Viņš pasmaidīja un likās tāds kā mazliet nokaunējies.

- Es atkal braucu prom, Rendolf. Jau pirmdien no rīta.

- Bet tu taču tikai nupat atgriezies! - iesaucās Rendolfs.

- Kurp tad tu šoreiz dosies?

- Uz Jamaiku, tad uz Barbadosu, kur mēs nesen nopirkām viesnīcu, - stāstīja Šeins, abiem ejot ārā no darbistabas.

- Man tur daudz kas jāpaveic, tāpēc būšu prom diezgan ilgi -vismaz divus trīs mēnešus.

Šeins apklusa, un Rendolfs vairs neko nejautāja. Abi vīrieši klusēdami šķērsoja staļļa pagalmu. Šeins iegāja stallī un veltīja īsu mirkli katram no saviem zirgiem, glāstīdams tos un čukstēdams mīļus vārdus.

Rendolfs palika ārpusē un cieši vēroja Šeinu. Pēkšņi viņu pārņēma žēlums pret jaunāko vīrieti, kaut Rendolfs neizprata šo izjūtu cēloni. Varbūt smeldzīgo līdzjūtību izraisīja dziļās skumjas Šeina melnajās acīs. Rendolfam Blekija mazdēls bija iepaticies jau tad, kad Šeins vēl bija mazs zēns. Viņš pat bija cerējis, ka Šeinam O’Nīlam varētu rasties maigas jūtas pret Salliju vai Vivjenu. Bet puisi Rendolfa meitas neinteresēja, viņš nemainīgi turējās mazliet atstatu no tām.

Toties Rendolfa dēls Vinstons bija Šeina labākais draugs un izpriecu biedrs. Daudzi neizpratnē sarauca uzacis, kad Vinstons un Šeins pirms diviem gadiem nopirka Bekhausu, vecu, pusizputējušu muižu, kas atradās tepat netālu, Vestenfildā, pārveidoja to un abi kopā apmetās tur uz dzīvi. Bet Rendolfs nekad neiztaujāja nedz savu dēlu, nedz Šeinu par viņu seksuālajām tieksmēm. Viņam nebija nekādas nepieciešamības to darīt, jo Rendolfs zināja, ka visā apkaimē nav aizrautīgāku brunču mednieku par abiem puišiem. Kad vēl bija dzīva Rendolfa sieva Džordžīne, viņai laiku pa laikam nācās mierināt kādu noraudājušos meiču, kas ieradās Elingtonholā, meklēdama Vinstonu vai Šeinu. Paldies Dievam, pēdējā laikā šie jauno sieviešu apciemojumi bija mitējušies, jo viņš gan neprastu tikt ar tām galā. Rendolfs nosprieda, ka neapmierinātās jaunās lēdijas tagad acīmredzot devās taisnā ceļā uz Bekhausu. Viņš klusībā nosmīkņāja. Sirdslietās tie abi laikam bija īsts blēžu pāris, bet Rendolfs viņus sirsnīgi mīlēja.

• Šeins beidzot bija atvadījies no saviem zirgiem un gausi tuvojās Rendolfam, kas stāvēja staļļa durvīs. Kā parasti, kad viņš Šeinu kādu laiku nebija redzējis, Rendolfam jaunais vīrietis šķita uzkrītoši skaists. Skaists un sabiedrībā iemīļots, vienlīdz augstu vērtēts gan starp vīriešiem, gan arī sievietēm. Pirms piecdesmit gadiem Blekijs droši vien izskatījās tieši tāds pats, Rendolfs nodomāja.

Aplicis roku vecākajam vīrietim ap pleciem, Šeins teica:

- Paldies par visu, Rendolf!

- Ak, puis, man ir prieks tev pakalpot. Par zirgiem neraizējies. Tie tiks labi aprūpēti, bet par to jau tev nevajadzētu šaubīties. Jā, un vēl kas, Šein, - palūdz, lai Vinstons man vēlāk piezvana.

- Es viņam to pateikšu.

Rendolfa domīgais skatiens sekoja Šeinam, kas devās pie sava automobiļa. Tur aiziet viens nelaimīgs jauns vīrietis, viņš nodomāja, neizpratnē purinādams galvu. Šeinam taču ir viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Veselība, skaistums, stāvoklis sabiedrībā, liela bagātība. Viņš mēģina to noslēpt, bet esmu pārliecināts, ka Šeina sirdi plosa izmisums un bēdas, prātoja Rendolfs. Lai esmu nolādēts, ja zinu, kas tam par iemeslu.

Bekhausa, kuras teritoriju patiešām šķērsoja jauka, neliela upīte^4 atradās kalna pakājē pašā Vestenfīldas ciema galā, pusceļā starp Elingtonholu un Penistounrojalu.

Ieplakā paslēpusies muižas ēka, ko apēnoja milzīgi, mūžveci ozoli un sikomores, bija būvēta Elizabetes I valdīšanas beigu posmā. Māja bija ļoti pievilcīga, zema un plata, būvēta no vietējiem akmeņiem. Tai bija augsti skursteņi, daudzi sīkrūšu logi un kokgriezumiem rotāta fasāde.

Sākumā Vinstons un Šeins veco muižu bija nopirkuši, lai pēc pussabrukušo ēku atjaunošanas, senlaicīgās virtuves un vannasistabu modernizēšanas un garāžas uzcelšanas, kā arī nolaistās muižas apkārtnes sakopšanas to izdevīgi pārdotu tālāk. Tomēr pēc tam, kad viņi bija veltījuši šai vietai tik daudz laika, enerģijas un mīlestības pilnu rūpju, Vinstons un Šeins atklāja, ka ir muižai pieķērušies, un nolēma paturēt to sev pašiem. Viņi bija vienaudži, kopā mācījušies Oksfordā un saraduši jau kopš bērnudienām. Abi paturēja savus atsevišķos dzīvokļus Līdsā, lai darbdienās atrastos tuvāk birojiem, bet nedēļas nogales ar prieku pavadīja kopā Bekhausā.

Vinstons Hārts bija Emmas brāļa Vinstona vienīgais mazdēls, kas, pabeidzis studijas Oksfordā, tūlīt pat bija sācis strādāt “Jorkšīras Apvienotajā laikrakstu kompānijā”. Viņam tur nebija nedz noteikta darba, nedz amata nosaukuma. Emma dēvēja jauno Vinstonu par “ministru bez portfeļa”, un tulkojumā tas nozīmēja - “tas, kurš neļauj citiem mierīgi dzīvot”. Savā ziņā viņš bija Emmas speciāli pilnvarotais sūtnis lielās kompānijas iekšienē, viņas acis un ausis, un nereti ari balss. Viņam gandrīz visos jautājumos piederēja pēdējais vārds, un viņš bija atbildīgs tikai Emmai. Citi darbinieki aiz muguras saukāja Vinstonu par “Dievu To Kungu”. Viņš to zināja un uzņēma ar smaidu. Lai nu kurš, bet Vinstons gan bija pārliecināts, ka “Apvienotajai laikrakstu kompānijai” ir tikai viens Dievs, un tā ir pati Emma. Viņa te bija vienpersoniska noteicēja, un Vinstons savu tanti cienīja un godāja, būdams viņai bezgala uzticīgs.

Jaunais Vinstons, kā viņu ģimenē joprojām palaikam dēvēja, bija labi sapraties ar savu vectēvu, kas viņam bija iedvesis dziļu pienākuma sajūtu pret Emmu. Hārtiem bija jāpateicas Emmai par visu, kas tiem piederēja. Vectēvs savu māsu bija dievinājis līdz pat mūža galam (viņš nomira sešdesmito gadu sākumā), un no viņa Vinstons bija dzirdējis daudzus nostāstus par Emmas jaunību, par grūtībām, kuras viņai nācās pārvarēt, virzoties augšup pa panākumu kāpnēm. Vinstons ļoti labi zināja, ka Emmas spožā magnātes karjera ir pirkta par dārgu cenu un prasījusi milzīgus upurus. Vinstonam, kurš bija saklausījies fantastiskos un aizkustinošos stāstus par tagad jau leģendāro Emmu, bieži vien likās, ka viņš saprot tanti labāk nekā viņas pašas bērni. Un nebija nekā tāda, ko Vinstons Emmas labā nespētu paveikt.

Vinstona vectēvs bija atstājis viņam visas savas “Jork-šīras Apvienotās laikrakstu kompānijas” akcijas, bet tēvocis Frenks savu daļu bija novēlējis sievai Natalī. Kompāniju joprojām kontrolēja Emma, kurai piederēja piecdesmit divi procenti akciju. Tiesa, pēdējā laikā viņa kompānijas pārvaldīšanu veica galvenokārt ar Vinstona starpniecību. Emma konsultējās ar brāļa mazdēlu par katru svarīgāko laikrakstu izdošanas jautājumu un bieži vien pieņēma viņa ierosinājumus, ja Emmai tie likās saprātīgi. Starp viņiem pastāvēja ne vien izpratnes pilnas darba attiecības, bet arī īpaša, sirsnīga draudzība, kas sagādāja abiem apmierinājumu un prieku.

Vinstonam iebraucot Bekhausas muižas teritorijā, viņa prātu joprojām nodarbināja darba lietas, taču, pat būdams iegrimis domās par “Jorkšīras Apvienoto laikrakstu kompāniju”, viņš ievēroja, ka pēc spēcīgajām lietusgāzēm mazā upīte draud pārplūst, un atgādināja sev, ka jāaprunājas ar Šeinu par krastu nostiprināšanu. Pretējā gadījumā mauriņi pārplūdīs ar ūdeni tāpat kā iepriekšējā pavasarī. O’Nīlu būvuzņēmuma vīriem noteikti jāierodas jau nākamnedēļ, nosprieda Vinstons, apturēdams savu jaguāru pie parādes durvīm. Paņēmis portfeli, viņš izkāpa no automobiļa un apgāja tam apkārt, lai no bagāžas nodalījuma izceltu ceļasomu.

Vinstons bija slaids, pat nedaudz kalsnējs. Piecas pēdas un deviņas collas garajā puisī nebija grūti atpazīt Hārtu. Patiesību sakot, viņš stipri līdzinājās Emmai. Viņam bija vectantes skaistie, pareizi veidotie sejas vaibsti, viņas sarkanzeltainie mati un dzirkstošās, zaļās acis. Vinstons un Pola ģimenē bija vienīgie, kam, tāpat kā Emmai, matu saknes uz pieres veidoja īpatnēju trīsstūri, kuru, kā vectēvs reiz Vinstonam bija stāstījis, viņi esot mantojuši no Dižvīra Džona Hārta mātes Es-teres Hārtas.

Kāpdams pa īso trepju posmu, kas veda uz mājas ārdurvīm, Vinstons, acis piemiedzis, palūkojās debesīs. Austrumu pamale bija apmākusies - šurp atkal tūcījās lietus mākoņi. Vējš bija pierimis, bet tālumā ducināja pērkons, un caur tikko salapojušo koku galotnēm ik pa brīdim pavīdēja baltas zibens šautras. Kad Vinstons bija ielicis atslēgu slēdzenē, viņam uz plaukstas uzkrita retas, smagas lietus lāses. Sasodīts, viņš nomurmināja, domādams par upīti. Ja sāksies vētra un negaiss ieilgs, stāvoklis var kļūt bīstams.

Aiz smagajām, kokgriezumiem rotātajām durvīm Vin-stons izdzirdēja apslāpētu telefona zvanu, bet, kamēr viņam izdevās iekļūt mājā, telefons jau bija apklusis. Vinstons kādu brīdi raudzījās uz aparātu, domādams, ka zvans atkārtosies, taču, kad tas nenotika, viņš paraustīja plecus, nolika ceļasomu kāpņu pakājē un ātri šķērsoja priekštelpu. Iegājis savā darbistabā mājas dziļumā, Vinstons apsēdās pie rakstāmgalda un izlasīja Šeina atstāto zīmīti, kura vēstīja, ka Vinstonam jāpiezvana tēvam. Viņš iemeta zīmīti papīrgrozā un pavirši izskatīja pasta sūtījumus - tie galvenokārt bija rēķini no ciema veikaliem un ielūgumi uz kokteiļvakariem un pusdienām. Kaimiņi labprāt redzēja viņus abus ar Šeinu savā viesu pulkā. Sabīdījis vēstules vienā galda stūrī, Vinstons atspiedās pret krēsla atzveltni, uzcēla kājas uz galda un, acis aizvēris, koncentrēja savas domas uz tobrīd svarīgāko problēmu.

Nopietnākie sarežģījumi Vinstona dzīvē parasti bija saistīti ar darbu, un tā tas bija arī šoreiz. Iepriekšējā dienā, tiekoties Londonas birojā ar Džimu Fērliju, viņš bija sajutis otrā vīrietī dziļu neapmierinātību. Lai cik savādi tas būtu, Vinstonu Fērlija sapīkums nepārsteidza. Viņš jau pirms vairākiem mēnešiem bija secinājis, ka Džims ienīst administratora darbu, bet ceļā uz Bekhausu pavadītajās divās stundās Vinstons, visu pārdomājis, saprata, ka Fērlijs grib tikt vaļā no sava izpilddirektora amata. Vinstons intuitīvi nojauta, ka Džims ar visu savu būtni pretojas amata uzliktajiem žņaugiem. Viņš bija īsts avīžnieks, žurnālistikas darbarūķis, kas vislabāk jutās pēdējo ziņu istabas kņadā, sajūtot pasaules notikumu satraukto elpu, spriegumu, kāds rodas, ja vienlaikus jāizdod divas dienas avīzes. Pēc saderināšanās ar Polu Emma bija paaugstinājusi Dži-mu amatā, bet, ķerdamies pie izpilddirektora pienākumiem, viņš tomēr neatstāja ari “Jorkšīras Rīta Avīzes” un “Jorkšīras Vakara Ziņu” galvenā redaktora posteni. Tā ka tobrīd viņš mēģināja vienlaikus nosēdēt uz diviem krēsliem. Pēc Vin-stona domām, Džimam Fērlijam atbilstošs bija tikai viens no abiem - tas, uz kura bija jāsēž profesionālam avīžniekam.

Var būt, ka viņam vajadzētu pašam atteikties no izpilddirektora amata, prātoja Vinstons. Būtu taču daudz labāk, ja Džims spīdoši veiktu vienu darbu, nevis ar viduvējiem panākumiem censtos sadalīties starp diviem. Vinstons strauji atvēra acis, apņēmīgi nolaida kājas uz grīdas un pievilka krēslu pie rakstāmgalda. Viņš sēdēja, raudzīdamies tālumā, un domāja par Džimu. Vinstons apbrīnoja Džima Fērlija žurnālista talantu, un Džims viņam patika arī kā cilvēks, kaut Vinstons zināja, ka Polas vīram piemīt daudzas vājības. Viņš gribēja visiem izpatikt, bet tas diez vai ir iespējams. Un Vinstons nekad nebija varējis saprast, ar ko Fērlijam izdevies savaldzināt Polu. Viņi bija tik dažādi kā diena un nakts. Pola bija daudz par stipru tādam vīrietim kā Džims, bet, patiesību sakot, tā nebija Vinstona darīšana, turklāt diez vai viņš šajā gadījumā spēja spriest objektīvi - Hārtam nav tik viegli atbrīvoties no aizspriedumiem pret Fērliju..; Mīlestība bija padarījusi Polu aklu. Vinstons drūmi saviebās un norāja sevi - viņš nedrīkstēja par Polu slikti domāt, jo viņi taču bija labi draugi.

Vinstonam ienāca prātā, vai nevajadzētu piezvanīt Emmai un pārrunāt jauno problēmu ar tanti, bet viņš tajā pašā brīdī pārdomāja. Nebija nekādas vajadzības satraukt Emmu nedēļas nogalē, kad paredzētas ģimenes svinības, kuras jau tā atņems vectantei daudz spēka. Viņš varēs apspriesties ar Emmu pirmdien.

Pēkšņi Vinstons saprata, cik muļķīgi bija rīkojies. Viņam gribējās pašam sev uzsist pa pakausi. Vajadzēja vakar Džimam skaidri un gaiši noprasīt, vai viņš negrib atkāpties no izpilddirektora amata. Un, ja Džims to gribētu, ko viņi ieceltu Džima vietā? Kompānijā nebija neviena tik pieredzējuša darbinieka, kurš varētu uzņemties atbildību. Taisni šis apstāklis padarija Vinstona problēmu sarežģītu. Sirds dziļumos Vin-stonam bija nelāga nojauta, ka Emma varētu uzkraut šo darbu viņam. To viņš negribēja. Vinstonam lietas patika tieši tādas, kādas tās bija.

Tā nu tas bija, ka Vinstons Hārts atšķirībā no citiem Emmas ģimenes locekļiem nebija sevišķi godkārīgs. Viņš nealka pēc varas. Viņu nebija samaitājusi mantrausība. Faktiski Vinstonam piederēja vairāk naudas, nekā viņš spēja iztērēt. Vectētiņš Vinstons ar māsas Emmas palīdzību, ievērojot viņas padomus, bija ticis pie milzīgas bagātības, nodrošinot gan savu atraitni, gan visus pēcnācējus.

Jaunais Vinstons bija uzcītīgs un strādīgs, avīžu pasaulē viņš jutās kā zivs ūdenī. Bet vienlaikus viņš arī ļoti mīlēja dzīvi. Sen, sen Vinstons bija pieņēmis kādu lēmumu, no kura nedomāja atteikties. Viņš neziedos personisko dzīvi un laimi darījumu cilvēka karjeras dēļ. Vienmuļš, grūts darbs noteikti nebija viņam piemērots, lai kādus augļus tas solītu. Vinstons nebija nekāds parazīts, viņš vienmēr godprātīgi pildīs savus darba pienākumus, taču viņam būs ari sieva, ģimene, dzīve ar plašu vērienu. Tāpat kā Vinstona tēvs Rendolfs, arī viņš juta sevī tieksmi kļūt par lauku džentlmeni. Laukos Vinstons jutās vislabāk, te atjaunojās viņa spēki. Visu nedēļu viņš ar ilgošanos gaidīja brīvdienas, kad varēs tikt prom no pilsētas un “uzlādēt savas baterijas”. Izjādes, kriketa spēle, pastaigas pa Bekhausas apkārtni, lapsu medības - tas viss atstāja uz Vinstonu dziedinošu iespaidu un radīja viņā dziļa apmierinājuma sajūtu. īsi sakot, Vinstons Hārts deva priekšroku mierīgai, dīkai dzīvei, un viņš bija cieši apņēmies tādu arī dzīvot. Cīņas kompānijas valdes sēdēs viņu kaitināja un garlaikoja. Viņš nebeidza brīnīties par Polu, aizvien vairāk pārliecinādamies, ka viņa bija mīcīta no tiem pašiem māliem kā viņas vecmāmiņa. Vinstonam reizēm likās, ka vara, darījumi, iespēja uzvarēt sāncenšus - tā bija narkotika, kas apreibināja šīs abas sievietes. Kopīgā cīņa sagādāja viņām baudu. Kad Emma bija gribējusi, lai Vinstons palīdz Polai tirgoties ar “Eiras kompāniju”, viņš bija kategoriski atteicies un pierunājis Emmu, lai viņa uztic šo lietu Polai vienai pašai. Vinstonam par atvieglojumu, vectante bija tūlīt pat piekritusi.

Pie velna, viņš nepacietīgi nodomāja, es negrasos pavadīt visu nedēļas nogali raizēs par Džimu Fērliju un viņa darba problēmām. Nākamnedēļ atklāti izrunāšos ar viņu. Pielicis ar to savām pārdomām punktu, Vinstons piezvanīja tēvam uz Elingtonholu un nopļāpāja ar viņu gandrīz pusstundu. Tad Vinstons zvanīja savai tā brīža draudzenei Elisonai Rid-lijai. Izdzirdis meitenes balsi, viņš sajuta sirdī ielīstam siltumu, un ari Elisona neslēpa savu prieku par to, ka Vinstons viņai piezvanījis. Viņš apstiprināja, ka abi ar Šeinu nākamajā vakarā ieradīsies Elisonas rīkotajās viesībās, sarunāja tikšanos svētdien un beidzot steigšus devās uz augšstāvu, lai pārģērbtos.

Pēc desmit minūtēm, tērpies ērtās korda biksēs, rupji adītā vilnas svīterī, izturīgos garstulmu zābakos un vecā lietusmētelī, Vinstons cauri ēdamistabai izgāja uz akmens plātnēm klāto terasi, no kuras pavērās skats uz zivju dīķi. Pēc īslaicīgā lietus debesis bija noskaidrojušās. Maigajā vēlas pēcpusdienas gaismā koki, krūmi un mauriņi vizēja valgani zaļi. Gaisā virmoja lietus, mitras zāles, zemes un dažādu augu smaržas, kuras Vinstonam tā patika. Viņš labu bridi stāvēja uz terases ieelpodams un izelpodams, ļaudams sev atslābināties kā fiziski, tā garīgi, izdzēsdams pēdējās ar darbu saistīto satraukumu atstātās pēdas, tad viegliem soļiem noskrēja pa pakāpieniem lejā dārzā. Vinstons steidzās uz upītes pusi, lai pārliecinātos, ka nupat nolijušais lietus nav nodarījis nekādu postu tās krastiem.

Septītā nodaļa

Edvina bija ieradusies.

Emma zināja, ka viņas vecākā meita sēž lejā, bibliotēkā, malko viskiju un atgūstas no nogurdinošā brauciena. No Mančestras lidostas līdz Penistounrojalai bija diezgan tālu. Dažu pēdējo minūšu laikā pie Emmas bija uznākusi vispirms Hilda, pēc tam Emīlija, lai pavēstītu par Edvinas ierašanos.

Nu, kas darāms, tas jādara tūlīt, Emma nomurmināja. Viņa nupat bija beigusi pārģērbties, lai dotos pusdienot kopā ar Blekiju un Šeinu. Atlikt nenovēršamo ir ne vien muļķīgi, bet arī kaitīgi - tas plosa nervus. Edvinai šobrīd iekšā tikšķ bumba ar laika degli, un būs labāk, ja es padarīšu to nekaitīgu, iekams sākusies patīkami iecerētā nedēļas nogale, nolēma Emma.

Apmierināta viņa pamāja ar galvu savam spoguļattēlam, knibinādamās ap pērļu rotas aizdari - pērles ieskāva viņas kaklu kā stāva apkaklīte. Viņa priecājās, ka vairs nešaubās un skaidri zina, kas viņai darāms. Paņēmusi rokassomiņu un sa-buļādas žaketi, Emma izsteidzās no guļamistabas.

Pa garajām vītņu kāpnēm viņa devās lejup mazliet gausākiem soļiem, pārdomādama, kā izturēties pret Edvinu un ko viņai sacīt. Emma izjuta riebumu pret sadursmēm un ķildām, viņai labāk patika panākt savu pa aplinkus ceļiem, nereti izmantojot ari viltu. Pielāgošanās apstākļiem un kompromisa spējas allaž bija palīdzējušas Emmai atšķetināt sarežģījumus gan darījumos, gan personiskajā dzīvē. Bet tobrīd, tuvodamās bibliotēkai, viņa saprata, ka ir tikai viena iespēja, kā ietekmēt Edvinu, - bija jādodas tiešā uzbrukumā.

Viegliem, ašiem soļiem šķērsodama priekštelpu, Emma mazliet saminstinājās - paredzamā kauja viņu mulsināja. Bet uz spēles bija likta Entonija laime, un tāpēc ar Edvinu vajadzēja tikt galā, iekams viņa paguva sabojāt savam dēlam dzīvi un klātesošajiem kristību viesiem - garastāvokli. Emma dziļi ievilka elpu, tad turpināja ceļu pāri priekštelpai. Viņas kurpju papēdīši apņēmīgi klikstēja pret grīdas akmens plāksnēm.

Bibliotēkas durvis stāvēja pusvirus, un Emma kādu brīdi palika stāvam, uzlikusi roku durvju tvereklim. Viņa vēroja Edvinu, kura sēdēja atzveltnes krēslā pie kamīna. Telpa grima puskrēslā, jo iedegta bija tikai viena lampa. Piepeši kamīna kurtuvē atskanēja skaļš sprakšķis, liesmas uzšāvās augstāk un apgaismoja Edvinas seju, kuru līdz tam bija slēpusi ēna. Tagad viņas vaibsti bija skaidri saskatāmi. Emma sarāvās un strauji samirkšķināja acis. No attāluma viņas meita uzkrītoši līdzinājās Adelei Fērlijai... tie paši sudrabaini blondie mati, maigais un vienlaikus asi iezīmētais sejas profils, no sasprindzinājuma uzkumpusī mugura. Cik bieži Emma bija redzējusi Adeli sēžam tieši tādā pašā pozā pie kamīna Fēr-lijholas guļamistabā un, dziļi iegrimušu domās, raugāmies kaut kur tālumā. Bet Adele nebija sasniegusi pat trīsdesmit astoņu gadu vecumu, turpretim Edvinai tobrīd bija jau sešdesmit trīs, un viņas skaistums arī nekad nebija bijis tik ēterisks un aizkustinošs kā savulaik Adelei. Emma zināja, ka tēls pie kamīna - tās daļēji bija viņas pašas iedomas. Protams,

Edvina līdzinājās Adelei, un tas bija pamanāms jau tad, kad viņa gulēja šūpulī. Ari garīgi viņa vienmēr bija bijusi vairāk Fērlija uekā Hārta.

Nokremšļojusies Emma sacīja:

- Labvakar, Edvina!

Viņa straujā gaitā iegāja bibliotēkā, lai Edviņai nerastos aizdomas, ka māte no sliekšņa ir viņu vērojusi.

Meita no pārsteiguma satrūkās, pacēla galvu un iztaisnojās.

- Sveika, māt! - viņa atbildēja balsī, kurā formāla pieklājība robežojās ar vēsumu.

Emma nepievērsa Edvinas tonim nekādu uzmanību -viņa pie tā jau sen bija pieradusi. Gadu gaitā nekas nebija mainījies. Emma nolika kažokādas jaku un rokassomiņu uz krēsla un devās pie kamīna, pa ceļam ieslēgdama vairākas lampas.

- Redzu, ka dzeramo tu sev jau esi ielējusi, - viņa teica, apsēdusies atzveltnes krēslā iepretim Edvinai. - Vai tev nevajag no jauna piepildīt glāzi?

- Paldies, šobrīd vēl ne.

- Kā tev klājas? - Emma laipni apvaicājās.

- Manuprāt, labi.

Edvina pētoši pavērās mātē.

- Nav vajadzības jautāt, kā klājas tev. Tu nepārprotami izskaties ziedoša.

Emma tikko jaušami pasmaidīja. Atspiedusies pret krēsla atzveltni, viņa sakrustoja kājas un sacīja:

- Baidos, ka šovakar manis pie pusdienu galda nebūs. Pēdējā brīdī izrādījās, ka man jāiziet no mājas, lai...

-... nokārtotu kādu darījumu, vai ne?-Edvina nievīgi pavīpsnāja, uzmetot mātei īgnu skatienu.

Emma saviebās, tomēr apvaldīja aizkaitinājumu. Edvinas rupjības un nicīgā izturēšanās Emmu parasti aizvainoja, taču tovakar viņa bija cieši apņēmusies neievērot meitas nepiedienīgo attieksmi. Pie etiķa muša nepielips, Emma sausi nodomāja. Viņa turpinās izturēties pret Edvinu laipni un diplomātiski, lai notiktu kas notikdams. Vērodama meitas seju, Emma uzreiz pamanīja, cik nogurusi izskatās viņas mute ar noslīdējušiem lūpu kaktiņiem, cik grumbaina ir āda zem skumīgajām, sudrabaini pelēkajām acīm. Edvina bija novājējusi, viņa šķita nervoza, pat tramīga. Parasti tik pašapzinīgā Dan-veilas grāfa atraitne tovakar neapšaubāmi bija tāda kā sašļukusi. Bija skaidri redzams, ka viņu nomāc dziļas raizes.

Emmu pārņēma spējš žēlums pret meitu. Šīs izjūtas nāca pār viņu tik negaidīti un bija tik neparastas, ka Emma pat mazliet samulsa. Nabaga Edvina! Viņa patiešām ir nelaimīga un izbiedēta, taču ne uz mirkli nepieļauj, ka pati varētu būt pie tā vainīga. Ja vien man izdotos viņu par to pārliecināt, panākt, lai Edvina maina savu izturēšanos, domāja Emma. Tad, pamanījusi, ka Edvina nopēta viņu tikpat uzmanīgi kā viņa -meitu, Emma ierunājās:

- Tu manī tik cieši raugies, Edvina. Vai ar manu ārieni kaut kas nav kārtībā?

- Kleita, māt, - ne brīdi nevilcinājusies, atbildēja Edvina. - Tā tev ir mazliet par meitenīgu, vai tu tā nedomā?

Emma sastinga un prātoja, vai viņas labdabīgie nodomi kārtējo reizi ir tikuši pārprasti. Edvina bija noskaņota māti sāpināt. Tad Emma piespieda sevi atbrīvoties no sasprindzinājuma un pasmējās līksmus, noraidošus smieklus. Kad viņa ierunājās, viņas balss skanēja nosvērti.

- Man patīk sarkanā krāsa, - Emma teica. - Tā izstaro dzīvību. Kādas krāsas tērpus tad tu man ieteiktu valkāt?Melnus? Kā tu zini, es vēl pagaidām neesmu mirusi, un, ja nu mēs runājam par apģērbu, - kāpēc tu nemitīgi velc mugurā tos maisveidīgos tvīda kostīmus?

Nesagaidījusi Edvinas atbildi, viņa piemetināja:

- Tev ir skaists augums, Edvina. Tev labāk vajadzētu to izcelt.

Emma nedrīkstēja pieļaut, ka meita viņu priekšlaikus sanikno. Edvina mātes nelielo komplimentu palaida gar ausīm. Viņa vaicāja pati sev, kāpēc vispār pieņēmusi Džima Fērlija ielūgumu un piekritusi apmesties Penistounrojalā. Viņa laikam bijusi gluži traka, tā padarot sevi par labi sasniedzamu mērķi mātes bultām.

Emma saknieba lūpas. Vērtējoši raugoties Edvinā, viņas acis savilkās šaurās spraudziņās. Emma ļoti piesardzīgi, taču skaidri izrunādama katru vārdu, teica:

- Es gribētu parunāt ar tevi par Entoniju.

Šis paziņojums lika Edvinai salēkties kā čūskas dzeltai, izraujot viņu no nīgrās apceres. Strauji uzlūkodama Emmu, Edvina iesaucās:

- Nu nē, māt! Kad Emīlija sacīja, ka tu nonākšot lejā ar mani sasveicināties, man uzreiz radās aizdomas, ka tu to gribēsi. Es turpretim atsakos apspriest savu dēlu ar tevi. Tu esi slīpēta un allaž gribi ņemt virsroku.

- Un tu, Edvina, sāc atkārtoties kā bojāta skaņuplate, -piezīmēja Emma. - Man apnicis uzklausīt no tevis vienus un tos pašus apvainojumus. Turklāt man ir līdz kaklam arī tavs mūžīgais atskabargainums. Ar tevi cilvēciska saruna vispār nav iespējama. Tu vienmēr ieņem naidīgas aizstāvēšanās pozīciju.

Lai cik skarbi bija šie vārdi, Emma tos izrunāja laipnā tonī, un viņas seja nepauda nekādas emocijas. Emma piecēlās no krēsla un, piegājusi pie Viljama un Marijas* stilā darinātās bufetes bibliotēkas stūrī, ielēja sev nelielu devu heresa un ar glāzi rokā atgriezās krēslā pie kamīna. Emma skalināja glāzē

“"Domāts mēbeļu stils, kas attiecināms uz 17. gs. beigu posmu, kad Anglijā valdīja karalis Viljams 111 un viņa sieva karaliene Marija.

vīnu, un viņas acis bija domīgas. Pēc ilgāka klusuma brīža Emma sacīja:

- Es esmu veca sieviete. Patiesībā - ļoti veca. Lai gan saprotu, ka saskaņa šajā ģimenē nekad nevaldīs, es tomēr gribētu nodzīvot savas atlikušās mūža dienas vismaz savstarpējas iecietības gaisotnē, ja vien tas ir iespējams. Tāpēc esmu gatava aizmirst daudz ko no tā, ko tu esi teikusi vai darījusi, Edvina, jo esmu nākusi pie secinājuma, ka mums abām ir pēdējais brīdis aprakt kara cirvi. Domāju, ka mēs varētu mēģināt izturēties draudzīgi viena pret otru.

Pārsteigtā Edvina skatījās uz māti ar pavērtu muti. Viņai likās, ka ir šo Emmas tirādi nosapņojusi. Tādus vārdus Edvina nebija gatavojusies no savas mātes uzklausīt. Viņa beidzot attapās un teica:

- Kāpēc tu man to saki? Kāpēc ne kādam no pārējiem bērniem? Vai varbūt šī tava runa šajā nedēļas nogalē būs jānoklausās visiem?

- Nedomāju, ka viņi ir ielūgti. Un, ja arī ir, ceru, ka tiem pietiks saprāta neierasties. Man nav tik daudz laika, lai es to tērētu tukšās sarunās.

- Bet man tev laiks tomēr atradās? - Edvina neticīgi vaicāja.

Mātes samierināšanās žests bija izsitis viņu no garīgā līdzsvara.

- Sacīsim tā - tu pie tās muļķīgās sazvērestības pret mani biji vismazāk vainīga. Es tagad zinu, ka tevi zināmā mērā iesaistīja pret pašas gribu. Tu nekad neesi bijusi pārāk mantrausīga vai savtīga, lai šie dzinuļi spiestu tevi spert aplamus soļus. Un es patiesi nožēloju to atsvešinātību, kura starp mums pastāvējusi gadiem ilgi. Mums jau sen vajadzēja izlīdzināties, tagad es to saprotu.

Emma tobrīd neliekuļoja, taču skaļi izteikt šos vārdus viņu mudināja ari cits iemesls. Entonijs. Emma bija pārliecināta, ka, tikai panākot, lai Edvina nostājas viņas pusē, ir cerība meitu ietekmēt, lai viņa ieņemtu saprātīgāku nostāju attiecībā pret savu dēlu. Tāpēc viņa turpināja:

- Esmu pārliecināta, ka mums vismaz vajadzētu mēģināt. Ko mēs varam zaudēt? Ja arī īsta draudzība starp mums vairs nevarētu izveidoties, mūsu attiecības vismaz nebūtu naidīgas.

- Es tā nedomāju, māt.

Emma gurdi nopūtās.

- Esmu apbēdināta tevis dēļ, Edvina, nudien tā ir. Tu nevērīgi aizmeti prom vienu no svarīgākajām lietām tavā dzīvē...

- Un tā būtu?

- Mana mīlestība pret tevi.

- Ak, liecies nu mierā, māt! - nicīgi atteica Edvina, augstprātīgi vērdamās Emmā. - Tu mani nekad neesi mīlējusi.

- Nē, es mīlēju gan.

- Neticu nevienam tavam vārdam! - iekliedzās Edvina un nemierīgi sagrozījās krēslā.

Viņa iedzēra malku skotu viskija, tad trokšņaini nolika glāzi uz zemā Džordža stila galdiņa.

- Tu esi gluži neiespējama, māt. Tu te sēdi un aplaimo mani ar šiem dīvainajiem paziņojumiem, cerēdama, ka es tiem noticēšu. Gadsimta joks, goda vārds. Var jau būt, ka es neesmu pārāk gudra, taču tik briesmīga muļķe arī ne.

Edvina noliecās uz priekšu un bargi skatījās uz māti. Viņas acis dzalkstīja kā pelēkas ledus tilkas.

- Kā tad ir ar tevi pašu? Tā biji tu, kas pacentās tikt vaļā no manis, kad es vēl biju zīdainītis.

Emma saslējās ar milzīgu pašcieņu. Viņas seja bija briesmīga, bet acu skatiens - ass kā tērauda asmeņi.

- To es neesmu darījusi. Un neuzdrošinies man to vēl kādreiz pārmest! Nemūžam, vai saprati? Tu zini, kāpēc nodevu tevi tantes Fredas aprūpē, tikai tāpēc, ka man bija jāstrādā kā verdzenei, lai varētu tevi uzturēt un izaudzināt. Bet mēs jau agrāk esam šo lietu tik daudzas reizes pārrunājušas, ka es vairs necentīšos tevi pārliecināt. Patlaban es nevēlos, lai tu mani novirzi no tā, ko gribu tev sacīt, tikai tāpēc, ka tev radusies patika izkliegt visus savus vecos aizvainojumus pret mani.

Edvina atvēra muti, bet Emma papurināja galvu.

- Nē, ļauj man pabeigt, - viņa uzstājīgi teica, nenolaizdama savas zaļās, caururbjošās acis no meitas sejas. - Negribu, lai tu divreiz mūžā atkārtotu vienu un to pašu kļūdu. Nevēlos, lai tu ar tikpat vieglu roku aizmestu prom Entonija mīlestību, kā izdarīji to ar manējo. Un patlaban tu esi tuvu bezdibenim - vēl solis, un Entonijs tev būs zudis.

Emma atslīga pret krēsla atzveltni, cerēdama, ka viņas vārdi iespiedīsies Edvinas apziņā un atstās uz to ietekmi.

- Nekad mūžā neesmu dzirdējusi lielākas muļķības, -pieņēmusi nievājošu sejas izteiksmi, zobojās Edvina.

- Diemžēl tā ir taisnība.

- Ko tu zini par manām attiecībām ar dēlu!

- Zinu pietiekami daudz. Kaut ari Entonijs tevi ļoti mīl, starp jums var izveidoties nepārkāpjama plaisa. Sasodīts, vēl vakar vakarā viņš pats man teica, ka ir ārkārtīgi noraizējies par jūsu attiecībām. Man Entonijs likās stipri sadrūmis.

Edvina izslēja zodu.

- Tātad viņš z šeit. Vakar vakarā zvanīju viņam uz Londonas klubu, bet man pateica, ka Entonijs jau esot prom. Nevarēju iedomāties, kur viņš varētu būt. Man nenāca ne prātā, ka arī viņš ieradīsies uz kristībām. Vai viņš apmeties pie tevis?

Emma redzēja, kā vaicājot iemirdzējās Edvinas acis -viņa bija noilgojusies pēc dēla.

- Nē, pie manis viņa nav, - Emma atbildēja.

- Kur tad viņš ir?

Emma nolēma uz šo jautājumu tūlīt neatbildēt.

- Entonijs nevar saprast, kāpēc viņa šķiršanās izraisa tevī tik negatīvu reakciju. Tu esot padarījusi viņa dzīvi gluži neciešamu, nemitīgi mēģinot panākt izlīgumu starp Entoniju un viņa sievu Minu. Viņš ir tuvu nervu sabrukumam, Edvina.

- Un nabaga Mina tāpat! Viņas sirds ir salauzta, un viņa nespēj saprast nedz Entoniju, nedz viņa rīcību. Es arī ne. Viņš nepiedienīgi sagrauj mūsu dzīvi, radot bēdas un jucekli. Esmu gandrīz tikpat satriekta kā Entonija sieva.

- Nu, to es varu saprast. Nevienam nepatīk nedz laulības šķiršana, nedz tās radītās sāpes. Tomēr Entonija laimei tev vajadzētu būt svarīgākai par visu citu. Pēc tā, ko viņš man ir stāstījis, es noprotu, ka Entonijs ir ļoti nelaimīgs jau kopš...

- Tik nelaimīgs gan viņš nebija, māt, - Edvina Emmu pārtrauca spalgā, ķildīgā balsī. - Lai ko viņš arī būtu tev stāstījis, viņiem ar Minu ir daudz kas kopīgs. Dabiski, Entonijs ir vīlies, ka viņa nav tam dzemdējusi bērnu, bet galu galā viņi ir precējušies tikai sešus gadus. Var gadīties, ka Miņai vēl izdodas kļūt grūtai. Viņa Entonijam ir ļoti piemērota. Un neskaties manī, māt, ar tik viszinīgu, pārākuma pilnu skatienu! Tev jāsamierinās ar to, ka es savu dēlu pazīstu labāk nekā tu. Var jau būt, ka Entonijam ir stingrs raksturs, kā tu ar prieku mēdz apgalvot, tiklīdz tev rodas iespēja, bet viņam noteikti piemīt arī vairākas vājības.

Edvina aprāvās, nebūdama īsti pārliecināta, vai vajadzētu turpināt, tad nolēma, ka tikpat labi var pateikt mātei patiesību.

- Piemēram, sekss, - viņa vienaldzīgi paziņoja, vienlaikus nomērodama Emmu ar izaicinājuma pilnu skatienu. - Viņš aizraujas ar katru glītāku ģīmīti. Pirms laulībām ar Minu Entonijs nemitīgi iekūlās skandālos, kas bija saistīti ar sievietēm.

Edvina papurināja galvu un iekoda lūpā, tad klusi nomurmināja:

- Nezinu, vai to zina arī Mina, bet es esmu pārliecināta, ka pēdējo divu gadu laikā Entonijam bijuši vairāki sakari un parasti ar zemas izcelsmes sievietēm.

Emmu šī ziņa nedz īpaši pārsteidza, nedz viņa gribēja tajā īpaši iedziļināties. Emma tikai savādi paskatījās uz Ed-vinu un vaicāja:

- Ko tu sauc par zemas izcelsmes sievietēm?

-Tu ļoti labi saprati, ko es domāju. Tās ir Entonijam neatbilstošas sievietes, kuras nav cēlušās no dižciltīgām ģimenēm un kurām nav nedz izglītības, nedz pieklājīgu manieru. Vīrietim, kam ir tāds stāvoklis sabiedrībā kā Entonijam -viņš taču ir karalistes pērs nepieciešama sieva, kura nāk no aristokrātu aprindām, ir piederīga pie viņa šķiras un spēj saprast vīra dzīvesveidu.

Emma apspieda uzjautrinājumu par Edviņas aprobežoto snobismu un teica:

- Dieva dēļ, beidz runāt kā tāda Viktorijas laikmeta dižciltīgā atraitne! Mēs taču drīz dzīvosim divdesmit pirmajā gadsimtā - nu, vismaz daži no mums. Tavi uzskati ir novecojuši, mana mīļā.

- Man vajadzēja zināt, ka tu pateiksi kaut ko tamlīdzīgu, - Edvina augstprātīgi atbildēja. - Jāatzīstas, ka tu nebeidz mani pārsteigt, māt. Kaut ari tev ir tik milzīga bagātība un vara, tu pārāk nevērīgi izturies pret dažām lietām, piemēram, pret cilvēku izcelšanos.

Emma īsi iesmējās un iemalkoja heresu. Viņas acis pāri glāzes malai nebēdnīgi iemirdzējās.

- Cilvēkiem, kuri dzīvo stikla pilī, nevajadzētu mētāties ar akmeņiem, - viņa sacīja un atkal iesmējās.

Edvina pietvīka, tad, riebumā saraukusi degunu, teica:

- Man bail pat iedomāties, ar ko viņš galu galā sapītos, ja šī šķiršanās patiešām notiks.

- Nu, notikt tā notiks gan, - Emma atsaucās savā vismaigākajā tonī. - Es domāju, ka tu būsi pietiekami gudra, lai ar to samierinātos. Nekavējoties. Tā nu vienreiz ir dzīves situācija, kurā tu neko nevari mainīt.

- To mēs vēl redzēsim. Pirms Entonijs kaut ko uzsāk, viņam vispirms jādabū Minas piekrišana.

- Bet, mīļā Edvina, viņa taču ir devusi piekrišanu.

Edvina bija satriekta un raudzījās mātē šausmās ieplestām acīm, mēģinādama aptvert viņas vārdu jēgu. īsu brīdi Edvina nespēja dzirdētajam noticēt, bet tad, sirdij sažņaudzoties, saprata, ka māte teikusi taisnību. Lai Emma Hārta būtu kas būdama, bet mele viņa nebija. Turklāt, ja viņa kaut ko apgalvoja, tad tās bija precīzas un pārbaudītas ziņas.

- Bet... bet... - Edvina beidzot izstomīja.

Balss viņu tomēr pievīla, un viņa nespēja tuipināt. Viņa pastiepa trīcošu roku pēc glāzes, bet atlika to atpakaļ uz galdiņa, ne malku neiedzērusi.

- Vakar mēs ar Minu kopā pusdienojām, un viņa man par to neteica ne vārda, - Edvina gausi sacīja. - Ārkārtīgi savādi. Mēs vienmēr esam bijušas tuvas. Ak, viņa man ir bijusi meitas vietā. Brīnos, kāpēc Mina man neuzticējās, agrāk viņa man stāstīja visu.

Edvina izskatījās galīgi apjukusi. Viņa nespēja izskaidrot Minas dīvaino rīcību, kāpēc tā tik mulsinoši bija noklusējusi par šķiršanos.

Emma pēkšņi apjauta, kāpēc viņas meita bija tik izmisusi par dēla laulības šķiršanu. Edvinai ar vedeklu bija izveidojušās tuvas, labas attiecības. Jā, ar Minu viņa noteikti jutās ērti un droši. Entonijs, saraudams laulības saites, sagrāva arī savas mātes dzīvi - vismaz Edvina tā uzskatīja. Iedomājoties par pārmaiņām, par jaunu sievieti dēla dzīvē, viņa bailēs sastinga - šī otra sieviete varēja nebūt vīramātei tik labvēlīgi noskaņota kā Mina, viņa pat varēja atsvešināt dēlu no mātes.

Pieliekusies Edvinai tuvāk, Emma sacīja ar gluži neierastu laipnību:

- Varbūt Miņai bija bail tev to sacīt. Viņa negribēja tevi vēl vairāk sarūgtināt. Klausies, tev nevajag domāt, ka En-tonija šķiršanās tevi kaut kādā veidā apdraud. Tavu dzīvi tas nemaz tik ļoti neietekmēs, un esmu pārliecināta, ka Entonijam nebūs nekādu iebildumu, ja tu arī turpmāk saglabāsi draudzīgas attiecības ar Minu.

Emma iesmējās, lai izkliedētu Edvinas sasprindzinājumu.

- Un galu galā Entonijs taču gatavojas šķirties no Minas, nevis no tevis, Edvina. Viņš nekad nedarīs neko tādu, kas varētu tevi sāpināt, - viņa samierinoši sacīja.

- Viņš jau ir mani sāpinājis. Viņa uzvedība ir nepiedodama.

Edvinas balss bija skarba un nepielūdzama, bet seja savilkta sarūgtinājuma pilnā grimasē.

Emma atrāvās atpakaļ. Viņa vairs nespēja novaldīt dusmas, kas auga augumā. Emma cieši saknieba lūpas, un viņas acu skatiens kļuva auksts.

- Tu esi savtīga sieviete, Edvina, - Emma pārmeta. - Tu nedomā par Entoniju, bet raizējies tikai par sevi. Tu apgalvo, ka dēls ir tavas dzīves jēga, bet taviem vārdiem nav seguma. Šobrīd viņam klājas grūti, Entonijam ir nepieciešama tava mīlestība un atbalsts, bet tu izturies naidīgi. - Emma uzmeta meitai nicīgu skatienu. - Es tevi nesaprotu. Tu pret visiem jūti naidu un izturies noraidoši un ar nepatiku, ne tikai pret mani vien. Nevaru iedomāties, kāpēc. Tev ir bijusi laba dzīve, tava laulība bija laimīga - vismaz es tā domāju. Zinu, ka Dže-remijs tevi dievināja, un man vienmēr likās, ka arī tu mīli viņu.

*

Viņa nenolaida acis no Edvinas.

*

- Es patiesi ceru, ka tu viņu mīlēji - tevis pašas labad. Par spīti visam labajam, ko dzīve tev devusi, tu esi pilna ar visneaptverošām dusmām. Lūdzu, pamēģini no tām atbrīvoties, tiec reizi par visām reizēm galā ar savu nīgrumu, izmet to no savas sirds!

Edvina joprojām klusēja, un viņas sejas izteiksme bija tikpat ietiepīga kā parasti. Emma turpināja:

- Uzticies savam dēlam, viņa spriedumam! Es Ento-nijam uzticos. Cīnoties pret viņa laulības šķiršanu, tu skrien ar galvu mūrī. Galu galā tu paliksi zaudētājos, jo tev nav ne mazāko izredžu šajā cīņā uzvarēt. Entonijs aizies no tevis uz visiem laikiem - tu pati būsi viņu aizdzinusi.

Viņa pētīja savas meitas seju, meklēdama tajā kādu zīmi, kas liecinātu, ka Edvina ir kaut nedaudz atmaigusi, bet velti - Edvinas seja palika tikpat noslēgta un nepiekāpīga, kā bijusi.

Klusībā nopūzdamās, Emma domāja: es padodos. Man nekad neizdosies sasniegt Edvinas sirdi. Un tad viņa sajuta sevī aicinājumu izdarīt vēl vienu, pēdējo mēģinājumu pārliecināt Edvinu, lai meita atsakās no saviem iesīkstējušajiem uzskatiem. Viņa drūmi bildināja Edvinu:

-Tu beigsi savu mūžu kā vientuļa, veca sieva. Nevaru noticēt, ka tu vēlies, lai tas tā notiktu. Un, ja tu domā, ka man šajā gadījumā ir kādi slēpti nolūki, tu maldies. Es taču neko neiegūšu. Tici man, Edvina, es vienkārši gribu tevi atturēt no visšausmīgākās kļūdas.

Lai gan Edvina visu laiku bija sēdējusi ar sakņupušu muguru, mātei neko neatbildēdama, viņa tomēr bija uzmanīgi klausījusies un, vairīdamās no Emmas caururbjošā skatiena, sevī pārdomājusi viņas sacīto. Emmas vārdi bija trāpījuši mērķī, kaut ārēji tas netika izrādīts. Edvinas smadzeņu dzīlēs kaut kas bija sakustējies - tāda kā neskaidra nojausma, ka viņai nav bijusi taisnība. Piepeši Edvinu pārņēma neapmierinātība ar sevi, un viņa sajutās vainīga Entonija priekšā. Edvina bija bijusi savtīga, daudz savtīgāka, nekā viņai tas līdz šim brīdim bija licies. Taisnība - viņa mīlēja Minu kā meitu, kuras Edvinai nekad nebija bijis, un viņa baidījās pat iedomāties, ka būtu šī jaunā sieviete jāzaudē. Tomēr vēl vairāk Edvina baidījās zaudēt dēlu. Un tas jau bija sācis notikt.

Edvina nebija apveltīta ar paredzēšanas spējām, un viņu diez vai varēja uzskatīt par gudru sievieti, tomēr zināms saprāts Edvinai piemita, un tas teica viņai, ka Entonijs ir izmisumā devies pie vecmāmiņas, lai uzticētu Emmai to, par ko ar māti runāt nevarēja. Greizsirdība un aizvainojums - Edvinas vissliktākās īpašības - plosīja viņas krūtis, iedomājoties par dēla nodevību. Un tad Edvina ar sev neraksturīgu viedu-mu atvairīja šīs izjūtas. Viņa nedrīkstēja pārmest Entonijam nodevību, neuzticību pret māti. Tā bija tikai viņas vaina. Viņa pati darīja visu, lai atstumtu Entoniju no sevis. Edvinai bija jāatzīst, ka Emmai šoreiz taisnība. Viņas māte no tiesas mēģināja pārmest laipu pār bezdibeni, kas jau sāka veidoties starp Edvinu un Entoniju. Emma gribēja, lai viņu tuvība nezustu. Ar vēsu prātu apdofnājot mātes sacīto, Edvina to nevarēja noliegt. Šis pieļāvums viņu mulsināja, un pretēji savai gribai viņa jutās mātei par tās pūlēm pateicīga.

Edvina ierunājās lēnā, apslāpētā balsī:

- Tas bija šoks, es domāju - ziņa par Entonija šķiršanos. Bet tev ir taisnība, māt. Man pirmām kārtām jādomā par En-toniju. Jā, svarīga ir viņa laime-visam pārējam nav nozīmes.

Pirmo reizi mūžā Edvina griezās pēc palīdzības pie Emmas. Viņas dusmas un dzēlīgums bija kaut kur pagaisuši, un viņa klusi jautāja:

- Kā tu domā, ko man vajadzētu darīt, māt? Viņš laikam ir uz mani ļoti dusmīgs.

Emmu šis negaidītais pavērsiens apmulsināja - viņa bija pārliecināta, ka viņas mēģinājums vest Edvinu pie prāta ir cietis neveiksmi. Ātri pārkārtodama savas domas, Emma teica:

- Nē, viņš nav dusmīgs. Varbūt mazliet sāpināts, pat noraizējies. Entonijs tevi ļoti mīl un nekādā ziņā nevēlas, lai starp jums notiktu neatgriezeniska šķiršanās.

Viņa mazliet pasmaidīja.

- Tu man vaicā, ko tev vajadzētu darīt. Manuprāt, tev, Edvina, jāpasaka Entonijam tieši tas pats, ko tu nupat teici man... ka viņa laime tev ir svarīgāka par visu citu un ka tu neliegsi Entonijam savu svētību, lai arī ko viņš uzsāktu.

-Jā, tas man viņam jāpasaka, un es to darīšu! - iesaucās Edvina.

Viņa paskatījās uz Emmu, un šoreiz Edvinas acīs nebija saskatāms pārmetums.

- Gribu tev sacīt vēl kaut ko, - viņa piemetināja.

Edvina norija kaklā sakāpušo kamolu un aizžņaugtā balsī pabeidza savu sakāmo:

- Paldies, māt! Paldies, ka mēģināji man palīdzēt.

Emma palocīja galvu un novērsās. Viņas seja bija mierīga, bet viņa tobrīd jutās neērti. Man jāpastāsta par Salliju, Emma domāja. Ja es tagad nepavēstīšu Edvinai par Entonija sakaru ar šo meiteni, rīt viņa spers zemes gaisā. Visu, ko man izdevies panākt pēdējās pusstundas laikā, Edvinas naids aizslaucīs kā nebijušu, tiklīdz viņa ieraudzīs savu dēlu kopā ar Salliju. Ja pateikšu Edvinai tagad, viņa pa nakti pagūs nomierināties un varbūt pat sapratīs, ka dēla vietā dzīvi nodzīvot nevar.

Sakopojusi spēkus, Emma sacīja:

- Man tev ir vēl kaut kas jāpastāsta, Edvina, un es gribētu, lai tu atturies no jebkādām piezīmēm, iekams neesi mani uzklausījusi.

Edvina sarauca pieri.

- Kas tas ir? - viņa nervozi vaicāja un sažņaudza kopā klēpī saliktās plaukstas.

Emma brīdi klusēja, taču Edvina no viņas sejas izteiksmes uzreiz noprata, ka nekas patīkams nav gaidāms. Edvina sagatavoja sevi pamatīgam triecienam un tad ar galvas mājienu lūdza māti turpināt.

- Entonijs ir iemīlējis citu sievieti, - teica Emma. - Tā ir Sallija... Sallija Hārta. Es, Edvina...

- Ak nē! - iekliedzās satriektā Edvina.

Viņa bija nobālusi un krampjaini ieķērusies krēsla paro-ceņos, lai nesaļimtu.

- Es lūdzu, lai tu mani vispirms uzklausi. Tu nupat apgalvoji, ka tava dēla laime ir vienīgais, kam tu piešķir nozīmi. Es ticu, ka tu patiešām tā domā. Viņš grib apprecēt Salliju, tiklīdz atkal būs brīvs, un tu...

Edvina atkal Emmu pārtrauca:

- Un tu teici, ka tev neesot nekādu slēptu nodomu!

- Tādu man patiesi nav, - Emma stingri atbildēja. - Un, ja tu domā, ka esmu viņus^abus kaut kādā veidā pamudinājusi, tu maldies. Neliegšos - es zināju, ka, būdams Jorkšīrā, Entonijs ir vairākas reizes ticies ar Salliju. Bet es nepiegriezu tam īpašu vērību. Lai būtu kā būdams, starp viņiem izveidojušās nopietnas attiecības. Turklāt Entonijs ieradās pie manis, lai paziņotu par savu nodomu, nevis lūgt man atļauju precēties ar mana brāļa mazmeitu. Cik noprotu, tieši tāpat viņš rīkojies arī attiecībā pret Rendolfu - darījis Sallijas tēvam zināmu, ka precēsies ar viņa meitu, nekādu atļauju Hārtam neprasot. Rendolfs reizēm ir ļoti vecmodīgs. Kad mēs vakar vakarā runājām pa telefonu, viņš bija pamatīgi pārskaities, bet man izdevās ievirzīt viņa domas pareizajā gultnē.

Pārsēdusies uz pašas krēsla maliņas, saniknotā Edvina uzmeta Emmai zvērojošu skatienu. Viņa īsu brīdi pētīja mātes veco, krunkaino seju, meklēdama tajā divkosības un viltības pazīmes. Tādu tur nebija, un zaļās acis zem nokarenajiem plakstiņiem raudzījās Edvinā atklāti, bet viltus. Tad piepeši Edvinas acu priekšā nostājās Sallijas Hārtas tēls. Viņas bija nejauši tikušās pirms deviņiem mēnešiem Karaliskajā akadēmijā, kur bija sarīkota Sallijas gleznu izstāde. Patiesību sakot, tā bija Sallija, kura, pazinusi Edvinu, pienāca viņai klāt. Meitene bija izturējusies ļoti draudzīgi un valdzinoši. Tobrīd Edvina bija nodomājusi, ka Sallija izvērtusies par vienu no skaistākajām sievietēm, kādu viņa jebkad redzējusi. Sallija bija caur un cauri Hārta - viņa bija mantojusi sava vectēva Vinstona valdzinošo skaistumu, viņa bezrūpīgās, zilās acis un tumšos, vilnainos matus.

Edvina atvairīja šo satraucošo tēlu un koncentrēja savu uzmanību uz veco sievieti, kas sēdēja viņai iepretim. Arī Emma raudzījās meitā ar bargu un asu skatienu. Vienmēr būdama gatava apvainot savu māti intrigās un pārmērīgā tieksmē manipulēt ar bērnu dzīvi, Edvina nosprieda, ka šoreiz Emmai Hārtai ari bijusi atvēlēta pasīvas aculiecinieces loma. Lai arī kā viņai būtu gribējies vainot māti šajā... šajā nelaimē, Edvina to nevarēja. Notikušajā bija vainojams tikai viņas dēls, neviens cits. Entonijs nebija spējis pretoties skaistajai, smai-dlgajai, apburošajai sejai, kura bija atstājusi tik patīkamu iespaidu arī uz pašu Edvinu. Šī meitene galu galā bija Entonija gaumē... viņš vienmēr iekrita uz daiļiem sejas vaibstiem un labi veidotiem augumiem. Jā, Entonijs kārtējo reizi bija sapinies ar sev nepiemērotu sievieti, un viss tikai tā nolādētā seksa dēl.

Edvina nodrebinājās, piecēlās un aprautā balsī teica:

- Labi, māt. Tu esi mani pārliecinājusi, ka tev nav nekāda sakara ar šo nelaimīgo notikumu. Es neapšaubu tavu nevainīgumu šajā lietā.

- Sirsnīgi pateicos, - atsaucās Emma.

- Un tomēr, - Edvina apņēmīgi turpināja ar sadrūmušu seju, - man jāpaziņo dēlam, ka nekādi nevaru atbalstīt viņa kļūmīgo izvēli. Sallija nav radīta, lai būtu par Entonija sievu. Mazāk piemērotu sievieti grūti iedomāties. Viņa taču ir pilnībā nodevusies savai gleznotājas karjerai. Māksla viņai vienmēr būs pirmajā vietā. Sallija neiederēsies Klonlaflinā - tur dzīve grozās gandrīz vienīgi ap muižu, vietējiem muižniekiem un viņu laucinieciskajām problēmām. Entonijs grasās izdarīt šausmīgu kļūdu, kuru tam nāksies nožēlot visu atlikušo dzīvi. Tādēļ esmu noskaņota šai lietai nekavējoties darīt galu.

Kā man varējusi piedzimt tāda muļķa zoss, Emma vaicāja pati sev. Viņa piecēlās un sacīja stingrā balsī, kas nepieļāva nekādus iebildumus:

-Tagad man jāiet. Šeins kuru katru brīdi būs klāt. Bet, pirms es aizeju, man jāpasaka tev divas lietas, un es gribu, lai tu klausītos ārkārtīgi uzmanīgi. Mans pirmais sakāmais attiecas uz Salliju. Tu nedrīksti skatīties uz viņu no augšas, jo Sallijai ir visādā ziņā nevainojama reputācija. Un gleznot viņa var arī Klonlaflinā. Man jāatgādina tev, tu, dumjā, sno-biskā sieviete, ka tā saucamās augstākās sabiedrības pārstāvji, kuru priekšā tu visu mūžu esi luncinājusies, ne vien pieņem Salliju savā vidū, bet ari patiesi viņu apbrīno un aplido. Paldies Dievam, viņai ir vairāk prāta nekā tev, un šo uzpūtīgo ļautiņu glaimi nav sagrozījuši Sallijai galvu.

-Tu, kā parasti, nevari iztikt bez apvainojumiem, māt, -Edvina skarbi piezīmēja.

Emma, lūpas savilkusi, nosodoši papurināja savu sudrabaino galvu. Edvina bija gatava pārtraukt visnopietnāko sarunu tikai tāpēc, ka tika aizskartas viņas prāta spējas. Emma ar ledainu smaidu turpināja:

- Veci ļaudis uzskata, ka nodzīvotais mūžs tiem piešķir privilēģiju runāt taisnību, nebaidoties kādu apvainot. Es vairs nerunāju aplinkiem, Edvina. Saku tieši to, ko domāju. Un to es darīšu līdz pat savai nāves dienai. Viss pārējais ir nelietderīga laika tērēšana. Bet atgriezīsimies pie Sallijas. Man gribētos tev atgādināt ari to, ka viņa ir ne vien pazīstama māksliniece, bet arī bagāta mantiniece, jo mans brālis Vinstons atstājis saviem mazbērniem lielas bagātības. Taisnības labad jāsaka -es zinu, ka naudai nedz tavās, nedz Entonija acīs nav pārāk lielas nozīmes. Tomēr fakts paliek fakts - Sallija ir labi nodrošināta, un tavs apgalvojums par viņas nepiemērotību Entoni-jam izklausās vienkārši muļķīgi. Pupu mizas! Sallija viņam ir ideāli piemērota. Un neaizmirsīsim viņu jūtas vienam pret otru. Viņi ir iemīlējušies, Edvina, un tas izšķir visu. Mīlestība ir galvenais atsvars šajos svaru kausos.

- Mīlestība? Tu gribēji teikt - sekss, - iesāka Edvina, bet, pamanījusi nosodījumu Emmas acīs, aprāvās. - Vienā ziņā tev ir taisnība, māt, - nauda Danveilu ģimenei nekad nav neko nozīmējusi.

To sakot, Edvina tā saviebās, it kā būtu sajutusi sliktu smaku.

Bet Emma vēsi un valdonīgi runāja tālāk:

- Entonijs ir pats sev kungs, un par to es esmu liktenim bezgala pateicīga. Viņš darīs to, ko gribēs. Un, ja izrādīsies, ka viņa attiecības ar Salliju ir kļūda, tā būs tikai Entonija paša kļūda, nevis mana vai tava. Viņš ir trīsdesmit trīs gadus vecs vīrietis, nevis puišelis, kam vēl slapjš aiz ausīm, un tev pienāktos reiz izbeigt pret viņu kā pret tādu izturēties.

Emma strauji apcirtās, atstāja Edvinu stāvam pie kamīna, bet pati piegāja pie rakstāmgalda. Nostājusies pie tā, viņa cieši nopētīja meitu no galvas līdz kājām.

- Un tā, mana mīļā Edvina, ja tu esi nodomājusi runāt ar Entoniju, es ieteiktu šai sarunai no tavas puses aprobežoties ar mātes mīlestības pilniem vārdiem, kuros izskanētu rūpes par dēla labklājību. Un apvaldi sevi, ja Entonijs pieminēs Salliju - un to viņš noteikti darīs. Neticu, ka viņš būs ar mieru uzklausīt kritiskas piezīmes par šo meiteni vai par viņa nākotnes plāniem.

Aiz loga atskanēja automobiļa taures signāls, likdams abām sievietēm satrūkties. Paskatījusies pāri plecam, Emma ieraudzīja Šeinu kāpjam ārā no koši sarkana ferāri. Pagriezusies atpakaļ pret Edvinu, viņa paņēma no rakstāmgalda piezīmju grāmatiņu un pavēcināja to gaisā.

- Rendolfa telefona numuru tu atradīsi šeit. Entonijs ir apmeties Elingtonholā. Klausi manam padomam - piezvani dēlam un salīgsti ar viņu mieru!

Emma mirkli klusēja, tad piemetināja brīdinošā balsī:

- Pirms nav par vēlu.

Edvina stīvi apsēdās, un pār viņas bālajām, drebošajām lūpām neatskanēja ne vārds.

Ejot garām atzveltnes krēsliem, Emma uzmeta meitai tikai paviršu skatienu, paņēma jaku un rokassomiņu un izgāja no bibliotēkas. Klusi aizverot aiz sevis durvis, viņa sacīja pati sev, ka ir darījusi visu, kas bijis viņas spēkos, lai šī sarežģītā ģimenes problēma tiktu atrisināta, vienlaikus mēģinot nodibināt draudzīgas attiecības ar Edvīnu. Bet vispār jau viņām abām te nebija nekādas nozīmes. Starp Emmu un Edvinu arī turpmāk pastāvēs bruņots pamiers, kā tas ir bijis vienmēr. Svarīga bija tikai Entonija un Sallijas nākotne.

Emma atlieca plecus un iztaisnojās visā garumā. Enerģiskiem soļiem viņa pāri priekštelpai devās uz ārdurvīm. Emma nebija zaudējusi cerības, ka Edvina tomēr nāks pie prāta un neliegs dēlam savu svētību.

Astotā nodaļa

Blekijam O’Nīlam bija kāds plāns.

Dažu pēdējo dienu laikā viņš ne par ko citu nemaz nespēja domāt. Blekiju pašu tas vareni uzjautrināja - nekad mūžā viņš nebija nācis klajā ar plāniem vai idejām.

Plāni - tā vienmēr bija Emmas kompetence. Jau tolaik, kad Emma vēl bija tikai sīks skuķēns salāpītās drēbēs un zābakos ar nodilušiem papēžiem, viņa loloja savu Plānu ar lielo burtu P. Šis plāns bija bijis tik dižens, ka šaubām neatlika vietas. Kad viņa beidzot bija ķērusies pie tā īstenošanas dzīvē, Plāns aizveda Emmu prom no Fērlijas plašajā pasaulē meklēt bagātību un slavu. Vēlāk viņa izstrādāja neskaitāmi daudz citu plānu - kā kļūt par sava pirmā veikala īpašnieci, kā iegūt Gregsona vairumtirdzniecības noliktavas, Fērliju fabrikas. Savdabīgs plāns bija arī “Lēdijas Hamiltones” tērpu modeļu ražošana, ko Emma uzsāka kopā ar Dcividu Kalinski. Un, protams, viņas Celtniecības plāns, kas arī tika izrunāts tā, it kā būtu rakstāms ar lielo burtu. Šajā visgrandiozākajā no Emmas plāniem aktīvu dalību bija ņēmis arī Blekijs, kas izstrādāja skices un uzcēla viņai milzīgo Naitsbridžas universālveikalu. Varenā ēka joprojām stāvēja kā lepns piemineklis Emmas neparastajiem panākumiem.

Jā, viņa Emma bija vienmēr dzīvojusi ar kādu no saviem plāniem padomā jau kopš tā brīža, kad Blekijs viņu iepazina, un visi šie plāni tika apņēmīgi ieviesti dzīvē, kārtējo reizi apliecinot Emmas prātu un izveicību. Pēc katra pašizvirzītā mērķa sasniegšanas Emma bija smaidījusi vēsu triumfa smaidu un sacījusi Blekijam:

“Es taču tev teicu, ka dabūšu to gatavu.”

Viņš tad atmeta galvu atpakaļ, dārdināja savus varenos smieklus, apsveica Emmu un uzstāja, ka viņas panākumi ir jānosvin. Emmas seja atmaiga, un Blekijs zināja, ka iekšēji viņa no prieka ir gluži vai apreibusi, kaut nevēlas to izrādīt. Bet viņš nekad agrāk nebija nevienu plānu izstrādājis. Patiesību sakot, gandrīz viss, kas ar Blekiju O’Nīlu bija noticis viņa garā mūža laikā, bija vistīrākā apstākļu sagadīšanās.

Kad Blekijs, būdams jauns puisis, ieradās no Īrijas Līd-sā, lai palīdzētu tēvocim Petam pilsētas kanāla izveidošanā, viņš pat savās vistrakākajās fantāzijās nepieļāva domu, ka reiz kļūs par daudzkārtīgu miljonāru. Ak, protams, viņš bija dižojies Emmai ar savu nodomu kļūt par bagātu kungu, bet tas jau tika stāstīts vienīgi tādēļ, lai paspīdētu Fērlijholas kal-ponītes priekšā, jo Blekijs pats šādai iespējai nemaz īsti neticēja. Bija jauki īsināt vaļasbrīžus ar vārdos skaļi izteiktiem sapņiem, bet klusībā Blekijs par sevi smējās. Viņa dižošanās tomēr brīnumainā kārtā bija kļuvusi par īstenību.

Gadiem ritot, Emma bieži ķircināja Blekiju, sacīdama, ka viņam ir īra laime, un daudzējādā ziņā tā bija taisnība. Blekijam vajadzēja smagi strādāt, taču arī Laimes māte nenovērsa no viņa savu vaigu. Blekijs tika pie kārotās bagātības. Viņa personiskajā dzīvē netrūka arī skumju brīžu un dziļu bēdu. Vēl pavisam jauna būdama, nomira Blekija skaistā sieva Lora, bet viņa paguva tam dāvāt dēlu, un Blekijs uzskatīja, ka Braiens ir viņa visīstākā laime. Bērnībā zēns bija sirsnīgs un piekļāvīgs, un tuvība, kas izveidojās starp tēvu un dēlu, pastāvēja līdz pat šim brīdim. Braienam bija ass prāts, darījumus viņš kārtoja bezbailīgi un ar iedvesmu. Abi kopā viņi bija izveidojuši O’Nīla celtniecības darbu uzņēmumu par vienu no lielākajām un nozīmīgākajām tāda veida kompānijām Eiropā. Kad Braiena sieva Džeraldīne no sava tēva Leonarda Ingema mantoja divas viesnīcas, tas bija tālredzīgais Braiens, kurš aptvēra, ka viesnīcu uzņēmējdarbībai ir nākotne. Abas mazās viesnīciņas - viena Skārboro, otra Braidling-tonā -, kurās apmetās galvenokārt brīvdienās ārpus mājām izbraukušās ģimenes, kļuva par aizsākumu lielajai O’Nīlu viesnīcu virknei. O’Nīlu viesnīcas - tas tagad bija starptautisks koncerns un atklāta akciju sabiedrība, kuras akcijas pirka un pārdeva Londonas biržā.

Bet vai Blekijs to visu bija plānojis? Nē, nekad. Tās bija izdevības, kuras viņam pavērās gadījuma pēc - tāpēc ka Blekijs bija dzimis laimes krekliņā. Protams, viņš bija pietiekami attapīgs, lai īstajā laikā ielēktu īstajā vilcienā un nelaistu garām nevienu iespēju, kas nāca par labu viņa panākumiem. Tādējādi Blekijs, tāpat kā Emma, bija radījis savu darījumu impēriju un dinastiju, kura turpināja viņa iesākto darbu.

Šīs domas nodarbināja Blekija prātu tobrīd, kad viņš pārģērbās, lai dotos pusdienot kopā ar Emmu. Blekijs ik pa laiciņam aprauti iesmējās, apcerēdams savu pirmo Plānu ar lielo burtu P. Gluži dabiski, ka šis plāns bija saistīts ar Emmu, jo viņi daudz laika pavadīja kopā. Viņš bija nolēmis vest Emmu ceļojumā apkārt pasaulei. Kad Blekijs pirms dažām nedēļām bija Emmai par to ieminējies, viņa uzmeta draugam greizu skatienu, pazobojās par viņa ideju un teica, ka viņa esot pārāk aizņemta ar saviem darījumiem, lai blandītos apkārt pa pasauli kā dīkdiene. Blekija lunkanā īru mēle un pārliecinošā izturēšanās nebija atstājusi uz Emmu nekādu iespaidu. Tomēr viņš bija apņēmies panākt savu. Pēc pamatīgas galvas lauzīšanas Blekijs bija izstrādājis plānu, saskaņā ar kuru Austrālijai vajadzēja kļūt par to ēsmu, kas pievilinās Emmu un liks viņai pievienoties Blekijam iecerētajā ceļojumā. Viņš zināja, ka Emma slepenībā ilgojas aizbraukt uz Sidneju, lai tiktos ar savu mazdēlu Filipu Makgilu Emoriju, kurš tur gatavojās Makgilu milzīgo īpašumu pārņemšanai. Blekijs nojauta, ka Emmu attur bažas par garo un nogurdinošo braucienu uz otru pasaules malu, bet pavisam atmetusi šo domu viņa nav.

Tāpēc viņš būs tas, kas Emmu turp aizvedīs, un viņi ceļos ar plašu vērienu.

Dabiski, ka Emma nespēs pretoties Blekija piedāvājumam, kad viņš būs izskaidrojis, cik ērts un grezns būs šis brauciens, kas neprasīs nekādu piepūli un grūtības. Vispirms viņi aizlidos uz Ņujorku un pavadīs nedēļu tur, tad pārcelsies uz Sanfrancisko un arī šajā pilsētā padzīvos kādu nedēļu. Atpūtušies un atjaunojuši spēkus, viņi dosies uz Honkongu un Tālajiem Austrumiem, gausi tuvodamies savam galamērķim. Sadalīšana pa posmiem ceļojumu padarīs daudz vieglāku.

Blekijs bija nolēmis sagādāt Emmai nelielu prieku un izklaidēšanos, lai tas viņam maksātu ko maksādams. Blekijs nevarēja ne saskaitīt tās reizes, kad viņš bija vaicājis pats sev, vai Emmai dzīvē bijuši patiesa prieka un atpūtas brīži. Var jau būt, ka viņai izklaidēšanos bija sagādājusi pati darbošanās, lai kļūtu par vienu no visbagātākajām sievietēm pasaulē, tomēr Blekijs nebija pārliecināts, ka visu aptverošais, smagais darbs būtu ļāvis Emmai kaut uz mirkli izbaudīt dzīvi. Viņam bija padomā visāda veida izpriecu pasākumi, un jaunais Filips būs tas tārpiņš uz āķa, kuru Blekijs vicinās Emmai gar degunu. Ja viņš nebūs kļūdījies ēsmas izvēlē, Emma nespēs vairs pretoties Blekija ierosinājumam.

Blekijs pabeidza siet zilās zīda kaklasaites mezglu un atkāpās no spoguļa, lai kritiski novērtētu šo apģērba piederumu.

Tā izskatās pietiekami sērīga, viņš nomurmināja, zinādams, ka izpelnītos no Emmas sarkastiskas piezīmes, ja atļautos apsiet kādu no savām spilgtākajām un greznākajām kaklasaitēm. Tas bija sen, sen, kad Lorai izdevās apvaldīt Blekija visai eksotisko gaumi un vājību pret krāsainām brokāta vestēm, pārspīlēti izsmalcinātiem uzvalkiem un spilgtām dārglietām. Emma ar savām dzēlībām bija galīgi laupījusi Bleķi -jam prieku greznoties. Tiesa, laiku pa laikam viņš tomēr nespēja pretoties kārdinājumam un izdaiļoja sevi ar košām zīda kaklasaitēm un mutautiņiem, bet vestes izvēlējās ar košu ziedu rakstu, taču tādos gadījumos Blekijs izvairījās rādīties Emmai acīs. Viņš paņēma savu tumšzilo žaketi un uzvilka to, nogludināja mirdzoši baltā krekla apkaklīti un apmierināts pamāja ar galvu savam spoguļattēlam. Var jau būt, ka esmu vecs sakārnis, bet šovakar jūtos kā jauns zellis, Blekijs nodomāja un atkal iesmējās.

Viņa mati bija balti kā sniegs, bet melnās acis raudzījās tikpat līksmi un bezbēdīgi kā jaunībā, un ari pār Blekija raženo stāvu vecumam nebija varas. Viņam bija lieliska veselība, un Blekijs izskatījās pēc vīrieša, kas nule nosvinējis savu septiņdesmito dzimšanas dienu, kaut patiesībā viņam jau bija astoņdesmit trīs gadi. Viņa prāts bija možs un vecuma dīvainību neskarts, tāpat kā Emmai. Senilitāte viņiem abiem noteikti nedraudēja.

Uz mirkli apstājies guļamistabas vidū, Blekijs pārdomāja gaidāmā vakara lietišķo pusi. Viņš priecājās, ka abiem ar Seinu bija izdevies atrast kādu ar Emmu pārspriežamu darījumu. Kad ievaddaļa būs garām un viņi ar Emmu paliks divatā, Blekijs uzmanīgi novirzīs sarunu uz kopīgo ceļojumu.

Viegli tas nebūs, viņš sacīja pats sev, tu taču zini, cik viņa ir stūrgalvīga. Emma bija ietiepīga, vēl meitene būdama, un gadu gaitā viņas griba bija kļuvusi krietni vien nelokāmāka.

Un Blekijs atkal kavējās atmiņās. 1906. gads. Sveloši auksta janvāra diena. Emma sēž viņam blakus tramvajā, kas brauc uz Ārmliju. Melnajā vilnas auduma mētelī, zaļmelni rūtotajā šallē un cepurītē ar pušķi viņa izskatās ārkārtīgi skaista. Cepuri un šalli Blekijs viņai ir uzdāvinājis Ziemassvētkos. Zaļās rūtis izceļ Emmas dzelmainās smaragdkrāsas acis, bet melnais mētelis - alabastra bālo ādu.

Lai cik bāla tosvētdien bija Emmas seja, viņas daiļums tāpēc nebija mazāks. Blekijs skaidri atcerējās visu, kas bija noticis tajā pēcpusdienā. Emmai bija septiņpadsmit gadi, un viņa gaidīja Edvinu. Emma bija kā sastingusi savā ietiepībā. Lai piedabūtu viņu iekāpt tramvajā, Blekijam bija vajadzējis likt lietā visas savas pārliecināšanas spējas. Emma nebija gribējusi nedz braukt uz Ārmliju, nedz iepazīties ar Blekija draudzeni Loru Spenseri. Bet, kad abas meitenes bija iepazinušās, viņas uzreiz viena otrai iepatikās un bija vissirsnīgākās draudzenes līdz pat nabaga Loras nāves dienai. Jā, pārvācoties uz Loras mazo, omulīgo namiņu, Emmas nasta bija kļuvusi mazliet vieglāka, un Blekijs bija izjutis milzīgu atvieglojumu, zinādams, ka Lora par Emmu parūpēsies. Todien viņš bija guvis virsroku pār Emmas stūrgalvību un bija noskaņots tagad, pēc sešdesmit trim gadiem, šo uzvaru atkārtot.

Atvēris sekretāra augšējo atvilktni, Blekijs izņēma no tās mazu melnas ādas rotaslietu kārbiņu, kādu brīdi domīgi lūkojās uz to, tad iebāza kabatā. Savā nodabā kaut ko dungodams, Blekijs izgāja no guļamistabas un kāpa lejā.

Blekijs O’Nīls joprojām dzīvoja lielajā savrupmājā, kuru viņš 1919. gadā bija uzcēlis sev Herogeitā. Skaistās, plašās kāpnes veda lejup uz apļveida priekštelpu, kuras aprikožu krāsas sienas lieliski harmonēja ar dzestro melnbalta marmora grīdu. Slīpēta marmora kolonnas saistīja skatienu pie nišām abpus parādes durvīm. Tajās atradās divas marmora statujas - grieķu dievietes Artemīda un Hekate, kuras apgaismoja nomaskēti prožektori. Zem Džordža stila spoguļa ar zeltītu rāmi atradās eleganta Šeratonas konsole, inkrustēta ar eksotisku augļu koku koksni. Abās pusēs konsolei stāvēja pa Šeratonas krēslam, kas bija apvilkti ar aprikožu krāsas samtu. Priekštelpu apgaismoja milzīga, senlaicīga kristāla un bronzas lustra, kas nokarājās no augstās griestu velves. Priekštelpas iekārtojumam piemita elegance, kuru nesabojāja ne mazākais pārspīlējums vai dižmanīga ārišķība.

Šķērsojis priekštelpu, Blekijs iegāja viesistabā. Tur lielajā kamīnā sprakšķēja uguns, bet zīda abažūri mīkstināja lampu spilgto gaismu. Te valdošā puskrēsla padarīja siltāku sienu zaļo toni. Sofas un krēsli bija pārvilkti ar tumšzaļu zīdu. Telpu greznoja lieliskas gleznas un Šeratonas un Heplvai-tas senlaicīgās mēbeles. Visā izpaudās Blekija nevainojamā stila izjūta, izpratne par lietu krāsu un formu saskaņotību.

Viņš padarbojās gar sudraba dzesināmo trauku - vairākas reizes mainīja šampanieša pudeles stāvokli, pierausa tai tuvāk ledus gabaliņus tad paņēma no kārbas cigāru un, apsēdies savā iemīļotajā krēslā, sāka gaidīt. Tikko Blekijs bija apgriezis cigāram galu un aizkūpināja to, viņš izdzirdēja priekštelpā balsis. Blekijs atbalstīja cigāru pret pelnutrauku un piecēlās.

- Klāt tu esi, mavourneen, - viņš izsaucās, steigdamies pretim Emmai, kas ienāca viesistabā. Ar platu smaidu veselīgajā sejā Blekijs piemetināja: - Tu priecē manu acu skatu!

Viņš cieši piespieda Emmu pie savām platajām krūtīm, tad atvirzīja viņu nost un ielūkojās viņai sejā. Blekijs atkal pasmaidīja, un viņa acis mirdzēja patiesā apbrīnā.

- Un šovakar tu esi mana mīļā, skaistā meitene, vai ne?

Emma atbildēja ar sirsnīgu, starojošu smaidu.

- Paldies, mīļo Blekij! Un man jāatzīst, ka arī tu pats neizskaties slikti. Tev ir ļoti glīts uzvalks.

Viņas acīs lēkāja līksmas uguntiņas. Emma ar lietpratējas roku pārvilka Blekija uzvalka piedurknei.

- Mmm... Loti laba drāna. Vai tikai tas nav kāds no manā fabrikā ražotajiem labākajiem vilnas audumiem?

- Ir gan, ir gan, - apstiprināja Blekijs un piemiedza ar aci Šeinam, kas stāvēja Emmai aiz muguras. - Vai tad es uzdrīkstētos valkāt ko citu? Bet nāc nu, mīļā, apsēdies un ļauj man tev pasniegt glāzi šampanieša.

Emma ļāva, lai Blekijs pavada viņu līdz sofai. Apsēdusies Emma vaicājoši sarauca uzacis.

- Vai mēs kaut ko svinam?

- Nē, īstenībā jau ne. Ja nu vienīgi to, ka esam sasnieguši tik dižu vecumu un joprojām atrodamies pie labas veselības.

Mīlīgi paspiedis Emmas elkoni, Blekijs piebilda:

- Zinu, ka tu dod priekšroku vīnam, bet es gan iedzeršu kaut ko stiprāku.

Viņš aši paskatījās uz Šeinu.

- Vai tu nebūtu tik laipns, manu zēn, un neielietu man kādu lāsi krietnā īru viskija?

- Protams, vecotēv!

Blekijs apsēdās krēslā Emmai iepretim, paņēma savu cigāru un, kādu brīdi to domīgi kūpinājis, sacīja:

- Tā rādās, ka tu esi aizvadījusi tikpat saspringtu darbadienu kā parasti. Es jau sāku prātot, vai tu vispār kādreiz dosies, tā teikt, pelnītā atpūtā... kaut draudējusi esi neskaitāmas reizes.

- Nedomāju vis, ka tas kādreiz notiks, - Emma smie-dāmās atbildēja. - Tu ļoti labi zini, ka esmu iecerējusi nomirt pie rakstāmgalda ar telefona klausuli rokā.

Blekijs viņu pārmetoši uzlūkoja.

- Nerunā ar mani par miršanu! Es vēl ilgi negrasos to darīt. - Viņš klusi iesmējās. - Man pirms tam ir padomā dažs labs nedarbs.

Emma smējās kopā ar Blekiju, un viņiem pievienojās arī Šeins, kas bija pienācis ar dzērienu glāzēm. Viņi tās saskandināja un pacēla tostam cits pret citu. Iedzēris malku skotu viskija, Šeins teica:

- Vai jūs abi mani uz piecām minūtēm neatvainotu? Man jāpiezvana Vinstonam.

- Ceru, ka tev veiksies labāk nekā man, - atsaucās Emma. - Nekādi nevarēju viņu sazvanīt. Vispirms līnija labu laiku bija aizņemta, bet pēc tam neviens vairs necēla klausuli.

Šeins sarauca pieri.

- Varbūt viņš aizgājis uz ciemu? Ja man izdosies Vin-stonu sazvanīt, ko viņam pateikt, tante Emma?

- Pasaki viņam, ka mēs ne...

Pārdomājusi Emma aprāvās un papurināja galvu.

- Nav vērts, Šein! Tas nav pārāk svarīgi. Rīt es viņu satikšu, un gan jau mēs atradīsim kādu iespēju patērzēt divatā.

Kad Šeins bija aizgājis, Blekijs saņēma Emmas roku savējā un dziļi ieskatījās viņai acīs.

- Es tā priecājos tevi redzēt, mana mīļā! Man tevis pietrūka.

Emmas acis nebēdnīgi dzirkstīja.

- Liecies nu mierā, vecais ākst! Mēs taču aizvakar tikāmies, - viņa uzjautrināta iesaucās. - Nemēģini man iestāstīt, ka esi aizmirsis mūsu kopīgās pusdienas Penistounrojalā.

- Protams, neesmu. Bet, ja cilvēks kādam ir tā pieķēries kā es tev, arī divas dienas ir ļoti ilgs laiks.

Viņš mīļi noglāstīja Emmas roku un atlaidās pret krēsla atzveltni, ar lielu labpatiku nolūkodamies senajā draudzenē.

- Un es ne brīdi neliekuļoju, sacīdams, ka tu esi skaista, Emma. Šajā kleitā tu izskaties žilbinoši, un tā tev lieliski piedien, mana mīļā meitene.

- Kā tad - meitene! Bet paldies, priecājos, ka tev mana kleita patīk, - Emma atbildēja ar apmierinātu smaidu. - To izvēlējās mana draudzene Džinete Spanjē, tā ka tērps ir ceļojis šurp no Parīzes. Starp citu, Edvina to iznīcinoši nokritizēja, sacīdama, ka kleita esot man pārāk meitenīga - laikam krāsas dēļ.

Blekija sejas izteiksme radikāli mainījās.

- Viņa vienkārši ir ļauna, Emma. Viņa pati aizsvilstas kā pakulu vīkšķis un allaž ir gatava otram iedzelt. Edvina nekad nemainīsies.

Pamanījis Emmas sejā sāpes, viņš noraizējies sarauca pieri, domās lamādams Edvinu. Viņa mūždien sagādāja citiem nepatīkamus brīžus. Bet to prata arī vairāki citi Emmas bērni, kuņas Blekijs reizēm labprāt būtu nožņaudzis ar kailām rokām.

- Ceru, ka viņa nesabojās tev kristību priekus! - Blekijs nikni iesaucās.

- Gan jau tik ļauni nebūs, - atteica Emma.

Viņas balss tomēr skanēja neparasti nepārliecinoši, un Blekijam tas nepaslīdēja garām nemanīts. Viņš papurināja savas sirmās krēpes un dusmīgi noelsās.

- Nesaprotu Džima rīcību. Nezinu, kāda iemesla dēļ viņam vajadzēja aicināt uz kristībām Edvinu. Manuprāt, tas bija muļķīgi darīts.

- Jā, Pola arī jūtas sarūgtināta, bet es nolēmu šoreiz neiejaukties. Nodomāju, ka tas būtu sīkmanīgi. Bet...

Emma paraustīja plecus. Pēdējā laikā viņa bija paradusi dalīties ar Blekiju visās rūpēs un pārdzīvojumos. Emma atstāstīja viņam sarunu ar Edvinu, attēlojot savu neveiksmīgo mēģinājumu vest meitu pie prāta.

Blekijs uzmanīgi klausījās, laiku pa laikam palocīdams galvu. Kad Emma bija beigusi stāstīt, viņš klusā balsī sacīja:

- Es priecājos par Salliju. Viņa ir jauka meitene, un Entonijs man arī vienmēr ir paticis. Lai piepildās tas, pēc kā viņi abi ilgojas. Bet Edvinas izturēšanās ir zemiska. Tādu māti es nevienam nenovēlētu, tas ir viss, ko varu teikt.

Blekijs apklusa, kaut ko klusībā pārdomādams. Tad viņš gausi piebilda:

- Edvina bija savāds bērns. Viņa taču nekad nav bijusi pret tevi pārāk mīļa, Emma. Edvina vienmēr izturējās pret tevi ar uzsvērtu nevērību, to es skaidri atceros. Neesmu aizmirsis, kā viņa mēdza klaji izrādīt, ka dod priekšroku Džo Louteram, nevis tev. Edvina bija maza draņķe, un viņa nav mainījusies. Lūdzu, apsoli man, ka nerunāsi vairs ar viņu par Entoniju. Negribu, lai tu Edvinas dēļ uztrauktos. Viņa nav tā vērta.

- Jā, taisnība, un es tev to apsolu! - Emma tikko jaušami pasmaidīja. - Nedomāsim vairs par Edvinu. Kurp tu mani vedīsi pusdienās? Kad braucām šurp, Šeins bija noslēpumains un man neko neizpauda.

- Ak neteica tev gan neko, mavoumeenl - Blekijs plati pasmaidīja. - Patiesību sakot, Emma, nevarēju iedomāties pietiekami jauku vietu, kura mūs abus šovakar apmierinātu, tāpēc lūdzu, lai Pedžeta kundze klāj mums pusdienu galdu tepat. Es zinu, ka tev garšo viņas mājās gatavotie ēdieni. Pedžeta kundze mūs iepriecinās ar jēra gurnu, kas cepts uz restēm. Piedevām es pasūtīju jaunos kartupeļus, Briseles kāpostus un Jorkšīras pudiņu - visus tavus iemīļotos ēdienus. Nu, mīļā, ko tu par to saki?

- Izklausās ļoti kārdinoši, un es priecājos, ka mums nekur nav jāiet. Te ir daudz omulīgāk nekā restorānā, un es šodien patiešām esmu mazliet nogurusi.

Blekija melnās acis zem spurainajām uzacīm savilkās šaurās spraudziņās. Viņš nopētīja Emmu ar satrauktu un modru skatienu.

- Ahā, - Blekijs klusu noteica, - beidzot tu to atzīsti. Es vēlētos, kaut tu sevi tik smagi nenostrādinātu. Pēc tā taču vairs nav nekādas vajadzības.

Atvairījusi šo piezīmi ar bezrūpīgu smaidu, Emma pieliecās Blekijam tuvāk un, nespēdama ilgāk novaldīt ziņkāri, dedzīgi vaicāja:

- Kādā lietā tad tev ir nepieciešams mans padoms? Šorīt pa telefonu tu izteicies visai izvairīgi.

- Nebiju domājis tevi nevajadzīgi ieintriģēt, mīļā.

Blekijs, iedzēris viskija malku un izpūtis kuplu dūmu

mutuli, turpināja:

- Bet pagaidīsim labāk, kad atgriezīsies Šeins, ja tu neiebilsti, jo šī lieta attiecas uz viņu.

- Kas attiecas uz mani? - no sliekšņa jautāja Blekija mazdēls.

Viņš ienāca viesistabā ar glāzi rokā.

- Tas darījums, par kuru es gribēju apspriesties ar Emmu.

- Un tas attiecoties uz mani, viņš saka! - sparīgi iesaucās Šeins. - Tā taču bija mana ideja.

Apsēdies Emmai blakus uz sofas, viņš atspiedās pret mīksti polsterēto atzveltni, sakrustoja kājas un pagriezās pret vectēva seno draudzeni.

- Vinstons izteica nožēlu, ka tu neesi viņu sazvanījusi. Viņš esot bijis izgājis dārzā, jo bažījies, ka pēc lietus upīte varētu pārplūst. Krastu nostiprinājums nav pārāk drošs.

Šeins pievērsās vectēvam.

- Es nupat zvanīju Derekam un palūdzu, lai viņš rit aizsūta pāris mūsu vīru uz Bekhausu novērtēt krastu stāvokli.

- A, tas ir labi. Bet viņiem pie krastu nostiprināšanas jāpiestrādā rūpīgāk, nekā tas tika izdarīts pagājušajā gadā, -Blekijs zīmīgi teica. - Ja jūs abi būtu mani uzklausījuši, tas būtu nokārtots reizi par visām reizēm. Ļauj man tev paskaidrot.

Un tā kādu brīdi Blekijs noturēja priekšlasījumu par krastu nostiprināšanu, neļaujot Šeinam iebilst ne vārda. Emma ar prieku konstatēja, ka sirds dziļumos Blekijs palicis tas pats prasmīgais amatnieks. Viņš nebija aizmirsis sava amata smalkumus un būtu varējis pamācīt dažu labu jauno mūr-niekzelli.

Bet drīz vien Emma zaudēja interesi par abu vīriešu sarunu, kas bija piebārstīta ar tehniskajiem terminiem. Viņa vēroja Šeinu, kura raženais augums bija aizņēmis gandrīz visu sofu. Pirmo reizi Emma palūkojās uz Blekija mazdēlu nevis kā uz ģimenes draugu, gandrīz vai radinieku, bet gan kā uz jaunu, pievilcīgu vīrieti. Cik viņš šovakar bija skaists savā eleganti piegrieztajā, pelēkajā uzvalkā ar tam pieskaņotu bāli zilu smalka zīda auduma kreklu un sudrabaini pelēku kaklasaiti! Šeins bija mantojis vectēva vareno miesasbūvi, plato muguru un spēcīgos plecus, kā arī Blekija melnos, viļņainos matus un dzirkstošās, piķa melnās acis. Ādas krāsa Šeinam bija tumša, taču šis sarkanīgais iedegums bija iemantots, ziemas saulē slēpojot Šveices kalnu nogāzēs un vasarās gozējoties Kārību jūras pludmalēs, nevis raujoties kā mežstrādniekam ilgas stundas zem klajas debess, kā to reiz bija darījis Blekijs.

Kaut Šeins ārkārtīgi līdzinājās savam vectēvam jaunībā, Emma tomēr pamanīja arī atšķirības. Piemēram, seja - to

viņš laikam mantojis no mātes senčiem, taču izteiktā iedobe zodā - tā atkal ir no Blekija, kā ari bedrītes, kas ievilkās Šeinam vaigos, kad viņš smaidīja. Un garā virslūpa - tā nodod Seina keltisko izcelsmi. Varu derēt, ka viņš salauzis daudzas sirsniņas, Emma nodomāja un uzjautrināta pasmaidīja. Tad viņai sirdī kaut kas it kā iedūra - viņa atcerējās Sāras bēdas. Nav grūti saprast, kāpēc Šeins modinājis viņas mazmeitā tik kvēlas jūtas. Viņš bija jauns skaistulis, no kura strāvoja vīrišķība, bet vienlaikus Šeinam piemita ari dabiska sirsnība un maigums. Šādam īpašību apvienojumam neviena sieviete nespēja pretoties, to Emma zināja no pašas pieredzes. Viņa ari bija mīlējusi Šeinam O’Nīlam līdzīgu vīrieti, kad bija jauna un viegli ievainojama. Viņš salauza Emmas sirdi, un viņa dēļ tā cieta sāpes, bet pēc kāda laika viņš Emmas sirdi atkal izdziedēja, dodams viņai iespēju izjust bezgalīgu laimi un piepildījumu. Jā, Polam Makgilam piemita tas pats liktenīgais šarms un valdzinoši vīrietiskais spēks, ar kuru bija apveltīts Šeins O’Nīls.

- Vai tu sapņo ar vaļējām acīm, Emma, mīlulīt? - jautāja Blekijs.

Emma uz sofas sakustējās un mazliet pasmaidīja.

- Nē. Es pacietīgi gaidu, kad jūs abi reiz beigsiet apspriest to sasodīto kalnu upi un mēs varēsim ķerties vērsim pie ragiem, proti, pārrunāt darījumu, par kuru gribat lūgt manu padomu.

- Ak jā, protams! Mēs te nelietderīgi šķiežam laiku, -piekrita Blekijs.

Sirsnība no viņa starot staroja. Dziļā labsajūtā Blekijs uzsmaidīja vispirms Emmai, tad Šeinam.

- Tā, manu zēn, - viņš sacīja. - Iepildi nu Emmas glāzē vēl kādu lāsi lāburbuļūdens un neaizmirsti ari mani. Iekārtosimies ērtāk un mazliet jauki patērzēsim.

Un to viņi arī darīja, tiklīdz Šeins bija parūpējies par glāžu piepildīšanu.

Tas bija viņš, kurš ierunājās pirmais. Visu uzmanību Šeins bija koncentrējis uz Emmu, un viņa balss tonis un sejas izteiksme bija vienlīdz nopietni. Viņš runāja ātri, bet saprotami un bez liekiem ievadvārdiem - tā bija Šeina parastā maniere, kārtojot darījumus. Emmai patika jaunā vīrieša tiešums, un viņa ieinteresēta klausījās.

-Mēs jau vairākus gadus esam gribējuši uzcelt vai nopirkt Ņujorkā viesnīcu. Mēs ar tēti esam veltījuši daudz laika tam, lai sameklētu kaut ko piemērotu. Nesen mums izdevās atrast ideālu objektu. Tā ir kāda viesnīca Sešdesmitās avēnijas austrumdaļā, protams, diezgan vecmodīga, un inteijers ir būtiski jāpārveido. Patiesību sakot, ēkai nepieciešama pamatīga pārbūve. Un to mēs acīmredzot arī darīsim. Mēs izteicām priekšlikumu, tas tika pieņemts, un viesnīca drīz būs mūsu. Patlaban tiek kārtotas nepieciešamās formalitātes.

- Apsveicu, Šein, un tevi arī, Blekij! - Emma ar patiesu prieku teica, uzlūkodama te mazdēlu, te vectēvu. - Bet kā tad es varu jums palīdzēt? Kāpēc jūs gribējāt ar mani aprunāties? Es taču ne vella nesaprotu no viesnīcām, ja nu vienīgi to, vai tās ir vai nav ērtas un klientu vajadzībām atbilstošas.

- Tu toties labi pazīsti Ņujorku, Emma, - apgalvoja Blekijs un impulsīvi noliecās uz priekšu. - Tāpēc tu mums esi vajadzīga.

- Neesmu pārliecināta, ka īsti saprotu...

-Tu mums esi nepieciešama, lai novirzītu mūs pie pareizajiem ļaudīm, - iejaucās Šeins, bez aplinkiem atklādams lietas būtību.

Viņš cieši raudzījās Emmā ar savām spožajām, melnajām acīm.

- Šī pilsēta daudzējādā ziņā pieder arī tev, un tu noteikti zini, kuri ir tie ļaudis, kas tur roku uz Ņujorkas darījumu dzīves pulsa.

Šeina skaisti veidotā mute savilkās blēdīgā smīnā.

- Mēs gribam ekspluatēt tavas smadzenes un izmantot tavus sakarus, - viņš nobeigumā teica un uzmanīgi pētīja Emmu, nemainot savu draiski nekaunīgo sejas izteiksmi.

Emmas acīs pazibēja uzjautrinājums. Viņai vienmēr bija paticis Šeina stils - tiešums pamīšus ar zēnisku nekaunību. Apspiedusi smieklus, viņa sacīja:

- Sapratu. Vari turpināt!

- Labi, - atsaucās Šeins, atkal kļūdams nopietns. - Redzi, mēs viņiem esam ārzemju korporācija, un, manuprāt, šīs pilsētas varenie ir kā necaursitams mūris. Esmu pārliecināts, ka mēs daudz kur tiksim noraidīti. Mums ir nepieciešami padomdevēji - savas nozares speciālisti - un, protams, sakari. Pirmām kārtām jau politiķu aprindās. Un mums arī būs vajadzīga palīdzība, lai vienotos ar arodbiedrībām. Lai nu kam, bet tev, tante Emma, vajadzētu saprast, par ko es runāju. Tātad - kur un pie kā mums jāgriežas?

Emmas prāts, kā parasti, darbojās ātri un asi. Viņai bija jāatzīst, ka Šeins gudri izpratis situāciju. Pateikusi to viņam, Emma bez vilcināšanās turpināja:

- Tas būtu neprāts uzsākt kādu darījumu Ņujorkā, ja nav ietekmīgas aizmugures un atbalsta. Jums jādabū savā pusē iespējami vairāk labvēļu, un vienīgais veids, kā pie tiem tikt, ir - izmantojot draugu starpniecību. Jums nepieciešami labi, politikā un darījumos ietekmīgi draugi. Domāju, ka varēšu jums palīdzēt.

- Es biju pārliecināts - ja kāds mums vispār var palīdzēt, tad tā esi tu, tante Emma, - teica Šeins.

Emma redzēja, ka viņš izskatās jūtami atvieglots.

- Jā, mēs esam ļoti pateicīgi, mana mīļā, - piemetināja Blekijs un piecēlās no krēsla.

Viņš piegāja pie konsoles, kas atradās aiz sofas, iemeta glāzē vēl pāris ledus gabaliņu un atšķaidīja savu viskiju ar ūdeni.

-Turpini, Šein, kā Emma tev lūdza,-Blekijs mudināja mazdēlu.

Viņš vieglītēm pieskārās Emmas plecam un apveltīja viņu ar mīlestības pilnu skatienu. Emma atskatījās ar vaicājoši sarauktām uzacīm. Blekijs aprauti iesmējās.

- Ak jā, tas vēl nav viss, mīļā, - viņš noteica un devās atpakaļ uz savu krēslu pie kamīna.

- Viesnīcas pirkšanā mūs pārstāv kāda ievērojama juridiskā firma - viņi ir vispāratzīti speciālisti nekustamā īpašuma jautājumos. Es tomēr jūtu, ka citām šī darījuma niansēm mums būs nepieciešama papildu pārstāvniecība. Gribētu atrast kādu patiešām cienījamu juridisko firmu, kas ir apveltīta arī ar politisku gudrību un kam ir noderīgi sakari. Vai vari mums kādu ieteikt? - vaicāja Šeins.

īsu brīdi apdomājusies, Emma atbildēja:

-Jā, protams. Jūs varat griezties pie maniem juristiem -viņi jūs savedīs kopā ar jebkuru nojums vajadzīgajiem cilvēkiem. Bet, klausoties tevī, Šein, man kaut kas ienāca prātā. Zinu kādu cilvēku, kurš varētu būt jums noderīgāks par visiem maniem juristiem un advokātiem, kopā ņemtiem. Viņa vārds ir Ross Nelsons. Viņš ir baņķieris -patiesību sakot, privātas bankas direktors. Viņam ir vislabaKie sakari kā Ņujorkā, tā visās Savienotajās Valstīs. Esmu pārliecināta, ka Nelsons varēs ieteikt jūsu vajadzībām visatbilstošāko juridisko firmu un sniegt arī cita veida palīdzību.

- Bet vai viņš gribēs to darīt? - Šeins jautāja, un viņa balsī bija jaušamas šaubas.

- Viņš to darīs, ja es viņam lūgšu, - Emma atbildēja un pārliecinoši uzsmaidīja Šeinam. - Varu viņam pirmdien piezvanīt un visu izskaidrot. Ceru, ka Nelsona palīdzība jums tiks nodrošināta nekavējoties. Vai vēlaties, lai es to daru?

- Jā, es vēlos. Mēs vēlamies. - Šeins strauji pievērsās Blekijam. - Tā taču ir, vecotēv?

- Piekrītu katram tavam vārdam, manu zēn. Šis ir tavs darījums.

Nopurinājis pelnus no cigāra gala, viņš paraudzījās Emmā.

- Nelsons - man šis vārds liekas pazīstams. Vai esmu ar viņu ticies?

- Jā, vismaz vienu reizi noteikti. Tas bija pirms vairākiem gadiem, Blekij. Ross bija ieradies Anglijā kopā ar sava vectēva brāli Denielu P. Nelsonu. Ja atminies, Dens bija tuvs Pola draugs un darījumu partneris. Viņš bija tas cilvēks, kurš gribēja, lai kara laikā Dēzija apmestos Savienotajās Valstīs pie viņa un viņa sievas Alisijas. Bet, kā tu zini, man negribējās no Dēzijas šķirties. Nelsonu pašu vienīgais dēls Ričards gāja bojā Klusajā okeānā. Dens tā arī nekad īsti neatguvās no Šī smagā zaudējuma. Viņš iecēla Rosu par savu mantinieku -pēc paša sievas, protams. Kad Dens nomira, Ross mantoja kādas Volstrītas bankas akciju kontrolpaketi un Dievs zina ko vēl. Ne jau miljonus. Es domāju, miljardu miljardus. De-niels P. Nelsons bija viens no visbagātākajiem cilvēkiem Amerikā, un viņa rokās bija koncentrēta liela vara.

Šeina sejas izteiksme liecināja, ka Emmas sacītais ir atstājis uz viņu lielu iespaidu. Viņš aši ievaicājās:

- Cik vecs ir Ross Nelsons?

- Ak, viņam vajadzētu būt ap četrdesmit vai mazliet vairāk.

- Tu esi pārliecināta, ka viņam nebūs iebildumu mums palīdzēt? Man būtu nepatīkami apzināties, ka viņš uzskata tavu lūgumu par apgrūtinājumu. Tādā gadījumā varētu rasties visādi sarežģījumi, - piezīmēja Šeins.

Nelsona personība bija viņu ieintriģējusi, viņam gribējās uzzināt par šo cilvēku pēc iespējas vairāk. Šeins pasniedzās pēc glāzes un, iedzēris malku, ar acs kaktiņu vēroja Emmu.

Viņa klusu iesmējās.

- Viņš man par dažām lietām ir pateicību parādā. Un viņam nekad neliksies, ka es viņu apgrūtinu - par to vari būt drošs.

Mazliet piemiegusi zaļās, gudrās acis, Emma raudzījās Šeinā.

- Neaizmirsti, ka es labi pazīstu Rosu, un nešaubies, ka viņš par šo pakalpojumu kaut ko gaidīs pretim. Kādu darījumu tādā vai citā veidā. Patiesībā tu jau tūlīt vari apsvērt iespēju uzticēt viņa bankai kārtot tavas ieceres finansiālo pusi. Tu ar to neko nezaudēsi.

Emmas balsī ieskanējās ciniska nots, kad viņa nobeigumā piebilda:

- Tev jāatceras divas lietas, Šein... roka roku mazgā, un šajā pasaulē viss ir saistīts. īpaši tas attiecas uz darījumiem.

Šeins mierīgi izturēja viņas vēso, koncentrēto skatienu.

- Es saprotu, - viņš klusi noteica. - Un sen esmu apguvis veco patiesību, ka par velti iegūtais nav nekā vērts. Es pratīšu izrādīt Rosam Nelsonam savu pateicību, par to tev nav jāraizējas.

Blekijs, kas bija klausījies šajā dialogā ar lielu interesi, uzsita sev pa ceļgalu un dārdoši iesmējās.

- Ak, Emma, cik spraiga domu apmaiņa!

Viņš papurināja galvu, un viņa labvēlīgajā smaidā bija jaušama gan mīlestība, gan lepnums.

- Ar tevi nekad nav garlaicīgi, manu zēn, tas man ar gandarījumu jāatzīst.

Tad Blekija seja mazliet sadrūma.

- Zinu, ka tas ir svarīgi un nepieciešami, bet man ļoti nepatīk, ka tev tik ātri atkal jābrauc prom. Mani tas sāpina, nudien!

Emma nolika glāzi un uzlūkoja Seinu.

- Kad tu brauc projām, Šein?

- Pirmdien no rīta lidošu uz Ņujorku. Palikšu tur sešus mēnešus vai mazliet ilgāk. Pārlūkošu viesnīcas pārbūvi Man-hetenā, bet ik pēc pāris nedēļām auļošu uz Kārību jūras salām, lai inspicētu O’Nīlu viesnīcas, kas atrodas tur.

- Sešus mēnešus! - Emma pārsteigta atkārtoja. - Tas ir ilgs laiks. Mums tevis pietrūks.

Bet domās viņa piebilda, ka varbūt tā arī ir labāk. Ja Šeins būs prom, Sārai vieglāk izdosies pārvarēt savu nelaimīgo mīlestību. No acīm prom, no sirds ārā. Vismaz Emma tā cerēja.

Šeins pārtrauca viņas domas:

- Arī man pietrūks tevis, tante Emma, un vectētiņa, patiesību sakot, jūs visu. Bet es atgriezīšos, iekams jūs pagūsiet izteikt: “Džeks Robinsons!”*

Viņš pieliecās Emmai tuvāk un saspieda viņas roku.

- Neizlaid no acīm šo veco, mīļo palaidnieku! Viņš man ir ļoti dārgs.

- Man arī, Šein. Protams, es viņu pieskatīšu.

- Ak tad mums tagad būšot jārūpējas vienam par otru! -

♦Angļu izteiciens, kas nozīmē - “ļoti ātri” vai “pēkšņi”.

iesaucās varen apmierinātais Blekijs, neaizmirsdams savu Plānu ar lielo burtu P. - Bet mēs to darām jau vairāk nekā pusi gadsimta, un esmu pārliecināts, ka atmest šo paradumu mums nāktos grūti.

V

- Varu iedomāties! - Seins smējās, priecādamies par viņiem abiem.

Cik neparasts pāris bija Emma un Blekijs, viņus varēja tikai apskaust par draudzību un mīlestību, ko tie juta viens pret otru. Nedzirdami nopūties, Šeins pasniedzās pēc savas viskija glāzes un domīgi raudzījās dzintarainajā šķidrumā. Iedzēris malku viskija, viņš pagriezās pret Emmu.

- Bet atgriezīsimies pie Rosa Nelsona. Kas viņš īsti ir par zelli?

- Daudzējādā ziņā neparasts cilvēks, - gausi atbildēja Emma, skatīdamās tālumā un it kā mēģinādama iztēlē uzburt Rosa Nelsona veidolu. - Ross rada par sevi maldinošu iespaidu. Viņam piemīt zināms šarms, un viņš izturas draudzīgi. Bet tā ir tikai viņa būtības ārējā puse. Vienmēr esmu sajutusi viņā iekšēju vēsumu un savādu aprēķinu - it kā Ross pats sevi vērotu no malas, pētītu, kādu iespaidu viņš atstāj uz cilvēkiem. Viņam ir raksturīgs šerminošs egoisms, īpaši par to varētu sūdzēties sievietes. Viņu varētu nosaukt par dāmu cienītāju. Ross nupat kā šķīries no savas otrās sievas. No vienas puses, tam nav nekādas nozīmes, ja runa ir par darījumiem, bet, no otras puses, man bieži vien ienāk prātā, ka Ross varētu būt visai neizvēlīgs savās manierēs... privātajā dzīvē.

Emma apklusa, viņas skatiens sastapās ar Seina acīm, un tad viņa piebilda:

- Bet nedz man, nedz tev gar to nav nekādas daļas. Darījumos Rosam var uzticēties. Par to tev nav jāraizējas. Tomēr ņem vērā, ka Ross ir attapīgs un ass kā žilete, reizēm viņa monumentālais ego izlaužas uz āru, un tad viņš par katru cenu grib panākt savu.

- Jāteic, ka tev izdevās uzzīmēt visai daudzkrāsainu Ro-sa Nelsona portretu, tante Emma. Acīmredzot manām prāta spējām, kad kārtošu darījumus ar šo cilvēku, visu laiku jābūt kaujas gatavībā.

-Tā tam jābūt vienmēr, Šein, neatkarīgi no tā, kas ir tavu darījumu partneris vai sāncensis. - Emma viegli pasmaidīja. - Šajā gadījumā Ross būs nevis tavs darījumu sāncensis, bet gan cilvēks, pie kura tu griezīsies pēc padoma. Esmu pārliecināta, ka tu ar viņu gluži labi tiksi galā. Neaizmirsti, ka Ross man ir pateicību parādā, tā ka viņš centīsies būt tev izpalīdzīgs.

- Es zinu, ka uz tavu spriedumu allaž var paļauties, -atbildēja Šeins.

Viņš piecēlās, apgāja apkārt sofai, lai piepildītu savu glāzi, un domāja par Emmas uzskicēto Rosa Nelsona portretu. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk tikties ar šo ietekmīgo vīru. Šeins vēlējās sākt kārtot visu, kas saistīts ar Ņujorkas viesnīcu. Šeinam bija nepieciešams iejūgt sevi darbā, lai prātu nenodarbinātu personīgās dzīves sāpīgie jautājumi. Var jau būt, ka privātajā dzīvē Ross Nelsons patiešām bija īsta suņanagla sēžamvietā, bet kāda kuram daļa par viņa laksto-šanos ar dāmām. Svarīgi bija tikai tas, ka Ross Nelsons ir gudrs, attapīgs, uzticams un grib palīdzēt.

Uzmetis ašu mirkli mazdēlam, Blekijs atkal pievērsās Emmai.

- Neesmu pārliecināts, ka tas puisis Nelsons izraisītu manī īpašas simpātijas, - viņš iesāka.

Emma smiedamās viņu pārtrauca:

- Es paļaujos uz Šeinu. Viņš ir pieaudzis cilvēks, kas ar visu pats tiks galā. Turklāt ļoti labi. Nudien, Blekij, es pat atļaušos apgalvot, ka Šeina personā Ross Nelsons reiz būs saticis sev līdzvērtīgu pretinieku.

Šķiet, ka pēdējais apgalvojums Emmu pašu vareni uzjautrināja, un viņa nebeidza smieties.

Šeins pasmīnēja, taču neko neteica.

Viņš vēl stiprāk nekā iepriekš ilgojās tikties ar Rosu Nelsona kungu. Šis baņķieris neapšaubāmi atdzīvinās Šeina uzturēšanos Ņujorkā.

Devītā nodaļa

Viņi sēdēja bibliotēkā pie kamīna, kurā lāktīja uguns, -tikai divi vien.

Blekijs sildīja plaukstā glāzi ar franču konjaku, bet Emma malkoja tēju ar citronu. Blekijs Emmai bija ielējis glāzīti viņas iecienītā liķiera, bet tā stāvēja neskarta uz galdiņa līdzās Emmas krēslam.

Viņi klusēja, nogrimuši katrs savās domās, atpūzdamies pēc Pedžeta kundzes garšīgajām pusdienām. Šeins bija devies prom, un, kaut arī puisis abiem bija mīļš, viņi priecājās par iespēju pabūt divatā.

Kamīna liesmu mestā atblāzma uz kodinātajiem priež-koka paneļiem veidoja sarežģītu ēnu rotaļu. Dārzā aiz franču logiem krakšķēdams locījās un šalca vecais ozols. Pēdējās stundas laikā vējš bija pieņēmies spēkā un pārtapis aurojošās brāzmās. Logi un durvis klusi grabēja, pret rūtīm sitās nebeidzamas lietus šaltis. Ūdens lāses veidoja aizkaru, aiz kura gandrīz neko nevarēja saskatīt. Bet senatnīgajā, skaistajā telpā bija silti un mājīgi. Pagales kamīnā šņāca, sprakšķēja un palaikam izšāva kādu skaļu paukšķi, bet veclaicīgais, lielais pulkstenis, kas stāvēja uz grīdas bibliotēkas kaktā, kopējam skaņu korim pievienoja savu ritmisko balsi.

Blekijs jau labu brīdi cieši raudzījās Emmā.

Profilā Emmas seja šķita maigāka, apņēmīgais zods un stingrā lūpu līnija zaudēja tiem piemītošo skarbumu. Viņas mati laistījās sudrabainā mirdzumā, un tobrīd Blekijam likās, ka Emma ir kā skaista, trausla lelle, nevainojami kopta un eleganti ģērbta, aizmirsusies tādā kā pussnaudā, un izsmalcinātība strāvoja no katras viņas slaidā auguma līnijas.

Viņa patiesi nemaz nebija mainījusies.

Ak nē, kad uguns kamīnā uzšāvās augstāk, Blekijs, protams, varēja saskatīt grumbas, nokarenos plakstiņus un tikko jaušamos, brūnos vecuma plankumus uz Emmas rokām. Bet dziļi sirdī viņš zināja, ka iekšēji viņa ir tā pati meitene, kas agrāk.

Blekijam Emma vienmēr būs mazais, mežonīgais tīrelī sastaptais skuķēns, nabaga izsalkušais, noskrandušais radījums, kuru viņš pirmoreiz ieraudzīja kādā agrā 1904. gada rītā, kad Emma varonīgi soļoja uz Fērlijholu, lai berztu un tīrītu, tādējādi nopelnot savai trūcīgajai ģimenei tik ļoti nepieciešamos pāris šiliņus. Arī Blekija ceļamērķis toreiz bija Fēr-lijhola, jo skvairs Ēdams Fērlijs bija nolīdzis viņu mūrnieka darbiem. Un Blekijs tolaik bija pietiekami neprātīgs, lai kājām dotos pāri tukšajiem, drūmajiem tīreļa pakalniem. Viņš bija apmaldījies miglā šajā Dieva aizmirstajā nostūrī... tas bija tik sen... kaut Blekijam tā nemaz nelikās. Viņš to rītu nekad nebija aizmirsis.

Blekija skatiens joprojām kavējās pie Emmas.

Viņš bija iemīlējis šo sievieti kopš viņu pirmās tikšanās un glabājis sevī šo mīlestību visu mūžu. Tajā drūmajā rītā tīrelī Blekijam bija astoņpadsmit gadi, bet Emmai - četrpadsmit. Izstīdzējis skuķēns, āda un kauli, bet acis mirdzēja kā divi lieli smaragdi. Viņa bija pieskārusies Blekija sirdij tā, kā to neviena sieviete nebija spējusi nedz pirms, nedz pēc tam. Emma bija viņu saistījusi pie sevis uz mūžu, kaut apzināti pat nebija mēģinājusi to darīt.

Reiz Blekijs bija lūdzis, lai Emma kļūst viņa sieva.

Emma viņu noraidīja, jo domāja, ka Blekijs viņu bildina aiz laipnības, draudzības un līdzjūtības. Viņa bija mīļi pateikusies un asarām acīs apgalvojusi, ka gan viņa pati, gan cita vīrieša bērns, ko viņa nesa sev zem sirds, būs Blekijam tikai par apgrūtinājumu. Viņa nedrīkstot uzkraut tik smagu nastu sava mīļā drauga Blekija plecos, tā Emma bija sacījusi.

Beidzot viņš bija apprecējies ar Loru Spenseri un savu sievu no sirds mīlējis. Un tomēr Blekijs nekad nebija pārstājis mīlēt arī savu skaisto mavourneen, lai gan reizēm viņam bija grūti šo neparasto mīlestību sev pašam izskaidrot. Ar Emmu Blekijs par to nekad nerunāja.

Bija laiks, kad viņš bija sagaidījis, ka Emma apprecēsies ar Deividu Kalinski, bet, Blekijam par pārsteigumu, šis patīkamais, skaistais jaunais vīrietis tika noraidīts. Vēlāk Emma bija viņam atklājusi noraidījuma iemeslu. Viņa nebija gribējusi sanaidot Deividu ar tā ortodoksālo ģimeni. Lai gan Kalin-ska kundze izturējās pret Emmu ar mātišķu sirsnību, Emma zināja, ka Dženesa Kalinska, būdama ebrejiete, vēlas, lai viņas dēls apprecētu savai ticībai piederīgu meiteni.

Tad kādu dienu Emmas dzīvē gluži nejauši bija ienācis Džo Louters, un Blekijam kārtējo reizi nācās neizpratnē paraustīt plecus, jo, metaforiski runājot, Emma negaidīti iebrauca laulības ostā tieši ar šo viduvējo cilvēku. Blekijs tā arī nekad nebija sapratis, uz ko balstījās viņu savienība. Viņaprāt, bija galīgi neiespējami iejūgt vienos ratos sacīkšu zirgu un gausu kleperi. Bet Džo bija laipns un patīkams cilvēks, kaut viņam nepiemita nedz spožs prāts, nedz ārējs valdzinājums. Galu galā Blekijs bija sadraudzējies ar lēnīgo, pagarlaicīgo Emmas vīru. Viņi kopā bija devušies karā, un Blekijs bija redzējis nogalināto Džo Louteru guļam dubļainajos, asiņainajos, lielgabalu šāviņu izārdītajos Sommas ierakumos. Toreiz viņš bija patiesās bēdās raudājis, jo Džo nudien bija pārāk agri aizgājis no dzīves. Blekijs nekad nebija varējis Emmai pastāstīt par Džo šausmīgo galu, par to, ka ir redzējis viņu guļam burtiski tiešā trāpījuma izšķaidītu. Tikai pēc daudziem gadiem Emma bija Blekijam atzinusies, ka apprecējusies ar Džo Louteru, kas viņu dievināja, lai pasargātu sevi un mazulīti Edvinu no Fērlijiem. Džeralds Fērlijs kādu vakaru bija ieradies Emmas mazajā veikaliņā Armlijā un mēģinājis viņu izvarot.

“Tas no manas puses nebūt nebija tikai aprēķins,” Emma bija teikusi. “Man Džo patika, un, tā kā viņš bija labs vīrs, es uzskatīju par savu pienākumu būt viņam laba sieva.”

Un viņa bija Džo uzticīga, to Blekijs zināja.

Nākamo reizi, kad Blekijs bija gribējis Emmu precēt, viņam likās, ka izvēlējies īsto brīdi un ka viņam ir visas izredzes saņemt Emmas pielaišanu. Blekiju bija spārnojušas cerības un ilgas. Tas bija drīz vien pēc Pirmā pasaules kara, kad viņi abi bija kļuvuši par atraitņiem. Galu galā Blekijs tomēr nebija Emmu bildinājis - viņas galvu reibinošie panākumi (salīdzinājumā ar Blekija paša pieticīgajiem sasniegumiem) laupīja viņam drosmi un sasaistīja mēli. Tagad Blekijam atlika tikai nožēlot savu toreizējo neuzņēmību. Un Emma bija negaidīti apprecējusies ar Arturu Einsliju - ar cilvēku, kas nebija cienīgs viņai kurpju saites atraisīt. Kopdzīvē ar Einsliju Emma bija cietusi sāpes un pazemojumus. Blekijs joprojām gaidīja izdevīgu brīdi, lai lūgtu Emmas roku. Beidzot, divdesmitajos gados, bija atgriezies Pols Makgils un uz mūžu piesaistījis Emmu sev.

Un Blekijs atkal savu izdevību bija palaidis garām.

Nu viņiem jau bija par vēlu precēties. Tomēr savā ziņā starp abiem pastāvēja kaut kas līdzvērtīgs laulībai, vismaz Blekijam tā šķita... draudzība, tuvība, pilnīga izpratne. Jā, tās bija milzīgas un nenovērtējamas vērtības. Viņš un Emma bija pieskaņojušies viens otram, un vai gan, mūžam ejot uz rieta pusi, kam citam vairs bija nozīme un jēga?

Bet viņam joprojām bija tas gredzens...

Pašam par pārsteigumu, Blekijs bija saglabājis saderināšanās gredzenu, kuru viņš sen, sen bija nopircis Emmai. Citas sievietes, kam uzvilkt šo gredzenu pirkstā, Blekija dzīvē vairs nebija bijis - vismaz neviena viņam nebija likusies tā vērta. Neizskaidrojama iemesla dēļ Blekijs nebija gribējis gredzenu arī pārdot.

Tovakar, kamēr viņi iedzēra un ēda pusdienas, gredzens bija izdedzinājis caurumu Blekija kabatā, bet Plāns ar lielo burtu P - Blekija galvā. Nolicis glāzi, viņš pieliecās tuvāk kamīnam, paņēma biguli un sabikstīja kurtuvē pagales, prātodams, vai beidzot ir pienācis īstais brīdis atdot gredzenu Emmai. Kāpēc gan ne?

Viņš dzirdēja nočaukstam zīdu un tikko saklausāmu nopūtu.

- Vai es tevi izbiedēju, Emma?

- Nē, Blekij.

- Man tev kaut kas ir.

- Vai patiesi? Kas tas būtu?

Blekijs iebāza roku kabatā, izņēma kārbiņu un turēja to savās lielajās plaukstās.

- Vai tā ir mana dzimšanas dienas dāvana? - Emma ziņkāri vaicāja.

Viņa neslēpa prieku - viņas lūpās rotājās sirsnīgs smaids, bet acīs dzirkstīja jautras uguntiņas.

- Ak nē, tā gluži nav vis. To tu dabūsi savā dzimšanas dienā, kad...

Viņš aprāvās. Svinības, kuras viņi ar Dēziju bija iecerējuši, pagaidām vajadzēja turēt noslēpumā, jo tās bija domātas kā pārsteigums Emmai.

- Dzimšanas dienas dāvanu tu dabūsi mēneša beigās, tieši tajā dienā, kad kļūsi astoņdesmit gadus veca, - Blekijs veikli izlocījās. - Nē, šajā kārbiņā ir kaut kas, ko es tev nopirku...

Pabeidzot teikumu, viņam pašam bija jāsmejas.

- ... pirms piecdesmit gadiem, tici vai ne.

Emma iztrūkusies pavērās Blekijā.

- Pirms piecdesmit gadiem! Bet kāpēc tad tu man to neiedevi toreiz?

- Ak, Emma, tas ir garš stāsts, - Blekijs noteica un apklusa, atmiņu pārņemts.

Cik skaista viņa tovakar bija izskatījusies! Sarkanīgie mati bija sakārtoti augstā, sarežģītā sasukā, baltajam samta tērpam dziļš kakla izgriezums, pleci atkailināti. Pie vienas no šaurajām plecu lencītēm bija piesprausta Blekija dāvana -smaragda loks, precīza lētās stikla brošas kopija. Necilo rotu Blekijs bija uzdāvinājis Emmai viņas piecpadsmitajā dzimšanas dienā, lai pēc piecpadsmit gadiem nomainītu to ar īstu dārglietu. Viņa bija iepriecināta un aizkustināta, ka Blekijs nav aizmirsis solījumu, kuru tika Emmai devis Fērlijholas virtuvē. Bet tajā Ziemassvētku vakarā Blekijam bija šķitis, ka salīdzinājumā ar Makgila dāvinātajiem ārkārtīgi krāšņajiem smaragda auskariem viņa smaragda loks izskatās pēc lēta nieciņa...

Kļūdama nepacietīga, Emma sarauca pieri un iesaucās:

- Vai tu domā man reiz stāstīt savu garo stāstu vai ne?

Atvairījis pagātnes atmiņas, Blekijs veltīja Emmai žilbinošu smaidu.

- Vai atceries pirmās viesības, kuras es sarīkoju šajā mājā? Ziemassvētkos...

- Apdāvināšanās dienas vakars! - atminējās Emma, un viņas seja kļuva gaiša. - Tu tikko biji pabeidzis iekārtot šo māju, apmēbelēt ar visām tām burvīgajām Šeratonas un Hepl-vaitas mēbelēm, kuras biji vācis kopā pa visu Angliju. Un tu biji tik lepns, ka šī māja un tās iekārtojums ir tevis paša radīti. Protams, es atceros viesības - pie tam ļoti labi. Tas bija tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitajā gadā.

Blekijs apstiprinoši palocīja galvu un raudzījās lejup uz kārbiņu, ar kuru joprojām rotaļājās viņa pirksti. Tad viņš pacēla galvu. Viņa krunkainajā, grubuļainajā sejā staroja neslēpta mīlestība, piešķirot tai jauneklīgāku izskatu.

- To, kas atrodas kārbiņā, es tev nopirku tajā Ziemassvētku nedēļā. Aizbraucu uz Londonu un izvēlējos pie vislabākā juveliera. Kārbiņu noglabāju vakara uzvalka kabatā. Biju nodomājis viesību laikā tev šo kārbiņu pasniegt.

-Bet tu to neizdarīji... kāpēc? Kas tev lika mainīt savu nodomu, Blekij?

Viņa uzmeta draugam savādu, apmulsušu skatienu.

- Biju nolēmis vispirms aprunāties - ar Vinstonu. Ak jā, tas notika tieši šajā istabā.

Blekijs pavērās visapkārt, it kā ēnu rotaļā varētu saskatīt tālaika notikumus, spokainu Vinstona tēlu pavīdam puskrēslā. Viņš nokremšļojās.

- Mēs ar tavu brāli runājām par tevi un...

- Ko jūs runājāt par mani?

- Apspriedām tavus darījumus. Es par tevi biju nobijies līdz nāvei, Emma, - par to pārgalvību, ar kādu tu meties iekšā plaša patēriņa preču tirgū. Vismaz man likās, ka tu rīkojies neprātīgi. Biju noraizējies arī par to, cik strauji tu paplašināji veikalu tīklu ziemeļos, turpināji būvēties un uzpirki nekustamos īpašumus. Man šķita, ka tu pārspīlē savas iespējas un uzsāc bīstamu spēli...

- Es vienmēr esmu bijusi spēlmane, - Emma klusi nomurmināja. - Savā ziņā tieši tas ir manu panākumu noslēpums... allaž esmu bijusi gatava nepalaist garām izdevību un...

Emma aprāvās, bet Blekijs tāpat zināja, ko viņa bija gribējusi sacīt.

- Jā, - viņš piekrita. - Var būt, ka tā patiešām ir. Lai būtu kā būdams, Vinstons man paskaidroja, ka, tikusi preču tirgū pie lielas bagātības, tu savu darbību šajā jomā esi pārtraukusi. Vēl viņš teica, ka tu nebūt nepārspīlē savas iespējas, gluži otrādi. Vinstons man atklāja, ka tu esi kļuvusi miljonāre. Un, kamēr viņš tā lepodamies stāstīja par tevi, es sāku saprast, ka tu esi guvusi daudz, daudz lielākus panākumus, nekā es jebkad esmu sapņojis, ka tu esi pārspējusi gan mani, gan Deividu Kalinski, darījumos atstājusi mūs sev tālu aiz muguras. Man piepeši likās, ka tu esi neaizsniedzama. Un tāpēc es tev neiedevu šo gredzenu... Redzi, Emma, tovakar gribēju lūgt, lai tu kļūsti mana sieva.

-Ak, mīļo, mīļo Blekij, - tas bija viss, ko Emma jaudāja izteikt, tik satriekta viņa bija.

Emmu pārņēma visdažādāko izjūtu vilnis, un acu kaktiņos viņai sariesās asaras. Mīlestība un draudzība pret Ble-kiju sajaucās ar dziļām skumjām un nožēlu. Emma iedomājās, kādas sāpes viņš bija cietis toreiz un varbūt arī vēlāk. Viņš bija Emmu gribējis, bet neteicis par to ne vārda. Tā bija Blekija traģēdija. Tajās 1919. gada Ziemassvētku viesībās viņa bija pārliecināta, ka Pols Makgils viņai zudis uz mūžu. Cik labprāt viņa savās sirdssāpēs, izmisumā un vientulībā būtu piekļāvusies vienīgajam patiesajam draugam Blekijam. Ja viņš būtu rīkojies mazliet drosmīgāk, viņu mūžs būtu veidojies pavisam citādi. Emma vērpa nebeidzamu domu pavedienu. Kāpēc viņai nekad nebija ienācis prātā, ka Blekijs lolo pret viņu ari tādas jūtas... ka viņš būtu gribējis Emmu apprecēt? Viņa bijusi akla, aprobežota vai ari pārāk aizņemta ar saviem darījumiem.

Telpā valdīja vibrējošs klusums.

Blekijs nekustīgi sēdēja krēslā, raudzīdamies ugunī, un neteica ne vārda. Atmiņas bija gluži kā dzīvas. Savādi, viņš iedomājās, bet es daudz spilgtāk atceros to, ko piedzīvoju kā jauneklis, nevis pagājušās nedēļas vai pat iepriekšējās dienas notikumus. Nojaušu, ka šī parādība pieder pie cilvēka novecošanas procesa.

Emma bija pirmā, kas saņēma sevi rokās. Viņa ierunājās klusā, sāpīgā balsī:

- Vai tu pirms dažām minūtēm gribēji man pateikt, ka tevi no manis atgrūda mani panākumi? Tie neļāva tev mani bildināt?

Emma ar bezgalīgu līdzjūtību vērās mīļajā, labi pazīstamajā sejā, domādama par gadiem, kurus viņš bija zaudējis, par laimi, kurai Blekijs bija ļāvis izslīdēt caur pirkstiem, -un viss tikai tāpēc, ka viņš mīlēja Emmu. Mīlēja, savu mīlestību noklusēdams.

Blekijs pamāja ar galvu.

- Jā, to es gribēju gan, mavourneen. Tieši tur un tad es nolēmu, ka tevi nekas nedrīkst atturēt no darba, kas bija kļuvis par daļu no tevis. Patiesībā tavi darījumi - tā biji tu. Lai būtu kā būdams, bet es zaudēju pašpārliecību. Galu galā tobrīd es nebiju ne uz pusi tik bagāts kā tu. Nedomāju, ka tu varētu mani gribēt. Drosme mani pameta. Jā, tieši tā tas toreiz notika.

Emmai izlauzās dziļa nopūta, un viņa gausi papurināja galvu.

- Cik muļķīgi tu rīkojies, mans mīļais, mīļais draugs.

Blekijam no pārsteiguma aizrāvās elpa. Viņš raudzījās Emmā ar puspavērtu muti.

- Vai tu gribi teikt, ka būtu nākusi pie manis par sievu, Emma Hārta? - Blekijs vaicāja, nespēdams noslēpt pārsteigumu un neticību, kas jautās viņa balsī.

- Jā, domāju gan, ka būtu to darījusi, Blekij O’Nīl.

Nu bija Blekija kārta grozīt galvu. Viņš nevarēja vien

beigt brīnīties, mēģinādams apjēgt nule dzirdēto. Kādu brīdi Blekijs nespēja parunāt, jo senās jūtas pārāk cieši turēja viņu savā varā, un Blekijs pats bija pārsteigts par to spēku.

Beidzot viņš sacīja:

- Man ir patīkami to dzirdēt, kaut ari pēc tik ilga laika.

Blekija balss ietrīcējās, kad viņš piemetināja:

- Varbūt ir labāk, ka mēs neapprecējāmies, Emma. Es būtu bijis galīgi sagrauts, ja tu mani pamestu, Polam atgriežoties Anglijā.

- Kā tu vari tā runāt! Par kādu sievieti tu mani uzskati? -viņa iesaucās.

Emma izslējās krēslā, un acis viņai neganti kvēloja no dusmām un nicinājuma. Blekijs sarāvās.

- Es nekad nebūtu tevi sāpinājusi! Vienmēr esmu tevi mīlējusi, un tu to zini. Tūlīt pat atvainojies! - viņa nikni pavēlēja. Un tad mierīgākā balsī piebilda: - Vai arī es ar tevi nekad vairs nesarunāšos!

Emmas kaismīgais sašutums Blekiju tā izbiedēja, ka viņš uz mirkli zaudēja valodu. Pamazām Blekija sejā iegūla kaunīga izteiksme. Viņš maigi un lūdzoši teica:

- Man ļoti žēl, Emma. Es ņemu savus vārdus atpakaļ. Ticu tev. Nedomāju, ka tu būtu mani pametusi Pola dēļ. Nesaku to tāpēc, ka sazin cik augsti sevi vērtētu. Es pazīstu tevi... labāk nekā jebkurš cits. Nē, tu nebūtu mani nodevusi. Ja tu būtu precējusies ar mani, ar Polu tu pat vairs ne vārda nepārmītu. Būt nežēlīgai pret cilvēku, kuru tu mīli, - tas nav tev raksturīgi. Tu esi tikumīga, uzticama, labsirdīga, turklāt jūties atbildīga par otru. Šīs tavas īpašības būtu darbojušās manā labā. Bez tam...

Blekijs zēniski pasmaidīja, un vaigos viņam ievilkās bedrītes.

- Es būtu darījis tevi laimīgu.

- Jā, Blekij, par to es nešaubos.

Tas tika pateikts ātri, un Emma tikpat steidzīgi turpināja runāt, vēlēdamās izgaisināt visas pagātnes neskaidrības un likt Blekijam saprast patiesos iemeslus, kas bija tuvinājuši Emmu atkal ar Polu. Tā nebija tikai viņu lielā mīlestība, kas lika viņiem mesties vienam otra apkampienos.

- Neaizmirsti, ka mana laulība ar Arturu Einsliju bija uzskrējusi uz zemūdens klints jau labu laiku pirms Pola Mak-gila atgriešanās, - Emma iesāka, apņēmusies atsaukt Blekija atmiņā šo visai sarežģīto viņas dzīves posmu. - Kad ieradās Pols, es jau pati gandrīz biju izlēmusi no Artura šķirties. Turklāt - un tas ir ārkārtīgi svarīgi, Blekij, - Pols nekad nebūtu iejaucies manā dzīvē un nevilinātu mani prom no likumīgā laulātā drauga, ja zinātu, ka mana laulība ir laimīga. Viņš uz mana sliekšņa parādījās tikai pēc tam, kad Frenks viņam bija izstāstījis, cik es esmu nelaimīga un ka mums ar Arturu ir katram sava dzīve.

Emma uz brīdi apklusa, atspiedās pret krēsla atzveltni un cieši saņēma kopā klēpī guļošās rokas.

- Es zinu, ka nemūžam vairs nebūtu Polu redzējusi, ja manā dzīvē viss būtu gājis kā pa diedziņu. Viņš pats man to teica. Pols meklēja mani tikai tāpēc, ka zināja - esmu nelaimīga un vientuļa. Viņš noteikti nebūtu to darījis, ja es būtu precējusies ar tevi. Vai tu esi aizmirsis, cik ļoti tu viņam patiki un kā viņš tevi cienīja?

- Nē, neesmu gan. Un tev ir taisnība... Jā, Pols bija jauks un cienījams cilvēks. Man vienmēr bija patīkami uzturēties viņa sabiedrībā.

Blekijs piecēlās.

- Nu, manu meitēn, - viņš teica, - tas viss ir sen pagājis. Nav jēgas urdīt pusgadsimtu vecas sirdssāpes. Varbūt tas ir bijis likteņa nolemts... - Viņš mazliet pacēla rokas un paraustīja plecus. - Lai mēs savas dzīves nodzīvotu šķirti. Es tomēr gribētu, lai tu pieņem šo gredzenu. Tas taču vienmēr ir bijis tavs.

Blekijs noliecās pār Emmu. Viņa ielūkojās Blekijam sejā, tad paskatījās uz melno ādas kārbiņu viņam rokās. Blekijs atvēra vāku un pasniedza kārbiņu Emmai.

Viņai aizrāvās elpa.

Gredzens bija brīnišķīgs. Uz melnā samta fona tas dega kā mirdzoša, pulsējoša liesma. Centrā atradās apaļš, ļoti liels un daudzšķautņains briljants, tam bija vismaz divdesmit karātu, bet apkārt bija izvietoti vairāki tikpat skaisti un nevainojami slīpēti, taču mazāki akmeņi.

Pat Emma, kas bija pieradusi pie izcilām dārglietām, ar dziļu godbijību aplūkoja šo juveliermākslas brīnumu. Gredzena skaistums bija viņu patiesi apbūris.

- Tas ir satriecošs, Blekij, - viņa sacīja mazliet aizlūstošā balsī. - Viens no visskaistākajiem gredzeniem, kādu jebkad esmu redzējusi.

Blekijs neslēpa prieku, ko viņā izraisīja Emmas atzinīgie vārdi.

- Tas, protams, ir vecs modelis un varbūt izskatās nedaudz vecmodīgs, taču es'negribēju, lai to pārtaisa. Uzvelc gredzenu pirkstā, mavourneen\

Viņa papurināja galvu.

- Nē, tas jādara tev, mans jaukais, tumsnējais īru puisi.

Emma pastiepa Blekijam savu kreiso roku.

- Uzvelc to man uz vidējā pirksta, lai tas atrodas līdzās laulības gredzenam.

Viņš darīja, kā vēlēts.

Emma turēja izstieptu savu mazo, stipro roku un, galvu uz sāniem piešķiebusi, apbrīnoja gredzenu, kas kamīna sarkanīgajā blāzmā mirdzēja ar neparastu spožumu. Tad viņa pavērās Blekijā, un viņas sejas izteiksme bija nepārprotami draiskulīga.

- Vai tad mēs beidzot būtu saderinājušies, lai apprecētos? - viņa koķeti ķircinājās un apveltīja Blekiju ar tēloti kautrīgu smaidu.

Blekijs bija varen uzjautrināts un dziļā labpatikā iesmējās. Viņam vienmēr bija patikusi Emmas humora izjūta.

Pieliecies viņai tuvāk, Blekijs noskūpstīja Emmu uz vaiga.

- Sacīsim tā - mēs esam saderinājušies, lai būtu... vistuvākie un mīļākie draugi visu atlikušo laiku, kuru mums lemts pavadīt zemes virsū.

- Ak, Blekij, tu to tik jauki pateici! Paldies par brīnišķīgo gredzenu!

Emma satvēra Blekija roku, cieši saspieda to, tad atkal ieskatījās viņam sejā un pasmaidīja savu apburošo smaidu, kas piešķīra viņas sejai neparastu starojumu.

- Mans mīļais, vecais draugs, tu man esi kaut kas ļoti, ļoti īpašs, - viņa sacīja.

- Tu man tāpat, Emma.

Viņš pagāja nost, it kā gribēdams atgriezties savā krēslā, tad piepeši apstājās un atskatījās.

- Ceru, ka tu šo gredzenu valkāsi, - Blekijs nevērīgi teica, taču tumšās acis zem sirmās matu kodaļas raudzījās uz

Emmu ar caururbjošu skatienu. - Es no sirds vēlos, lai tu to nenoglabātu savā seifā.

- Noteikti ne. Kā tev tas vispār varēja ienākt prātā? Es nekad šo gredzenu nevilkšu nost... nemūžam.

Blekijs pieskārās Emmas plecam un beidzot apsēdās, klusībā smaidīdams.

- Priecājos, ka atdevu tev tavu gredzenu, mīļā. Tik daudz reižu esmu par to domājis, un man vienmēr bija jāprāto, ko tu par to teiksi. Zinu - es mūždien esmu tev pārmetis, ka tu uz vecumu kļūsti sentimentāla, bet nu man liekas, ka ej pats esmu pārvērties par vecu, sentimentālu vīru.

- Bet saki man, Blekij O’Nīl, - kāda vaina sentimentam? Atliek tikai nožēlot, ka pasaulē tā ir par maz, - Emma teica, un viņas acis piepeši bija kļuvušas miklas. - Varbūt cilvēkiem būtu patīkamāk dzīvot...

- Jā, - tas bija viss, ko Blekijs atbildēja.

Pēc īsa brīža viņš nokrekšķinājās un ieminējās:

- Un kā būs ar manu nelielo priekšlikumu, Emma?^Šorīt tu sacīji, ka šaubies, vai varēsi to pieņemt, bet es gribētu tev iebilst.

- Zini, es šopēcpusdien to vēlreiz pārdomāju, - viņa aizrautīgi un līksmi atbildēja. - Emīlija pārvākusies uz dzīvi pie manis, tāpēc man pēkšņi ienāca prātā, ka vienīgā iespēja tikt pie miera un klusuma ir pieņemt tavu augstsirdīgo ielūgumu.

-Tātad tu brauksi man līdzi! Ak, mīļumiņ, šī patīkamā ziņa sasilda manu sirdi, tā gan.

Blekijs vērās Emmā ar starojošu smaidu, un viņā mutuļoja priecīgs satraukums. Viņš augstu pacēla savu brendija glāzi.

-Iedzer kādu malku liķiera, Emma! Šis notikums mums jāapslaka, jā, nudien!

Bet viņa pavicināja roku.

- Pagaidi mirkli! Es taču tev nemaz nedevu jāvārdu. Nevaru pieņemt tavu ielūgumu - vismaz pagaidām ne. Es nopietni domāju pārceļojumu, bet tev jāpiešķir man vēl dažas nedēļas, lai varu visu nokārtot un aprast ar domu, ka vairākus mēnešus būšu prom.

Apspiezdams vilšanos, Blekijs teica:

- Labi, es būšu pacietīgs. Tomēr nevilcinies ar galīgo atbildi pārāk ilgi, jo man drīzumā jāuzsāk ar šo braucienu saistītie priekšdarbi.

- Darīšu tev zināmu savu lēmumu, cik ātri vien spēšu. Apsolu.

Blekijs izgaršodams sūca savu konjaku, un pamazām viņa acīs iezagās šķelmīgs mirdzums. Brīdi minstinājies, viņš beidzot sacīja:

- Starp citu, Emma, es nesen izstrādāju kādu plānu. Nešaubos, ka šī ziņa tevi pārsteidz. Tas ir mans Plāns ar lielo burtu P-es to tā nosaucu, jo šis ir pirmais plāns manā mūžā.

Blekijs nevarēja novaldīt smieklus un iespurdzās, bet viņa acis raudzījās jautri un ķircinoši.

- Vai tu atceries to savu pirmo plānu?

- Augstais Dievs, to es jau sen esmu aizmirsusi.

- Es turpretim - nekad. Un es pat atceros dienu, kad tu man to uzticēji. Tu tolaik biji tāda sīkaliņa, un tavs nodoms atstāja uz mani lielu iespaidu. Lai būtu kā būdams, ja vari man veltīt vēl dažas minūtes, es gribētu tev pastāstīt par savu plānu. Tas ir visbrīnišķīgākais plāns, mīļumiņ, kaut arī es pats esmu tas, kas to apgalvo. Un lieku galvu ķīlā, ka tevi tas ieintriģēs.

Emma uzjautrināta savilka lūpas.

- Labprāt gribu dzirdēt par tavu plānu kaut ko tuvāk, mīļo Blekij.

Viņš enerģiski atspiedās pret krēsla atzveltni, palocīja galvu un iesāka:

- Nu, tas ir apmēram tāds. Pazīstu kādu sievieti, un viņa ir visstūrgalvīgākais radījums, kādu es savā mūžā esmu sastapis. Tā sagadījies, ka šai stūrgalvīgajai, pretrunīgajai, kaitinošajai un vienlaikus valdzinošajai sievietei ir mazdēls, kas dzīvo Austrālijā. Zinu, ka viņa grib mazdēlu apciemot, un nospriedu, ka tas būtu brīnišķīgi, ja es pats varētu viņu aizvest uz Austrāliju. Un tāpēc esmu izstrādājis pavisam īpašu plānu, un tas ir tāds...

Emīlija augšstāva viesistabā bija aizmigusi uz vienas no milzīgajām sofām.

Emma bija nostājusies tai līdzās, un mazmeita viņai izskatījās maziņa, neaizsargāta un nevainīga. Emīlija bija ietinusies baltā frotē rītatērpā un savilkušies kamoliņā ar seju pret sofas atzveltni. Emmu pārņēma bezgalīgs maigums. Viņa noliecās un saudzīgi atbīdīja Emīlijai no pieres blondu matu šķipsnu, kas aizsedza acis, tad vieglītēm pieskārās ar lūpām meitenes vaigam - tā āda bija svaiga un gluda. Emma iztaisnojās, prātodama, vai modināt Emīliju vai ne. Viņa nolēma, ka vispirms pati sagatavosies naktsguļai, un uz pirkstgaliem devās blakus uz guļamistabu.

Emma iekāra skapī savu sabuļādas jaku, noņēma kaklam cieši pieguļošo pērļu rotu un tai pieskaņotos auskarus un nolika dārglietas uz tualetes galdiņa. Novilkusi no rokas pulksteni un atbrīvojusies no lielā Makgilu smaragda gredzena, viņa sāka vilkt nost no pirksta ari Blekija dāvāto gredzenu, tad apstājās un vēroja to. Piecdesmit gadus šis gredzens bija dusējis seifā un gaidījis Emmu, un viņa bija apsolījusi Blekijam, ka nekad to nenovilks. Emma atstūma gredzenu atpakaļ pirkstā, blakus Pola dāvātajam platīna laulības gredzenam, un turpināja izģērbšanos. Tikko Emma bija uzvilkusi naktskreklu, pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens un parādījās Emīlijas smaidošā seja.

- Te nu tu esi, vecomāt. Es gaidīju tevi atgriežamies.

- To es pamanīju, mīļā. Bet tev nevajadzēja tā darīt.

- Es gribēju, vecomāt. Godīgi sakot, nedomāju, ka tu būsi tik vēlu. Ir jau pusviens!

- Es ļoti labi zinu, cik patlaban ir pulkstenis, Emīlija. Un ievēro - ja tu grasies dzīvot kopā ar mani, tu nedrīksti kontrolēt nedz manas nākšanas, nedz iešanas. Aukle man nav vajadzīga. Man jau pietiek ar Polu, kas veikalā cenšas par mani mātišķi rūpēties, - Emma nosvērti sacīja, vilkdama mugurā zīda rītatērpu un apsiedama jostu.

Emīlija ieķiķinājās un iespurdza istabā - viņa bija pilnīgi pamodusies, sava parastā joie de vivre pārpilna.

- Nedomāju mainīties ar tevi lomām - ja tas ir tas, kas tev prātā. Nemēģinu uzmesties tev par aukli. Es tikai ieminējos, ka ir jau ļoti vēls.

- Tomēr atceries, ko es tev teicu.

- Labi, vecomāt!

Emīlija mīņājās pie tualetes galdiņa. Viņa redzēja tur noliktās dārglietas, un viņas skatiens pievērsās Emmas rokai. Emīlija uzreiz pamanīja lielo briljantu, jo lampas gaismā tas laistījās visās varavīksnes krāsās.

- Vai tu man nemaz neparādīsi Blekija gredzenu? -viņa vaicāja.

Emma sarauca uzacis.

- Un kā tad tu zini par gredzenu?

Viņa vēl nebija izteikusi šo jautājumu, kad jau nojauta atbildi. Emīlija taču zināja visu.

- Mēs ar Meriju bijām Blekija sabiedrotās, - Emīlija paskaidroja. - Pirms divām nedēļām viņš lūdza, lai viņa palūdz man noskaidrot tavu gredzena izmēru. Viņš domāja, ka tavi pirksti varētu būt sarāvušies šaurāki.

- Ak tā viņš ir rīkojies? Būs rit jāpasaka Blekijam pāris skarbu vārdu. Vai tiešām viņš domā, ka esmu pārvērtusies par vecu, krunkainu tabakas maku! - Emma dusmīgi iesaucās.

Emīlija nespēja noslēpt savā balsī smieklus.

- Neviens tā par tevi nedomā, vecomāt, un vismazāk jau Blekijs, - viņa sacīja. - Tu joprojām esi skaista.

- Nē, neesmu vis. Esmu veca sieviete, - Emma vienaldzīgi konstatēja. - Bet paldies, ka veltīji man labu vārdu, Emīlija. Protams, visiem skaidrs, ka par šo lietu tu nevari spriest objektīvi.

Viņa iesmējās un pastiepa pret mazmeitu kreiso roku.

- Nu, kā tev tas patīk?

Emīlija satvēra Emmas roku, viņas spožās, zaļās acis iepletās un kļuva apaļas kā apakštasītes. Izteiksmīgā, kustīgā sejiņa bija satraukta.

- Sasodīts, vecomāt, nudien nedomāju, ka tas būs tik liels un skaists! Fantastisks gredzens!

Nopētījusi gredzenu tuvāk ar lietpratējas aci, Emīlija pacēla galvu un viszinoši pamāja.

- Briljants ir nevainojams, vecomāt. Varu derēt, ka par to atdota vesela bagātība...

Viņas balss aizrāvās, un, brīdi vilcinājusies, viņa nedroši vaicāja:

- Vai tas nozīmē, ka tu precēsies ar Blekiju?

Emma sāka skali smieties un atrāva savu roku.

*

- Saprotams, ka ne, tu, muļķa zostiņa! Kas tev nāk prātā!

Viņa mīļi pieskārās Emīlijas sejai.

-Tu esi tik romantiska meitene, - Emma nomurmināja un klusi nopūtās. - Nē, tas būtu nepiedienīgi. Mūsu vecumā.

Kā sacīja Blekijs - mēs saderinājāmies, lai paliktu vislabākie draugi visu atlikušo mūžu.

Emma pamanīja mazmeitas acīs pavīdam neslēptu ziņkāri un neapdomīgi ieteicās:

- Ja vēlies, es tev izstāstīšu šī gredzena priekšvēsturi.

- Ak jā, es gribētu to dzirdēt, vecomāt! Iesim uz viesistabu. Tur man ir nolikts tev termoss ar karstu šokolādi. Nāc nu!

Viņa arprivātīpašnieces žestu saņēma vecmāmiņas roku un vadīja Emmu uz durvju pusi, nesaprazdama, ka uzvedas kā īsta cāļumāte. Emma tikai pasmaidīja un ļāva sevi vest, klusībā uzjautrinādamās.

Piepildījusi divas prāvas tases ar šokolādi, Emīlija vienu no tām pasniedza Emmai un, kājas zem sevis pavilkusi, saritinājās uz tās pašas sofas, no kuras nesen bija piecēlusies. Emīlija svētlaimīgi ieslīga spilvenos. Pacēlusi tasi, viņa iedzēra malku un priecīgi iesaucās:

- Cik jauki! Jūtos atkal kā vidusskolā, kur mēs rīkojām pusnakts mielastus.

Emmai noraustījās lūpu kaktiņi.

- Neaizraujies nu, Emīlija! - Viņa smējās. - Katru nakti mēs to nedarīsim. Parasti es ap šo laiku jau sen esmu gultā. Jā, runājot par gultu, - patiešām ir ļoti vēls, un es labāk tev aši visu izstāstīšu, lai mēs varētu iet gulēt. Rīt mums būs spraiga diena.

- Jā, vecomāt.

Emīlija sagatavojās uzmanīgi klausīties.

Kad senais stāsts bija galā, viņa ierunājās:

- Ak, vecomāt, tas ir tik jauki un aizkustinoši un savā ziņā skumji. Un iedomājies - viņš glabājis gredzenu visus šos gadus! Sasodīts, tā nu gan ir uzticība.

Emīlijas smalkajai, skaistajai sejiņai pārslīdēja domīga ēna, un viņa papurināja galvu.

- Un tu tik skeptiski izteicies par mīlestību, uz kuru netiek atbildēts! Šis gadījums pierāda, ka tev galīgi nav taisnība.

Emma iecietīgi smaidīja un neko neatbildēja.

Bet Emīlija aizrautīgi turpināja:

- Tikai padomā - ja tu pirms daudziem gadiem būtu apprecējusi nevis Arturu Briesmīgo, bet gan Blekiju, daži tavi bērni būtu pavisam citādi - tu taču zini, ka daudz ko nosaka gēni. Var būt, ka mūsu senči būtu patīkamāki cilvēki?

Saslējusi galvu un savilkusi lūpas urskulī, viņa iegrima domās, kuras darbojās ar parasto ātrumu. Vairākas idejas dzima Emīlijas galvā vienlaikus, un viņa nekavējās tās izteikt:

- Un kā būtu ar taviem mazbērniem? Polas, piemēram, vispār nebūtu. Un manis arī ne. Augstais Dievs, vecomāt, es nevaru to iedomāties. Es būtu nevis es, bet gan kāds cits...

- Bet es jūs mīlētu tieši tāpat, - Emma mazmeitu pārtrauca.

- Ak jā, protams, par to es nešaubos. Bet tava ģimene būtu ļoti...

- Tu patlaban spriedelē par to, ko mēs nevaram zināt. Un man tas viss liekas pārāk sarežģīti, īpaši šajā diennakts stundā, - Emma sacīja ar atvairošu, bet vienlaikus laipnu smaidu. - Bet, ja nu mēs runājam par manu ģimeni, - kas šeit šovakar notika? Kā noritēja pusdienas?

Emīlijas seja acumirklī pārvērtās. Viņa strauji piecēlās sēdus un kļuva nopietna. Nolaidusi kājas uz grīdas, Emīlija pieliecās Emmai tuvāk. Kā uzticēdama lielu noslēpumu, viņa stāstīja:

- Tu neticēsi, bet Edvina uzvedās pavisam neparasti...

- Kādā ziņā? - Emnla asi vaicāja, sagaidīdama visļaunāko.

Redzēdama, ka vecmāmiņu pārņēmušas ļaunas priekšnojautas, Emīlija dedzīgi papurināja galvu.

- Nerādi nu tādu seju! Viss bija kārtībā. Edvina bija jauka... tik jauka, ka es to nekādi nespēju aptvert, un Pola ari ne. Grāfa atraitne bija pats šarma iemiesojums. Nu, tas varbūt gluži neatbilst patiesībai. Tu taču zini - es mēdzu pārspīlēt.

Saraukusi deguntiņu, viņa turpināja:

- Edvina pret mani un Polu bija tāda kā... piesardzīga. īstenībā mēs viņai nepatīkam. Tomēr viņa bija pieklājīga un laipna pret visiem pārējiem. Nevaru iedomāties, ko tu viņai pirms tam biji pateikusi, bet tas bija atstājis uz Edvinu graujošu iespaidu.

Emīlija pētīja Emmas seju un kā taustīdamās vaicāja:

-Tu viņai laikam noturēji draudīgu priekšlasījumu. To taču tu darīji, vai ne?

Viena no Emīlijas gaišajām uzacīm tika vaicājoši savilkta uz augšu.

Emma neko neatbildēja.

Emīlija turpināja:

- Es domāju, ka tante Edvina bija raudājusi. Kad viņa kokteiļstundā nonāca lejā, viņas acis bija aizpampušas un sarkanas un deguns bija tieši tāds pats. Viņa neko negribēja dzert, tikai palūdza man aspirīnu un glāzi ūdens. Mēs divatā pavadījām tikai pāris minūtes, jo tūlīt pat ieradās tante Dēzija, tēvocis Deivids, Pola un Džims. Edvina nekavējoties uzsāka sarunu ar Dēziju - savādi, man likās, ka viņa savu jaunāko māsu nevar ciest. Lai būtu kā būdams, ar pārējiem Edvina pārmija labi ja pāris vārdu, pat Džimam nekāda laipnība netika izrādīta.

Emīlija mazliet nevērīgi paraustīja plecus.

- Domāju, ka Edvina bija stipri nomākta un neparasti atturīga. Tu taču zini, ka viņas ar mammu ir nelabojamas -mūždien pamanās piedzerties. Viņām šajā ziņā nav mēra sajūtas. Edvina pa visu vakaru neizdzēra ne lāses alkohola, viņa pat nedzēra vīnu pie pusdienām.

Atslīgusi spilvenos, Emīlija, cieši vērodama Emmu, uzstāja:

- Ko īsti tu viņai pateici, vecomāt?

- Klau, Emīlija, neesi nu tik ziņkārīga! Tā ir mana un Edvinas darīšana. Turklāt svarīgi ir nevis tas, ko es viņai teicu, bet gan tas, ka mani vārdi ir iedarbojušies. Varbūt man beidzot būs izdevies vest Edvinu pie prāta.

- Ak, par to es esmu pārliecināta, - piekrita Emīlija. - Un vēl kas - tu nemūžam neuzminēsi, ko viņa izdarīja, pirms mēs visi devāmies pusdienās.

- Noteikti ne. Tā ka klāj vien vaļā, Emīlija!

- Viņa vaicāja tantei Dēzijai, vai nevar vēlāk ataicināt šurp Entoniju uz kafiju, un tad piezvanīja viņam uz tēvoča Rendolfa māju.

Emma sastinga un, pieri saraukusi, jautāja:

- Vai viņš ieradās?

-Ak jā! - Emīlija pasmīnēja. - Kopā ar māsīcu Salliju. Ai, vecomāt, viņi ir tik ļoti iemīlējušies un lieliski sader kopā.

- Sallija arī atbrauca! Kā Edvina pret viņu izturējās?

- Ar patiesu sirsnību. Man aiz pārsteiguma vai acis no pieres izsprāga. Redzēt kaut ko tādu - tas bija neaizmirstami! Edvina Entonija priekšā burtiski izkusa. Ja gribi zināt manas domas, viņa bija mazliet par daudz verdziska, nu, tādā Urijas Hīpa* stilā, bet Edvina jau allaž ap savu dēlu ir luncinājusies.

Emīlija plati pasmaidīja un pabeidza:

- īsi sakot, vecomāt, pusdienas noritēja ar satriecošiem panākumiem.

Emma no pārsteiguma uz kādu brīdi zaudēja valodu.

- Nu, - viņa beidzot noteica, - tas ir ievērībai cienīgs

♦Tēls Čārlza Dikensa romānā “Deivids Koperfīlds”, kurš izliekas ārkārtīgi padevīgs sava darba devēja priekšā.

notikums. Es nudien negaidīju, ka Edvina būs spējīga uz tādu volte-face*.

Domās Emma sevi apsveica. Acīmredzot viņas drūmais brīdinājums bija Edvinu tā nobiedējis, ka meita beidzot sākusi uzvesties kā normāls cilvēks. Tā ir liela uzvara, Emma domāja un cerēja, ka Edvina savu nostāju nemainīs. Viņas turpmāko uzvedību reizēm bija grūti paredzēt - Edvina varēja būt neaprēķināma. Nepiesauc nelaimi, Emma sevi brīdināja. Atbrīvojies no sasprindzinājuma!

Izjūtot milzīgu atvieglojumu, Emma ar gaišu smaidu uz lūpām piecēlās.

- Šajā patīkamo un pārsteidzošo jaunumu noskaņā es tagad gribētu doties pie miera, mana mīļā meitene.

Viņa noliecās un noskūpstīja Emīliju.

- Tā rādās, ka rīt visi uzvedīsies varen smalki un pieklājīgi. Vismaz es ceru, ka tā būs. Arlabunakti, Emīlija!

Arī Emīlija piecēlās un cieši apskāva Emmu.

- Es tevi tik ļoti mīlu, vecomāt! Un - arlabunakti, dusi saldi!

Viņa paņēma paplāti.

- Es sekošu tavai priekšzīmei. Man rīt jāatved no Hero-geitas koledžas dvīnes un jāpaveic tūkstošiem citu darbiņu.

Emīlija dziļi ievilka elpu.

- Pū! - viņa noelsās. - Man nekad nav ne mirkļa brīva

laika.

Emma apspieda smaidu un pasteidzās nozust guļamistabā, pirms Emīlija sadomās uzskaitīt viņai visus savus daudzos pienākumus, ar kuriem tai jātiek galā nākamās dienas rītā.

- Ak, vecomāt, - Emīlija sauca Emmai nopakaļ, - priecājos, ka tevi nav pārāk sarūgtinājusi tā neizdošanās ar “Eiras Sakaru līdzekļu kompāniju”.

♦Pēkšņa uzskatu maiņa. (Tulk. no fr. vai.)

Emma atgriezās uz sliekšņa.

- Es pat atļaušos sacīt, ka tas ir viņu zaudējums un mūsu ieguvums.

- Jā, Pola teica tieši to pašu.

Ceļā uz viesistabas durvīm Emīlija pagriezās atpakaļ un ar sev raksturīgo tiešumu paziņoja:

- Sebastjans Kross ir preteklis. Domāju, ka Džonatans tiks ar viņu galā, bet, ja nu Džonatanam nav izdevies, skaidrs, ka arī nevienam citam tas nav pa spēkam.

Emma sastinga, tad uzmanīgi vaicāja:

- Par ko tu tur pļāpā, Emīlija?

- Par to “Eiras” lietu. Tu taču lūdzi, lai Džonatans aprunājas ar Sebastjanu, vai ne?

- Nē, - Emma tikko dzirdami atbildēja.

- Ai... - izdvesa Emīlija, izskatīdamās apjukusi.

- Kāpēc tu domāji, ka esmu iesaistījusi Džonatanu šī darījuma kārtošanā?

Runādama Emma atspiedās pret durvju stenderi un nenolaida acis no mazmeitas. Viņa teica bez aplinkiem:

- Nešaubos, ka bija kaut kas tāds, kas lika tev tā domāt.

Emmas gudrās acis tumši iemirdzējās - viņa bija kļuvusi modra.

- Jā, - Emīlija gausi novilka. - Otrdien, kad Londonā pusdienoju kopā ar tēti, redzēju viņus abus bārā “LesAmbas-sadeurs ”. Mēs tobrīd jau gājām prom - pusdienojām agri, jo tētis šausmīgi baidījās nokavēt kādu lietišķu tikšanos. Viņš tik ļoti steidzās, ka man nebija laika pieiet pie Džonatana, lai pārmītu kādu vārdu.

- Skaidrs!

Brīdi apdomājusies, Emma pavaicāja:

- Kāpēc tev šķita, ka Džonatans varētu ietekmēt jauno Krosu?

- Viņi taču ir seni draugi... kopā mācījās Itonā. Bet to jau tu zini, vecomāt. Tu vienreiz paņēmi mani līdzi, kad semestra vidū apciemoji Džonatanu. Vai tad tu neatceries?

- Atceros gan. Tāpat kā es, dabiski, neesmu aizmirsusi, ka Džonatans mācījās Itonā. Es tikai nezināju, ka tur mācījies arī Kross un ka viņš bijis draugos ar Džonatanu...

- Manuprāt, viņi joprojām ir draugi, - Emīlija Emmu pārtrauca.

No šīs vēsts Emmai šermuļi pārskrēja pār kauliem, tomēr viņai izdevās piespiest sevi pasmaidīt.

- Iespējams, ka viņš gribēja mani pārsteigt. Saprazdams, ka pārrunas būs grūtas, Džonatans varbūt centās nogludināt Polai ceļu, - Emma sacīja, pūlēdamās pati sevi pārliecināt par šo vārdu patiesumu.

Intuīcija tomēr brīdināja viņu, ka tā nav taisnība. Emma ciešāk pieķērās durvju aplodai un tēloti nevērīgā tonī jautāja:

- Vai Džonatans toreiz “Les Ambassadeurs ” tevi pamanīja, Emīlija?

Mazmeita noraidoši papurināja galvu.

- Viņš bija pārāk iegrimis sarunā ar Krosu.

Mirkli pārdomājusi, Emīlija strauji vaicāja:

- Kāpēc tu man to jautā? Vai tas ir svarīgi?

- Nē, ne visai. Vai tu par to ieminējies Polai?

- Man nebija tādas iespējas. Tikko viņa man sāka stāstīt par “Eiras fiasko”, kā Polai to labpatika nosaukt, Hilda mūs aicināja pusdienās.

Emīlija kodīja apakšlūpu un prātoja, uz ko īsti ir vērsta šī iztaujāšana.

Emma palocīja galvu, it kā sarunādamās pati ar sevi, un tad tajā pašā nevērīgajā balsī piezīmēja:

- Man patiktu, ja tu Polai par to neko neteiktu. Es negribu, lai viņa domātu, ka Džonatans nevajadzīgi bāzis degunu viņas darīšanās. Protams, bez ļauna nolūka. Un nav nepiecie-sams pārrunāt šo epizodi arī ar pašu Džonatanu. Es pati ar viņu aprunāšos un noskaidrošu, kāds ir bijis Džonatana mērķis, ja viņam tāds patiešām bijis. Var jau būt, ka tā bijusi vienkārši divu draugu tikšanās, kam nav nekāda sakara ar darījumiem.

- Labi, vecomāt. Darīšu, kā tu saki.

Emīlija stāvēja kā zemē iemieta un trauksmaini vēroja vecmāmiņas seju. Sarunai ritot, Emma bija kļuvusi aizvien bālāka, un Emīlija pamanīja, ka gaisma viņas acīs ir apdzisuši. Tās bija kļuvušas neparasti blāvas, gluži kā bez dzīvības. Emīlija steidzīgi nolika paplāti un pieskrēja pie Emmas. Viņa satvēra vecmāmiņas roku un bažīgi iesaucās:

- Vai ar tevi viss kārtībā, mīļo vecomāt?

Emma neatbildēja. Viņas prāts darbojās ar asu precizitāti, ātri aptverot sakarības, - tas bija Emmas ģenialitātes stūrakmens. Loģiski visu izanalizējusi, viņa aši vien tika pie skaidrības - un tā Emmu satrieca. īsu brīdi viņa pat bija gatava noraidīt acīm redzamo patiesību. Es balstos uz pieņēmumiem, Emma domāja, tomēr iedzimtais pragmatisms atgādināja, ka fakti un sakritības liecina vienu - viņai ir taisnība.

Apjēgusi, ka satrauktā Emīlija purina viņas roku, Emma izrāva sevi no drūmajām pārdomām. Viņa noglāstīja mazmeitas plecu un veltīja Emīlijai pārliecinošu, nomierinošu smaidu.

- Es gluži vienkārši esmu nogurusi, - Emma apgalvoja un atkal pasmaidīja.

Viņa tomēr juta, ka sirdij pieskārusies auksta vēsma.

Desmita nodaļa

Viduslaiku baznīca, kas atradās uz pakalna pašā Fērli-jas ciema vidū, bija ļaužu pārpilna. Šķita, ka senās sienas no tādas burzmas un spiediena sāks plaisāt.

Pirmās solu rindas bija aizņēmuši radi un draugi, bet vairāk aizmugurē novietojušies ciema iedzīvotāji, kas bija sanākuši, lai apliecinātu Emmai Hārtai cieņu viņas mazmazbērnu kristībās. Bija paredzēts, ka pēc ceremonijas viņi dosies pāri ceļam uz draudzes sanāksmju zāli, kur notiks tējas vakars par godu svinīgajam notikumam. Tā sarīkošanu Emma bija uzticējusi Aleksandram.

Vecajās, pelēkajās akmens sienās valdīja miers un skaidrība. Saules stari, kas iespīdēja pa sīkrūšu logiem, meta uz tumšās akmens grīdas krāsainus pusapļus un mīkstināja smagnējo, nomelnējušo solu skarbās līnijas. Altāris un altāra pakāpieni bija bagātīgi izgreznoti ar pavasara ziediem. Gaisu piepildīja hiacinšu, narcišu, frēziju, no ārzemēm atvesto mimozu un ceriņu smarža, nomācot putekļu, vecas koksnes un pelējuma dvaku, kas parasti bija raksturīga baznīcai. Tā bija vecuma smaka, kuru Emma nevarēja ciest kopš bērnības. Tieši tāpēc viņa rotājumam bija izvēlējusies ziedus ar izsmalcinātu smaržu.

Emma sēdēja pirmajā rindā lepna un cienīga, tērpusies tumši zilā vilnas krepa kleitā un tai pieskaņotā, brīvi krītošā mēteli. Nevainojami sudrabainos matus sedza neliela, mazliet koķeti piešķiebta, tumši zila samta berete. Emma bija rotājusies ar Makgila dāvātajiem smaragdiem, bet ap kaklu aplikusi garu, brīnišķīgu pērļu virteni. Kreisajā pusē viņai blakus sēdēja Blekijs svinīgā, tumšā uzvalkā, bet labajā pusē - Dēzija ar savu vīru Deividu Emoriju. Edvina, stīva un augstprātīga, bija novietojusies starp Deividu un Sāru Louteri.

Emma bija mazliet pārsteigta, kad, ierodoties baznīcā, uz lieveņa kāpnēm ieraudzīja Sāru. Neviens nebija gaidījis, ka viņa atbrauks, jo visi zināja, ka Sāra ir stipri saaukstējusies. Pirms apsēšanās Emma ar Sāru bija mazliet aprunājusies, un viņa uzreiz ievēroja, ka mazmeita nebūt neizskatās slima. Pēc Emmas domām, vai nu vienas nakts laikā bija notikusi brīnumaina atveseļošanās, vai arī Sāra vispār nav bijusi slima. Šķita vairāk nekā ticams, ka viņa nebija gribējusi ierasties kristībās, lai nebūtu jātiekas ar Seinu. Emma nevarēja Sārai to pārmest. Viņa gluži labi saprata, kā meitene jūtas. Bet aukstasinības gan Sārai netrūkst, Emma nodomāja. Kad Šeins ar viņām bija pirms brīža sasveicinājies, Sārai pat skropstas ne-notricēja, un viņa ari neslēpās aiz tēlota pašapzinīguma.

Emma slepus paskatījās uz Šeinu.

Viņš kopā ar vecākiem sēdēja otrpus ejai. Šeina seja bija pagriezta profilā. Pēkšņi, it kā sajutis, ka tiek novērots, viņš mazliet pavērsa galvu pa labi un sastapās ar Emmu skatieniem. Šeins pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu un sazvērnieciski piemiedza aci. Emma, atsmaidījusi pretim, atkal raudzījās uz altāri. /

Pola un Džims stāvēja pie akmenī kaltā kristāmā trauka - tajā bija iegravēts datums, kad trauks novietots baznīcā: 1574. gads. Viņiem apkārt bija sapulcējušies dvīnīšu krust-vecāki, kopskaitā seši. Vikārs, cienījamais reverends Džefrijs Hantlijs, nupat bija nokristījis zēnu par Lomu Makgilu Hārtu Fērliju un tagad gatavojās kristīt meitenīti, kuru bija nolemts saukt par Tēsu. Tāpat kā dvīņubrālim, arī viņai būs tie paši papildu vārdi - Makgila Hārta.

Emīlija, viena no Tesas krustmātēm, turēja mazulīti rokās, bet kreisajā pusē stāvēja Entonijs un Vivjena Hārta, kuri arī bija Tesas krustvecāki. Vivjenas vecākā māsa Sallija bija krustmāte Lornam, un viņa savukārt turēja rokās zēnu. Abās pusēs Sallijai bija nostājušies Lorna krusttēvi - Aleksandrs un Vinstons.

Kāds pievilcīgs jauniešu pulciņš, Emma sacīja pati sev, un viņas acis no prieka iemirdzējās. Garā viņa skatīja šo jauniešu priekštečus... savus vecākus, savu brāli Vinstonu, Arturu Einsliju, Polu Makgilu, Adeli un Ēdamu Fērlijus. Cik neparasti, ka viņa pati ar Blekiju vēl bija dzīvi un varēja savām acīm skatīt šo notikumu, izbaudīt kristību priekus.

Emmas acis aizslīdēja pie Polas un Džima.

Viņi kopā izskatās patiešām labi, Emma domāja. Viņš -slaids, platiem pleciem, gaišiem matiem, īsts sava vecvectē-tiņa Ēdama iemiesojums. Pola - slaida, vijīga, tumšmataina, ar dramatiski violetajām Makgilu acīm. Iedzimta elegance jautās gan Polas manierēs, gan apģērbā. Viņa bija izvēlējusies tumši violetu kostīmkleitu, kam labi piestāvēja zīda atlasa blūze gaišākā violetā tonī un tāda pati neliela cepurīte. Tas viss kopā lieliski harmonēja ar Polas acīm. Viņa joprojām ir pārāk kalsna, nosprieda Emma, bet šopēcpusdien no Polas plūst pavisam īpašs starojums.

Mīlestība un lepnums par mazmeitu - tās šajā brīdī bija Emmas galvenās izjūtas. Vērodama Polu, viņas seja atmaiga. Jaunā sieviete pie kristāmā trauka nekad mūžā nebija Emmu sarūgtinājusi. Pola bija viņu darījusi tikai laimīgu - tāpat kā Polas māte Dēzija.

Emma aizvēra acis. Pols būtu lepojies ar savu mazmeitu, tāpat kā to šobrīd darīja viņa, jo Polai piemita visas īpašības, kuras viņš bija cienījis visvairāk, - godīgums, mērķtiecība un saprāts. Lai gan Polai piemita laipnas manieres un viņa bija mazliet kautrīga, no Polas dvesa arī zināms atturīgs vēsums. Viņa, tāpat kā Dēzija, bija mantojusi sava vectēva lielisko humora izjūtu. Jā, Pola ir īsta Makgilu pēctece, Emma domās secināja. Bet vienlaikus viņa ir arī Hārta. Paldies Dievam, viņa apveltīta ar manu stingrību un aso uztveri, manu nelokāmo gribu un izturību. Nākamajos gados Polai visas šīs īpašības lieti noderēs - viņai būs jātiek galā ar to, ko viņa mantos gan no manis, gan no sava vectēva. Ceru, ka Pola nekad nedomā par gaidāmo mantojumu kā par smagu nastu. Tā, protams, ir milzīga atbildība...

Mazulīte Tēsa sāka brēkt, viņas spalgās vaimanas atbalsojās baznīcas velvēs. Emma atvēra un samirkšķināja acis. Viņa noliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu, kas notiek pie kristāmā trauka. Visiem bija noraizējusies sejas izteiksme. Vikārs turēja bērnu un slacīja viņai uz pieres svētīto ūdeni, kristīdams Tēsu Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā. Pabeidzis šo procedūru, viņš ar neslēptu atvieglojumu atdeva bērnu Emīlijai. Viņa sāka Tēsu šūpot, mēģinādama apklusināt mazulītes raudas.

Emma klusiņām iesmējās. Viņa zināja, ka vaimanas izraisījusi nepatika pret aukstā ūdens pieskaršanos pierītei. Tēsa protestēja - un darīja to varen skaļi. Varu jau tagad paredzēt, Emma domāja, ka mazā Tēsa Makgila Hārta Fērlija būs šīs ģimenes dumpiniece.

Dēzija arī smaidīja, satvēra mātes roku un paspieda to. Viņa nočukstēja:

- Tā izklausās, ka Tēsa ir savas vecvecmāmiņas cienīga mazmazmeitiņa, mamm.

Emma pagrieza galvu, lai ielūkotos savas mīļākās meitas lielajās, dzidri zilajās acīs.

- Jā, - viņa čukstus atbildēja Dēzijai, - mazā no abiem ir tā dzīvelīgākā. Vēl viena, kura diez kā nerēķināsies ar vispārpieņemtajām normām, vai ne?

Emma zīmīgi sarauca savas sudrabainās uzacis.

Dēzija tikai palocīja galvu, viņas acis no laimes un uzjautrinājuma sprikstīja vien.

Pēc brīža ceremonija bija beigusies, un viņi pamazām pa centrālo eju virzījās uz baznīcas durvīm. Emma soļoja Ble-kijam zem rokas, smaidīja un laipni māja ar galvu, bet viņa neapstājās, lai ar kādu sarunātos.

Pagāja labs brīdis, iekams visa ģimene, draugi un ciema ļaudis bija iznākuši uz baznīcas lieveņa, stāvēja tur, apsveica laimīgos vecākus un tērzēja savā starpā.

Pie Emmas piegāja vairāki vietējie iedzīvotāji un laiciņu ar viņu sarunājās, bet Emma drīz vien atvainojās un mudināja Blekiju paiet sāņus.

- Es tagad aizmukšu un atgriezīšos, iekams kāds būs pamanījis manu prombūtni. Tad mēs varēsim braukt atpakaļ uz Penistounrojalu.

- Labi, Emma. Vai esi pārliecināta, ka nevēlies, lai eju tev līdzi?

- Nē. Bet paldies par piedāvājumu, Blekij. Nepaies ne minūte, kad es jau būšu atgriezusies.

Kad Emma devās prom no ļaužu pārpilnā baznīcas lieveņa, pie viņas piesteidzās Blekija šoferis Milsons, nesdams grozu ar ziediem. Emma to smaidīdama paņēma un klusi pateicās.

Cauri apjumtajiem vārtiņiem viņa iegāja kapsētā, kas atradās turpat blakus baznīcai.

Emmas kājas pašas zināja ceļu, tās veda viņu pa akmens flīzēm klāto taciņu uz kapsētas attālāko stūri, kas bija mazliet nošķirts no pārējām kapavietām ar krūmiem. Pie sūnām apaugušā kapsētas mūra auga veca goba, metot ēnu pār diviem kapakmeņiem, kurus Emma pati bija izvēlējusies. Te bija apglabāti viņas vecāki - Džons un Elizabete Hārti. Viņiem līdzās atdusējās abi Emmas brāļi - Vinstons un Frenks. Viņa izņēma no groza ziedus un novietoja uz katras kopiņas pa pušķim. Iztaisnojusies Emma uzlika roku uz mātes kapakmeņa un raudzījās uz priekšu, kur vīdēja klajais tīrelis - kā tumša, izplūdusi līnija pret koši zilajām debesīm, kurās vējš dzenāja baltus, pūkainus mākoņus. Spožā saule žilbināja acis. Bija jauka, pārsteidzoši silta diena. Pēc vakardienas negaisa gaiss bija spirgts un smaržīgs. īsti piemērota diena, lai dotos pārgājienā uz Laimes Virsotni. Emma sasprindzināja redzi, taču šī vieta atradās pārāk tālu, lai to varētu saskatīt. Uzvilnīja atmiņas, un viņa nopūtās. Emmas acis slīdēja no viena kapakmeņa pie otra. Visu mūžu esmu glabājusi jūs savā sirdī, viņa domās teica. Nevienu nojums nekad neesmu aizmirsusi. Tad pēkšņi Emmai iešāvās prātā savāda doma - viņa nekad te vairs neatgriezīsies, lai apciemotu šos kapus.

Beidzot Emma pagriezās un gāja prom.

Kājas veda viņu atpakaļ pa to pašu flīzēm klāto taciņu, kas vijās cauri visai kapsētai, un Emma neapstājās, līdz nebija sasniegusi kādu palielu, ar dzelzs treliņiem iežogotu kapavietu pretējā stūrī, baznīcas drūmajā paēnā. Viss liecināja, ka šī ir īpaša apbedījumu vieta. Emma atvēra mazos vārtiņus un iegāja tur, kur atdusējās vairākas Fērliju paaudzes. Viņa pārlaida ašu skatienu kapiem, un viņas acis apstājās pie Ēdama Fērlija baltā marmora'kapakmeņa. Abās pusēs skvairam bija apglabātas viņa laulātās draudzenes - pirmā sieva Adele un otrā - Olīvija. Skaistās māsas, kuras bija mīlējušas un apprecējušas vienu un to pašu vīrieti un kuras abas, katra pa savam, bija bijušas labas pret Emmu, kad viņa bija jauna meitene. Emma nebija aizmirsusi viņai parādīto laipnību, tomēr ilgāk viņas skatiens kavējās pie vidējā kapa.

Nu redzi, Edām Fērlij, viņa domāja, es uzvarēju. Beigu beigās tā biju es, kura varēja triumfēt. No tā, kas šajā ciemā reiz piederēja tavai ģimenei, nekas vairs nav palicis pāri, tikai tas mazais zemes gabaliņš, kur jūs visi esat apglabāti. Viss pārējais pieder man, pat baznīca darbojas galvenokārt tāpēc, ka es to pabalstu. Nupat tika nokristīti tavi mazmazmazbērni, un viņiem deva abu mūsu ģimeņu vārdus, bet bagātību, varu un stāvokli sabiedrībā viņi mantos no manis. Tās nebija ļaunas, atriebīgas domas. Emma tikai lietišķi konstatēja faktus. Viss kādreiz lolotais naids pret Fērlijiem sen bija izgaisis, un tīksmināties par cita nelaimi nebija Emmas dabā, īpaši stāvot blakus šī cilvēka pēdējai atdusas vietai.

Gausiem soļiem viņa atgriezās atpakaļ pie baznīcas. Emma smaidīja, un no viņas gaišās sejas staroja miers un labvēlība.

Ejot cauri apjumtajiem kapsētas vārtiņiem, Emma bija pamanījusi, ka Blekijs stāv atstatus no lielā ļaužu pūļa un sarunājas ar viņas visjaunākajām mazmeitām - Amandu un Frančesku.

Kad Emma piegāja viņiem klāt, Blekijs īsi iesmējās un sacīja:

- Lai tev būtu zināms - šiem diviem acu pāriem tava nozušana nepaslīdēja garām nemanīta! Man nācās viņas ar spēku apvaldīt, lai abas neskrietu tev pakaļ. Nu, viņas tomēr to gandrīz izdarīja.

- Mēs arī gribējām paskatīties uz kapiem, vecomāt, -Amanda paskaidroja. - Mums patīk kapsētas.

Emma tēlotās šausmās pavērās mazmeitā.

- Cik drūma gaume!

- Nē, nekā drūma tur nav, tas ir interesanti, - iečivinājās Frančeska. - Mums patīk lasīt uzrakstus uz kapakmeņiem, un mēs mēģinām iedomāties, kādi tie cilvēki ir bijuši, kā viņi ir dzīvojuši. Tas ir gluži tāpat kā lasīt grāmatu.

- Vai patiesi?

Emma smējās un mīļi uzlūkoja piecpadsmit gadus vecās nebēdnes.

- Domāju, ka tagad mums laiks atgriezties mājās, -viņa turpināja. - Vai Emīlija jums pavēstīja, ka šopēcpusdien mums paredzēta tējas dzeršana ar šampanieti?

- Jā, bet viņa teica, ka mēs nedrīkstēšot dzert šampanieti. Mēs tomēr drīkstēsim mazliet iedzert, vai ne, vecomāt? -vaicāja Amanda.

-Tikai vienu glāzi, ne vairāk. Negribu, lai jūs apreibstat

kā tādas mušiņas.

*

- Ak, paldies, vecomāt! - teica Amanda.

Bet Frančeska iekārās Emmai elkonī un paziņoja:

- Mēs brauksim kopā ar tevi. Tēvocim Blekijam automobilis ir daudz skaistāks par Emīlijas veco jaguāru.

-Tā būtu diezgan neglīta rīcība, Frančeska. Jūs atbraucāt šurp ar Emīliju un arī atpakaļ brauksiet kopā ar viņu. Turklāt mums ar tēvoci Blekiju ir šis tas pārrunājams.

īstenībā viņiem nekas īpašs vai svarīgs pārrunājams nebija. Emmai vienkārši gribējās pabūt vienatnē ar savu veco, mīļo draugu, lai mazliet atslābinātos pirms pieņemšanas, ievilktu elpu, pirms viņas lielais un pretrunīgais klans viņu ieraus nebeidzamo sarunu virpulī.

Braucot Blckijs paskatījās uz Emmu un sacīja:

- Tās bija varenas kristības, Emma. Viss noritēja ļoti skaisti. Bet tobrīd, kad vikārs kristīja Lornu, tev sejā bija tik savāda izteiksme, ka es nudien netiku gudrs, par ko tu domā.

Emma sēdeklī mazliet pagriezās, lai varētu labāk redzēt Blekija seju.

- Es domāju par kādām citām kristībām... par to, kā tu kādreiz nokristīji Edvinu ar Armlijas krāna ūdeni Loras virtuvē.

Viņa labu brīdi lūkojās Blekijam acīs.

- Atmiņas paņēma mani savā varā. Tu taču zini, ka Ed-vins Fērlijs nebūtu varējis mani apprecēt, pat ja viņš to būtu gribējis, viņam to gluži vienkārši nebūtu ļāvuši, kaut arī es gaidīju Edvina bērnu. Un tāpēc Edvinai nebija lemts tikt nokristītai Fērlijas baznīcā. Lūk, par to man šodien bija jādomā.

- Jā, - piekrita Blekijs, - viņai tas bija liegts.

Emma palocīja galvu.

- Un tā, pārdomājot visu savu garo mūžu, man pēkšņi ienāca prātā, ka šīsdienas notikums ir pats uzskatāmākais piemērs tam, cik ironiski viss ir apgriezies otrādi. Un varbūt tieši Ēdams Fērlijs būtu vislabāk novērtējis tā, kas noticis, poētisko taisnīgumu.

Viņa apklusa un tikko jaušami pasmaidīja.

- Likteņa rats patiesi ir veicis pilnu apgriezienu.

Vienpadsmitā nodaļa

Džims Fērlijs bija kļuvis par bāreni desmit gadu vecumā, un viņu uzaudzināja atraitņos palikušais vectēvs, tāpēc, būdams bērns, Džims allaž bija juties vientuļš.

Tieši tāpēc viņam ārkārtīgi patika justies kā Emmas Hār-tas lielās ģimenes loceklim, par kādu Džims bija kļuvis 1968. gadā, kad apprecējās ar Polu. Tik tuvu saradoties ar šo neparasto klanu - tas bija gluži kā saistošs piedzīvojums. Vienlaikus Džims tomēr palika cilvēks no malas, kurš spēja objektīvi vērtēt katra ģimenes locekļa pievilcīgās īpašības vai trūkumus. Viņam bija izdevies neiesaistīties nedz naidīgi noskaņotajos, nedz draudzīgajos ģimenes grupējumos, kuru savstarpējās kaislības ap Emmu plauka un zēla.

Džims reti bija ļaunās domās par kādu cilvēku, tāpēc viņu bieži vien izbiedēja Polas skarbie izteikumi par vienu vai otru radinieku. Reizēm viņam pat ienāca prātā, ka sieva pārspīlē viņu sliktās īpašības vai Emmai nodarīto ļaunumu. Bet vecmāmiņu Pola dievināja un allaž bija gatava kvēli aizstāvēt. Džims par to slepenībā mēdza uzjautrināties - lai nu kam, bet Emmai Hārtai aizstāvju nevajadzēja.

Vēl pirms neilga laika Džims bija nospriedis, ka Polas brīdinājumi par Danveilas grāfieni nav bijuši nopietni ņemami. Šajā nedēļas nogalē Edvinas uzvedība bija nevainojama -un Džims par to ne mirkli nebija šaubījies. Pret Polu viņa bija atturīga, tomēr izturējās pieklājīgi, un atpakaļceļā no baznīcas Džimam pat bija izdevies Edvinu sasmīdināt. Viņš redzēja, ka grāfiene joprojām ir labā garastāvoklī.

Tante Edvina tērzēja ar savu dēlu Entoniju un Salliju Hartu, un nebija manāma nedz viņas ierasti stingā sejas izteiksme, nedz mūžīgi sakniebtās lūpas. Edvina pirmo reizi izturējās gluži dabiski. Nabaga vecā dāma, viņa nemaz nav tik slikta, Džims nodomāja, kā vienmēr, iecietīgi izturēdamies pret citu trūkumiem. Viņa acis pievērsās gleznai virs tantes kreisā pleca. Glezna karājās virs baltā marmora kamīna, un Džimam tā bija kļuvusi ļoti mīļa.

Viņš stāvēja uz tā dēvētās Persiku viesistabas sliekšņa. Penistounrojalā bija divas viesistabas, kur visi pulcējās svinīgos gadījumos. Kristību viesu pieņemšanai Pola bija izvēlējusies šo telpu.

Džimu Polas izvēle iepriecināja.

Viņš uzskatīja, ka tā ir visjaukākā telpa skaistajā namā, kurā valdīja renesanses un jakobīņu stils. Viesistaba bija ieturēta krēmkrāsas un persiku toņos, bet tās viskrāšņākā rota bija izcilās gleznas. Lai gan Emma bija nedaudz noplicinājusi savu impresionistu darbu kolekciju, dažus no tiem pirms gada pārdodama, viņa tomēr bija paturējusi divas Monē un trīs Sisleja gleznas. Pēc Džima domām, taisni šie mākslas darbi piešķīra rāmajai un elegantajai pavaldonības stila telpai tās izsmalcināto skaistumu.

Džims vēl kādu bridi tīksminājās par Sisleja gleznu, kurā no šī neparastā skatupunkta atklājās jaunas nianses. Nekad savā mūžā viņš nebija iekārojis kādu materiālu labumu, bet šo gleznu Džims ilgojās iegūt savā īpašumā. Protams, šī viņa vēlēšanās nekad nepiepildīsies. Gleznai bija vienmēr jāpaliek šajā mājā - to Emma bija noteikusi savā testamentā. Kādu dienu Penistounrojala kļūs par Polas īpašumu, tāpēc Džimam arī turpmāk nebūs liegts priecāties par Sisleja šedevru. Viņš varēs raudzīties meistarīgi uzgleznotajā ainavā, kad vien viņam ienāks prātā. Tieši tāpēc Džimu satrauca neizprotamā vēlme iegūt gleznu savā īpašumā, kura tam nelika mieru. Nekas līdz šim nebija Džimā izraisījis tik spēcīgas izjūtas, ja nu vienīgi Pola. Viņš velti ar acīm meklēja sievu. To desmit minūšu laikā, kuras Džims bija pavadījis kopā ar fotogrāfu, lai palīdzētu viņam uzstādīt aparatūru Pelēkajā viesistabā, telpa bija piepildījusies ar viesiem. Iespējams, ka Pola bija kaut kur tepat, aiz citu mugurām.

Džims ātri iegāja viesistabā.

Pietika ar pāris soļiem, lai slaidais, garkājainais Džeimss Arturs Fērlijs sasniegtu telpas vidu. Tāpat kā viņa vecvectē-tiņam, arī Džimam piemita vājība uz elegantu apģērbu, un jāteic, ka viņš prata ar savu izturēšanos izcelt nevainojami piegriezto uzvalku un pēc pasūtījuma darināto apavu ekskluzivi-tāti. Džims bija gaišmatis ar patīkamu, diezgan juteklisku seju un domīgām, pelēkzilām acīm. Džentlmenis pēc izcelšanās un audzināšanas, viņš bija apveltīts ar dabisku pašapziņu un jebkurā situācijā jutās brīvi un izturējās pārliecinoši. Viņam piemita atturīgs šarms un spēja jebkuram cilvēkam veltīt labvēlīgu smaidu.

Tieši ar tādu smaidu uz lūpām Džims stāvēja viesistabas vidū un ar skatienu meklēja Polu.

Nevarēdams sievu ieraudzīt, viņš no garāmejošā viesmīļa paplātes paņēma glāzi ar šampanieti un devās uz sievastēva pusi. Pirms Džimam izdevās sasniegt vietu, kur stāvēja Deivids Emorijs, viņu steidzīgi pārtvēra Edvina. Tante sāka tērzēt par baznīcā notikušo ceremoniju, un drīz vien Džims tika ievilkts sarunā par Fērlijas ciemu. Pacietīgi klausīdamies

Edvinā, Džims kārtējo reizi ar pārsteigumu konstatēja, ka savai izcelsmei no Fērlijiem viņa piešķir ārkārtīgi lielu nozīmi. Tiklīdz viņi savulaik bija iepazīstināti, Edvina nemitējās iztaujāt Džimu par viņa vectēvu, vecmāmiņu un viņas tēvu -sen mirušo Karlsmūras grāfu. Viņa prašņāja arī par Džima vecākiem, kuri 1948. gadā bija traģiski gājuši bojā lidmašīnas katastrofā.

Kontaktējoties ar savu pustand, kas Edvina Džimam patiesībā bija, viņš vienmēr bija jutis Danveilas grāfienē tādu kā mulsumu par viņas nelikumīgo izcelšanos, un Džimam Edvi-nas bija mazliet žēl. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš centās izturēties laipni pret šo radinieci un neaizmirsa viņu ielūgt tajās ģimenes svinībās, par kurām arī Džimam bija savs vārds sakāms. Viņa sievasmāte arī jauki izturējās pretEdvinu, kura, pēc Džima domām, savukārt juta pret Dēziju labvēlību tāpēc, ka abas bija dzimušas ārlaulībā. Šajā ziņā Emmas vecākajam un jaunākajam bērnam liktenis bija kopīgs. Bet tas arī bija vienīgais, kas abām māsām bija līdzīgs. Šīs sievietes patiesībā bija viena otras pretstats. Džima sievasmāte bija maiga, līdzjūtīga un saprātīga sieviete un lēdija šī vārda vispatiesākajā nozīmē. Dēzijai Emorijai nepiemita slēpti netikumi, un Džimam viņa patika tāpēc, ka prata dzīvot bez nevajadzīga sasprindzinājuma, bija līksma un apveltīta ar labu humora izjūtu. Diemžēl tante Edvina allaž bija stīva un saīgusi, saspringta un augstprātīga. Viņas uzskati bija īsts snobisma iemiesojums, un to Džims visvairāk nevarēja ciest. Tantei tomēr piemita arī kaut kas grūti vārdos pasakāms, kas Džimu aizkustināja un izraisīja viņā savādu līdzjūtību pret Edvinu. Varbūt tam par iemeslu bija kopīgās asinis, kas ritēja viņu dzīslās. Pola gan allaž mēdza sacīt, ka asinīm nav nekādas nozīmes, bet Džims nevarēja viņai piekrist. Par vienu viņš bija pārliecināts - pat tās ne pārāk ciešās attiecības, kuras pastāvēja starp viņu un tanti Edvinu, Polu kaitināja un sadusmoja. Džimam likās, ka tas no Polas puses ir galīgi nesaprātīgi, un viņš dedzīgi vēlējās, kaut sieva spētu izturēties pret mātesmāsu bez aizspriedumiem. Džims uzskatīja, ka Edvina ir nekaitīga, veca lēdija.

- Piedod, tante Edvina, es lāgā nesadzirdēju, ko tu nupat teici, - Džims atvainojās un pasmaidījis atkal pievērsa viņai visu savu uzmanību.

- Es sacīju - cik žēl, ka mana māte lika nojaukt Fērlij-

holu.

Ar piemiegtajām, sudrabainajām acīm Edvina uzmanīgi vēroja Džimu.

- Māja bija ļoti veca, un, patiesību sakot, to būtu vajadzējis saglabāt kā Jorkšīras arhitektūras pieminekli. Un padomā -ja nams atrastos savā vecajā vietā, jūs ar Polu būtu varējuši tur dzīvot.

Džims atstāja bez ievērības pret Emmu vērsto nosodījumu. Viņš iesmējās un papurināja galvu.

- Nedomāju vis. Spriežot pēc fotogrāfijām, Fērlijhola bijusi visai neglīta būve. Cik nopratu no vectētiņa stāstītā, mājai bijis raksturīgs nesaderīgs stilu mistrojums un tā izskatījusies diezgan ķēmīga. Viņam Fērlijhola nekad nebija patikusi, un es personiski uzskatu, ka sievas vecmāmiņa rīkojās pareizi, likdama to nojaukt.

Dēzija, garām iedama, dzirdēja sarunas nobeigumu un iesaucās:

- Es tev pievienojos, Džim! Turklāt māte zemes gabalu, uz kura atradās Fērlijhola, ļoti labi izmantojusi, ierīkojot tur parku ciema ļaudīm. Siltā laikā tā ir brīnišķīga atpūtas vieta. Viņa rīkojusies augstsirdīgi.

Paskatījusies uz telpas pretējo stūri, kur Fērlijas vikārs sarunājās ar viņas vīru, Dēzija paskaidroja:

- Varu atklāt jums iemeslu, kāpēc reverends Hantlijs patlaban staro kā saulīte, - māte viņam iedeva čeku par prāvu naudas summu. Tā paredzēta baznīcas restaurēšanas fondam. Patiesībā tieši māte uztur Fērlijas ciemu pie dzīvības.

Tādējādi vislaipnākajā veidā devusi Edvinai pretsparu, Dēzija apveltīja savu pusmāsu ar sirsnīgu smaidu.

- Neesmu vēl paguvusi izteikt tev komplimentu, Ed-vina. Tu ļoti labi izskaties, un tev ir ārkārtīgi skaists tērps.

- Ak! - izsaucās šo laipno vārdu pārsteigtā Edvina.

Viņai reti gadījās dzirdēt sev adresētus komplimentus,

un Edvina mazliet atplauka, bet viņas bālganajās acīs parādījās mirdzums. Edvina automātiski pastiepa roku, lai pieglaustu matus. Tad, atcerējusies labās manieres, viņa steigšus atbildēja:

- Paldies, Dēzija! Tu pati esi ļoti daiļa - kā vienmēr. Manu tērpu darinājis Hārdijs Emijs. Nebiju pārliecināta, ka man tas piestāvēs, bet viņš mani pārliecināja.

īsu brīdi abas sievietes tērzēja par tērpiem, tad Dēzija sacīja:

- Jums mani jāatvaino. Redzu, ka māte man ar zīmēm rāda, lai pieeju pie viņas.

Palikusi atkal vienatnē ar Dzimu, Edvina sāka stāstīt par savu dzīvesvietu Īrijā, cildinādama tās jaukumus.

- Es vēlētos, kaut tu, Džim, redzētu Klonlaflinu šajā gadalaikā. Tā ir ļoti skaista, visapkārt tāds spirgts zaļums. Kāpēc jūs ar Polu nevarētu atbraukt un pavadīt pie manis kādu nedēļas nogali? Jūs nekad neesat Klonlaflinā bijuši, un mēs jūs ar prieku uzņemtu. Ar tavu lidmašīnu jums ceļā būtu jāpavada pavisam īss mirklis.

- Paldies, Edvina, iespējams, ka mēs izmantosim tavu ielūgumu.

Jau izrunādams šos vārdus, Dzims skaidri zināja, ka

Pola šādam braucienam nekad nepiekristu. Ātrumā viņš izdomāja pieklājīgu atkāpšanos un piebilda:

- Taču diezin vai man tuvākajā laikā izdosies pierunāt Polu atstāt mazuļus.

- Jā, es saprotu, - nomurmināja Edvina, īsti nesaprazdama, vai saņēmusi atteikumu.

Lai noslēptu apjukumu, viņa runāja bez mitas.

Džims pieklājīgi klausījās un centās būt uzmanīgs, klusībā meklēdams kādu ieganstu, lai varētu no Edvinas atbrīvoties. Būdams garš, viņš raudzījās pāri augumā diezgan pasīkajai Edvinai, pūlēdamies aiz viņas sudrabaini blondās galvas ieraudzīt Polu. Kur viņa varēja būt palikusi? Vairākums lūgto viesu jau bija ieradušies. Viņas prombūtne sāka kļūt uzkrītoša.

Tikko zem rokas savam brālēnam Džonatanam Einsli-jam bija ienākusi Sāra Loutere. Braiens un Džeraldīne O’Nīli sarunājās ar Aleksandru Bārkstounu un viņa draudzeni. Ble-kijs stāvēja pie loga un bija iegrimis dzīvā sarunā ar Rendolfu Hārtu. Viņš izskatījās par kaut ko satraukts un ar rokas mājienu aicināja pie sevis mazmeitu. Miranda piesteidzās pie abiem kungiem, tērpusies vienā no saviem neprātīgajiem kamevāl-kostīmiem, un viņas vasarraibumainā sejiņa līksmi staroja, bet ugunssarkanie mati vizēja kā vara ķivere, jo pa viesistabas augstajiem logiem dāsni ieplūda saules gaisma.

Džims mazliet pavirzījās sāņus, lai labāk varētu pārskatīt telpu. Emma bija atspiedusies pret sofas paroceni un uzmanīgi klausījās, ko viņai stāsta abu brāļu atraitnes - Šarlote un Natalī. Abas dižciltīgā izskata dāmas salīdzinājumā ar Emmu izskatījās vecas un nespēcīgās. No Emmas šajā pēcpusdienā staroja vitalitāte un prieks. Kādu brīdi Džims vēroja viņas seju. Viņš bija dziļi cienījis un godājis šo izcilo sievieti visus tos gadus, kurus strādāja viņas laikrakstu kompānijā. Kļuvis par Emmas mazmeitas vīru, Džims bija savu darba devēju iepazinis arī no citas puses un iemīļojis viņu. Emmai bija tik saprotoša sirds, un viņa bija ne vien laipna un augstsirdīga, bet arī viens no visgudrākajiem cilvēkiem, kādu Džims jebkad bija sastapis. Cik muļķīgi bija rīkojies viņa vectēvs, palaizdams garām tādu sievieti! Bet Džims ari saprata, ka tajos laikos viss ir bijis daudz sarežģītāk. Muļķīgā kārtu nevienlīdzība, viņš nodomāja un klusi nopūtās. Tad, pavisam negaidot, Džims vēlējās, kaut Edvins Fērlijs būtu nodzīvojis līdz šai dienai... lai redzētu Fērliju un Hārtu apvienošanos. Viņu asinis tagad bija sajaukušās. Viņš un Pola ir likuši pamatu jaunai asins līnijai.

Džims pēkšņi aptvēra, ka Edvinas nebeidzamie runas plūdi ir apsīkuši un tante klusēdama viņā noraugās.

- Ļauj, es piepildīšu tavu glāzi, tante Edvina, un tad iešu pameklēt Polu, - Džims aši ierosināja. - Nevaru saprast, kur viņa ir palikusi.

- Paldies, Džim, bet patlaban es vairs nevēlos šampanieti, - Edvina atteica ar tikko samanāmu smaidu.

Viņa bija apņēmusies saglabāt mieru, savaldību un skaidru galvu. Ja Edvina iedzertu pārāk daudz vīna, viņa noteikti to visu zaudētu. Tas nedrīkstēja notikt.

- Pirms tu pazūdi, gribu tev kaut ko palūgt, - Edvina teica. - Vai tu nebūtu tik laipns un neuzaicinātu mani paviesoties tavā Herogeitas mājā? Es zinu, ka tā piederēja tavam vectēvam.

Viņa mirkli vilcinājās, nokremšļojās un tad pabeidza savu lūgumu:

- Es gribētu redzēt, kur viņš... kur mans tēvs tika pavadījis daudzus sava mūža gadus.

- Protams, tev jāatnāk pie mums uz kokteili, - Džims atbildēja, labi saprazdams šo Edvinas vēlēšanos.

Viņš cerēja, ka Polai neuznāks viena no viņas negantajām dusmu lēkmēm, kad Džims pastāstīs, ka apsolījis izpildīt tantes lūgumu. Viņš jau sāka palēnām virzīties prom, kad ceļu aizšķērsoja Emīlija, no kuras ne soli neatkāpās Amanda un Frančeska.

Gaiši pasmaidījusi, Emīlija satvēra viņa roku, pašķielēja uz Edvinas pusi un iesaucās:

- Sveiciens jums abiem! Vai nav varen jautra sanākšana? Manuprāt, šīs būs neaizmirstamas viesības.

Džims iecietīgi uzsmaidīja Emīlijai. Šī jaunā meitene viņam ļoti patika.

- Vai tu kaut kur neesi manījusi manu sievu? - viņš vaicāja.

- Viņa kopā ar bērnaukli uzgāja augšā, murminādama kaut ko par bērnu pārģērbšanu. Jādomā, ka mazie pamatīgi saslapinājās. - Emīlija ieķiķinājās un pārspīlētās šausmās izvalbīja acis. - Priecājies, ka viņi ar saviem čuru strautiņiem nesamērcēja tavu eleganto franču uzvalku...

- Nudien, Emīlija, - Edvina pārmetoši pavīpsnāja, - tu izsakies pārāk vulgāri.

Viņa uzmeta māsasmeitai vēsu, nosodošu skatienu.

Dzīvespriecīgā, bezrūpīgā Emīlija atkal ieķiķinājās.

- Bet mazi bērni patiešām tā dara! Viņi ir gluži kā kucēni. Nevalda pār saviem urīnpūšļiem. Un es nebūt neizsakos vulgāri, tante Edvina, vienkārši konstatēju faktu.

Džims nespēja novaldīt smieklus, saprazdams, ka Emīlija tīši izaicina Edvinu. Viņš pavērās meitenē ar brīdinošu skatienu, tad uzmanīgi palūkojās tantē, klusībā lūgdams Dievu, lai viņa neuzsāk ķildu ar Emīliju.

Edvina bija acīm redzami uztraukta. Par laimi, pirms viņa bija izdomājusi dzēlīgi ledainu atbildi, uzradās Vinstons un it kā novilka starp pretiniecēm gaisa līniju, ar visiem mundri sasveicinādamies. Nostājies starp Emīliju un Amandu, Vinstons pagriezās pret Džimu un teica:

- Piedod, ka man jārunā par darījumiem svētku reizē, bet baidos, ka citas izejas nav. Mums pirmdien noteikti vajadzētu tikties, jo sakrājušies vairāki pārrunājami jautājumi. Vai tu varēsi atlicināt man laiku?

- Protams, - Džims atbildēja, uzmetis Vinstonam apmulsušu skatienu. Viņa acīs pazibēja bažas, un viņš sarauca pieri. - Vai atgadījies kaut kas nopietns?

- Nē, nē! Vienīgais iemesls, kāpēc ieminējos par to tagad, ir tas, ka gribēju laikus nodrošināt sev kādu stundu no tava darbalaika. Man tajā pašā dienā jābrauc uz Donkasteru un Šefildu, un pārējās nedēļas dienas ir aizņemtas. Esmu patiesi līdz kaklam iegrimis darbos.

- Tad norunāsim precīzi, kad tiksimies, Vinston. Sacīsim, pusvienpadsmitos? Ap to laiku avīze jau būs salikta.

- Tas būtu jauki, - piekrita Vinstons.

- Tātad esam vienojušies, - teica Džims. - Tavs tēvs izskatās ar sevi varen apmierināts, un Blekijs tāpat. Paraugies uz viņiem abiem! Viņi priecājas kā bērni, kuri dabūjuši jaunu rotaļlietu. Kāds ir sajūsmas iemesls?

Vinstons atskatījās pār plecu un iesmējās.

- Mans tēvs grib, lai Smaragda Loks nākamgad piedalās nacionālajās sacīkstēs, un Blekijs no prieka par labo vēsti ir gluži kā apreibis. Domāju, ka tante Emma ir ne mazāk sajūsmināta.

- To es redzu, - apstiprināja Džims.

- Sasodīts, tie ir brīnišķīgi jaunumi, Vinston! - iesaucās Emīlija.

- Ceru, ka vecmāmiņa nākamā gada martā ielūgs mūs visus uz Eintriju.

Saruna ievirzījās par zirgu skriešanās sacīkstēm un Smaragda Loka izredzēm gūt tajās uzvaru. Tika izteikti visdažādākie viedokļi, un pat piecpadsmit gadus vecajām dvīnēm bija savs vārds sakāms.

Bet ne Edvinai. Viņa klusēja.

Malkodama pēdējās šampanieša paliekas no savas glāzes, Edvina ar vāji slēptu nepatiku nopētīja Vinstonu. Viņa nekad nebija varējusi Hārtus lāgā ieredzēt. Protams, naudas viņiem netrūka. Un skaistuma arī ne. Edvina nevarēja noliegt, ka tā bija izskatīga ģimene - visi kā viens. Pēkšņi, no pārsteiguma pat mazliet satrūkusies, viņa ievēroja, cik ļoti Vinstons līdzinās viņas mātei. Protams, zināmu līdzību Edvina bija pamanījusi jau agrāk, taču viņai nekad nebija licies, ka tā ir tik izteikta. Jā, Vinstons Hārts bija krietni vien jaunāks un vīrietis, bet citādi viņu varēja uzskatīt par Emmas kopiju. Viņš vairāk līdzinās mātei nekā viņas pašas bērni un mazbērni, Edvina nodomāja. Tie paši sejas vaibsti - tik skaidri, it kā būtu izcirsti ar kaltu, tie paši sarkanzeltainie mati un možās, gudrās, nedabiski zaļās acis. Pat rokas, kuras turēja glāzi, bija tikpat mazas kā viņai. Mans Dievs, tas ir kaut kas pārdabisks, domāja Edvina un aši novērsās, nesaprazdama, kāpēc šis atklājums viņu tā satraucis.

Džims visu laiku bija ar interesi klausījies, ko Vinstons stāsta par žokeju Stīvu Lerneru. Pēkšņi viņš pārtrauca Hartu, priecīgi iesaukdamies:

- Lūk, beidzot arī Pola ir klāt!

Džims pamāja Polai ar roku, un viņa seja staroja.

- Mēs visi vēl tiksimies mazliet vēlāk.

Uzmundrinoši paspiedis Edvinas roku, Džims aizsteidzās uz telpas otru galu. '

Pola vēroja vīru, kurš strauji viņai tuvojās, un uz viņas lūpām rotājās laimīgs, gaidu pilns smaids. Polas sirds sažņaudzās. Viņa Džimu tik ļoti mīlēja un priecājās, ka ir viņu atradusi. Viņš bija vismīļākais, visjaukākais vīrietis - skaists, godīgs un labs. Viņai jāpiespiež sevi izturēties laipnāk pret Edvinu... Pola tik ļoti vēlējās iepriecināt savu vīru.

Piegājis pie Polas, Dzims saņēma viņas rokas savējās un smaidīdams ielūkojās sievai sejā.

- Tu ilgi biji prom, - viņš teica. - Man tevis pietrūka.

- Mazuļi, mīļais, es viņiem biju vajadzīga.

Polas spožās, dzirkstošās acis mīļi vērās Džimā.

- Ceru, ka tu negrasies kļūt par vienu no tiem greizsirdīgajiem tēviem, par kuriem esmu dzirdējusi.

- Nekad mūžā! Es dievinu mūsu sīkaliņus.

Viņš pievilka Polu sev tuvāk klāt un aizsmakušā balsī nočukstēja:

- Bet es dievinu arī tevi. Klausies, mīļā, vai mēs šovakar nevarētu aizmukt un ieturēt klusas pusdienas divatā? Taviem vecākiem nebūs iebildumu. Viņi var pusdienot kopā ar Emmu.

-Nu...

- Noraidījumu es nepieņemu, mīlulīt.

Pieliecies Polai pie auss, Džims tajā kaut ko iečukstēja

un satvēra viņas rokas vēl ciešāk.

*

Pola no viņa vārdiem pietvīka, tad mīļi un gaiši pasmējās.

- Tu nu gan esi samaitāts! īsts sātana iemiesojums. -Viņa šķelmīgi raudzījās vīrā un koķeti ķircinājās: - Daru jums zināmu, ka esmu precēta sieviete, ser. Jūsu priekšlikums ir augstākajā mērā nepieklājīgs. Kāda nekaunība!

- Vai jūs patiesi tā domājat? - Džims pielāgojās sievas tonim. Viņš iesmējās un piemiedza aci.-Es domāju, ka mana ideja ir ļoti satraucoša.

- Mamma nāk uz mūsu pusi, - Pola smiedamās aizrādīja un pasteidzās mainīt sarunas tematu. - Viņa izskatās ļoti apņēmīga.

- Saki “jā”! - Džims pavēlēja. - Uz visiem maniem ierosinājumiem.

- Jā. Jā. Jā.

Dēzija ar labpatiku uzlūkoja te meitu, te viņas viru un papurināja galvu.

- Man žēl, ka jāpārtrauc divu iemīlējušos balodīšu du-došana, bet māte mūs steidzina - viņa vēlas, lai fotografēšanās notiek iespējami ātrāk. Tā ka sāksim pulcēties Pelēkajā viesistabā. Ak jā, es, Džim, ierosināju, lai kādā no ģimenes grupas portretiem tiktu iekļauta arī Edvina, un mana māte tam piekrita.

- Tu esi bijusi laipna, Dēzija, - Džims sirsnīgā priekā iesaucās.

Cik tas ir Dēzijai raksturīgi, viņš nodomāja, allaž viņa atrod iespēju smalkjūtīgi parūpēties par citu cilvēku vēlmēm. Tas, ka Dēzija bija uzņēmusies tādu gādību par Edvīnu, bija divtik slavējami.

Nekad mūžā Emma Hārta nebija palaidusi garām neko tādu, kas būtu ievērības cienīgs.

Šī pēcpusdiena nebija izņēmums. Viņas acis bija visur -no savas vietas pie kamīna Emma labi varēja pārskatīt visu telpu un klātesošos. Viņai, tāpat kā Džimam Fērlijam, patika mazliet distancēties no pārējiem un novērot, un pēdējā laikā viņa to darīja aizvien biežāk.

Tomēr atšķirībā no Džima, kurš galvenokārt saskatīja tikai lietu un parādību virspusi un ticēja tam, ko redz, Emmai piemita gandrīz biedējošas spējas redzēt cauri, iespiesties dziļumā un saskatīt to, ko slēpj virskārta. Viņa zināja, ka acīm redzamais ir tikai šķietamība, un asi uztvēra telpā virmojošās zemstrāvas - sāncensību, sadursmes un ļaunprātību, kas pastāvēja starp dažiem klātesošajiem.

Emmas lūpas savilkās sardoniskā smaidā. Kā parasti, bija izveidojušies vairāki grupējumi. Nebija grūti saskatīt, kurš kuram jutās tuvāks. Un viņa varēja lasīt viņus visus kā atvērtas grāmatas.

Edvina bija Emmu visvairāk pārsteigusi - gluži neticami, bet viņa acīm redzami bija samierinājusies ar sev galīgi nepieņemamo. Emmas vecāko meitu nudien apstaroja sirsnības aura, kad viņa sēdēja uz sofas pie loga un tērzēja ar Salliju. Emma tomēr bija paguvusi ievērot, ka Edvina cītīgi izvairās no pārējiem Hārtiem, kuri atradās šajā telpā.

Sallijas tēvs Rendolfs un abi viņa pārējie bērni - Vivje-na un Vinstons - Edvinas acīs nepārprotami bija persona non grata, un Edvinas stīvie, ledainie smaidi, ar kuriem viņa šos cilvēkus bija apveltījusi, tik tikko spēja noslēpt viņas spēcīgo nepatiku. Tikpat vēsi Edvina izturējās ari pret Blekiju, bet tas nebija nekas jauns. Pirms gada viņa Blekiju bija nosaukusi par dižmani, ar sarkastisko balss toni piešķirot šim vārdam nievājošu nozīmi.

Emma iekšēji pasmaidīja. Viņai šis apzīmējums toreiz bija itin labi paticis un patika ari tagad. Tas bija ļoti piemērots.

Blekijs patiešām uzvedās kā dižens patricietis. Viņš soļoja no vienas viesu grupas pie citas, tēlodams laipnu un valdzinošu namatēvu. Un kāpēc gan ne? Viņš bija Emmas labākais draugs un pavadonis, bet viņa bija šīs mājas īpašniece un namamāte. Blekijs bija stāvējis Emmai blakus, kad tika uzsaukti tosti un dalīta kristību torte, un, kad Rendolfs bija beidzis runāt, arī Blekijs uzsauca tostu. Par Emmu. Viņš bija Emmu nosaucis par jaunāko un skaistāko vecvecmāmiņu pasaulē. Patlaban Blekijs bija nostājies līdzās Polai, kura darbojās ap saviem mazuļiem. Viņiem pievienojās arī Dēzija, kuras skaidrība, patiesums un labvēlība piestaroja viesistabu ar īpašu gaismu.

Emma paraudzījās uz telpas attālāko stūri, kur viņas skatienu saistīja mazdēls Aleksandrs.

Vienmēr atturīgais puisis šoreiz bija sevišķi rezervēts pret Džonatanu un Sāni, kurus viņš atnākot tik tikko bija sveicinājis un kopš tā brīža neatlaidīgi un rūpīgi ignorēja. Viesību sākumā viņš bija pievienojies Braienam un Džeraldīnei O’Nīliem, un arī pēc fotografēšanās Aleksandrs apsēdās viņiem līdzās. Viņa nesaprata, kāpēc mazdēls ir tik vēss un atturīgs pret Sāru un Džonatanu. Vai starp viņiem būtu notikusi ķilda? Būtiska uzskatu sadursme? Vai varbūt viņš gluži vienkārši garlaikojās māsīcas un brālēna sabiedrībā? Visi trīs strādāja “Hārtas uzņēmumos”. Apsvērusi šīs iespējamības, Emma tās noraidīja. Ja starp mazbērniem būtu radušās nopietnas domstarpības, viņa par tām noteikti zinātu. Emma vēlējās, kaut Aleksandrs beidzot pieņemtu izšķirošu lēmumu attiecībā uz jauko Mārgeritu Reinoldsu. Viņš pārāk ilgi bija turējis nabaga meiteni neziņā par nākotnes izredzēm. Diez kur viņa bija noslēpusies?

Emma pārlaida vērīgu skatienu viesistabai. Ak jā, tur jau viņa bija un smiedamās tērzēja ar Meriju O’Nīlu un Amandu. Šī trijotne bija novietojusies pie pašām durvīm. Augstais Dievs, vai tikai mazā nebija tikusi pie vēl vienas šampanieša glāzes? Pie trešās? Emīlijai bija uzdots rūpēties par savām jaunākajām māšelēm, bet viņa pat neatrodas viesistabā, domāja Emma un jau paspēra soli, lai dotos pie Amandas, bet tad apstājās. Nupat viesistābā kopā ar Vinstonu un Šeinu bija atgriezusies Emīlija un, tūlīt pat pamanījusi glāzi Amandas rokās, sāka bārt māsu, kura stāvēja ar vainīgu sejas izteiksmi. Emma apmierināta palocīja galvu. Par spīti savai jaunībai un līksmajai attieksmei pret dzīvi, Emīlija varēja būt diezgan barga - kad gribēja tāda būt.

Atstājis Vinstonu un Emīliju, Šeins šķērsoja viesistabu. Emmas acis viņam sekoja. Šeins apstājās līdzās Deividam, pavilka Polas tēvu mazliet sāņus un sāka viņam kaut ko stāstīt. Šeins šodien nejūtas īsti savā ādā, nosprieda Emma. Viņš ir tāds kā izklaidīgs. Emmai ienāca prātā, ka Šeins varbūt garlaikojas viņas ģimenes viesībās, turklāt viņa domas droši vien ir aizņemtas ar gaidāmo braucienu uz Ņujorku.

Sāra, Emmas sarkanmatainā mazmeita, šķietami neizrādīja nekādu interesi par Šeinu. Varbūt Emīlija pārspīlē? Nē, tā tas nebūs vis. Sāra bija pielipusi Džonatanam kā dadzis, un taisni šis apstāklis liecināja, ka Šeins viņai joprojām nav vienaldzīgs, citādi Sāra tik uzkrītoši neturētos nomaļus, lai tikai netrāpītos Šeinam acīs. Vai Džonatans tika izmantots kā parocīgs aizstājējs? Vai ari viņi ar Sāru bija sabiedrojušies kāda īpaša iemesla dēļ? Ja tā - kas tas bija par iemeslu? Agrāk viņi nebija pārāk tuvi.

Emma uzmeta Džonatanam ilgu, stingru skatienu, pētīdama viņa piemīlīgo, smaidošo seju. Džonatana izturēšanās bija atbruņojoši bezrūpīga. Viņš ir gudrs, Emma domāja, tomēr ne tik gudrs, kā pašam liekas. Džonatans ir apguvis izlikšanās mākslu, un visticamāk, ka to viņš mācījies no manis. Un tieši tāpēc, ka es šajā ziņā esmu pārāka, viņam neko neizdosies no manis noslēpt. Man nav neapstrīdamu pierādījumu par Džonatana nodevību, nekā konkrēta, ar ko varētu viņu pienaglot pie kauna staba, un tomēr es zinu, ka Džonatanam padomā ir kaut kas nelāgs.

Kad Emma ieradās Fērlijas baznīcā, Džonatans bija piesteidzies viņai klāt un sacījis, ka aizies pie vecmāmiņas pirmdien no rīta un aiznesīs jauno “Eiras Sakaru līdzekļu kompānijas” ēkas novērtējumu. Viņa bija tikai palocījusi galvu un saglabājusi neizdibināmu sejas izteiksmi. Bet Emmai bija tūlīt jādomā par to, kāpēc Džonatans uzskatīja, ka ēkas novērtējums vairs nav steidzams un var pagaidīt līdz pirmdienas rītam. Viņa taču visu laiku bija Džonatanu steidzinājusi. Emmai nebija ilgi jāprāto, lai rastu atbildi uz šo jautājumu. Džonatans zināja, ka patlaban ēkas vērtībai vairs nebija būtiskas nozīmes, jo bija pārliecināts, ka darījums ar “Eiras kompāniju” ir izgāzies. Nedz Emma, nedz Pola nebija viņam stāstījušas par piedzīvoto neveiksmi, tā ka Džonatanam šo ziņu varēja pavēstīt vienīgi Sebastjans Kross, un tas bija noticis pēdējo divdesmit četru stundu laikā.

Saruna ar mazdēlu baznīcā, Emīlijas stāstītais par redzēto iepriekšējā vakarā - salikusi to visu kopā, Emma secināja, ka Džonatans ir kaut kādā veidā saistīts ar Krosiem, varbūt pat sadarbojas ar viņiem. Bet kāds bija Džonatana mērķis?

To Emma nezināja. Bet drīz viņa to noskaidros. Pirmdienas rītā Emma neuzbruks Džonatanam ar pārmetumiem. Tas nebija viņas paņēmiens - parādīt savu stingro roku tajā brīdī, kad šī roka veidoja no virves cilpu, ko apmest ap kaklu nodevējam. Nē, tā Emma nerīkosies - viņa nākamnedēļ dosies uz Londonu un mēģinās šo lietu noskaidrot. Ievērojot slepenību. Džonatana šīsdienas uzvedība pastiprināja urdošās aizdomas par viņa neuzticamību - no šīs sajūtas Emma nespēja atbrīvoties jau vairākas nedēļas. Pats to neapjauzdams, Džonatans bija veicinājis vecmāmiņas nemieru. Ja viņam būtu vairāk prāta, viņš turpinātu izlikties, ka darījums ar “Eiras kompāniju” joprojām ir spēkā. Sīka kļūme - bet Emmas acīs tai bija izšķiroša nozīme.

Tieši tajā brīdī Džonatans pagriezās un viņu skatieni sastapās. Plati pasmaidījis, Džonatans ātriem soļiem pienāca pie Emmas.

- Ak Kungs, vecomāt, kāpēc tu te stāvi viena pati? -viņš jautāja, izrādīdams rūpes. Nenogaidījis atbildi, Džona-tans turpināja: - Vai tu kaut ko nevēlies? Glāzi šampanieša vai varbūt tasi tējas? Un nāc taču apsēdies! Tu droši vien esi nogurusi.

Sirsnīgā uzmanībā Džonatans satvēra Emmas elkoni -kā mīlošam mazdēlam pieklājas.

- Paldies, es patlaban neko nevēlos, - viņa teica. - Un es nemaz neesmu nogurusi. Patiesību sakot, nekad neesmu jutusies labāk.

Emma apveltīja Džonatanu ar tikpat tēloti sirsnīgu smaidu. Laipni atbrīvojusi savu roku no mazdēla tvēriena, viņa piebilda:

- Es itin jauki pavadu laiku, te stāvēdama un visus novērodama. Tu būtu pārsteigts, ja zinātu, ko cilvēki atklāj par sevi tādos brīžos, kad domā, ka neviens uz viņiem neskatās.

Emmas acis bija pievērstas Džonatana sejai.

Viņa gaidīja.

Džonatans no vecmāmiņas nekustīgā skatiena tā kā sarāvās, tomēr saņēmās un piespieda sevi vaļsirdīgā sirsnībā raudzīties Emmai pretim. Bet viņa smiekli atskanēja pārāk skaļi un steidzīgi, kad viņš sacīja:

- Tu nu gan esi viltīga, vecomāt.

Un tu man šajā ziņā nevari līdzināties, Emma salti nodomāja.

- Kas kaiš Sārai? - viņa vaicāja. - Viņa pret visiem ir dzedri atturīga, protams, ne jau pret tevi.

-Viņa nejūtas labi, - Džonatans steigšus atbildēja. - Cenšas pārvarēt nelāgas iesnas.

- Man gan šķiet, ka Sāra ir vesela kā rutks, - Emma sausi piezīmēja, uzmetusi mazmeitai ašu skatienu.

Viņa piepeši atkāpās, lai paraudzītos uz Džonatanu no lielāka attāluma. Emmas skatiens atkal bija tiešs un nesaudzīgs.

- Vai jūs atbraucāt abi kopā? Un kad jūs ieradāties Jork-

šīrā?

-Nē, mēs atbraucām katrs atsevišķi. Sāra- vakar vakarā ar vilcienu, bet es šorīt ar automobili.

Tas tika pateikts pietiekami mierīgā balsī, un Džonatans smaidīdams vērās vecmāmiņā.

Emma tomēr pamanīja mazdēla gaišajās acīs pazibam kaut ko melīgu. Viņa pārlaida Džonatana sejai īsu, vērtējošu skatienu. Artura Einslija gļēvā mute, Emma nosprieda.

- Priecājos, ka tavā personā Sāra atradusi kādu, kurš var par viņu šodien parūpēties, - viņa sacīja. - Tas no tevis ir ļoti laipni.

Viņš neko neatbildēja un mainīja sarunas tematu, apvaicādamies:

- Vai esi pārliecināta, ka negribi apsēsties, vecomāt?

- Jā, tagad varētu gan.

Džonatans vadīja Emmu pāri viesistabai pie Šarlotes un Natalī. Emmai nāca smiekli. Lūk, kur viņš ierāda man vietu, viņa dzēlīgi domāja. Pie vecām kundzītēm.

Džonatans palīdzēja vecmāmiņai apsēsties uz sofas un, pārmijis dažus vārdus ar savām vectantēm, aizsteidzās atpakaļ pie Sāras.

Emma noskatījās viņam pakaļ, un viņas skatienājautās skumjas un vilšanās. Džonatans ir slikts aktieris, Emma sērīgi nodomāja. Viņam nenāk ne prātā, ka redzu viņam cauri. Viņš tikpat neprasmīgi maskē savu negodīgo spēli kā viņa tēvs. Arī Robiņam Emma allaž bija redzējusi cauri un visu mūžu bija savam dēlam dažus gājienus priekšā, un tas bija Robiņa nebeidzamā aizkaitinājuma un nepatikas cēlonis. Nopūtusies viņa atslīga pret sofas atzveltni un paņēma viesu apkalpotājas

piedāvāto tasi ar tēju. Tad Emma pievērsās savām svainēm. Natalī, Frenka atraitne, šajā pēcpusdienā bija neparasti pļāpīga un drīz vien bija ņēmusi sarunas pavedienu savās rokās -Emmai un Šarlotei bija jānoklausās nebeidzams vēstījums par Natalī vienīgās meitas Rozamundes un viņas vīra - diplomāta - dzīvi Itālijā. Abas klausījās, laiku pa laikam slepeni pārmīdamas uzjautrinātus skatienus. Iekšēji Emmas uzmanība drīz vien pievērsās atkal pašas nemieipilnajām domām.

Vēlāk viņa nekādi nevarēja saprast, kas viņu pēkšņi bija pamudinājis nolikt tējas tasi, piecelties un paskatīties pretējā virzienā. Kad Emma pēc viesībām šo savu neizskaidrojami impulsīvo rīcību pārdomāja, viņa klusībā vēlējās, kaut tieši tajā brīdī būtu palikusi sēžam.

Diemžēl Emma bija izdarījusi minētās kustības, un viņas skatiens nenovēršami skāra Šeinu O’Nīlu. Viņš Emmu neredzēja. Šeins vientulīgi stāvēja, atspiedies pret sienu, un viņu daļēji aizsedza augsts pavaldonības stila grāmatu skapis. Tas tomēr netraucēja Emmu viņa sejā saskatīt tik patiesu mīlestību un sāpīgas ilgas, ka vecajai dāmai nācās apspiest pārsteiguma izsaucienu. Šeina seja tobrīd bija tik atklāta un neaizsargāta, ka tajā nepārprotami varēja izlasīt visspēcīgākās jūtas, kādas vien vīrietis var lolot pret sievieti.

Un tā bija Pola, uz kuru viņš raudzījās ar saspringtu, ilgpilnu skatienu.

Ak mans Dievs, Emma nodomāja, un viņu pārņēma apmulsums. Sirds Emmai sažņaudzās. Viņa pārāk labi pazina šo skatienu vīrieša sejā. Tas pauda kaislību, iekāri, visaptverošu vēlmi iegūt un paturēt sev vienīgajam. Uz visiem laikiem.

Bet viņas mazmeita par to neko nezināja. Pola bija noliekusies pie bērnaukles, kas sēdēja ar Tēsu klēpī, un, mazulītes grezno kristību tērpu kārtodama, kaut ko viņai klusi dūdoja. Polas maigajā sejā staroja mātes mīlestība. Viņa tobrīd redzēja tikai savu bērnu.

Emmu jaunatklājums bija tā satriecis, ka viņa nespēja pakustēties. Emma stāvēja kā zemē iemieta un nenovērsa acis no Šeina, kas bija pilnīgi pārliecināts, ka ir pasargāts no ziņkārīgiem skatieniem. Emma pastiepa roku un, uz sofu neskatīdamās, satvēra tās atzveltni. Viņai piepeši bija saļodzījušās kājas.

Emmai par lielu atvieglojumu, Šeina saspringtā, kaismīgā sejas izteiksme izgaisa. Acumirklī to nomainīja tēlota nevērība - tas bija Šeina parastais stils, ko Emma labi pazina. Viņu nepamanījis, Šeins iznāca no grāmatu skapja paēnas un iejuka starp pārējiem viesiem. Emma dzirdēja telpas pretējā stūrī viņa trīsuļojošos krūšu smieklus, tad Rendolfa balsi, kurš kaut ko Šeinam atbildēja.

Pūlēdamās savaldīt trauksmainās domas, Emma izslējās un pavērās viesos. Vai vēl kāds no klātesošajiem nebija ievērojis Šeina īslaicīgo neuzmanību, kad viņš domāja, ka ir pasargāts no citu skatieniem? Kur bija Džims? Emmas možās acis šaudījās no vienas puses uz otru, modri vērojot sejas izteiksmes, līdz apstājās pie Emīlijas, kas nekustīgi stāvēja dažus jardus atstatu. Viņas jaunā, glītā sejiņa izskatījās apmulsusi un noraizējusies.

Emma sarauca pieri. Viņa uzmeta mazmeitai ciešu, daudznozīmīgu skatienu un ar vieglu galvas mājienu norādīja uz durvju pusi. Emma gausiem soļiem devās ārā no viesistabas. Viņu māca skumjas un sāpēja sirds par Šeinu O’Nīlu. Šķērsojot plašo, flīzēm klāto priekštelpu, Emma visu skaidri saprata. Un viņas skumjās kļuva vēl dziļākas.

Iegājusi bibliotēkā, Emma smagi apsēdās tuvākajā krēslā, būdama pārsteigta, ka viņas kājas jaudājušas viņu tik tālu atvest. Lejpus ceļgaliem Emma tās vispār nejuta.

Pēc īsa brīža ienāca Emīlija, stingri aizvēra durvis un, ne vārda neteikdama, atspiedās pret tām.

Emmai šķita, ka meitene ir redzējusi spoku. Viņas seja bija nedabiski bāla un ārkārtīgi saspringta.

- Tātad tu arī to redzēji, vai ne? - teica Emma. - To, kā Šeins skatījās uz Polu?

- Jā, - nočukstēja Emīlija.

- Viņš ir ļoti iemīlējies, - aizsmakušā balsī turpināja Emma.

Kakls viņai aizžņaudzās. Mirkli klusējusi, Emma saņēmās, tad turpināja:

-Tikai atšķirībā no manis tu to zināji jau agrāk, Emīlija. Patiesību sakot, vakar tu gandrīz izpļāpājies, bet pēdējā brīdī iekodi sev mēlē. Man ir taisnība, vai ne?

- Jā, vecomāt.

- Nerādi tik izbiedētu seju, Emīlija! Nāc un apsēdies man līdzās! Gribu ar tevi aprunāties. Esmu ļoti uztraukta.

Emīlija steigšus apsēdās blakus krēslā. Viņa dziļi ielūkojās vecmāmiņas sadrūmušajā sejā, kas pēkšņi izskatījās savādi gurda.

- Man nudien ļoti žēl, ka tu esi to atklājusi, - sacīja Emīlija. - Negribēju, lai tu to zinātu, jo sapratu, cik ļoti tevi tas sāpinās.

- Jā, nevaru noliegt, ka man šis atklājums dara sāpes, -atzina Emma. - Bet, kad nu esmu pamanījusi, kas notiek, man rodas vairāki jautājumi. Vispirms - kā tu dabūji zināt, ka Šeins ir iemīlējies Polā?

- Es šo skatienu un izteiksmi viņa sejā ievēroju jau pirms gada. Polas kāzās, Londonā... kad Šeins domāja, ka neviens viņu neredz. Situācija bija ļoti līdzīga tam, kas notika šodien. Viņš stāvēja nomaļus un nenolaida acis no Polas. Turklāt Šeina uzvedība... skatīsimies patiesībai acīs, mēs taču abas ievērojām viņa savādi atsvešināto izturēšanos pret Polu pēdējā laikā. Godīgi sakot, viņš no Polas diezgan nepieklājīgi izvairījās. Acīmredzot Šeinam bija neizturami atrasties viņas tuvumā, zinot, ka Pola ir precējusies ar citu vīrieti.

Emīlija nervozi kodīja lūpas.

- Nojaušu, ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc Šeins tik daudz laika pavada ārzemēs. Zinu - viņam jāceļo, jo O’Nīlu viesnīcas atrodas dažādās pasaules malās, bet arī Merija man nesen kaut ko teica par Šeina vēlmi traukties uz lidmašīnu visniecīgākā iegansta dēļ. Īstenībā viņas vārdi skanēja nedaudz parupji - itin kā Šeinam būtu raķete iešauta biksēs vai tamlīdzīgi.

- Skaidrs, - noteica Emma. - Tātad Šeins pats tev savus pārdzīvojumus nav uzticējis?

- Pasarg’ Dievs, nē! To viņš nemūžam nedarītu. Šeins ir pārāk lepns.

- Jā, - Emma piekrita, - es saprotu, ko tu domā.

Uz brīdi iegrimusi pārdomās, viņa piebilda it kā pati

sev:

-Tas viņiem ir ģimenē. Lepnums nevietā. Visīstākā laika zaudēšana. Muļķīga savas dzīves izniekošana-ja atskatāmies pāri gadiem.

Emma novērsās un izklaidīgi vērās tālumā. Viņai vien bija zināms, ko tobrīd viņa saskatīja ar savu iekšējo redzi, ko saprata vai nojauta.

Emīlija pa ieradumam ar mātišķu gādību noglāstīja Emmas roku.

- Mēģini to pārāk neņepnt pie sirds, vecomāt, - viņa centās Emmu nomierināt. - Zinu, ka tu mīli Šeinu tāpat kā savus mazbērnus, bet tu arī nevari viņam neko palīdzēt.

-To es pati saprotu, mīļā. Bet atgriezīsimies pie tā, ko pirmīt novērojām viesistabā. Kā tev šķiet, vai neviens cits to nepamanīja, piemēram, Džims?

- Džims tobrīd neatradās viesistabā, vecomāt. Viņš kopā ar Entoniju un Salliju bija izgājis uz terases. Es pati redzēju viņus tur sarunājamies. Vēlāk viņiem pievienojās arī Miranda un dvīnes.

Emīlija atkal košļāja lūpas.

- Sāra. Viņa visu pēcpusdienu slepus lūkojas Šeinā. Varbūt viņa ir kaut ko ievērojusi, bet es par to neesmu pārliecināta.

- Ļoti ceru, ka Sāra nav to redzējusi! - Emma uztraukta iesaucās.

- Es arī.

Emīlija dziļi ievilka elpu, tad klusi izgrūda:

- Bija viens cilvēks, kurš noteikti ievēroja...

- Kurš? - Emma stingri noprasīja, aši ielūkojoties Emīlijai sejā.

- Vinstons.

- Nu, pateiksimies Dievam par izrādīto žēlastību. Priecājos, ka tas nebija kāds cits. Ej un uzmeklē viņu, Emīlija, bet nesaki, kāpēc aicinu pie sevis. Mēs nedrīkstam šeit par to runāt, apkārt ir pārāk daudz dzirdīgu ausu.

- Jā, vecomāt.

Emīlija aizsteidzās izpildīt Emmas rīkojumu.

Emma piecēlās un piegāja pie loga. Viņa raudzījās ārā uz savu skaisto dārzu. Saules staru apspīdēts, tas izskatījās īpaši pievilcīgs. Dārzā valdīja tāds miers... bet tepat blakus, viesistabā, atrodas jauns vīrietis, kuram dzīve devusi visu, tikai ne to sievieti, kurn viņš mīl, un viņa dvēsele varbūt tieši tāpēc nekad mūžā neiepazīs īstu mieru. Ja vien Šeins nepārstās mīlēt Polu. Bet šādu iespēju Emma apšaubīja. Viņa bija redzējusi Šeina seju un zināja, ka no tādas mīlestības var izdziedēt tikai nāve. Emma juta pār muguru pārskrienam ledainus šermuļus. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tāds vīrietis kā Šeins O’Nīls ilgi neizturēs dievināšanu no attāluma. Jūtas var viņu pamudināt spert neapdomīgu soli. Var gadīties, ka kaut kad nākotnē Šeins mēģinās cīnīties par Polu. Pat ja viņai Seins būtu vienaldzīgs, veidotos bīstama situācija, par to Emma nešaubījās. Mīlas trīsstūri vienmēr slēpa sevī sprādziena iespējamību.

Viņa tikko dzirdami nopūtās. Zīlēšana par to, ko nesīs nākotne, bija tukša laika šķiešana, jo Emmai šā vai tā nebija nedz atbildes uz varbūtējiem sarežģījumiem, nedz to risinājuma.

Viņas domas pievērsās Polai. Emmas kvēlākā vēlēšanās bija, kaut viņas mazmeita laimīgi nodzīvotu savu mūžu kopā ar Džimu Fērliju. Ja tiem abiem rastos kādas nesaskaņas, Šeins patiesi var mēģināt iejaukties Polas dzīvē. Pirmais laulības gads tomēr bija aizritējis visai idilliskā noskaņā. Bet Emmas asajai uztverei šis un tas nebija paslīdējis garām, dodot vielu pārdomām un iemeslu bažīties par Džimu. Emma intuitīvi nojauta, ka viņš Polai nav īstais pāris, ja ir runa par raksturu un iekšējo spēku. Pola bija neparasti stūrgalvīga, viņas griba bija no dzelzs, turklāt Emma zināja, ka mazmeita ir daudz gudrāka par savu vīru - visādā ziņā.

Viņa apbrīnoja Džimu kā profesionāli - viņš bija lielisks žurnālists. Emmai Džims patika arī kā ģimenes loceklis -bija grūti pretoties viņa valdzinājumam, taču pēdējā laikā viņa vairākas reizes bija pārliecinājusies, ka uz Džima spriedumiem diez ko nevar paļauties, it īpaši uz viņa vērtējumu par cilvēkiem. Džims tos sevišķi nešķiroja, viņam gandrīz visi bija labi diezgan. Vēl vairāk - viņš gribēja, lai visi justos laimīgi, turklāt vienmēr. Džims ienīda sadursmes un ķildas, viņam negribējās nevienu sarūgtināt. Džims bija gatavs izlīst caur adatas aci, lai tikai būtu saglabāts miers, bieži vien tas notika uz viņa paša interešu rēķina. Pēc Emmas domām, viena no Džima galvenajām problēmām bija tā, ka viņš gribēja patikt visiem, būt vienlīdz iemīļots gan ģimenē, gan starp draugiem un padotajiem. Šī Džima īpašība Emmu gan mulsināja, gan kaitināja. Tas, kurš atradās virsotnē, vienmēr bija mazliet vientuļš. Ar to bija jāsamierinās. Nebija pārāk gudri pieļaut lieku familiaritāti attiecībās ar darbiniekiem. Tas ātri vien varēja novest pie nepatikšanām. Lai arī kā Emmai negribējās to darīt, viņa bija spiesta atzīt, ka Džims un Pola - tie ir atšķirīgu kalibru cilvēki. Varbūt gadu gaitā tas izlīdzināsies? Katrai laulībai bija savas problēmas, stresi, emocionāli kritumi... Ja Džims neizturēs spiedienu un padosies, kas notiks ar šo laulību? Ar Polu? Ar bērniem? Emmai nepatika skatīt mazmeitas nākotni tik drūmā gaismā. Viņa atvairīja nelāgās domas. Džims un Pola patiesi mīl viens otru, un varbūt mīlestībai izdosies pārvarēt to, kas viņus šķir.

- Tu gribēji ar mani runāt, tante Emma?

Tas bija Vinstons. Viņa balsī bija saklausāmas raizes un nervozitāte.

- Jā, - pagriezusies pret durvīm, atbildēja Emma.

Viņa devās uz to bibliotēkas stūri, kur bija nolikti vairāki krēsli, un ar rokas mājienu aicināja Vinstonu un Emīliju viņai pievienoties.

Abi apsēdās Emmai iepretim un gaidīja.

Kad Emīlija bija iečukstējusi Vinstonam ausī, ka Emma grib ar viņu runāt, un vedinājusi viņu sev līdzi, viņš bija juties ieintriģēts. No meitenes satrauktās sejas Vinstons uzreiz bija nopratis, ka atgadījies kaut kas ne pārāk patīkams. Ari viņu pašu bija pārņēmušas neskaidras bažas, kuras viņš centās pārmākt, nervozi smēķēdams. Ar vienu acs kaktiņu vērodams

Emīliju, viņš redzēja, ka meitenes seja virs dzeltenā tērpa ir nobālusi un saspringta.

Emma uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

- Pirms brīža es redzēju Šeinu raugāmies Polā ar tādām acīm, ka man vienā mirklī kļuva skaidrs, kādas jūtas viņu plosa. Emīlija teica, ka tu arī to esot ievērojis.

- Jā, tā ir, - apstiprināja Vinstons, saprazdams, ka nav jēgas izvairīties vai melot.

Viņš uzmanīgi vērās Emmā, prātodams, ko viņa vēl teiks. Emmas seja Vinstonam šķita drūma un barga.

- Šeins ir iemīlējies Polā, - viņa aprauti sacīja.

- Jā. Turklāt izmisīgi, - pamāj is ar galvu, atbildēja Vinstons.

Viņš jau sen bija sācis raizēties, ka ilgi Šeina jūtas nepaliks apslēptas citiem. Tobrīd Vinstonam likās, ka vispareizākais būtu vaļsirdīgi izrunāties ar Emmu. Savā ziņā Vinstons pat jutās atvieglots, ka viņai tas beidzot ir zināms. Viņam bija grūti nest šo smago nastu vienam.

Izmisīgi, Emma domās atkārtoja. Viņa juta, kā pagurst sirds. Vinstons apstiprināja viņas aizdomas.

- Vai Šeins ir runājis ar tevi par savām jūtām? - Emma lēni vaicāja.

- Nē, tante Emma, nav vis. Viņš šajā ziņā ir ļoti noslēgts

un diskrēts. Bet es pēdējā laikā šo to esmu uzzinājis un par Šeina jūtām pret Polu varu spriest... pēc paša novērojumiem. Galu galā - nedēļas nogales mēs pavadām vienā mājā. Godīgi sakot, man šķiet, Šeins domā, ka es visu zinu, bet viņš nekad nav ar mani par to runājis. Kā jau teicu, Šeins ir ārkārtīgi diskrēts. ,

Emma, lūpas savilkusi, atspiedās pret krēsla atzveltni, un viņas acīs iegula vēl domīgāka izteiksme nekā iepriekš. Pēc īsa klusuma brīža viņa sacīja:

- Visu mūžu viņi abi bijuši tuvi kā zirņi pākstī, Vinston. Kā tas varēja notikt, ka Šeins izlaida Polu no rokām?

- Es varu izteikt tikai minējumu, - Vinstons nomurmināja un uzmanīgi paskatījās uz Emmu.

Viņš nospieda cigareti, un šajā žestā izpaudās piepešas dusmas.

- Tieši tāpēc jau tas notika, ka viņi uzauga kopā... es gribu sacīt, Šeins aiz kokiem nevarēja saskatīt mežu, saredzēt to, kas viņam atradās degungalā. Esmu pārliecināts, ka savu jūtu dziļumu Šeins apjauta tikai tad, kad Pola jau bija saderinājusies ar Džimu. Un derībām tik ātri sekoja kāzas, ka Šeins pat nepaguva attapties. Viss noritēja pārāk strauji. Viņam vairs neatlika laika, lai rīkotos.

Vinstons gurdi paraustīja plecus un novērsās, domādams par Šeina pazemojumu un bēdām. Tās pēdējā laikā bija kļuvušas asākas - un vieglāk pamanāmas. Viņš priecājās, ka Šeins aizbrauks uz Savienotajām Valstīm, jo cerēja, ka draugam tas nāks par labu. Vinstona acis atkal pievērsās Emmai, un viņš noteica:

- Šis ir mans viedoklis par to, kā tas varēja notikt, tante Emma. Es patiesi domāju, ka uz skatuves vajadzēja parādīties citam vīrietim, lai Šeins saprastu, cik ļoti mīl Polu.

- Jā, manuprāt, tev ir taisnība, Vinston, - Emma viņam piekrita.

- Kā tu domā, vai Pola jebkad ir zinājusi vai zina tagad, ko Šeins jūt pret viņu? - Emīlija apslāpētā balsī jautāja Vin-stonam, vieglītēm pieskaroties viņa rokai un raugoties viņam sejā.

- Es nudien nevaru tev atbildēt uz šo jautājumu. Bet

es...

- Esmu pārliecināta, ka viņa par to pat nenojauš, - Emma stingrā balsī Vinstonu pārtrauca.

Viņa nokrekšķinājās un turpināja tikpat dzedri un nelokāmi:

- Tā ir Šeina personiskā traģēdija, un neviens viņam nevar palīdzēt, vismazāk jau es. Tur vairs nekas nav līdzams. Turklāt tā patiesi nav mana darīšana. Nedz arī kāda cita. Visvairāk es nevēlos, lai Šeins un Pola kļūtu par ēsmu šīs ģimenes tenku vācelēm, un mēs visi zinām, ka ir daži, kuri šajā gadījumā labprāt no mušas izpūstu ziloni. Es jums abiem uzticos, tomēr gribu lūgt, lai jūs man apsolāt, ka ne ar vienu un nekad nerunāsiet par to, ko šopēcpusdien redzējāt. Vai jūs mani skaidri sapratāt?

- Protams, es tev to apsolu, vecomāt! - Emīlija mazliet aizvainotā balsī iesaucās, pārmetoši lūkodamās Emmā. - Tev taču būtu jāzina, ka es nekad neteiktu vai nedarītu neko tādu, kas varētu Polu sāpināt. To pašu varu sacīt, ari runājot par Šeinu.

-Es neapšaubu tavu smalkjūtību, Emīlija. Gribēju tikai uzsvērt, cik man ir svarīgi, lai tu par to nerunātu.

Emma pagriezās pret Vinstonu.

- Es apsolu, tante Emma, - viņš teica. - Pola un Šeins man ir tikpat mīļi kā Emīlijai. Piekrītu - mūsu ģimenes mēļu trinējiem tas būtu gards kumoss. Turklāt kā Pola, tā Šeins tiek apskausti daudzu un dažādu iemeslu dēļ. Viņi atšķiras no pārējiem, tāpēc allaž būs par mērķi nelabvēļu bultām. Par mani vari neraizēties, tante Emma. Es būšu mēms kā kaps.

- Paldies! - sacīja Emma.

Viņa sev piekodināja vēlāk pārdomāt Vinstona saprātīgos spriedumus. Emma vāri pasmaidīja.

- Man patiktu, ja ari mēs paši pie šī temata vairs neatgrieztos. Būs labāk, ja mēs to aizmirsīsim. Šeins aizbrauc uz sešiem mēnešiem. Cerēsim, ka viņam izdosies Polu aizmirst...

- Viņš nemūžam neizmetīs Polu no savas sirds! - Vin-stons kaismīgi Emmu pārtrauca. - Tas nav viņa dabā...

Vinstons dusmīgi saknieba lūpas, nožēlodams, ka vispār atvēris muti.

Viņš tomēr jau bija pateicis pietiekami, lai Emmai viss būtu skaidrs. Jā, viņa domāja, tieši no tā arī es baidos. Emma sacīja, cik mierīgi vien varēdama:

-Var jau būt, ka Pola viņam nekad nekļūs vienaldzīga, Vinston. Bet Šeins ir jauns un vīrišķīgs vīrietis, nešaubos, ka viņam ir normāla seksuālā apetīte. Cerēsim, ka Šeinam galu galā izdosies atrast savām prasībām atbilstošu sievieti, kura viņam palīdzēs aizmirst Polu. Es no sirds novēlu Šeinam piln-asinīgu dzīvi. Ceru, ka viņam neies secen nedz piepildījuma, nedz laimes sajūtas.

- Par to es neko nezinu, - nomurmināja Vinstons.

Viņš nožēloja, ka nav bijis līdz galam atklāts. Vismaz

to tante Emma bija pelnījusi. Vinstons drūmi paraudzījās uz viņas pusi. Viņš vienmēr bez lieka mulsuma bija varējis runāt ar savu tanti par jebkuru jautājumu, tāpēc arī šoreiz saņēmās un bez aplinkiem izgrūda:

- Domāju, ka viņš turpinās piekopt īslaicīgus gadījuma sakarus, meklēs nenozīmīgus seksuālos piedzīvojumus. No tā Šeins nevarēs izvairīties, jo sievietes pašas karas viņam kaklā. Un Šeins nav nekāds svētais, turklāt celibātam viņš galīgi nav piemērots. Galu galā, tante Emma, nav taču noteikti jāmīl sieviete, ar kuru tu reizēm pārguli.

- Tā gan ir, - piekrita Emma un, vienu uzaci saraukusi, pašķielēja uz Emīlijas pusi.

Vinstons to ievēroja, bet nosprieda, ka Emīlija ir jau pieaugusi un zina, kā tās lietas notiek. Viņš vienā mierā turpināja:

- Saprotu, ka tev nebūs patīkami to dzirdēt, tomēr gribu pasacīt. Manuprāt, Šeins O’Nīls nekad neiemīlēs citu sievieti. Pirms brīža tu teici, ka tā ir Seina personiskā traģēdija. Tā tas patiešām ir. Bet, pēc manām domām, tā ir arī Polas personiskā traģēdija, jo viņa varētu būt daudz laimīgākajā Džima Fērlija vietā viņai līdzās atrastos tāds vīrietis kā Šeins.

Vinstona skarbais tonis un nežēlīgie vārdi lika Emmai satrūkties. Viņa uzmeta Vinstonam ašu skatienu un bija pārsteigta, redzot viņa drūmi sakniebtās lūpas un nikni zibsnījošās acis. Džims viņam aizdevis dusmas, Emma domāja, un Vinstons tās visu laiku apspiedis, bet viņa nepatika augusi augumā. Vinstons ir naidīgi noskaņots pret Džimu Fērliju, jo viņš “nocēlis” Polu un izslēdzis Šeinu no spēles.

Emma palocīja galvu, bet nekā neteica.

Emīlija, saraukusi pieri, klusi sacīja:

- Nabaga Šeins! Dzīve ir tik netaisna.

- Rimsties nu, mīļā! Tu aplūko šo situāciju tikai no Šeina viedokļa, - iebilda Emma. - Varbūt Polai nemaz neliekas, ka dzīve ir netaisna. Esmu pārliecināta, ka viņa ar Džimu ir laimīga. Es zinu, ka Pola mīl savu vīru. Turklāt, Emīlija, dzīve vienmēr ir netaisna. Netaisna un sasodīti grūta, par to es pati esmu pārliecinājusies. Īstenībā nozīme ir vienīgi tam, kā mēs uztveram grūtības un ciešanas, kā protam tās pārvarēt un dot dzīves sitieniem pretsparu. Mums jābūt stipriem, jāmācās no nelaimēm, jāatliec pleci un jānocietina raksturs. Mēs nekad nedrīkstam pieļaut, lai neveiksmes mūs pārmāc, Emīlija. Labi, beigsim šīs pārrunas. Jūs abi varat tagad iet. Es kādu brīdi vēlos palikt viena.

Vinstons piegāja pie Emmas un noskūpstīja viņu. Emīlija darīja to pašu. Abi klusēdami aizgāja.

Emma kādu laiciņu sēdēja, domās nogrimusi.

Viņa jutās ļoti nogurusi. Emmai šķita, ka, tiklīdz viņa atrisina vienu problēmu, viņu jau sagaida nākamā. Bet viņas dzīve nekad citāda nav bijusi. Mīļais, mīļais Šein, Emma nedzirdami čukstēja. Man tevis ir no sirds žēl. Dzīve izspēlējusi ar tevi ļaunu joku. Bet tu to pārdzīvosi. Tāpat kā mēs visi.

Gluži negaidīti Emmai acīs sariesās asaras un ritēja pa vaigiem lejup. Sameklējusi kabatā mutautiņu, Emma piespieda to pie savas krunkainās sejas. Viņa juta, ka asaru strautiņš tik drīz neizsīks. Bet tas nu nemaz nebija Emmas stilā - tā paļauties emocijām. Un ar asarām vien neko atrisināt nevarēja. Viņa izšņauca degunu, iebāza mutautiņu atpakaļ kabatā un piecēlās, nogludinādama tērpa krokas.

Emma atkal piegāja pie loga, pāris reižu dziļi ievilka elpu, lai saņemtu sevi rokās. Pamazām gribasspēks atgriezās, un Emma iztaisnoja plecus. Viņas domas atgriezās pie Šeina. Var jau būt, ka Vinstons nekļūdījās. Šeins patiešām bija apjautis savu jūtu dziļumu tikai tad, kad bija par vēlu. Iespējams, viņš vieglprātīgi bija paļāvies uz to, ka Polas piesaistīšanai vēl laika diezgan. Kad esam jauni, mums visiem liekas, ka mūsu rīcībā ir neierobežoti daudz laika, domāja Emma un klusi nopūtās. Gadi šķiet ietiecamies bezgalībā. Bet tā tas nemaz nav... nepagūsti ne aci pamirkšķināt, kad gadu desmiti jau aizzibējuši kā viens mirklis. Emma iedomājās par Blekiju. Interesanti, ko viņš par to visu sacītu? Bet viņa tūlīt pat nolēma, ka neteiks Blekijam ne vārda. Viņu tas pārāk uztrauktu un apbēdinātu.

Iepriekšējā vakarā Blekijs bija teicis, ka dzīve ir pārāk īsa, lai cilvēks varētu atļauties tūļāties. Tie bija gudri un patiesi vārdi. īpaši tas attiecināms uz tādiem veciem karotājiem kā viņi abi. Emma pēkšņi pieņēma vēl vienu lēmumu. Viņa brauks kopā ar Blekiju tajā ceļojumā apkārt pasaulei. Emma vairs nedrīkstēja kaut ko novilcināt vai atlikt.

Uzgriezusi logam muguru, Emma mundri šķērsoja bibliotēku, izgāja priekštelpā un mērķtiecīgiem soļiem devās uz viesistabu. Viņai jāatrod Blekijs. Emma iedomājās, kāda būs Blekija sejas izteiksme, kad viņa tam paziņos, ka Plānu ar lielo burtu P var nekavējoties ieviest dzīvē. Ļaužu pilnajā telpā ieraudzījusi Blekiju, Emma piegāja viņam klāt un tūlīt pat pavēstīja savu lēmumu.

Divpadsmitā nodaļa

- Kā tu domā - vai visas ģimenes ir tādas pašas kā mūsējā?

- Ko tu ar to gribi teikt? Lūdzu, precizē! - pagriezies pret Emīliju, atsaucās Vinstons.

- Mūsu ģimenē vienmēr atgadās kaut kas dramatisks. Nevaru atcerēties nevienu ilgstoša miera periodu. Vai nu tās ir ķildas starp mūsu tantēm un tēvočiem, kuri gatavi cits citam acis izskrāpēt, vai ari pārpratumi un nesaprašanās mūsu paaudzes starpā. Patiesību sakot, man liekas, vismaz pusi sava mūža esmu pavadījusi kaujaslaukā, un es nedomāju, ka būtu pārāk laba cīnītāja.

Meitenes sērīgais tonis un izmisusī sejas izteiksme izraisīja Vinstonam smieklus.

-Tu lieliski ar visu tiec galā, Emīlija. Traucies uz priekšu kā tāda maza, krietna tvaika mašīniņa.

Abi bija apsēdušies uz veca akmens sola, kas atradās aiz terases zāliena viņā galā. Uz šo pusi bija pavērsti Persiku viesistabas logi. Viņiem aiz muguras augstu pret debesīm slējās Penistounrojalas diženā ēka, ar savu majestātisko skaistumu iedvešot godbijību. Daudzie logi mirdzēja, vēlās pēcpusdienas saules apstaroti.

Pēc brīža Vinstons ierunājās nopietnākā balsī.

- Nedomāju, ka citas ģimenes būtu gluži tādas pašas kā mūsējā, - viņš atbildēja uz Emīlijas jautājumu. - Galu galā vai tad ir vēl kāda ģimene, kuras priekšgalā atrastos Emma Hārta?

Emīlija mazliet atrāvās nost, un viņas gludajā pierē ievilkās tikko jaušamas rieviņas. Skumji ielūkojusies Vinsto-nam acīs, viņa teica:

-Tev nevajadzētu vainot vecomāti dramatiskajos notikumos, kas vajā mūsu ģimeni. Manuprāt, viņa, nabadzīte, šajā ziņā ir kā tāds nevainīgs garāmgājējs, kas pats pret savu gribu tiek iesaistīts sadursmē. Man patiesi nāk dusmas, kad atceros, kādas sirdssāpes dažs labs šīs ģimenes loceklis ir viņai sagādājis.

- Es nebūt negribēju tanti Emmu kritizēt, - iesaucās Vinstons. - Tu esi mani pārpratusi. Man ne brīdi nav nācis prātā, ka viņa būtu atbildīga par saspringtajām situācijām ģimenē. Es pilnīgi tev piekrītu, Emīlija, tā nav viņas vaina. Gribēju tikai uzsvērt, ka, būdama viena no izcilākajām mūslaiku sievietēm, turklāt nodzīvojusi neparastu mūžu, viņa nes sev līdzi pretrunas, kuras no viņas gribas vairs nav atkarīgas. Emmai ir vairāki bērni no visai dažādiem vīriešiem, vesels lērums mazbērnu, un, ja vēl pievieno mūs, Hāitus, kas, protams, jādara, iznāk, ka Emmas ģimene ir milzīga. Daudz lielāka nekā vairākums citu ģimeņu. Un neaizmirsti tās dzimtas, kuras cieši saistītas ar mūsējo, -O’Nīlu un Kalinsku klanus. Visi kopā mēs esam īsta armija.

- Viss, ko tu saki, ir taisnība, Vinston. Mani tomēr šausmīgi nogurdina mūsu iekšējās cīņas un ķildas. Es tikai vēlos, kaut mēs visi varētu dzīvot mierā un saskaņā, tikuši tam visam reiz pāri.

- Jā... bet ir vēl kas, ko tu nedrīksti aizmirst, Emīlija.

Ģimene, kuras rokās koncentrēta tik liela bagātība un vara, diez vai var iztikt bez greizsirdības, sāncensības un visāda veida intrigām. Cilvēki ir samaitāti, Emīlija... dažādas mahinācijas, savtīgums, nenovīdība, pašlabuma meklēšana un ne-žēlīgums ir viņu dabā. Esmu secinājis, ka reizēm nekas nespēj apturēt cilvēku, kura personiskās intereses liktas uz spēles.

- It kā es to nezinātu!

Emīlija raudzījās tumšajā dīķa ūdenī, un viņas sejā atspoguļojās nemiers un raizes. Beidzot viņa atkal pacēla galvu un paskatījās uz Vinstonu.

- Kad es pirmīt runāju par drāmām, protams, man prātā bija Šeins. Bet ne tikai. Jāatzīst, ka es šopēcpusdien stiprāk nekā parasti jutu zemstrāvcis. Viesistaba, kā allaž, tika sadalīta nometnēs, un notika tāda kā manevrēšana.

- Ko tad tu īsti novēroji? - ziņkārīgi vaicāja Vinstons, kļūdams modrs.

- Džonatans un Sāra ir sadziedājušies kā nešķirams blēžu pāris. Tas ir ļoti savādi, jo es zinu, ka Sārai Džonatans nekad nav paticis. Lieku galvu ķīlā, ka viņi vērpj kādu intrigu. Arī Aleksandram, manuprāt, radušās aizdomas, ka briest jauna sazvērestība. Vai pamanīji, kā viņš no tiem abiem šodien izvairās?

- Kad tu tā saki... jā, pamanīju gan. Es nevaru teikt, ka labi pazītu Džonatanu Einsliju. Būdams bērns, viņš bija palaidnis un kauslis, un, kā jau visi tādi negantnieki, arī gļēvulis. Pieaudzis viņš iemanījās izturēties visai valdzinoši, bet es nedomāju, ka iekšēji Džonatanā būtu notikušas lielas pārmaiņas. Neesmu aizmirsis to reizi, kad viņš man iesita pa galvu ar kriketa nūju. Mazais neģēlis! Viņš varēja mani nopietni savainot.

- To es zinu, un arī pret mani viņš izturējās briesmīgi, kad bijām vēl bērni. Joprojām esmu pārliecināts, ka tas bija jaunais kungs Džonatans, kas sagrieza riepas divritenim, kuru vecmāmiņa man uzdāvināja desmitajā dzimšanas dienā, lai gan viņš to noliedza, kad vecmāmiņa viņu noklaušināja. Džonatans minēja ticamu alibi par savu it kā atrašanos pavisam citā vietā, kad tika pastrādāts šis nedarbs, bet es skaidri zinu, ka tie bija meli.

Emīlija dusmīgi saviebās.

- Bet Sāra... nu, viņa vienmēr bijusi noslēpumaina vientuļniece.

- Tu taču zini parunu - klusie ūdeņi ir tie dziļākie, bet upes dibenā sēž nelabais, - piezīmēja Vinstons.

Viņš noliecās, pacēla kādu oli un laiski iemeta to dīķī, vērodams apļus, kuri veidojās uz tumšās, gludās virsmas.

- Man reizēm ir licies, ka Sāra ieķērusies Šeinā.

Emīlija no pārsteiguma salēcās.

- Tu neesi vienīgais, kurš nācis uz tādām domām, -viņa klusi sacīja. - Nu, tur viņai nav nekādu izredžu... - Viņa aprāvās un aši piebilda: - Tas, ko es nupat teicu, izklausījās pēc ļauna prieka. Tā man nevajadzēja runāt, Vinston. Man Sāra gluži labi patīk. Viņa var būt ļoti mīļa, un man viņas patiesi ir žēl. Bezcerīgi mīlēt tādu vīrieti kā Šeins O’Nīls -tam jābūt šausmīgi. Sāras sirds noteikti ir salauzta. Mēs nekad neesam bijušas pārāk tuvas, bet... es vienmēr domāju, ka viņa ir skaidra kā kristāls - līdz šodienai. Nu es par to vairs neesmu tik pārliecināta.

- Var būt, ka viņa vienkārši izmanto Džonatanu kā vairogu, un tas arī ir viss. Bija nepārprotami redzams, ka Sāra cenšas nolīst pēc iespējas tālākā kaktiņā - Šeina dēļ, par to es nešaubos.

- Iespējams, ka tev taisnība.

Mainīdama sarunas tematu, Emīlija teica:

- Džims ir varen aizrāvies ar Edvinu un Entoniju, vismaz tā no malas izskatās. Viņš jau veselu stundu ir jaunajam grāfam gluži vai pielipis. Laikam tituli atstāj uz Džimu lielu iespaidu. Starp citu, ko tu domā par Entonija un Sallijas kopā-saiešanu?

- Entonijs ir diezgan patīkams zellis, taču mans tēvs par Sallijas izvēli pārāk nepriecājas, galvenokārt Edvinas dēļ. Ja Sallija apprecēsies ar Entoniju, tas vecais kara cirvis allaž jauksies mums pa vidu. Nav diez cik iepriecinoša perspektīva. Man nezināmu iemeslu dēļ viņa ienīst Hārtus.

- Tāpēc ka vecmāmiņa ir Hārta! - iesaucās Emīlija. - Edvina vienmēr uz savu māti lūkojusies no augšas. Cik muļķīga sieviete! Es nudien nevaru viņu ciest.

Emīlija raudzījās tālumā un kaut ko pārdomāja. Pēc īsa klusuma brīža viņa nevērīgi apvaicājās:

- Tev nepatīk Džims Fērlijs, vai ne?

Vinstons dedzīgi papurināja galvu.

- Nē, nē, nu tu kļūdies. Man viņš patiesi patīk, un es augstu vērtēju viņa profesionālās spējas. Tikai, redzi... - Vinstons paraustīja plecus un sataisīja grimasi. - Es pazīstu Polu labāk nekā citi. Aiz rāmās ārienes slēpjas spēcīgs raksturs, bet to jau tu droši vien zini. Viņa ir arī godkārīga, mērķtiecīga, enerģiska, strādīga - īsta lietišķā sieviete no matu galiem līdz papēžiem. Pola ir diezgan neparasta, un, kļūstot vecāka, viņa aizvien vairāk līdzināsies Emmai, piemini manus vārdus. Patiesību sakot, tā jau viņa tika audzināta un skolota - lai kļūtu par otru Emmu Hārtu, un viņas skolotāja bijusi Emma Hārta pati. Šī iemesla dēļ, turklāt ņemot vērā viņu atšķirīgās personības, es nevaru atvairīt domu, ka viņas un Džima savienība ir visai nedroša. Bet es laikam nevaru spriest objektīvi... jo esmu Šeina draugs, un viņš ir sasodīti krietns puisis. Turklāt...

Emīlija viņu valdonīgi pārtrauca:

- Gribu tev kaut ko pastāstīt par Džimu, Vinston. Uzskatu, ka viņam piemīt daudz lielāks iekšējais spēks, nekā tas var likties, no malas raugoties. Pola man teica, ka viņam bijušas šausmīgas bailes no lidošanas, jo Džima vecāki gāja bojā lidmašīnas katastrofā, kad viņš bija mazs zēns. Un tieši tāpēc Džims nopirka lidmašīnu un mācījās lidot. Viņš kļuva par lidotāju, lai pārvarētu bailes. Zinu, ka vecmāmiņai gauži nepatīk, ka viņš lido ar to savu mazo skārda putniņu, kā viņa sauc Džima lidmašīnu, bet viņam tas ir ļoti būtiski, kā redzams, lai nezaudētu ticību sev pašam.

Vinstons izskatījās pārsteigts.

- Priecājos, ka tu man to pastāstīji, Emīlija. Tas man liek paskatīties uz Džimu ar pavisam citām acīm. Lai pārvarētu paralizējošas bailes, nepieciešama liela drosme un gribasspēks. Tobrīd, kad tu mani pārtrauci, es jau grasījos sacīt, ka varu kļūdīties, spriežot par Polas un Džima saderību. Varbūt es maldos un tie abi izrādīsies vislaimīgākais pāris, kāds jebkad redzēts. Pola man ļoti patīk, un es jebkurā gadījumā vēlu viņai visu to labāko. Un Džimam tāpat.

Viņš apklusa un, blēdīgi uzsmaidījis Emīlijai, piemetināja:

- Turklāt neviens no malas nevar īsti zināt, kas notiek starp diviem cilvēkiem guļamistabas noslēgtībā. Varbūt Džimam piemīt kāds apslēpts valdzinājums, par kuru mums nekas nav zināms. - Un Vinstons divdomīgi piemiedza aci.

Emīlija nevarēja novaldīt smieklus.

- Tu nu gan esi samaitāts, Vinston!

Viņas acīs pazibēja nerātnas uguntiņas.

- Tev vajadzēja redzēt vecmāmiņas seju, kad tu runāji par Šeina gadījuma sakariēm un seksuālajiem piedzīvojumiem. Viņa paslepus apveltīja mani ar tik bažīgiem skatieniem, itin kā manā vecumā nedrīkstētu zināt, kas tas sekss vispār ir.

- Bet tu, protams, esi ļoti pieredzējusi dāmīte, Mazā Zivtiņa?

Emīlija ar aizvainotu sejas izteiksmi izslējās.

- Vai tu esi aizmirsis, ka man ir divdesmit divi gadi? Es ļoti labi zinu, ka divreiz divi ir četri un tamlīdzīgas vienkāršas lietas.

Viņi viens otram uzsmaidīja, un Emīlija redzēja, ka Vin-stons izskatās varen uzjautrināts.

- Vai tu zini, ka ļoti sen neesi saucis mani par Mazo Zivtiņu? - viņa turpināja. - Pēdējo reizi dzirdēju no tevis šo mīļvārdiņu, kad tāda arī biju - sīks, nenozīmīgs skuķēns.

- Tu patiesi biji ļoti maziņa - savam vecumam gluži neatbilstoša sīkaliņa.

- Bet tad es piepeši saņēmos un pastiepos garumā. Daru jums zināmu, Vinston Hārt, ka tagad es esmu piecas pēdas un piecas collas gara!

- Un ļoti pieaugusi jauna sieviete, atļaušos piebilst, -viņš ķircinājās. - Bērnībā mēs jautri pavadījām laiku, vai ne, Mazā Zivtiņa? Vai atceries to dienu, kad nolēmām spēlēt senos britus un es iecēlu tevi par karalieni Bodikeju?

- Kā gan es būtu varējusi to aizmirst! - līksmi iegavilējās Emīlija. - Tu taču nokrāsoji mani zilā krāsā. No galvas līdz kājām.

- Ne gluži, jo tu atteicies novilkt bikšeles un ņieburiņu. Cik atminos, tu biji kautrīga mazulīte.

- Kāda kautrība! Bija pats ziemas vidus, un vecmāmiņas garāžā valdīja nežēlīgs aukstums. Turklāt par ko gan man tolaik būtu bijis jāmulst? Piecu gadu vecumā man nebija nekā slēpjama.

Vinstons uzmeta Emīlijai atzinīgu skatienu, novērtēdams viņu ar pieauguša vīrieša acīm.

- Bet tagad gan ir...

Pēkšņi samulsis, viņš atstāja teikumu nepabeigtu. Vin-stons ar visiem jutekļiem uztvēra meitenes klātbūtni, ieelpoja viņas aromātu, kurā ziedu smaržas jaucās ar Emīlijas nesen mazgāto matu citrusaugļiem raksturīgo niansi. Viņa uzticīgi raudzījās Vinstonā, un viņas seja bija zaudējusi pirmītējo bālumu. Tā atkal bija agrākā Emīlija - izsmalcināti skaista, nevainīga un svaiga kā roze rīta rasā.

Vinstons nokremšļojās un nespēja pretoties vēlmei pievilkt Emīliju sev ciešāk klāt. Viņam tobrīd bija nepieciešams sajust šīs meitenes tuvumu. Vinstons ierunājās maigā, savādi laipnā balsī:

- Labi, ka tu biji kautrīgs bērns, Emīlija. Ja tu nebūtu atstājusi sev mugurā dažus apģērba gabalus, es patiesi būtu nokrāsojis tevi no galvas līdz kājām, un iespējams, ka tu būtu aizgājusi bojā.

- Mēs taču tolaik nevarējām zināt, ka āda cauri krāsas kārtai nevar elpot. Tā nebija tava vaina, Vinston. Es biju tāda pati muļķīte un savukārt mazliet nokrāsoju tevi.

Arī viņa skaudri sajuta Vinstonā tuvumu un vēlējās, kaut šis neparedzētais un negaidītais fiziskās saskarsmes brīdis ieilgtu.

Vinstons pasmējās dziļus krūšu smieklus.

- Nekad neaizmirsīšu tantes Emmas briesmīgās dusmas, kad viņa mūs abus atrada garāžā. Man toreiz likās, ka dabūšu pamatīgāko pērienu mūžā. Vai zini - katru reizi, kad sajūtu terpentīna smaržu, man jādomā par to dienu. Kā viņa un Hilda mūs tīrīja ar terpentīnu! Zvēru pie Dieva, tante Emma berza mani divreiz stiprāk nekā tevi. Tas bija papildu sods bezatbildīgajam, desmit gadus vecajam puišelim, kuram būtu vajadzējis apjēgt šo to vairāk. Vēl dažas dienas pēc tam man bija tāda sajūta, ka miesa ir gluži jēla.

Emīlija saspieda viņa roku.

- Mēs mūždien iekūlāmies kādā ķezā, vai ne? Tu biji vadonis, es - tava uzticīgā sekotāja, kas nelokāmi soļoja tev pa pēdām un izpildīja tavus rīkojumus. Es tevi tolaik tā dievināju, Vinston!

Viņš palocīja galvu un ielūkojās mirdzošajā acu pārī -Vinstona paša acu neparastajā atspulgā.

Vinstonam aizrāvās elpa. Viņš redzēja kaut ko pazibam zaļganajās dzīlēs - jūtu uzliesmojumu, bērnībā izjustās dievināšanas atblāzmu. Gluži negaidot sirds viņam iepukstējās straujāk, un, pirms Vinstons paguva sevi apvaldīt, viņš jau bija noliecies un skūpstīja Emīliju uz lūpām.

Acumirklī viņas rokas apvija Vinstona kaklu, un Emīlija tik dedzīgi atbildēja uz Vinstona skūpstu, ka viņš pavisam zaudēja galvu. Vinstons satvēra Emīliju ciešāk, skūpstīja viņu atkal un atkal, aizvien spēcīgākas kaisles pārņemts. Mans Dievs, viņš juta, ka viņa vīrietība kļūst cieta kā klints. Vinstons iekāroja Emīliju ar katru sava auguma šūniņu. Sāpīgas alkas viļņveidīgi gāzās viņam pāri. Tas viss bija tik mulsinoši un negaidīti! Vinstons jutās pilnīgi izsists no garīgā līdzsvara.

Beidzot viņi palaida viens otru vaļā un, palikuši gluži bez elpas, atrāvās nost.

Vinstons un Emīlija pārsteigti raudzījās viens otrā.

Emīlijas seja bija pietvīkusi, bet acis - gandrīz biedējoši spožas, un Vinstons pēkšņi skaidri saskatīja tajās degam mīlestību. Mīlestību pret viņu. Vinstons pieskārās Emīlijas vaigam un juta, kā tas kvēlo zem viņa glāsta. Vinstons nepacietīgi pievilka Emīliju atkal sev klāt, viņa mute meklēja meitenes lūpas ar nežēlīgu spēku. Viņi skūpstījās, apreibuši no kaislības, kas uzbangoja kā aizsprostu pārrāvusi upe pavasara palos. Viņu mēles sastapās, un abu augumiem pārskrēja mokošas, saldkairas trīsas.

Vinstons neskaidri atcerējās, ka jau bērnībā bija sajutis neizprotamu vēlmi Emīliju izģērbt. Caur viņa smadzenēm trakā ātrumā izšāvās izplūdušas atmiņu ainas - senaizmirstas rotaļas šī paša nama bēniņos, slepenas, intīmas, uzbudinošas spēles, kas bija likušas Vinstonam pārdzīvot pirmos vīrietiskā sasprindzinājuma mirkļus. Zēniski neveiklās rokas bija mēģinājušas iepazīt mazās meitenes augumu... viņš gribēja iepazīt to no jauna, ļaujot tagad vaļu savām pieredzējuša vīrieša drošajām rokām, lai pieskartos katrai jaunās sievietes auguma slēptākajai vietiņai, lai iegrimtu viņā un pilnībā viņu iegūtu. Vinstona sasprindzinājums bija tik milzīgs, ka viņam šķita -tas tūlīt eksplodēs. Viņš cīnījās sev pretim, apzinādamies, ka šī mīlināšanās nekavējoties jāpārtrauc, bet Vinstons nespēja izlaist Emīliju no rokām. Viņš pakļāvās savām izjūtām, skūpstīja viņas seju, kaklu un matus, glāstīja zem plānās zīda blūzītes saspringušās krūtis.

Tā bija Emīlija, kas pirmā izlauzās no apmātības varas. Viņa atbrīvojās no Vinstona spēcīgajām skavām, bet darīja to maigi un negribīgi. Kad Emīlija pacēla galvu, lai paskatītos uz Vinstonu, viņas sejā atspoguļojās nule pārdzīvotais satricinājums.

- Ak, Vinston, - viņa mulsi nočukstēja un ar diviem pirkstiem pieskārās vīrieša jutekliskajām, drebošajām lūpām.

Emīlija ļāva saviem pirkstiem kādu brīdi kavēties pie Vinstona mutes, it kā gribētu ar liegu glāstu viņu nomierināt.

Vinstons bija zaudējis valodu.

Viņš kā sastindzis gaidīja, kad izgaisīs uzbudinājums. Arī Emīlija nekustējās un nenolaida skatienu no Vinstona sejas. Viņi bija kā iegrimuši viens otra acīs, kas tobrīd runāja bez vārdiem. '

Beidzot Vinstons pavēra lūpas un aizžņaugtā, no jūtu pārpilnības piesmakušā balsī sacīja:

- Emīlija, es...

- Lūdzu tevi - nesaki neko, - viņa trīcošām lūpām čukstēja. - Vismaz ne patlaban.

Emīlija novērsās un iekoda lūpā, ļaujot Vinstonam atgūties. Tad viņa piecēlās un pastiepa roku.

- Nāc! - Emīlija aicināja. - Būs labāk, ja mēs tagad iesim iekšā. Ir jau krietni vēls.

Neteikdams ne vārda, Vinstons piecēlās, un viņi klusēdami uzkāpa pa terases pakāpieniem, cieši sadevušies rokās, sajuzdami viens otra klātbūtni, bet katrs iegrimis sevī.

Emīlijai no laimes reiba galva.

Viņš atkal ir mani pamanījis, meitene domāja, un viņas sirds gavilēja. Beidzot tas ir noticis. Kopš sešpadsmit gadu vecuma es gaidīju, lai Vinstons mani ieraudzītu kā sievieti. Es gribu viņu. Esmu gribējusi viņu nepārtraukti - jau kopš tā laika, kad mēs bijām bērni. Ak, Vinston, kaut tu justu to pašu, ko es! Ņem mani sev! Es vienmēr esmu tev piederējusi. Bērnībā tu par to nešaubījies.

Savukārt Vinstonu plosīja vētrainas, pretrunīgas izjūtas.

Viņš bija pārsteigts ne vien par sevi, bet arī par Emīliju. Tas, kas bija atgadījies, apdullināja Vinstonu kā strāvas trieciens. Viņi bija ar tādu degsmi un kaislību metušies viens otra apkampienos, ka Vinstons nešaubījās - piemērotākos apstākļos tas būtu beidzies ar daudz augstāku tuvības pakāpi. Nekas viņus neatturētu. Un viņi taču bija izgājuši dārzā bez jebkāda iepriekšēja nolūka!

Vinstona domu virpulī ielauzās pašanalīze un pašvērtē-jums, krietni vien atvēsinot jauno vīrieti. Prāts ņēma virsroku un uzstājīgi vaicāja - kā tas varēja notikt? Galu galā - Emīlija bija viņa māsīca. Nu labi - otrās pakāpes māsīca. Un viņš pazina šo meiteni visu mūžu, lai gan pēdējo desmit gadu laikā bija piegriezis viņai maz vērības. Visbeidzot Vinstonam vajadzēja rast atbildi uz jautājumu, kā viņā varēja pamosties tik spēcīgas jūtas pret Emīliju, ja viņš bija iemīlējies Elisonā Ridlijā?

Šī doma kaitinoši un uzmācīgi nelika Vinstonam mieru,

un viņam izdevās no tās atbrīvoties tikai tobrīd, kad viņš ie-

» * »

raudzīja uz lokveida piebraucamā ceļa parādāmies Šeina sarkano ferāri. Bremzēm iekaucoties, automobilis strauji apstājās.

Nolaidis uz leju lodziņa stiklu, Šeins izbāza galvu ārā un uzsmaidīja viņiem.

- Kur jūs abi bijāt? - viņš vaicāja. - Izmeklējos jūs visās malās, jo gribēju atvadīties.

- Emīlija tajā ļaužu pilnajā viesistabā jutās mazliet sagurusi, tāpēc mēs iznācām ārā ieelpot svaigu gaisu, - Vin-stons steigšus improvizēja. - Kurp tu tā steidzies kā plēsts? Vēl taču ir diezgan agrs.

- Man, tāpat kā Emīlijai, tur iekšā trūka gaisa. Nolēmu aizbraukt līdz Herogeitai. Man vēl jāatvadās... no pāris čo-miem.

Vinstona acis tikko manāmi sašaurinājās. Viņš brauc pie Dorotejas Melitas, Vinstons nodomāja. Nu, varbūt viņam no tā kļūs vieglāk.

- Nenokavē Elisonas rīkotās pusdienas! Jābūt precīzi astoņos, - Vinstons atgādināja.

- Neraizējies, es būšu laikā.

- Vai tu rit pie mums vēl iegriezīsies, Šein?

- Nedomāju vis, Emīlija.

Viņš atvēra automobiļa durvis, izkāpa ārā un cieši apskāva Emīliju. /

- Tiksimies apmēram pēc pusgada. Ja vien tu nesadomāsi atbraukt uz Ņujorku.

Šeins viņai mīļi uzsmaidīja.

- Tante Emma man nupat pastāstīja, ka tu strādāšot “Vispārējās tirdzniecības kompānijā”. Apsveicu, mazulīt!

- Paldies, Šein! Es par savu jauno darbu esmu sajūsmināta.

Emīlija pastiepās uz pirkstgaliem un noskūpstīja Seinu uz vaiga.

- Iespējams, ka darba uzdevumā man patiešām var iznākt aizbraukt uz Savienotajām Valstīm. Tad tev būs man jāizrāda Ņujorkas ievērojamākās vietas, tā ka esi gatavs!

- Norunāts! - Šeins smējās. - Lai tev labi klājas, Emīlija!

- Tev arī, Šein.

- Mēs vēl tiksimies, Vinston, - Šeins noteica un iekāpa atpakaļ automobilī.

- Jā, - Vinstons lakoniski atbildēja.

Kad Šeins bija aizbraucis, Vinstons uzlūkoja Emīliju ar savādu skatienu.

- Tu man neko neteici par “Vispārējās tirdzniecības kompāniju”, - viņš pārmetoši sacīja.

Vinstons negaidīti jutās saīdzis un pats nesaprata, kas sabojājis viņam garastāvokli.

- Man nebija iespējas to izdarīt, Vinston, - Emīlija atbildēja.

- Vai tas nozīmē, ka tev būs daudz jāceļo? - Vinstons, neapmierināti saviebies, vaicāja.

- Noteikti. Kāpēc tu to jautā?

- Ak, tāpat vien, - viņš izvairīgi nomurmināja.

Vinstons jutās saņēmis kārtējo triecienu - viņam nemaz

nebija pa prātam, ka Emīlija viena pati dauzīsies apkārt pa pasauli, iepērkot preces “Vispārējās tirdzniecības kompānijas” uzdevumā.

Viņi atkal klusēja un pa piebraucamo ceļu tuvojās mājai.

Pie pašām durvīm Emīlija apstājās un vilcinādamās vaicāja:

- Vai jums tas ir nopietni? Es domāju - tev un Elisonai?

- Nē, protams, ne, - Vinstons ātri atbildēja.

Viņš jautāja pats sev, kāpēc bija tik klaji samelojis. Vinstons taču bija tuvu tam, lai Elisonu bildinātu.

Emīlijas seja noskaidrojās.

- Cik žēl, ka tu šovakar esi aizņemts! Es cerēju, ka tu paliksi un paēdīsi pusdienas kopā ar mums.

- Baidos, ka to es nevarēšu vis.

Vinstons saviebās, sapratis, ka nemaz vairs nepriecājas par gaidāmajām viesībām pie Elisonas. Mazliet nedroši pasmaidījis, viņš satvēra Emīlijas roku. Viņa jau bija atvērusi durvis un grasījās iet iekšā. Vinstons pagqeza meiteni ar seju pret sevi.

- Ko tu dari rīt ?

- Pēc svētdienas lenča man jāaizved meitenes atpakaļ uz Herogeitas koledžu. Vakarā esmu brīva, - viņa atbildēja un, acis nenolaidusi, raudzījās Vinstonā.

Emīlijas sejā atspoguļojās gaidas.

- Vai tu negribētu pagatavot vakariņas vientuļam vecpuisim? Es varētu apciemot tevi tavā Hedinglijas dzīvoklī, Emīlija, - Vinstons ierosināja.

Smaids no viņas sejas nozuda. Emīlija noraidoši papurināja galvu.

- Tas nav iespējams, Vinston. Es nupat kā esmu pārcēlusies pie vecmāmiņas. Vakar pārvedu savas mantas. Esmu nodomājusi dzīvokli pārdot. Ja tā nebūtu, es ar prieku pagatavotu tev vakariņas.

Vinstons stāvēja, nenoņēmis rokas no Emīlijas pleciem, un joprojām raudzījās viņai sejā. Viņam atkal uzmācās pretrunīgas jūtas. Vinstons bija pārliecināts, ka Emīlija viņu grib. Un viņš pilnīgi noteikti gribēja Emīliju. Pēc iespējas ātrāk.

Bet starp viņiem bija Elisona. Pie velna, Vinstons nodomāja un pieņēma lēmumu. Viņš cerēja, ka nebūs iemesla to vēlāk nožēlot.

Pacēlis uz augšu meitenes zodu, Vinstons ātri noskūpstīja viņu uz lūpām un ar platu smaidu sacīja:

-Tad jau mēs esam kaimiņi. Atbrauc rītvakar uz Bek-hausu, un<?s pagatavošu vakariņas tev. Apsolu, ka mēs pavadīsim jauku vakaru. Ko tu par to saki?

- Manuprāt, tā ir lieliska ideja, Vinston, - atbildēja laimīgi satrauktā Emīlija. - Cikos man jāierodas?

- Cik ātri vien vari, mīļā!

Trīspadsmitā nodaļa

Istabā bija pilnīgi tumšs.

Caur cieši aizvilktajiem aizkariem neiespraucās ne mazākais gaismas stariņš, un lampas bija nodzēstas. Viņš alka pēc tumsas. Tā viņam bija kā balzams. Tumsa nesa sev līdzi anonimitāti. Viņam tas patika. Viņš vairs nespēja mīlēties gaismā.

Viņš gulēja nekustīgi uz muguras, acis aizvēris, garās kājas izstiepis, rokas kā bez spēka nolaidis gar sāniem. Plecs tik tikko pieskārās sievietes plecam. Viņš dzirdēja sievietes kluso elpu. Abu krūtis cilājās vienā ritmā.

Nekas viņiem nesanāca.

Un nekad arī nesanāks, viņš to zināja un brīnījās, kāpēc vispār atrodas šeit. Viņam nudien vajadzētu iet prom. Pieklājīgi atvadīties - un prom. Nekavējoties. Viņš norija siekalas, lai apspiestu nelabumu. Nevajadzēja dzert pa virsu šampanietim vēl tās divas glāzes viskija. Viņš bija apdullis, taču ne piedzēries. Savā ziņā viņš to nožēloja.

Sieviete lūdzoši pieglaimīgā balsī vairākas reizes nočukstēja viņa vārdu, bet viņas pirksti slīdēja uz augšu pa vīrieša roku.

Viņš palika nekustīgi guļam un nekā neteica, pūlēdamies sakopot spēkus, lai pieceltos, apģērbtos un aizietu. Viņš jutās novārdzis un miegains. Šausmīgā pēcpusdiena, kas bija aizvadīta sāpīgā sasprindzinājumā, cenšoties noslēpt savas patiesās jūtas, noveda viņu līdz spēku izsīkumam, laupīja izturību.

Viņš sajuta tikko jaušamu sakustēšanos sev līdzās, bet joprojām nevēra vaļā acis.

Viņa pieskārās vienam vīrieša krūšu galiņam, sākumā darīja to saudzīgi, tad aizvien stiprāk spieda kopā savus pirkstus. Viņš izklaidīgi atvairīja sievietes roku, neturēdams par vajadzīgu paskaidrot, ka viņa krūšu galiņi nav tik jutīgi, kā sieviete varbūt domā. Bet viņš taču bija viņai to kādreiz jau teicis, vai ne? Viņas roka kādu bridi palika guļam vīrietim uz krūtīm, tad noslīdēja uz viņa vēdera, glāstot to ar apļveida kustībām un pamazām tuvojoties viņa cirkšņiem. Viņš zināja, kas sievietei prātā un ko viņa tagad darīs, bet viņam pietrūka gribasspēka, lai sievieti apturētu un pateiktu, ka viņš tūlīt ies prom.

Viņas glāsti kļuva aizvien neatlaidīgāki. Iegrimis domās, viņš gandrīz nepievērsa tiem uzmanību. Viegli nošalca palagi. Viņa bija pārvietojusies gultas lejasgalā un pārliekusies viņam pāri. Sievietes garie mati apsedza viņa gurnus, un tad viņas siltās lūpas pārņēma vīrieša augumu savā varā. Viņa bija izdomas bagāta mīlniece. Par spīti dūcošajai galvai, sliktajai dūšai un intereses trūkumam, viņš juta, ka viņai ar savu neatlaidību un bezgalīgo atdevīgumu beidzot izdodas mazliet ierosināt viņa iekāri. Kad sieviete beidzot pacēla galvu no viņa cirkšņiem un viņas lūpas pārvietojās uz vīrieša vēderu, bet no tā - uz viņa krūtīm un lūpām, viņš juta, ka automātiski atbild uz viņas dedzīgo skūpstu un uzbudinās.

Negaidīti un strauji viņš sakustējās, cieši piespieda sievieti sev klāt un apvēlās riņķī tā, lai gulētu viņai virsū. Rokas iegrima viņas melno matu mākonī, turēdams plaukstās sievietes galvu, viņš skūpstīja viņu aizvien kaislīgāk, līdz viņu mēles sastapās saldkairā rotaļā. Viņš cieši aizmiedza acis, nevēlēdamies lūkoties sievietes sejā, kas atradās tik tuvu. Viņa pirksti izslīdēja no viņas matiem, lai glāstītu sievietes lielās, stingrās krūtis ar saspringtajiem, cietajiem galiņiem. Viņš pagrūda plaukstas zem viņas plecu lāpstiņām, tad satvēra sievietes sēžas apaļumus, pārvietojot viņas augumu sev vairāk atbilstošā stāvoklī. Erekcija bija pietiekama, lai ieietu sievietē ātri un viegli - kā pieredzējušam vīrietim pieklājas. Viņi pieskaņojās viens otram, atrada kopīgo ritmu, un abu ķermeņu kustības kļuva aizvien straujākas. Sievietes kājas bija augstu apvijušās viņam ap muguru, ļaujot ieslīdēt aizvien dziļāk un dziļāk viņas siltajā klēpī.

Tumsa... necaurredzama... saudzējoša... aicinoša. Viņš krita... krita kā bezgalīgā, bezdibenīgā, ar samtu iztapsētā šahtā. Pola. Pola. Pola. Es tevi mīlu. Ņem mani! Ņem mani visu! Visa mana būtne pieder tev. Acu priekšā viņam nežēlīgi skaidri pazibēja viņas skaistā seja - aizvērtie plakstiņi nebija šķērslis. Pola, mana mīļā, viņš mēmi kliedza, ak, Pola...

- Šein! Tu dari man sāpes.

Viņš dzirdēja šo balsi skanam kā no liela attāluma, tā uzšķērda viņu kā nazis. Tas lika viņam atjēgties. Atgriezties atpakaļ šajā istabā, atpakaļ pie viņas. Viņa rūpīgi celtā fantāziju pils sabruka. Viņš atslīga uz sievietes auguma un nekustīgi gulēja. Pārguris un izsīcis. Iztukšots.

Beidzot viņš klusi nomurmināja:

- Man ļoti žēl, ka nodarīju tev sāpes, Doroteja. Tā rādās, ka es nepazīstu pats savu spēku.

Toties tu gan to pazīsti, viņš domās sardoniski piemetināja. Vai, pareizāk sakot, savu kāri pēc tā. Tajā pašā mirklī viņš samulsa, jo viņa spēks nebija izrādījies noturīgs. Viņš nebija spējis novest mīlas aktu līdz abpusēji pilnīgai kulminācijai. Dzimumaktu, viņš sevi pārlaboja un nodrebinājās. Viņš sajuta pretīgumu pret sevi un ari pret viņu, lai gan sievieti diez vai varēja par kaut ko vainot.

- Tava pulksteņa siksniņa griezās man mugurā, - teica Doroteja. - Droši vien man nevajadzēja neko sacīt - tieši tajā brīdī. Tu biji tik tuvu tam, lai...

Viņš laipni, bet stingri apklāja viņas muti ar savu plaukstu, lai apturētu vārdu plūdus. Šeins negribēja uzklausīt Dorotejas atvainošanos. Ne vārds nenāca pār viņa paša lūpām, tikai sirds dauzījās pret krūšukurvi, un rīkle viņam bija aizžņaugusies. Paldies Dievam, ari viņa klusēja. Beidzot viņš atrāvās no sievietes auguma, viegli pieskārās viņas plecam un pameta savandīto gultu.

Šeins iegāja vannasistabā, aizslēdza durvis un atspiedās pret tām, izjuzdams atvieglojumu. Viņš sataustīja slēdzi, iededza gaismu un ātri samirkšķināja acis, tās apžilbināts. Vannas-istaba sašūpojās, baltā flīžu grīda šķita ceļamies uz augšu, lai iezveltu viņam pa pieri. Reibonis un sliktā dūša bija atgriezušies.

Viņš aizklumburoja līdz vannai un, noliecies pār to, sāka vemt. Ar vienu roku sataustījis krānu, viņš atgrieza to vaļā, lai vannā plūstošā ūdens šalkšana noslāpētu viņa Tīstīšanos. Viņš vēma un vēma, līdz šķita, ka iekšas ir pilnīgi iztukšojušās. Kad nelabums visžēlīgi bija mitējies, viņš noslaucīja muti flaneļa drānā un iedzēra vairākas glāzes auksta ūdens, tad atbalstījās pret izlietni un stāvēja, galvu nodūris, aizvērtām acīm.

Beidzot Šeins pacēla galvu un ieraudzīja sevi spogulī. Viņam nepatika tas, ko viņš redzēja. Plakstiņi bija apsarkuši, acu baltumus klāja sarkanu dzīsliņu tīkls, seja pietūkusi un pieplūdusi asinīm, bet melnie mati savēlušies un izspūruši uz visām pusēm. Pie lūpu kaktiņa Šeins pamanīja sarkanu lūpu krāsas traipu, un, samitrinājis flaneli, viņš nikni berza seju, līdz krāsa vairs nebija redzama. Šeina dusmas bija vērstas vienīgi pret viņu pašu. Ar Doroteju tām nebija nekāda sakara. Tā nebija viņas vaina. Viņš pats visā bija vainīgs.

Šeins vairs nespēja būt pilnvērtīgs mīļākais nedz viņai, nedz kādai citai sievietei. Vienmēr notika kaut kas tāds, kas atgrieza viņu realitātē, un, kad Šeins saprata, ka tā nav Pola, ko viņš tur savās skavās, ka tā ir bijusi tikai fantāzija, viņš saplaka un mīlas akta piepildījums palika nesasniegts. Reizēm viņam tomēr veicās - ja bija izdzerts pietiekami daudz alkohola un izdevās ierosināt iztēli un jutekļus, taču tas notika aizvien retāk.

Viņš raudzījās savā spoguļattēlā, un pēkšņi viņu pārņēma paniskas bailes.

Vai tā būs vienmēr? Visu atlikušo mūžu? Vai viņam nekad nebūs lemts piedzīvot veiksmīgas seksuālās attiecības? Vai viņš notiesāts uz neauglīgu eksistenci bez sievietes dzīvinošā tuvuma? Vai viņam būs labprātīgi jāpieņem celibāts, lai pasargātu sevi no nemitīgās izgāšanās savu mīļāko acīs? Lai nebūtu jāpārcieš tik apkaunojoši mirkļi kā nule Dorotejas gultā?

Viņš nebija impotents. Šeins zināja, ka fizioloģiski viņam nekas nekaiš. Viss bija pavisam vienkārši - ja viņa partnere ielauzās viņa domu pasaulē un lika sajust savu reālo klātbūtni, vairs nebūdama anonīma, Šeina erekcija bija pagalam. Vismaz viņš nevarēja noturēt to tik ilgi, lai apmierinātu sievieti vai pats sevi. Sieviete, kuru Šeins dievināja, nostājās starp viņu un viņa partneri, padarot Šeinu vāju un nespējīgu - viņu, kurš bija izslavēts par nepārspējamu mīlnieku. Dieva dēļ, ko lai viņš dara? Kā lai sevi izārstē? Un vai tas vispār bija iespējams? Vai viņam jāiet pie ārsta?

Klusums vannasistabā spieda uz smadzenēm. Atbildes nebija. Viņš nezināja, kā rast izeju no kļūmīgā stāvokļa.

Nojauna uzliesmoja dusmas. Nolādēts! Nolādēts! Šeins mēmi lādējās, un negaidot viņa acis pieplūda ar bezpalīdzības, bezcerīguma un niknuma asarām. Apkaunojošā nespēja valdīt pār savām emocijām Šeinu satrieca. Viņam gribējās iebelzt ar dūri pa spoguli, sadauzīt sīkās druskās to asaraino ģīmi, kas kaitinoši vērās viņam pretim. Viņš labprāt būtu sadauzījis ari daudzveidīgos, kristāliskos Polas tēlus, kuri te parādījās, te atkal izgaisa viņa iedomās. Pie velna ar Polu! Ārā šos neizdzēšamos nospiedumus, kurus tā atstājusi viņa izmocītajās, sāpošajās smadzenēs un kuri sākuši valdīt pār viņa dzīvi! Polas sejas atveids, kas vīdēja viņam acu priekšā, smieklu un laipnās balss skaņas, kuras nemitīgi atbalsojās Šeina galvā, - tas nežēlīgi viņu spīdzināja, iespaidojot visu, ko viņš darīja. Pola bija tik pamatīgi ieslēgta viņa iztēlē, ka viņš nespēja atbrīvoties no viņas pastāvīgās klātbūtnes, lai arī kā censtos.

Viņš tomēr nepakustējās. Plaukstas bija tik cieši savilktas dūrēs, ka asi izcēlās baltie pirkstu kauliņi, bet rokas palika nokarājamies gar sāniem. Tad Šeins krampjaini aizmiedza acis, vairs nespēdams redzēt sevi šajā nožēlojamā vājuma brīdī. Viņš atbalstījās pret sienu, lai saglabātu līdzsvaru, un neļāva sev kustēties, iekams nesajuta, ka ir nomierinājies un saņēmis sevi rokās. Tad Šeins pagriezās un iegāja dušas nodalījumā. Ieslēdzis ūdeni, viņš ļāvās durstīgajām straumītēm. Gausi, bet ar dzelžainu apņemšanos Šeins iztukšoja savu sirdi un prātu, patriecot no turienes pēdējās emociju paliekas.

Pēc brīža viņš iznira no tvaikiem, paņēma dvieli un enerģiski nosusinājās. Sameklējis citu, sausu dvieli, Šeins aptina to sev ap gurniem, tad parakņājās skapītī zem izlietnes - pirms vairākām nedēļām viņš tur bija novietojis savu tualetes piederumu komplektu. Šeins iztīrīja zobus, pārlaida zodam elektrisko skuvekli, apslacīja seju ar odekolonu un sasukāja mitros matus.

Atsvaidzinājies viņš atguva savu parasto izskatu... vēss, savaldīgs, pašapzinīgs vīrietis. Šeins raudzījās spogulī ar neizpratni - kā šis veselīgais, divdesmit septiņus gadus vecais zellis (augums - sešas pēdas un trīs collas, labi trenēti muskuļi), kura nevainojamajiem fiziskajiem dotumiem atbilda viņa spožās prāta spējas, varēja iekšēji būt tik trausls? Cilvēka psihe ir kaut kas īpašs, viņš domāja, tās līdzsvaru viegli zaudēt, grūti atgūt. Un kurš gan var izskaidrot sirds loģiku?

Viņš novērsās no spoguļa, dziļi ievilka elpu un sagatavojās nenovēršamajai scēnai ar Doroteju. Todien viņš bija te ieradies pret paša gribu un nevarēja vien sagaidīt, kad tiks prom.

Šeins atvēra vannasistabas durvis. Ieejot krēslainajā guļamistabā, viņam bija jāsamirkšķina acis, lai tās atkal pierastu pie tumsas. Telpā nedzirdēja ne skaņas, un viņš lūdza Dievu, kaut Doroteja būtu aizmigusi. Šeins taustīdamies sameklēja savas uz krēsla nomestās drēbes, uzvilka apakšbikses un zeķes, tad atbrīvojās no dvieļa. Viņš ieslīdēja kreklā, ātri to aizpogāja, uzrāva kājās biksēs un aizvilka rāvējslēdzēju.

Tajā brīdī tika ieslēgta pie gultas novietotā lampa. Tā piepildīja guļamistabu ar vēsu gaismu.

- Tu taču neej prom! - Doroteja iesaucās.

Pēc balss varēja noprast, ka viņa ir šausmīgi pārskaitusies.

Viņš novērsās.

Šeins nespēja uz viņu skatīties. Lai izvairītos no Dorotejas aizvainotā, nicinošā skatiena, viņš izlikās raugāmies pretējā sienā.

- Man jāiet, - pēc īsa klusuma brīža sacīja Šeins.

Viņš apsēdās uz krēsla un sāka vilkt kājās kurpes. Šeins

sajuta Dorotejas dzalkstīgo skatienu ietriecamies viņam mugurā.

- Tev nu gan ir iekšā! - viņa iebrēcās un dusmīgi pierausās sēdus, tā ka gultas galvgalis grabēdams atsitās pret sienu.

Doroteja ar niknu žestu apņēma ap savu kailo augumu palagu.

-Tu bez brīdinājuma atdrāzies pie manis, loc manu viskiju, aizvelc mani uz gultu, nopūdelē to un atstāj mani neapmierinātu, pats uz pusstundu iestrēgdams vannasistabā.

Uzmetusi Šeinam negantu skatienu, viņa tajā pašā skarbajā, apsūdzības pilnajā tonī piemetināja:

- Tad tu ielavies atpakaļ guļamistabā un vienā mierā, gaismu neieslēdzis, sāc ģērbties, it kā nebūtu man neko parādā. Tu neapšaubāmi grasījies aizšmaukt uz tām nolādētajām pusdienām, no manis pat neatvadījies!

Šeins saviebās. Nedzirdami nopūties, viņš piecēlās un piegāja pie gultas. Apsēdies uz gultas malas, viņš satvēra Dorotejas roku, gribēdams būt laipns un draudzīgi no viņas atvadīties. Doroteja atrāva roku un piespieda plaukstu pie trīcošajām lūpām, pūlēdamās apspiest asaras, kas jau mirdzēja viņas tumšajās acīs.

- Rimsties nu un neskaisties, - Šeins sacīja vismiermīlīgākajā balsī. - Par šovakar paredzētajām pusdienām es tevi brīdināju jau pirms nedēļas. Un atgādināju ari šopēcpusdien, tiklīdz biju ieradies. Pirms pāris stundām man nudien nelikās, ka tas tevi satrauktu. Tu mani sagaidīji ļoti laipni.

- Jā, bet tagad tas mani satrauc, - viņa aizžņaugtā balsī izdvesa. - Es nedomāju, ka tu tiešām spēsi mani pamest pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas no Jorkšīras. īpaši pēc tam, kad mēs esam kopā pavadījuši vairākas stundas gultā. Domāju, ka mēs, kā parasti, kopā paēdīsim vakariņas un ari nakti tu pavadīsi šeit, Šein.

Viņš klusēja. Juzdamies neveikli, Šeins skatījās kaut kur prom.

Viņa pārprata Šeina klusēšanas iemeslu.

- Man ļoti žēl, ka es visu sabojāju, Šein. Turklāt pēdējā brīdī, - Doroteja čukstēja glāsmainā, lūdzošā balsī. - Lūdzu, saki, ka tu man piedod, - Doroteja samierinājusies dūdoja. - Es tevi tik ļoti mīlu. Nevaru paciest, ka tu uz mani dusmojies.

- Es nedusmojos, un man nav nekā, ko tev piedot, -Šeins nomurmināja, cenzdamies nezaudēt pacietību un ilgodamies aiziet. - Tev nevajag sevi šaustīt vai ietērpties ērkšķu kreklā. Tam patiesi nebija nekādas nozīmes, Doroteja.

Viņa saklausīja Šeina balsī kaut ko savādu. Doroteja nesaprata, kas tas īsti ir, tomēr jutās aizskarta.

- Manuprāt, tam bija gan nozīme, - Doroteja kā skaldīt noskaldīja.

Viss mīļums balsī bija zudis. Nesagaidījusi no Šeina nekādu atbildi, viņa kaismīgi iesaucās:

- Šī pēcpusdiena man beidzot kaut ko pierādīja!

- Pierādīja - ko tad?'- viņš garlaikots vaicāja.

- To, ka ar mani tev tas nesanāk, jo ir cita sieviete. Tu esi iemīlējies citā sievietē, Šein, un es domāju, ka ir neģēlīgi izmantot mani tā, kā tu to dari.

Doroteja gluži nejauši bija trāpījusi desmitniekā. Šeinu tas apstulbināja, un, lai noslēptu savas izjūtas, viņš acumirklī piecēlās un atkāpās no gultas. Šeina kustības bija asas un saraustītas.

- Neesmu tevi izmantojis, - viņš protestēja.

Sakniebis lūpas, Šeins pašķielēja uz durvju pusi.

- Neesmu tevi izmantojis, - viņa mēdījās, izsmejoši savilkusi lūpas. - Saprotams, ka esi! Un, starp citu, es uzskatu, ka tavs draugs Vinstons Hārts ir tāds pats neģēlis kā tu, jo mani uz pusdienām viņš nav uzaicinājis.

- Pusdienas rīko nevis viņš, bet gan Elisona Ridlija, un viņa tevi nepazīst, kā arī neko nezina par mūsu attiecībām. Mēs abi taču vienojāmies, ka dzīvosim katrs savu dzīvi, tiksimies katrs ar saviem draugiem un īpaši neuzsvērsim, ka esam pāris, - Šeins paaugstināja balsi. - Mums nav jāpiesien sevi vienam pie otra... ja nemaldos, tādas tu vēlējies redzēt mūsu attiecības.

Šeins ievilka elpu un apspieda savu pieaugošo satraukumu.

- Turklāt līdz pat šai dienai tu neizrādīji ne mazāko interesi par maniem draugiem, - viņš ar vēsu vienaldzību atgādināja, vēlēdamies, kaut Dorotejas jūtu izvirdums apsīktu.

- Esmu pārdomājusi. Lūdzu, ņem mani sev līdzi, Šein! Es gribu iet pie taviem draugiem. Šis ir tavs pēdējais vakars. Lūdzu, mīļais, - viņa diedelēja, cenzdamās savaldzināt Šeinu ar sērīgi mīļu smaidu.

Dorotejas smaids izgaisa, sastopoties ar viņa ledaino sejas izteiksmi un sastingušo pozu.

- Tu zini, ka tas nav iespējams - ne šajā vēlajā stundā. Turklāt tās ir pusdienas tikai lūgtajiem viesiem. Klausies, nemēģini mani piespiest tērpties ērkšķu kreklā...

Viņš gurdi virzījās uz durvju pusi.

- Zinu, ka es neesmu iederīga jūsu izsmalcinātajā draugu pulciņā! - viņa klaigāja, aizvien vairāk zaudēdama savaldību. - Mans Dievs, man nojums visiem nāk vēmiens! O’Nī-li, Hārti, Kalinski... saliedēts vīzdeguņu bariņš, nudien. No malas neviens nedrīkst pievienoties,/«.?« ekskluzīvajam klubam, nevienam nav ļauts kļūt par/«.?« apburošās kompānijas locekli. Mums, vienkāršajiem ļautiņiem, nav vietas starp jums, uzpūtīgajiem dižmaņiem. Spriežot pēc jūsu uzvedības, var nodomāt, ka jūs piederat pie karaliskās ģimenes - kādas manieres, žesti un pretenzijas! Un kur nu vēl jūsu smirdīgā nauda!

Saviebusi seju dzēlīgā grimasē, Doroteja atklāti ņirgājās.

- Bariņš trūdošu snobu, lūk, tie jūs esat. Un, manuprāt, kopodamies savā starpā, jūs drīz vien nonāksiet līdz pilnīgai deģenerācijai. Jūsu pārsmalcinātā izvairīšanās no apkārtējās pasaules nav nekas cits kā ar greznību un eleganci maskēta izvirtība. Jūs visi esat slimi!

Dorotejas dusmu izvirduma apstulbināts, Šeins ledaini raudzījās viņā ar neslēptu riebumu. Viņas indīgie izteikumi bija ārkārtīgi aizvainojoši, tomēr Šeinam acumirklī izdevās sevi savaldīt. Viņš neļaus iesaistīt sevi ķildā.

Iestājās nepatīkams klusums.

- Man tagad patiešām jāiet. Esmu stipri aizkavējies.

Tas tika pateikts rāmā balsī, kaut Šeinā kūsāja dusmas.

Viņš šķērsoja guļamistabu, pa ceļam paķēra savu kaklasaiti un aplika to ap kaklu, tad paņēma žaketi un pārmeta pār plecu. No aizvainojuma asinis viņam vārījās.

- Man ļoti žēl, ka mēs šķiramies nelāgā noskaņā, - Šeins teica, nicīgi vērdamies Dorotejā, - bet tā rādās, ka mums abiem vairs nav ko otram sacīt. - Viņš paraustīja plecus. - Es cerēju, ka mēs vismaz paliksim draugi.

- Draugi! - Doroteja iespiedzās, kvēlodama dusmās. - Tu laikam esi traks. Ej vien, vācies prom! Steidzies pie savas sirdsdāmas! Nešaubos, kā arī viņa piedalīsies tajās smalkajās pusdienās!

Asaras aizmigloja viņai acis, un viņa histēriski iesmējās. Izberzusi acis, viņa mēģināja nezaudēt pēdējās pašsavaldīšanās paliekas, taču neveiksmīgi. Dorotejai izlauzās šņuksts, un viņa iekliedzās:

- Jāatzīstas, ka es labprāt kaut ko noskaidrotu! Kāpēc tu nemitīgi lien manā gultā, ja tava sirds pieder citai? Vai viņa ir kroņprincese? Vai arī tik izsmalcināta un šķīsta, ka tu pat nesapņo reiz dabūt viņu sev apakšā? Kas vainas, Šein, -tu neuzdrošinies aptraipīt cēlo būtni, iekams jūsu ģimenes nav svētījušas jūs likumīgai laulībai? Nevarētu taču būt, ka tu esi viņai vienaldzīgs! Vai tad tavs liktenīgais valdzinājums neatstāj uz viņu nekādu iespaidu? Vai tiešām viņa spēj tev pretoties un tu...

Pamanījusi Seina sejai pārskrienam sāpju ēnu, Doroteja aprāvās, saprazdama, ka pārkāpusi atļauto robežu. Diemžēl tas vairs nebija vēršams par labu.

- Šein, piedod man! - viņa tūlīt pat atvainojās, acumirklī sajuzdama nožēlu par neapdomīgajiem vārdiem.

Doroteja patiesi bija noraizējusies. Viņa baiļojās, ka šoreiz gājusi par tālu. Doroteja izlēca no gultas un drudžaini uzvilka rītatērpu.

- Šein, man ļoti žēl! Es tā negribēju! Negribēju būt nežēlīga un tevi sāpināt. Es mīlu tevi, Šein. Kopš mūsu pirmās tikšanās. Lūdzu, lūdzu, piedod man! Un aizmirsti, ko es nupat tev sarunāju.

Viņa sāka raudāt.

Viņš neatbildēja. Nedz arī paskatījās uz viņu.

Viņš aizgāja. Durvis nepielūdzami aizcirtās.

Šeins steigšus šķērsoja priekštelpu, izgāja no Dorotejas dzīvokļa un pa galvu pa kaklu metās lejā pa kāpnēm. Galvā viņam dunēja, bet pakrūtē atkal krājās nelabums.

Pārskrējis pāri mauriņam, Šeins atrāva vaļā sava automobiļa durvis un strauji ielēca tajā. Motoram rēcot, automobilis uzņēma ātrumu. Šeina rokas bija sažņaugušas stūri, sejā iegūlušas dusmu rievas, bet deniņos trīsēja muskulis.

Sasniedzis Herogeitas centru, viņš apturēja automobili un palika tajā sēžam. Tā bija klaja, vējaina vieta.

Šeins sēdēja un smēķēja. Pagāja krietns brīdis, iekams viņam izdevās nomierināties. Pamazām satrauktie nervi norima, drudžaino spīdumu tumšajās acīs nomainīja atsvešināts skatiens. Viņš nepacietīgi nospieda cigareti - nikotīna garša Šeinam piepeši likās riebīga. Galva viņam sāpēja, smadzenēs atbalsojās Dorotejas Melitas pulgojošie vārdi. Viņas izturēšanās bija pārspīlēta, apstākļiem neatbilstoša. Bet tas jau bija Dorotejas parastais stils. Greizsirdības lēkmes viņai bija uznākušas arī agrāk, un Šeins jau bija pieradis pie pārmetumiem un temperamentīgajiem dusmu izvirdumiem.

Gluži negaidot viņam ienāca prātā, ka nav iemesla šaustīt sevi par izturēšanos pret Doroteju. Viņš vienmēr bija laipns un uzmanīgs pret šo sievieti. Šeins nebija tas vīrietis, kurš apzināti vēlētos nodarīt kādai sievietei pāri. Viņa godajūtas un pašcieņa to nekad nepieļautu.

Šeins pārdomāja Dorotejas teikto. Tas bija aizvainojoši un riebīgi, bet viņas apgalvojums par citu sievieti Šeina dzīvē bija trāpījis viņu kā dūres sitiens vēderā. Taču Šeins bija pārliecināts, ka Doroteja neko konkrētu zināt nevar, tas bija mērķēts tumsā, mēģinot izprovocēt viņu uz atzīšanos. Kā gan Doroteja būtu varējusi zināt, ka viņš mīl Polu! To nezināja neviens. Tas bija viņa noslēpums.

Šeinam sažņaudzās sirds. īstenība bija kā pļauka sejā.

Pola viņam nekad nepiederēs. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņa ir iemīlējusies Džimā Fērlijā. Tas bija nolasāms no viņas sejas. Turklāt tagad viņus vienoja ari bērni... viņi bija ģimene. Pola nebija slēpusi prieku par to, ka Šeins ieradies uz kristībām, un izturējusies pret viņu ļoti sirsnīgi, tomēr Šeins bija skaidri sajutis, ka visas Polas domas ir pie vīra un bērniem.

Viņš cieši samiedza plakstus, un seja viņam sāpēs raustījās. Viņa jūtas pret Polu - tā ir bezcerīga mīlestība, kam nav nākotnes. Tas bija emocionāls strupceļš. Šeins to jau sen zināja, tomēr visu laiku bija lolojis vārgu cerību, ka kaut kas varētu mainīties. Protams, nekas tamlīdzīgs nenotiks. Viņam jāizmet Pola Fērlija no savas sirds, jāizraida viņa no apziņas -jārīkojas tā, kā viņš bija nolēmis vakar tīrelī. Šeins saprata, ka viegli tas nebūs. Bet citas izejas nebija - jāpieliek visas pūles, jāsakopo iekšējo spēku rezerves. Braucienam uz Ņujorku jākļūst par jaunas dzīves sākumu... tā bija iespēja padarīt savu eksistenci kaut cik ciešamu. Viņa apņemšanās kļuva stingrāka.

Beidzot Šeins atvēra acis, papurināja galvu un sāka raudzīties ārā pa automobiļa logu, atvairīdams atmiņas par Polu... savu mīļoto sievieti. Un precētu sievu, divu bērnu māti, Šeins pats sev atgādināja.

Samirkšķinājis plakstiņus, viņš juta, ka apkārtējā pasaule atkal piekļūst viņa apziņai.

Šeins ievēroja dzeltenās narcises, kas šūpojās vējā. Tās bija tikai nesen izplaukušas - vesels lērums koši dzeltenu taurīšu sulīgi zaļajā zālē. Vajadzētu nopirkt Elisonai puķes, viņš izklaidīgi domāja, atcerējies viesības. Šeins paskatījās pulkstenī uz paneļa. Pusastoņi. Veikali jau bija ciet... arī viesības būs nokavētas, ja viņš tagad nepasteigsies. Protams, uzspiežot uz gāzes pedāļa, pusstundas laikā varēja pagūt aizbraukt līdz Elisonas mājai.

Šeins ieslēdza radio un noregulēja to uz staciju, kas pārraidīja klasisko mūziku. Automobilim strauji izbraucot uz galvenā ceļa, tā salonu piepildīja mūku kanoniskais dziedājums.

Ferāri traucās uz senatnīgo katedrāles pilsētu Riponu, kur dzīvoja Elisona Ridlija. Šeins centās no automobiļa motora izspiest maksimālo ātrumu, un visa viņa uzmanība bija pievērsta priekšā redzamajam ceļam.

V

Četrpadsmitā nodaļa

Šeinam O’Nīlam piemita aktiera dotumi.

Tos viņš bija mantojis no Blekija, un Šeins nekavējās likt lietā dabas doto talantu, ja tēlošana atbilda viņa interesēm. Tā tas bija ari šoreiz.

Viņš atvēra kotedžas “Akmeņozoli” durvis, vairākas reizes dziļi ievilka elpu, piešķīra sejai sirsnīgu izteiksmi un devās uz priekšu pa akmens plāksnēm izklāto gaiteni.

Pie dzīvojamās istabas durvīm Šeins apstājās, sakopoja iedzimto pašapziņu un kāpa pāri slieksnim.

Tajā brīdī viņš kļuva tāds, kādu viņu gribēja redzēt, -vīrietis, kurn nenomāc nekādas rūpes un kurš tur pasauli savās rokās.

Smiekli viegli lidoja no Šeina lūpām, acis spoži iemirdzējās, un no viņa staroja dzīvesprieks un labvēlība. Omulīgi nevērīgā gaitā viņš tuvojās saviem tuvākajiem draugiem -Vinstonam Hārtam, Aleksandram Bārkstounam un Maiklam Kalinskim. Elisona un viņas viešņas nekur nebija redzamas, bet trīs vīrieši bija sapulcējušies pie loga līdzās galdam ar aukstajām uzkodām un dzērieniem.

Šķērsodams telpu, Šeins to ar interesi aplūkoja. Viņš uzreiz novērtēja kotedžas galvenās istabas skaistumu. Tās patiesībā bija divas telpas, kas savienotas vienā. Šeins atcerējās, ka Elisona nesen bija pabeigusi dzīvojamās istabas iekārtošanu, un viņa bija veikusi īstus brīnumus, šo telpu pārveidojot. Tās savdabīgo raksturu noteica saglabātie Tjūdoru laikmeta atribūti - platais, no akmeņiem mūrētais kamīns un zemie griesti ar baļķu sijām -, bet valdzinājumu tai piešķīra ar krāsainiem audumiem pārvilktie dīvāni un krēsli, vecās priežkoka mēbeles un Sallijas Hārlas pasakainie akvareļi pie balti nobalsinā-tajām sienām. Laucinieciski parupjais iekārtojums bija brīvs no pretenciozitātes un manierīguma, un vienlaikus te varēja justies ērti un mājīgi. Tieši tāds mājoklis bija pa prātam arī Šeinam. Viņš nolēma izteikt atzinību Elisonai, tiklīdz būs viņu ieraudzījis.

Šeinam pieejot pie draugu pulciņa, acumirklī sākās savstarpēja ķircināšanās. Draugi pārmeta Šeinam nokavēšanos, izsakot divdomīgus minējumus par viņa neprecizitātes iemesliem, par ko viņš labsirdīgi smējās un atbildēja ar dažu labu zobgalību, kas savukārt bija vērsta pret klātesošajiem. Šeina sāpīgi savilktie muskuļi atslāba, un sasprindzinājums pakāpeniski izgaisa. Kopā ar draugiem viņš jutās viegli un labi. Šeins nekavējās atsaukties uz viņam izrādīto draudzību un sirsnību. Viņš ļāvās vakara bezrūpībai un jautrībai.

Paņēmis cigareti, Šeins, tuvinādams tai šķiltavas, atcerējās, cik nicīgi Doroteja novērtēja viņa draugu loku. Bija jāatzīst, ka vienā ziņā Dorotejai ir taisnība - viņi patiesi bija klans, kas nelabprāt pieņēma svešiniekus. Viņi turējās kopā, jo bija uzauguši plecu pie pleca, būdami saistīti visās dzīves norisēs. Par to bija parūpējušies Emma, Blekijs un Deivids Kalinskis, Maikla vectēvs. Viņi bija kopā jau kopš gadsimta sākuma, plecu pie pleca pārvarēja grūtības un izcīnīja savu tagadējo vietu sabiedrībā, dalījās bēdās un priekā par gūtajiem panākumiem. Nesaraujamās saites, kas vienoja vecāko paaudzi, bija tā augsne, kurā dzima un nostiprinājās jauniešu draudzība. Neparastā trijotne - trīs Jorkšīras varenāko dinastiju pamatlicēji - bija turējusies kopā un uzticīgi sniegusi savstarpēju atbalstu no pirmās tikšanās brīža līdz pat Deivida priekšlaicīgajai nāvei sešdesmito gadu sākumā. Tā kā viņu bērni un mazbērni tika savesti kopā jau kopš dzimšanas, bija gluži dabiski, ka vairākums no viņiem sadraudzējās un, kļuvuši pieauguši, bija arī savstarpēji uzticami darījumu partneri.

Pie velna, pēkšņā neapmierinātībā ar sevi nodomāja Šeins. Kāpēc man būtu jāraizējas par to, ko viņa par mums domā? Tādi mēs esam, un tā mēs dzīvojam, turklāt esam patiesi un dziļi cits citam pieķērušies, cenšamies būt līdzās, kad kādam no mums uzbrukušas bēdas vai raizes - tāpat kā to darīja vecvecāki jau pirms mūsu dzimšanas.

Vinstons, pārpratis Šeina klusēšanas iemeslu, sacīja pārējiem:

- Labs ir, puiši, ļausim viņam ievilkt elpu. Ko tu gribētu iedzert, Šein? Skotu viskiju?

- Paldies, nē! Tikai sodas ūdeni, lūdzu!

- Kas tev šovakar kaiš? - piepildīdams glāzi, vaicāja Vinstons. - Tas nu nemaz vairs neizskatās pēc kārtīga īru zēna - dzert šito burbuļūdeni.

Šeins pasmīnēja un paņēma Vinstona sniegto glāzi.

- Pie tantes Emmas iedzēru pārāk daudz šampanieša. Bet man jāatzīst, ka nevienam no jums tas nav tā nācis par ļaunu kā man, bet jūs visi taču lakāt kā jūrnieki, kas brīvdienā nokāpuši krastā.

Paskatījies uz Maiklu, viņš turpināja:

- Jādomā, ka tavi vecāki joprojām ir Honkongā, ja jau nebija kopā ar tevi ieradušies kristībās.

- Jā. Pēc divām nedēļām viņi būs atpakaļ, un tad savukārt es došos uz Ņujorku. Ceru, ka mēs tur tiksimies, Šein. Kur tu apmetīsies?

- Tantes Emmas dzīvoklī Piektajā avēnijā - vismaz tik ilgi, līdz atradīšu pats savu mitekli. Būšu sasodīti nikns, ja tu man nepiezvanīsi.

Šeins paraudzījās Vinstonam pār plecu. Tobrīd dzīvojamā istabā no dārza ienāca Valentīna Stouna, Maikla draudzene, un viņai sekoja Mārgerita Reinoldsa un vēl kāda blonda meitene. Šeins noprata, ka tā ir Elisonas amerikāņu draudzene, kurai par godu bija sarīkotas šīs viesības. Pamājis meitenēm ar roku, viņš satvēra Maikla elkoni.

- Vai esmu kļūdījies, vai arī Valentīnai pirkstā patiešām ir gredzens?

- Jā, bet tas rotā viņas labās, nevis kreisās rokas pirkstu, tu plānprātiņ! - Maikls Kalinskis, izteiksmīgi sašķobījis seju, smējās. - Tu būsi pirmais, kurš dabūs zināt, ja kādreiz nolemšu spert to briesmīgo soli, Šein.

- Paklausieties tik viņā! - iejaucās Aleksandrs. - Mēs visi zinām, ka tu danco pēc viņas stabules, Maik.

- Jā, tu jau šajā ziņā esi lietpratējs, - atcirta Maikls. - Mārgerita ar tevi izrīkojusies tieši tāpat - tu guli uz muguras, un viņas maigā rociņa sažņaugusi tavu rīkli, tā ka tu tik tikko jaudā ievilkt elpu.

Visi iesmējās.

Aleksandrs pietvīka.

- Neesi nu tik pašpārliecināts!

Mirkli vilcinājies, viņš piebilda:

- Viens tomēr ir skaidrs - vecmāmiņai Megija patīk, un viņa domā, ka man jā£asteidzas, lai kāds cits nenoceļ šo meiteni man no deguna priekšas. Jāteic, ka šoreiz Emma Hār-ta novērtējusi savu mazdēlu par zemu.

Aleksandrs papurināja galvu un ievilkās atpakaļ savā parastajā atturības čaulā, ar vienu acs kaktiņu vērodams Mār-geritu. Tovakar viņa izskatījās satriecoši daiļa, tērpusies koši sarkanā bikšukostīmā, bet meitenes gaišbrūnie mati bija sakārtoti augstā, vecmodīgā Pompadūras stila sasukā. Laikam gan viņam vajadzēs paklausīt vecmāmiņas padomam.

Šeins, kas no Aleksandra vārdiem bija iekšēji sarāvies, klusi teica:

- Neizlaid viņu no rokām! Tantei Emmai taisnība -Megija ir iekārojama un ļoti skaista meitene, Sendij.

- Un pasaule ir pilna ar laupītkāriem tēviņiem, kā mēs visi to zinām, Aleksandr, - piemetināja Maikls. - Labāk paklausi E.H., kamēr vēl nav par vēlu.

Šeins pagriezās pret Vinstonu.

- Kur tad paslēpusies tava sirdsdāma?

- Ko? - pārvaicāja Vinstons, atraudamies no domām par Emīliju. Viņš sarauca pieri. - Par ko tu runā?

- Par Elisonu. Kur viņa ir?

Šeins cieši uzlūkoja Vinstonu un turpināja:

- Neesmu vēl apsveicinājies ar mājasmāti.

- Ak! Jā, Elisona. Tieši pirms tavas ierašanās viņa aiz-traucās uz virtuvi, - Vinstons ātri atbildēja, pūlēdamies noslēpt pirmītējo neveiklību. - Viņa tūlīt būs atpakaļ. Elisona aizgāja pārliecināties, ka abas vietējās meitenes, kuras viņa nolīgusi šim vakaram, tiek galā ar saviem pienākumiem. Bet tagad nāc un ļauj, lai es tevi iepazīstinu ar šīvakara goda viešņu, citādi Elisona būs pārskaitusies kā fūrija, ja nepagūšu to

izdarīt līdz viņas atnākšanai.

*

Vinstons sazvērnieciski piemiedza Šeinam ar aci.

- Elisonas draudzene dzīvo Ņujorkā. Ja tu šovakar pratīsies, varēsiet sarunāt kādu randiņu debesskrāpju citadelē.

- Ņujorkā man sievietēm laika nebūs. Es būšu pārāk aizņemts, kārtojot visas ar viesnīcu saistītās lietas. Izbeidz piespēlēt man draudzenes, Vinston! - Šeins protestēja.

Mirkli apdomājies, viņš jautāja:

- Kas tev liek domāt, ka šī meitene varētu mani ieinteresēt?

- Tas, ka viņa ir diezgan daiļa, - atbildēja Vinstons.

Šeins vairs neko neteica un sekoja draugam pie kamīna,

kur visas trīs jaunās sievietes stāvēja un pļāpāja.

Garā, slaidā blondīne vēroja viņus tuvojamies, cenzdamās to neizrādīt. Šeins O’Nīls pat no attāluma bija atstājis uz viņu spēcīgu iespaidu. Amerikāniete šo vīrieti bija pamanījusi tajā pašā brīdī, kad no dārza ienāca istabā. Elisona viņai bija stāstījusi, kas ir Šeins O’Nīls... slavenas Jorkšīras ģimenes atvase, iekārojamākais no visiem vecpuišiem, viens no tiem, kurš piedzimis ar zelta karotīti mutē. Viņam esot gana naudas, lai nopirktu sev visu pasauli. Un viņš bija apveltīts ar izskatu, kas viņam spēja atdarīt durvis uzjebkuras sievietes guļamistabu. Elisona nav pārspīlējusi, viņa nosprieda.

Šeins noskūpstīja Valentīnu un Mārgeritu, un Vinstons sacīja:

- Skaija, gribu tev stādīt priekšā Šeinu O’Nīlu. Šein, tā ir Skaija Smita no Ņujorkas.

Viņi sniedza viens otram roku un apmainījās ar apsveikuma frāzēm.

- Dzirdēju, ka šis ir jūsu pirmais ceļojums uz Jorkšīru, -Šeins, draudzīgi smaidīdams, laipni sacīja. - Vai jums šeit patīk?

- Es izbaudu katru mirkli, ko pavadu šeit. Te ir tik skaisti... Deilza* ir brīnišķīga, no dabas skaistuma aizraujas elpa. Abas ar Elisonu pagājušajā nedēļā izbraukājām šo apvidu

♦Jorkšīras Deilza - Ziemeļanglijā pakalnu un ieleju apvidus, ko iecienījuši tūristi.

krustām šķērsām - iepirkām senlaicīgus priekšmetus, tā ka es varēju vispusīgi iepazīt Anglijas laukus.

- Elisona šajā ziņā ir lietpratēja, tāpēc esmu pārliecināts, ka viņa palīdzēja jums atrast dažu labu retumu. Vinstons man stāstīja, ka jums ar Elisonu esot kopīgi darījumi, - piezīmēja Šeins.

- Jā, man Leksingtona avēnijā pieder neliels antikvariāts. Par laimi, netrūkst arī pēc Anglijas senlietām kāru pircēju.

Viņa viegli iesmējās.

- Esmu pārpirkusi vai pusi Jorkšīras un tagad raizējos, kur novietošu savus daudzos ieguvumus, kurus nākamnedēļ ar kuģi sūtīšu uz Ņujorku. Mans veikaliņš plīsīs pa visām šuvēm.

- Elisona teica, ka Ričmondā tev laimējies dabūt skaistas Viktorijas laikmeta sudrablietas. Tev noteikti nebūs nekādu problēmu ar to pārdošanu. Tās tiks izķertas kā karsti pīrādziņi, - apgalvoja Valentīna.

- Par to es nešaubos, - atsaucās Skaija un sāka stāstīt par katru iegūto sudrablietu.

Vinstons atvainojās un attālinājās no viņu pulciņa. Šeins atspiedās pret kamīnu. Senlietas viņu garlaikoja, tāpēc viņš tikai pavirši klausījās sieviešu tērzēšanā. Šeins pētīja amerikānieti. Viņa neapšaubāmi bija ne vien valdzinoša, bet arī gudra. Tomēr viņam uzreiz bija skaidrs, ka šī sieviete nav viņa tips. Šeinam nekad nebija patikušas vēsās blondīnes, Skandināvijas sniega jaunavas. Viņš deva priekšroku eksotiskām tumšmatēm. Tādām kā Pola. Acumirklī Šeins atvairīja domu par viņu.

Pieklājīgi nogaidījis, līdz sarunā iestājās klusuma brīdis, Šeins sacīja:

- Man nudien jāiet un jāsameklē Elisona. Lūdzu mani atvainot!

Aši palocījis galvu, viņš aizsteidzās prom. Ejot pa šauro gaiteni uz virtuvi, Šeins pa ēdamistabas atvērtajām durvīm ieraudzīja Elisonu. Viņa pārbaudīja galda klājumu.

-Tad lūk, kur jūs esat, Ridlijas jaunkundze! - viņš iesaucās.

Iegājis ēdamistabā, Šeins ar plašu žestu apkampa Elisonu.

- Apsveicu! Kotedža ir apburoši iekārtota. Kāpēc tu slēpies no manis? Es jau sāku domāt, ka tieku sodīts par nokavēšanos.

- Tu - un sodīts, Šein, - nemūžam! Dari, ko gribi, es uz tevi nekad nedusmošos.

- Pieraugi, ka Vinstons neizdzird, ko tu te runā. Viņš kļūs greizsirdīgs.

Prieks no Elisonas sejas nozuda, un viņa aizžņaugtā balsī sacīja:

- Neesmu par to tik pārliecināta...

Šeins uzmeta viņai vaicājošu skatienu.

- Kā man tas būtu jāsaprot?

Elisona paraustīja plecus un novērsās. Noliekusies pār galdu, viņa kārtoja sudraba salvešu turētājus.

Šeins apmulsis gaidīja, kad Elisonai labpatiks beigt knibināties ap galda piederumiem un atbildēt uz viņa jautājumu. Tā kā atbilde kavējās, viņš saudzīgi satvēra Elisonu aiz rokas un pagrieza pret sevi. Šeinam acumirklī bija skaidrs, ka meitene ir ļoti sarūgtināta.

- Ei, kas noticis? - viņš čukstus jautāja, ielūkodamies Elisonas nobālušajā sejā.

- Nekas. Nudien nekas... - viņa iesāka, tad saminsti-nājusies apklusa.

Beidzot Elisona saņēmās un izgrūda, bērdama vārdus kā pupas:

- Ak, negribu tev melot, Šein. Vinstons šovakar izturas pret mani tik savādi. Viņš nav tāds kā parasti. Izklaidīgs un nervozs.

Viņas gaišpelēkās acis pētoši vērās Šeinā.

- Vai šopēcpusdien kaut kas notika... kaut kas tāds, kas būtu varējis viņu apbēdināt?

Šeins papurināja galvu.

- Vismaz man par to nekas nav zināms, Elisona.

- Domāju, ka kaut kas noteikti ir atgadījies. Ja tā nav, viņa dīvainā izturēšanās var būt saistīta tikai ar mani, ar mūsu attiecībām. Varbūt es viņu vairs neinteresēju.

- Esmu pārliecināts, ka tu kļūdies.

- Es nekļūdos, Šein. Pazīstu Vinstonu gandrīz tikpat labi kā tu. Viņam allaž ir gaišs un dzīvespriecīgs noskaņojums, un pret mani Vinstons izturas mīļi un sirsnīgi. Dažu pēdējo mēnešu laikā mums bija izveidojušās brīnišķīgas attiecības. Man pat bija tāda sajūta, ka viņš drīzumā mani bildinās. Par to liecināja vairākas pazīmes - Vinstons laiku pa laikam ieminējās, cik ļoti es patīkot viņa tēvam un, tas ir vēl svarīgāk, Emmai Hartai. Kad Vinstons šovakar ieradās, es uzreiz ievēroju viņā pārmaiņas... viņš ir sadrūmis, domās iegrimis. Vinstons atbrauca pēdējā brīdī, kaut bija solījies ierasties pirms pārējiem viesiem un palīdzēt man pārvietot ēdamistabas galdu un izdarīt vēl dažas citas lietas... turklāt tu taču zini, ka viņš nekad nenokavējas. Tas, protams, varētu arī neko nenozīmēt. Bet Vinstons izturas pret mani vēsi, pat skarbi, un dabiski, ka mani tas satriec. Dzerot kokteiļus, Vinstons mazliet atmaiga - bija jau ieradušies Aleksandrs un Megija, bet, goda vārds, viņš joprojām vēro mūs kā no attāluma. Tas nu nemaz nav Vinstonam raksturīgi - būt tik atturīgam un sapīkušam.

Šeins apmulsa vēl vairāk. Viņš atsauca atmiņā aizvadītās pēcpusdienas notikumus, prātodams, kas būtu varējis Vin-stonu satraukt. Bet Šeinam nekas tamlīdzīgs nenāca prātā. Viņam Vinstons bija licies tikpat mierīgs kā parasti.

- Paklau, varbūt tam ir kāds sakars ar Vinstona darījumiem, - viņš ieminējās. - Manuprāt, tas ir vienīgais ticamais izskaidrojums. Jā, Vinstons noteikti ir noraizējies par kaut kādām nepatikšanām darbā.

Šeins mierinoši uzsmaidīja Elisonai.

- Esmu pārliecināts, ka viņa uzvedībai nav nekāda sakara ar jūsu attiecībām. Un Vinstons pavisam noteikti nav zaudējis interesi par tevi. Kā tu vispār vari tā domāt?

Elisona labu brīdi raudzījās Šeinā klusēdama, tad, skumji pasmaidījusi, sacīja:

- Sievietes to intuitīvi nojauš.

-Tu visu iztulko sev par sliktu, iedomājies to ļaunāko! -iesaucās Šeins.

Viņš satvēra Elisonas roku, iekabināja to sev elkonī un vadīja viņu uz durvju pusi.

- Rimsties sērot, atgriezīsimies labāk dzīvojamā istabā, un es sagatavošu tev kādu malku stiprāka dzēriena. Man pašam arī viens mēriņš nenāks par ļaunu.

Šeina acis sirsnīgi un draudzīgi lūkojās Elisonā.

-Tu redzēsi, gan Vinstons atgūsies un būs pret tevi tāds pats kā agrāk.

- Šķiet, ka tu par to esi vairāk pārliecināts nekā es, -viņa klusi atbildēja.

Bet, atgriežoties pie viesiem, Elisona piešķīra sejai bezrūpīgu izteiksmi. Cieši ieķērusies Šeinam elkonī, viņa bija pateicīga draugam par atbalstu.

/

Vēlāk, kad viņi jau sēdēja pie pusdienu galda, Šeins nosprieda, ka vienā ziņā Elisonai taisnība - Vinstons patiešām nebija tāds kā parasti.

Viņš sēdēja galda galā un valdzinoši tēloja mājastēvu, dāļādams laipnības visiem klātesošajiem, tomēr Šeins ievēroja Vinstona acīs izklaidību, un viņa smiekli skanēja mazliet piespiesti, jautrība bija neīsta.

Lai novērstu viesu uzmanību no drauga dīvainībām un ļautu viņam attapties, Šeins centās kļūt par Elisonas viesību dvēseli. Viņš bija sabiedrisks, uzmanīgs pret dāmām, runīgs un asprātīgs. īpaši Šeins rūpējās par Elisonu, kura sēdēja tam pie labās rokas. Viņš jutās apmierināts, kad vakara gaitā Elisonas sasprindzinājums atslāba un viņa vismaz ārēji bija jautra.

Beidzot mājasmāte nolēma, ka maltīti var beigt. Pēc deserta viņa ierosināja:

- Kafiju un liķierus dzersim dzīvojamā istabā, labi?

- Brīnišķīga ideja, - tūlīt pat atsaucās Vinstons, pirmoreiz sirsnīgi uzsmaidīdams Elisonai.

Viņš bija tas, kurš pirmais piecēlās un vedināja Elisonu un pārējās sievietes ārā no ēdamistabas. Šeins ar Aleksandru un Maiklu viņiem sekoja.

Vinstons nekavējoties piegāja pie galda, uz kura bija iekārtots bārs, un ņēmās piepildīt sieviešu glāzes ar dzērieniem pēc viņu izvēles. Arī Šeins piegāja pie galda un, pūlēdamies piešķirt balsij nevērīgu toni, sacīja:

- Ielej man, lūdzu, prinča Čārlza liķieri!

- Kopš kura laika tu dzer to suslu? - galvu pacēlis, brīnījās Vinstons.

Pasmīnējis viņš turpināja liet uz ledus gabaliņiem piparmētru liķieri.

*

- Neizturies nu tik vīzdegunīgi! Vai esi aizmirsis, cik kāri mēs to dzērām, būdami bērni, ja tantes Emmas uzmanība kādu brīdi bija novērsta no dzērienu pudelēm.

- Jā gan, un, ja atmiņa mani neviļ, abi pēc tam mocījāmies ar šausmīgu nelabumu. Bet dzer vien, ja tev uznākusi tāda patikšana.

Vinstons piepildīja glāzi ar prasīto liķieri un smīkņādams sniedza to Šeinam, tad ielēja sev, Maiklam un Aleksandram konjaku.

Šeins stāvēja un vēroja draugu. Beidzot viņš klusi apvaicājās:

- Vai ar tevi viss kārtībā?

Vinstons ar asu kustību pagriezās pret Šeinu.

- Protams! Kāpēc tu tā jautā?

- No malas raugoties, liekas, ka tu šovakar īsti neesi savā ādā.

- Diena bija gara un nogurdinoša. Baidos, ka esmu mazliet saguris. Esi tik laipns un pavaicā Skaijai, ko viņa dzers, bet es tikmēr izdalīšu jau piepildītās glāzes. Elisona kuru katru brīdi būs klāt ar kafiju.

Vinstons paņēma paplāti ar glāzēm un, klusi svilpodams, aiznesa to uz telpas pretējo galu.

Šeins domīgi noskatījās viņam pakaļ. Tobrīd šķita, ka Vinstons jūtas normāli, un varbūt viņam bija taisnība - viesību sākumā sevi bija licis manīt nogurums. Šeina acis pievērsās Skaijai Smitai, kas viena pati sēdēja pie kamīna.

-Jūs neko nedzerat. Pamēģiniet šo! - viņš pavēlnieciskā tonī sacīja, sniegdams viņai glāzi.

Skaija paņēma glāzi, piesardzīgi apostīja tajā ielieto šķidrumu un vaicājoši uzlūkoja Šeinu.

- Tas ir drambuijē^5 prinča Čārlza liķieris, - viņš paskaidroja. - Droši iedzeriet malku, galvoju, ka tā nav inde.

Viņa darīja, kā vēlēts, un atzinīgi palocīja galvu.

- Cik neparasta garša! Man tā patīk. Paldies, Šein!

- Nekur nepazūdiet! Es tūlīt būšu atpakaļ, - Šeins piekodināja.

Pēc īsa brīža viņš atgriezās, nesdams glāzi ar drambuijē arī sev, un, apsēdies Skaijai līdzās, pieskandināja ar to pie viņas liķiera glāzes.

- Priekā!

- Priekā! - atsaucās Skaija, ar vienu acs kaktiņu vērodama Seinu.

Viņš bija skaists. Varbūt pat pārāk skaists. Vīrieši, kuri izskatījās tā kā Šeins O’Nīls, Skaiju biedēja. Parasti izrādījās, ka viņi ir neuzticami... laikam tāpēc, ka viņu dzīve bija pārāk pilna ar kārdinājumiem.

Iedzēris nelielu malku, Šeins nolika glāzi uz kamīna malas un vaicāja:

- Vai jūs neiebildīsiet, ja es aizkūpināšu cigāru?

- Nē, nebūt. Lūdzu, pastāstiet man - kāpēc šo drambuijē sauc par prinča Čārlza liķieri?

- Kad tūkstoš septiņi simti četrdesmit piektajā gadā princis Čārlzs devās uz Skotiju, mēģinādams atgūt savu senču troni, viņam palīdzēja kāds Makinons no Skaijas. Būdams šim vīram pateicīgs, princis Čārlzs tam atklāja sava iemīļotā dzēriena recepti. Kopš tā laika Makinoniem pieder šī liķiera pagatavošanas noslēpums. Bet, ja nu mēs runājam par Skaijas salu, - vai jūsu vārds rakstāms tāpat kā salas nosaukums... debesis ar burtu e galā*?

- Jā, bet mans īstais vārds ir Skailera. Manas mātes senči ir dāņi, un šis vārds viņas ģimenes sievietēm bijis tradicionāls. Man ir tādas aizdomas, ka mammucis gribējis izplatītajam, neinteresantajam Smitu uzvārdam piekabināt kaut ko neparastāku.

Meitene lēnīgi pasmaidīja.

*Sky - debesis; amerikāņu meitenes vārds; Skye - salas nosaukums (tā atrodas Skotijas ziemeļrietumu piekrastē).

- Ļoti skaists vārds. Un jums tas piestāv, - vēlēdamies būt pieklājīgs, teica Šeins.

- Pateicos par komplimentu, ser!

Abi apklusa.

Skaija Smita prātoja, vai tas nebūtu uzbāzīgi - lūgt, lai Šeins O’Nīls Ņujorkā viņu apciemo. Kā potenciāls mīļākais viņš Skaiju neinteresēja, tomēr viņai bija jāatzīst, ka pusdienu laikā Šeinam bija izdevies viņu savaldzināt - gandrīz pret pašas gribu. Viņš bija dzīvespriecīgs un patīkams, prata izklaidēt kompāniju; vienīgais, ko Šeinam varēja pārmest, bija zināma ārišķība un pārāk izteikta pašpārliecinātība. Bet nebija izslēgts, ka viņi varētu kļūt draugi.

Šeins joprojām domāja par Vinstonu un paslepus viņu vēroja. Vinstons bija ērti iekārtojies uz dīvāna telpas pretējā stūrī, skalināja glāzē konjaku un izskatījās mierīgs un apmierināts. Lai kādas problēmas bija viņu iepriekš mocījušas, tagad no tām vairs nebija ne vēsts, acīmredzot Vinstons bija savas problēmas atrisinājis vai atvairījis kā nenozīmīgas. Laiku pa laikam no viņa puses atskanēja gluži dabiska smieklu šalts. Vinstons ķircinājās ar Elisonu, un Šeins ievēroja, kā staro viņas seja. Tātad viss ir kārtībā, nodomāja Šeins, tā bijusi tikai vētra ūdens glāzē. Viņš atvieglojumā uzelpoja. Rīt viņam jāaizbrauc, un viņam nemaz nepatiktu doties prom, atstājot savu labāko draugu rūpēs un raizēs.

Skaija beidzot ierunājās, pārtraukdama Šeina pārdomas.

- Ceru, ka neizklausīšos pārāk uzbāzīga, - viņa teica, - bet, ja es Ņujorkā varu jums kaut kādā ziņā palīdzēt, zvaniet man bez liekas kautrēšanās.

Lai šis piedāvājums izklausītos lietišķāks, Skaija pasteidzās piebilst:

- Veikaliņa nosaukums ir “Branda un Smitas antikvariāts”.

- Jūs esat ļoti laipna. Es noteikti piezvanīšu, - sacīja

Šeins, pārsteigdams pats sevi ar tādu gatavību atsaukties uz Skaijas ierosinājumu.

Pāris mirkļu smēķējis cigāru, viņš juta nepieciešamību paskaidrot savas aizrautīgās piekrišanas iemeslu.

- Man Ņujorkā ir maz paziņu. Patiesību sakot, es pazīstu tikai tos dažus juristus, kuri strādā mūsu kompānijas labā. Ak jā, vēl mani tur stādīs priekšā kādam vīram, vārdā Ross Nel-sons. Viņš esot baņķieris.

- Ak! - izdvesa Skaija.

Pametis skatienu uz viņas pusi, Šeins pamanīja amerikānietes acīs pārsteigumu. Vai varbūt tas bija šoks?

- Tātad jūs pazīstat Rosu, - secināja Šeins, sajuzdams ziņkāri.

- Nē. Nē, es viņu nepazīstu, - Skaija pārāk ātri atbildēja. - Esmu par Nelsonu dzirdējusi, lasījusi par viņu avīzēs, bet tas arī viss.

Šeins palocīja galvu un sev nesaprotama iemesla dēļ pasteidzās mainīt sarunas tematu. Bet, tērzējot par kaut ko citu, viņu neatstāja sajūta, ka Skaija Smita ir daudz labāk pazīstama ar šo Nelsona kungu, nekā viņa grib Šeinam izrādīt. Un viņš vaicāja pats sev, kāpēc Skaija bija uzskatījusi par nepieciešamu viņam melot.

Nākamajā rītā Šeins O’Nīls brauca prom no Jorkšīras.

Rītausmā migla no tīreļa un kalnu nogāzēm bija noslīdējusi ielejā un pārklājusi pļavas kā pelēks mežģīņu apmetnis, daļēji aizsedzot skatienam arī kokus, smilšakmens žogus un šur tur izkaisītās kotedžas. Realitāte bija pārvērtusies par mirdzoši izplūdušu ilūziju, bet debesis šķita tālas un aukstas. No koku zariem pilēja smagas lāses, žogmalēs ziedēja baltas savvaļas puķītes, un arī uz tām laistījās rasas pilieni. Miglas garaiņos viss bija savādi sastindzis un valdīja tāds kā pārpasaulīgs miers, kas bija iemidzinājis apkārtējos laukus. Tā bija pasakaina ainava... viņa bērnības sapņu ainava.

Pie miglā neskaidri saredzamās apvāršņa līnijas gausi kā negribēdama lēca saule. Tā pakāpeniski piestaroja pelēcīgās debesis ar žilbinoši spožu gaismu. Cauri koku galotņu lapotnei pavīdēja Penistounrojalas skursteņi. Viņa bērnības sapņu nams... bet šajā sapņu pasaulē bija vēl kāda māja... villa piejūras, kur viņi bija smējušies, rotaļājušies un fantazējuši... Bezrūpīgās bērnības vasaru dienas... gaišas un nemainīgas... un priekšā viņiem bija vesela mūžība.

Un arī viņa vienmēr bija tur... kopā ar Šeinu... tajā villā augstu klintīs ar skatu uz jūru, kur saulē vizuļoja sīki vilnīši... viņas smejošās acis bija tādā pašā krāsā kā vasaras debesis... un maigums viņas smaidā toreiz bija domāts viņam vienīgajam... sapņu ainavas... sapņu mājokļi... sapņu meitene no Šei-na bērnības sapņiem... uz mūžu ieslēgta viņa sirdī un prātā... tā mūždien viņu vajāja... kā netverama ēna viņa ķeltiskajā dvēselē.

Tagad viņš dodas prom... tik tālu prom... un atstāj to visu sev aiz muguras... bet tās ir veltas cerības... viņš neko nespēs aizmirst un vienmēr nesīs sev līdzi... tie bija viņa bērnības sapņi... Pola un Penistounrojala, un villa pie saules apspīdētās jūras...

Automobilis traucās uz priekšu pa šaurajiem, līkumotajiem lauku ceļiem, garām Penistounrojalas dzelzs vārtiem, cauri tāda paša nosaukuma ciematam, līdz izbrauca uz galvenās maģistrāles. Šeins tik tikko paguva izlasīt pazīstamos vietu nosaukumus... Dienvidsteinlija, Riplija, Herogeita, Elvudlija.

Iebraucot Līdsā, Šeins samazināja ātrumu, lai gan šoseja bija pavisam tukša. Tik agrā rīta stundā nemanīja neviena braucēja, pilsēta šķita gluži kā izmirusi. Pelēkā, drūmā, darbīgā Līdsa, lielā Ziemeļanglijas rūpniecības pilsēta, Emmas Hārtas, Deivida Kalinska ģimenes un arī viņa vectēva varas sēdeklis.

Viņš šķērsoja apaļo pilsētas laukumu, kur slējās Melnā prinča piemineklis, tad garām stacijai izbrauca uz Ml - tas bija ceļš, kas veda uz dienvidiem, uz Londonu. Sasniedzis šoseju, Šeins atkal palielināja ātrumu un saglabāja to nemainīgu, līdz bija pārbraucis pāri grāfistes robežai. Jorkšīra palika aiz muguras.

Piecpadsmita nodaļa

Dārzs bija viņas burvju valstība.

Tas allaž sniedza Polai estētisku baudījumu un miera sajūtu. Dārzs dziedēja no bezcerības, palīdzēja atbrīvoties no darba un ikdienas kņadas radītā sasprindzinājuma.

Katru reizi, kad Pola iekārtoja kādu dārzu, vienalga, lielu vai mazu, viņa ļāva brīvu vaļu iztēlei, un jebkurš visniecīgākais zemes gabaliņš, nokļuvis viņas drošajās un talantīgajās rokās, piedzīvoja brīnumainu pārvērtību, kļuva par elpu aizraujošu apliecinājumu Polas intuitīvajai dabas izpratnei.

Patiesību sakot, viņa bija Dieva dota dārzniece. Viņa saskaņoja ziedus, augus, kokus un krūmus formu un krāsu rotaļā, panākot pārsteidzoša skaistuma iespaidu. Kaut arī visi Polas dārzi bija rūpīgi plānoti, neviens no tiem neizskatījās sastindzis.

Tiem piemita senlaicīga gaisotne - Pola apzināti izvēlējās vecmodīgas puķes un krūmus, lai piešķirtu dārziem īsti anglisku raksturu. Šo īpašo noskaņu sāka iegūt arī pēdējais no Polas izveidotajiem dārziem. Viņa pie tā bija strādājusi gandrīz veselu gadu.

Bet nu bija pienākusi diena, kad Pola, izgājusi laukā, tik tikko manīja, kur atrodas.

Viņa stāvēja terases ārmalā un ar izklaidīgu sejas izteiksmi raudzījās lejup uz plašo, zaļo mauriņu, taču neredzēja to. Pola domāja par Džimu. Iepriekšējā vakarā viņi bija neganti saķildojušies, un, lai gan pēcāk viņiem bija izdevies salīgt mieru -kā parasti, gultā, jo tā joprojām bija vieta, kur izgaisa savstarpējās dusmas un nesaprašanās, - Pola aizvien vēl jutās satriekta. Viņi bija strīdējušies par Edvinu. Atkal. Un galu galā Dzims bija guvis virsroku, jo Pola viņu pārāk mīlēja, lai spētu enerģiski turēties pretim. Tā nu viņa bija piekritusi šovakar uzņemt Edvinu pie sevis, izrādīt viņai māju un zemes īpašumu, cienāt ar kokteiļiem, pirms viņi visi trīs dosies kopīgās pusdienās. Bet tobrīd Pola vēlējās, kaut būtu varējusi Džimam atteikt. Agri no rīta pēc dedzīgiem tuvības mirkļiem viņš bija lūdzies, ķircinājies un smējies, līdz panācis Polas piekrišanu. Viņš mani ir izveicīgi aptinis ap savu mazo pirkstiņu, Pola ar pēkšņu nepatiku nodomāja.

Nopūtusies viņa apņēmīgiem soļiem devās pie akmens-dārza, pie kura izveidošanas vēl strādāja, pa ceļam mēģinādama atbrīvoties no nejaukās ķildas atstātajām mielēm. Nedrīkstu turēt ļaunu prātu, Pola sev stingri sacīja. Man jātiek vaļā no dusmām, iekams Džims šovakar atgriežas mājās. Viņa nometās uz ceļiem un turpināja no rīta aizsākto darbu, kārtodama akmeņus gleznainās grupās. Pola kaismīgi vēlējās izveidot tikpat skaistu akmensdārzu, kāds bija pie vecmāmiņas piejūras mājas.

Kā allaž, Pola jau pēc īsa brīža bija pilnībā iegrimusi darbā, un viņai rūpēja tikai akmeņu krāvums. Pola ļāva, lai viņu pārņem dabā valdošais miers - tas klusi un maigi ieskāva jauno sievieti un remdēja viņas iekšējo satraukumu.

Savu mīlestību uz zemi un augiem Pola bija atklājusi, būdama vēl bērns. Tad viņa bija astoņus gadus veca.

Tajā gadā Emma bija nopirkusi māju piejūras, lai mazbērniem būtu kur pavadīt pavasara un vasaras brīvlaikus. To sauca par “Gārņa ligzdu,” un tā atradās augstajās Skārboro klintīs - tāds jauks Viktorijas stila piparkūku namiņš ar skatu uz baltsmilšaino pludmali un jūras līča svina pelēkajiem ūdeņiem. Mājai bija smalkiem kokgriezumiem rotāts portiks un plašs lievenis, bet istabas bija lielas un saulainas. Kad Emma māju ieguva savā īpašumā, dārzs pie tās bija bezcerīgi nolaists.

Vēlēšanās pavadīt savus brīvos brīžus mazbērnu sabiedrībā nebija vienīgais iemesls, kāpēc Emma nopirka “Gārņa ligzdu”. Viņa jau sen bija sākusi sajust nepieciešamību ņemt mazbērnus savā pārziņā, nemanāmi, bet neatlaidīgi ietekmēt jaunās paaudzes garīgo izaugsmi. Emmas pamatmērķis bija pavisam vienkāršs. Viņa gribēja iemācīt mazbērniem dažas savas dzīves gudrības, kā arī praktiskos ikdienas sīkumus, lai būtu droša, ka viņi izpratīs naudas patieso vērtību. Emmu gadiem ilgi bija kaitinājis tas, kā viņas bērni, greznībā dzīvodami, pat negrib painteresēties, par kādu cenu tā viņiem sagādāta. Viņi eksistēja kā pupaleļļi, kuri savās visvienkāršākajās vajadzībās bija atkarīgi no kalpotāju armijas.

Un tā sev raksturīgajā nepārspējami apņēmīgajā stilā Emma izdomāja plānu, kā izaudzināt mazbērnus ne tik samaitātus no greznības un ērtībām, kā panākt, lai viņi būtu patstāvīgāki un izprastu, kā tiek pelnīta nauda. Savam baņķierim Henrijam Rositeram Emma reiz bija teikusi:

“Ir kāda veca jorkšīriešu paruna: trešā paaudze atgriežas nabadzībā. Es gādāšu, lai uz manu ģimeni tas nebūtu attiecināms!”

Tūlīt pēc tam viņa bija nopirkusi māju klintīs.

“Gārņa ligzdai” bija jākļūst par atbildi uz daudziem jautājumiem, kas nodarbināja Emmas prātu. Šī māja kļūs par dzīves skolu mazbērniem. Emma sāka ar to, ka salīga darbam

“Gārņa ligzdā” tikai vienu kalponi, kādu sievieti no tuvējās pilsētiņas, kura ieradās katru dienu. Un viņa paziņoja apaļīgajai, dzīvespriecīgajai Bonifeisa kundzei, ka tās galvenais pienākums būs rūpēties par villu saimnieku prombūtnē. Emma izklāstīja kalponei savu visai netradicionālo ieceri - kārtību mājā uzturēs Emmas daudzie mazbērni viņas personiskajā uzraudzībā. Lai ko arī Bonifeisa kundze nodomāja par šo neparasto gadījumu savā mājkalpotājas praksē, viņa par to nekad neizteicās. Bonifeisa kundze pieņēma Emmas noteikumus ar entuziasmu. Viņa jutās pagodināta, ka strādās pie slavenās Hārta kundzes - vismaz tā varēja spriest no Bonifeisa kundzes izturēšanās.

Būdama gudra un piesardzīga, vairāk nevienam Emma savus patiesos nodomus neatklāja. Mazbērni par to nedrīkstēja pat nojaust. Nopirkusi māju un salīgusi Bonifeisa kundzi, viņa, protams, bija tiem pastāstījusi par “Gārņa ligzdu”, apvijot šo skarbo, pusmežonīgo vietu ar tik mirdzošu romantikas auru, ka mazbērni bija bezgala sajūsmināti. Apmesties mājā pie jūras kopā ar Emmu un tālu prom no vecākiem -tas viņiem šķita lielisks piedzīvojums.

Emma gandrīz uzreiz bija sapratusi, ka viņas noteiktā dzīves kārtība “Gārņa ligzdā” bērniem ir pamatīgs šoks. Iekšēji smaidīdama, viņa noskatījās, kā tie rosās pa māju ar spaiņiem un beržamajiem vīkšķiem, paklāju sukām, grīdas vasku, putekļu lupatām un - ak šausmas! - gludināmajiem dēļiem. Virtuve palaikam piedzīvoja īstus grautiņus - trauki plīsa, katliņi tika piededzināti, bet maltītes bija vai nu jēlas, vai nesakošļājamas. Viņi bija sūdzējušies par apdedzinātiem pirkstiem, tulznām, galvassāpēm un sāpošiem ceļgaliem - mājkalpotāju parasto kaiti. Reizēm žēlabām bija pamats, bet reizēm tās bija tikai mazo lutekļu iztēles auglis.

Tas bija Džonatans, kas drīz vien izdomāja, kā izlocīties no mājas darbiem. Kādu dienu viņš paziņoja Emmai, ka, pļaujot mauriņu, ir sastiepis Ahileja dzīslu. Klibam cilvēkam taču nevarēja likt nodarboties ar mājas uzkopšanu! Emmu zēna attapība izbiedēja un sarūgtināja, bet viņa drīz vien atrada iespēju pārliecināt mazo resgali, ka viņš nevar pārspēt vecmāmiņu viltībā. Viņa ar nežēlīgu precizitāti paskaidroja Džona-tanam, kā tiek ārstētas sastieptas Ahileja dzīslas, nobeigumā sacīdama:

“Tā kā tu ciet tik šausmīgas mokas, es labāk tevi tūdaļ pat aizvedīšu pie ķirurga, lai viņš var nekavējoties ķerties pie tevis ārstēšanas.”

Un Emma jau sniedzās pēc rokassomiņas un šķindināja automobiļa atslēgas.

Džonatans acumirklī bija ierosinājis pāris stundu nogaidīt -ja nu gadījumā sāpes pāriet pašas no sevis. Acīmredzot tā arī notika. Džonatans izveseļojās pārsteidzoši ātri, jo neparko nevēlējās pavadīt atlikušo pavasara brīvlaiku ieģipsēts no kāju pēdām līdz viduklim vai varbūt pat palikt šajā neērtajā stāvoklī kopā ar Bonifeisa kundzi “Gārņa ligzdā” arī pēc tam, kad brālēni un māsīcas būs atgriezušies savās privileģētajās skolās vai pie Emmas Penistounrojalā.

Pēc pirmajām briesmīgajām nedēļām Skārboro klinšu namiņā iedibinājās stingri noteikta dzīves kārtība. Meiteņu uzkopšanas un ēst vārīšanas prasme drīz vien uzlabojās, arī zēni iemācījās tikt galā ar smagākajiem mājas darbiem, mauriņa pļaušanu un dārza ravēšanu. Nevienam netika ļauts izvairīties no saviem pienākumiem. Muļķošanos Emma necieta, un mīluļu, kuriem tiktu dotas kādas atlaides, viņai nebija.

“Nekad neesmu dzirdējusi, ka no grīdas mazgāšanas vai sudrablietu spodrināšanas kāds būtu nomiris,” Emma mēdza sacīt, ja kāds no mazbērniem uzdrīkstējās žēloties vai izdomāja sev neesošas kaites kā Džonatans.

Ja palaidnim ari pietika drosmes protestēt vai sameloties, Emmas tēraudcietais zaļo acu skatiens acumirklī sauca pārdrošnieku pie kārtības. Sava nozīme bija ari atmiņām par to, kā Džonatans tikai par mata tiesu izspruka no iemūrēšanas ģipsī.

Kad pienāca laiks sakravāt mantas un doties prom no piejūras villas, Emma varēja sevi apsveikt, jo viņas mazbērni bija izrādījušies braši cīnītāji. Viņi rādīja smaidīgu seju un bija patiesi pielikuši visus spēkus, lai vecmāmiņu iepriecinātu. Emmas iecerētais eksperiments bija beidzies neparasti veiksmīgi. Un tā notika katru gadu - tiklīdz bargo Jorkšīras ziemu nomainīja pavasara siltās vēsmas, Emma sapulcināja mazbērnus un veda viņus uz Skārboro.

Pakāpeniski brālēni un māsīcas Hārti, kā arī O’Nīlu un Kalinsku mazbērni kļuva par “Gārņa ligzdas” pastāvīgajiem viesiem. Un pat viņiem bija jāveic sava daļa mājas darbu. Bērniem neatlika nekas cits kā mundri pievienoties Emmas mazbērniem un berzt, vārīt un pļaut, ja viņi gribēja pavadīt jūliju un augustu piejūras. Viņi ātri vien saprata, ka sliņķis te otrreiz vairs uzaicināts netiks.

Emmai aiz muguras bērni viņu sauca par Virspavēlnie-ci. Viņiem patiešām bieži vien likās, ka viņi atrodas armijas nometnē, kur valda stingri likumi un dzelzs disciplīna. Vienlaikus viņi papilnam izbaudīja sauli, jūru, cits cita sabiedrību, jutās laimīgi un bezrūpīgi un pat darbus drīz vien sāka uztvert kā aizraujošas spēles. Vecākiem par pārsteigumu un Emmai par apmierinājumu, bērni tā ilgojās nokļūt mazajā piejūras pilsētiņā, ka atteicās no citām, daudz vairāk kārdinošām brīvlaika pavadīšanas iespējām. Viņi pieprasīja, lai viņus ved uz “Gārņa ligzdu”, tiklīdz Emma pati tur bija atkal apmetusies.

Par spīti briesmīgajai aizņemtībai un mūžīgajam brīvā laika trūkumam, Emma gādāja, lai bērniem būtu arī izpriecas.

Lai aizpildītu garās vasaras dienas un dotu “mazajai laupītāju bandai” iespēju atbrīvoties no liekās enerģijas, Emma organizēja visdažādākos izklaidēšanās pasākumus.

“Darbs bez izpriecām bērnus notrulina,” viņa nemitējās atkārtot Bonifeisa kundzei un izgudroja atkal kaut ko aizraujošu.

Emma pati ņēma aktīvu dalību šajos pasākumos - viņi devās interesantās ekspedīcijās gar jūras krastu uz Vitbiju, Robiņa Huda līci un Flamborohedu. Par savām pūlēm bērni tika devīgi atalgoti. Viņi apmeklēja vietējo kinoteātri un mazo pilsētas teātrīti, devās piknikos pāri klintīm, braukāja ar laivām pa līci un rīkoja pludmalē krāšņus peldēšanās svētkus. Bieži vien zvejnieki paņēma bērnus līdzi jūrā - mazie bija sajūsmināti, kad drīkstēja paturēt da|u no nozvejotā loma. Zvejai labvēlīgajās dienās viņi triumfēdami atgriezās “Gārņa ligzdā”, un mazās, liesās zivtiņas tika sagatavotas Emmai vakariņās. Viņa ēda šo pieticīgo maltīti, it kā tas būtu viesnīcas “Riča” šefpavāra meistardarbs. Kad laiks apmācās un jūrā trakoja vētra, Emma organizēja dārzā līksmus stafetes skrējienus vai apslēptās mantas meklēšanu un, labi izprazdama bērnu dabu, rūpējās, lai apslēptā manta patiesi būtu kaut kas īpašs un meklēšanas vērts. Un tā allaž sastāvēja no vairākiem priekšmetiem, lai savs prieks tiktu katram bērnam, bet tiem, kam neveicās un acīs jau nesās sarūgtinājuma asaras, tika doti pietiekami klaji mājieni, kurā vietā meklēt. Lietainās dienās, kad bija jāsēž istabā, viņi spēlēja mīklu minēšanu vai izgudroja paši savas spēles.

Vienugad zēni bija nodibinājuši savu mūzikas ansambli. Viņi dēvēja sevi par “Gārņiem”, un Šeins un Vinstons bija galvenie ierosinātāji. Šeins iecēla sevi par māksliniecisko vadītāju, solistu un pianistu vienā personā. Aleksandrs rībināja bungas un šķindināja šķīvjus, Filips spēlēja flautu, Džonatans čīgāja vijoli, un Maikls Kalinskis pūta treļļus mutes harmonikā. Bet Vinstons uzskatīja, ka viņš ir ansamblīša svarīgākais un talantīgākais dalībnieks. Izvēlējies par savu instrumentu trompeti, Vinstons dedzīgi apgalvoja, ka viņš esot jaunais Bikss Beiderbeks - zēns neapšaubāmi bija iedvesmojies no filmas “Jaunais cilvēks ar tauri”, uz kuru Emma bija bērnus aizvedusi. Sāra skaļi brīnījās, kur Vinstons ir mācījies spēlēt, un Emma sāji pasmaidīja un atbildēja - tur jau esot tā nelaime, ka Vinstons nav mācījies. Reizēm viņai likās, ka no kakofo-nijas, kas mēģinājumu laikā valdīja mājā, viņai plīsīs bungādiņas, - un mēģinājumi notika bieži, pie tam stipri ieilga.

Beidzot, kad mūziķiem šķita, ka viņi ir gana slīpējuši savu spēlēt prasmi, lai stātos publikas priekšā, “Gārņi” uzaicināja Emmu un meitenes uz koncertu dārzā. Emma uzjautrināta vēroja rūpīgos un ilgos priekšdarbus - zēni novietoja dārzā saliekamos krēslus, uz ķieģeļu krāvumiem saliktie dēļi kalpoja par skatuvi, no mājas līdz skatuvei atripināja klavieres. Liela uzmanība tika pievērsta apģērbam - “skatuves tērpiem”, kā viņi paši tos sauca. Baltās, kriketa spēlēšanai paredzētās flaneļa bikses papildināja koši sarkani zīda krekli. Tie noteikti ir šūdināti kādā no Kalinsku uzņēmumiem, nosprieda Emma. Ap kaklu zēni apsēja tumšsarkanus mutautiņus, bet galvā uzlika švītīgas, no salmiem pītas cepures.

Pa guļamistabas logu pamanījusi, ka ansamblis jau pulcējas uz skatuves, Emma steidzīgi pārģērbās zīda pēcpusdienas tērpā un ātriem soļiem devās pie meitenēm. Viņa uzstāja, lai par godu šim notikumam jaunās dāmas uzvilktu savas labākās katūna kleitas. Pulksten četros viņas visas iznāca dārzā, grezni uzposušās, bet daiļajās, jaunajās sejiņās atspoguļojās ziņkāre un gaidas.

Klausoties, kā “Gārņi” izpilda populāru dziesmu personīgās apdares un senas balādes, Emma atklāja, ka koncerts viņai gluži labi patīk. Viņai ar pārsteigumu bija jāatzīst, ka zēni galu galā nav nemaz tik slikti mūziķi. Koncerta beigās Emma neskopojās ar cildinošiem vārdiem. Panākumu iedvesmotie mākslinieki turpināja aizrautīgi muzicēt visu vasaru - par patiesām šausmām meitenēm, kuras jau pie pirmajiem akordiem izteica nievājošas piezīmes, skaļi sprauslāja un sūtīja “smirdīgos Gārņus” pie visiem velniem.

Šeins, tāpat kā Vinstons, bija ārkārtīgi pārliecināts par saviem muzikālajiem dotumiem, īpaši par balsi. Viņš drīz vien gādāja, lai kritiski noskaņotajām jaunkundzēm tiktu dots pienācīgs pretspars. Kādu vakaru visas meitenes atrada savās gultās smirdīgus priekšmetus, kas izcēlās ar pārsteidzošu daudzveidību, - te bija gan vardes un beigtas zivis ar stiklainām acīm, gan mizoti sīpoli un maisiņi ar sēru. Šeina pretsolis vainagojās ar panākumiem - pēc tā šausmīgā vakara, kad viņām bija jāmaina palagi, jāvēdina istabas un jāapslaka visas malas ar Emmas labākajām smaržām, neviena meitene vairs neie-drikstējās lietot vārdu “smirdīgs”. Vismaz ne tajā brīvlaikā un ne par “Gārņiem”.

Pakāpeniski un neatlaidīgi Emmai gadu gaitā izdevās ieaudzināt bērnos izpratni par to, cik svarīgs ir kopības gars, ko nozīmē būt labam draugam gan priekos, gan bēdās un pakļaut sevi pašdisciplīnai. Atbildība un pienākums - šos vārdus bērni no Emmas dzirdēja visbiežāk, jo viņa bija nelokāma savā apņēmībā apbruņot pašas un radu, un draugu mazbērnus ar noturīgiem dzīves principiem un lietderīgiem padomiem. Pieaugušu cilvēku kārtā viņiem bija jāieiet pienācīgi sagatavotiem. Emma mācīja jaunajai paaudzei, ko nozīmē gods, cieņa, mērķtiecība un patiesums. Un, kaut viņa bieži vien izteica savas pamācības skarbā tonī, bērni juta, ka saņem no Emmas arī mīlestību, izpratni un īstu draudzību. Un to vairākums no viņiem neaizmirsa visu mūžu. Dziļi sirdī Emma nožēloja, ka dažbrīd bijusi nevērīga pret pašas bērniem, atstādama viņus savvaļā tieši tajā laikā, kad viņi veidojās kā personības. Viņa gribēja, lai mazbērni gūst kādu labumu no viņas nožēlas par pagātnē pieļautajām kļūdām, un, ja kāds mazumiņš no tā tika arī Emmas brāļu un tuvāko draugu mazbērniem, viņai par to bija prieks.

Bet visvairāk Polai bija iespiedies atmiņā 1952. gada pavasaris - tieši tolaik viņa pirmoreiz apjauta savu radniecī-gumu ar dabu un dedzīgo vēlēšanos stādīt, kopt un redzēt ap sevi augus. Tas, protams, notika vecās villas dārzā klinšu augstienē.

Kādā vējainā aprīļa sestdienā viņa klaiņoja pa dārzu ar mazo Emīliju - rūpes par māsīcu Emma todien bija uzticējusi Polai. Viņa raudzījās visapkārt, un viņas jaunās acis asi tvēra pārvērtību. Dzīvžogs un krūmi bija glīti apcirpti, un mauriņu zēni bija nopļāvuši tik rūpīgi, ka tas izskatījās kā smaragdzaļš, gluds samta paklājs, kas izritināts līdz pat augstajam akmens žogam. Zemes gabals mājas priekšā bija kļuvis nevainojami sakopts - un neizteiksmīgs.

Pola bija pārsteigta, kad viņai galvā sāka rosīties domas, kā dārzs varētu izskatīties, ja tas būtu pareizi iekārtots. Astoņus gadus vecās meitenes iztēlē veidojās vīzija - izvietojums, forma, krāszieds - sentimentālajiem rozā un mēļajiem toņiem vajadzēja mīties ar koši sarkano un zilo, spoži dzelteno un silto dzintara nokrāsu, oranži zeltainajam mirdzumam ar balti vēso skaidrību. Viņa acumirklī iedomājās neparastus krūmu un ziedu grupējumus... kuplos rododendrus ar maigajiem ziediem un tumšajām, spīdīgajām lapām... bālās, vaska puķēm līdzīgās peonijas... no ziedu smaguma nolīkušos acāliju zarus... miera stāju ieņēmušu uzpirkstīšu puduri, uz kuru fona izceļas dzīvespriecīgās tulpes un narcises... un zemei omulīgi pieplakušas vijolīšu, prīmulu un atraitnīšu dobes, bet agri pavasari zem kokiem ziedētu vesels lērums sniegpulk-stenīšu.

Un, gara acīm skatīdama šo sapņu dārzu, Pola saprata, kas viņai jādara. Viņai no tiesas jārada visskaistākais dārzs -dārzs vecmāmiņai. Un tajā ziedēs visas iespējamās puķes, tikai, protams, ne rozes. Nezināma iemesla dēļ viņas vecmāmiņa ienīda rozes, viņai bija pretīga to smarža. Vecmāmiņa apgalvoja, ka viņai no rožu smaržas metoties nelabi, tāpēc viņa tās necieta nedz dārzā, nedz mājā. Pola ieskrēja savā istabā, un viņas sejiņa no satraukuma bija pietvīkusi, bet acis mirdzēja.

Viņa ar šķērēm atlauza vaļā savu krājkasīti. Kad ārā šķindēdami sāka krist peniji, puskronas un šiliņi, Emīlija pārmetoši iesaucās:

-Tu dabūsi sukas, ja vecmāmiņa atklās, ka esi saplēsusi jauno krājkasīti un nozagusi naudu!

Pola papurināja galvu.

- Nedabūšu vis! Un es to naudu nemaz nezogu, tā pieder man. Esmu to sakrājusi no savas iknedēļas kabatas naudas.

Nodrošinājusies ar saviem slepenajiem krājumiem, Pola mērķtiecīgiem soļiem devās uz pilsētu, un Emīlija uzticīgi di-pināja viņai aiz muguras.

Skārboro Emīlija kļuva par jūtamu traucēkli, un Pola nožēloja, ka paņēmusi viņu līdzi. Emīlija nemitīgi gribēja apstāties - te viņai sakārojās gliemju, te limonādes. Mazā kliedza, ka esot izsalkusi un izslāpusi, un, lai piešķirtu saviem vārdiem lielāku svaru, cirta kāju pie zemes.

Pola bargi uzlūkoja Emīliju.

- Kā tu vari būt izsalkusi? Mēs tikko paēdām lenču. Un tu ēdi vairāk par visiem. Ar katru dienu tu aizvien vairāk sāc līdzināties mazam, treknam sivēnam.

Un viņa gāja vien tālāk, neapstādamās nedz pie zivju tirgotavas, nedz kafejnīcas. Emīlija dīkdama vilkās nopakaļ.

-Tu esi ļauna! - viņa vaimanāja, tomēr pielika soli, lai tiktu māsīcai līdzi.

Pola atskatījās pār plecu un teica:

- Manuprāt, tev vēderā ir lentenis.

Tas tika paziņots tik pēkšņi un pārliecinoši, ka Emīlija apstājās kā zemē iemieta. Bridi viņa satriekta klusēja, tad skriešus metās Polai pakaļ, cik ātri vien mazās kājeles jaudāja.

- Tu runā briesmu lietas! - Emīlija kliedza pilnā balsī.

Polas vārdi bija viņu nobiedējuši. Jau pati doma vien,

ka viņai vēderā varētu būt tārps, dzina Emīliju uz priekšu.

- Man nav lentenis! Nav!

Beidzot viņa aizelsusies izdvesa:

- Vai varbūt tomēr zr, Pola? Ak, lūdzu, lūdzu, saki, ka man nav lenteņa! Vai vecmāmiņa varēs To no manis izvilkt ārā?

- Ak, neesi nu tik muļķīga! - Pola pieaugošā aizkaitinājumā atcirta.

Viņai rūpēja tikai viens - ātrāk atrast kādu puķu veikalu, kur pārdod arī stādus un puķu sīpolus.

- Es nejūtos labi, Pola. Man gribas vemt!

- Tu notiesāji pārāk daudz sviestmaižu un pudiņa.

- Nē, tas nav tāpēc, - īdēja Emīlija. - Tas ir no domām par lenteni. Es jūtos briesmīgi. - Tad atskanēja draudi: - Tūlīt laidīšu pāri lūpai!

Emīlija bija nobālusi, un viņas lielās acis pildījās ar asarām.

Polu acumirklī pārņēma žēlums. Viņa mīlēja mazulīti Emīliju un saprata, ka bijusi pret meitēnu pārāk nelaipna. Pola aplika roku ap piecus gadus vecās Emīlijas trīcošajiem ple-ciņiem un noglāstīja viņas mīkstos, blondos matus.

- Nu, nu, rimsties! Nevajag raudāt, Emīlija! Es nudien esmu pārliecināta, ka tev nekāda lenteņa nav. Zvēru pie kapa, un krusts man pār sirdi!

Pēc tik pārliecinoša zvēresta Emīlija beidzot mitējās raudāt un sameklēja mētelīša kabatā mutautiņu. Viņa skaļi izšņauca degunu, tad uzticīgi ielika savu roķeli Polas plaukstā un tipināja viņai līdzās klusa kā pelīte, paklausīgi nepaceldama ne acu uz veclaicīgo veikaliņu skatlogiem, kuros vīdēja daudzas pievilcīgas mantas. Beidzot mazā atkal saņēma drosmi un bikli nočukstēja:

- Bet iedomājies, ja man Tas patiešām būtu? Ko es darītu ar savu...

- Es aizliedzu tev runāt par taviem pretīgajiem tārpiem, tu, mazā briesmone! - pacietību zaudējusi, iesaucās Pola. -Vai zini ko, Emīlija Bārkstouna, tu esi gatavā sodība. Posts pār manu galvu. Ja tu neturēsi muti, aizsūtīšu tevi uz Koven-triju.

Emīlija bija satriekta.

- Bet tu taču vienmēr saki, ka esmu lava mīlule. Vai tu gribēji teikt, ka esmu tava vismīļākā sodība? - viņa vaicāja, ilgpilnu skatienu vērdamās savas vecākās, dievinātās māsīcas sejā.

Pola sāka smieties. Viņa pievilka Emīliju sev klāt un cieši apskāva mazo apalīti.

-Jā, tu esi mana vismīļākā sodība, Oliņ’ bolin’. Un, tā kā es zinu, ka tu būsi laba meitene un beigsi uzvesties kā izlutināts bēbis, es tev izstāstīšu savu visīpašāko noslēpumu.

Emīlija jutās tik glaimota, ka asaras šoreiz izpalika. Viņas zaļās acis iepletās. ,

- Kas tas par noslēpumu?

-Es gribu izveidot vecmāmiņai dārzu, visskaistāko dārzu, kādu vien tu vari iedomāties. Tāpēc mēs esam ieradušās

Skārboro - lai nopirktu puķu sēklas un dārzkopim nepieciešamas lietas. Bet tu nedrīksti viņai par to stāstīt, tas ir liels, liels noslēpums.

- Es apsolu, es apsolu! - sauca Emīlija.

Viņa bija savaldzināta, un nākamās pusstundas laikā, meitenēm ejot no viena puķu veikala uz citu, Polai ar mazo vairs neradās nekādas problēmas. Viņa stāstīja Emīlijai par brīnišķīgajiem augiem, kurus grib izaudzēt iecerētajā dārzā. Viņa sīki un smalki aprakstīja krāsas, ziedlapiņas, lapas un smaržas. Emīlija ļoti priecājās, ka varēs ņemt dalību tādā varenā pasākumā, un pilnīgi aizmirsa lenteni. Pola lēnām un rūpīgi izvēlējās un pirka vecmāmiņas iemīļoto puķu sēklas. Pēdējo puķu veikalu viņas atstāja, stiepdamas ar puķu sīpoliem, sēklu turziņām un dārzkopības katalogiem piebāztu somu.

Nonākušas līdz ielas galam, viņas apstājās, lai atvilktu elpu, un Emīlija mīļi uzsmaidīja Polai. Viņas tuklajos vaidziņos ievilkās jaukas bedrītes.

- Vai mēs tagad nevarētu iegriezties zivju tirgotavā?

- Emīlija! Tu atkal esi sodība! Savaldies taču reiz!

Emīlija nepievērsa šiem pārmetumiem nekādu uzmanību.

- Man ir labāka ideja. Iedzersim kafejnīcā tēju. Man tas ļoti patiktu. Mēs varētu apēst kādu putukrējuma kūku un sviestmaizes ar gurķi, un plācenīšus ar zemeņu ievārījumu un...

- Man vairs nav naudas, - stingrā balsī paziņoja Pola, cerēdama apspiest šo ideju jau dīglī.

- Tu taču vari izrakstīt čeku, tāpat kā to dara vecmāmiņa, - ierosināja Emīlija.

- Mēs neiesim uz kafejnīcu, un nav ko runāt par to. Tā ka muti ciet, un beidz tūļāties, Emīlija! Ir jau diezgan vēls, un mums jāpasteidzas.

Kad abas meitenes atgriezās “Gārņa ligzdā”, starp viņām atkal valdīja cieša draudzība. Emīlija tūlīt pat pieteicās Polai palīgos, kā allaž tiekdamās pēc māsīcas atzinības un mīlestības. Nometusies četrrāpus zemē, viņa spalgā bērna bal-stiņā uzmācās ar nelūgtiem padomiem. Brīdi vērojusi Polas darbošanos, Emīlija prātīgā balsī noteica:

- Tev ir zelta rokas, Pola.

- Nevis zelta rokas, bet zaļš īkšķis^6, - Pola izlaboja, galvu nepacēlusi.

Un viņa turpināja enerģiski rakt auglīgo zemi, ar milzīgu pašapziņu iestādīja savas pirmās puķes, būdama pilnīgi pārliecināta, ka tās augs un ziedēs. Kad Pola jau vāca kopā dārzkopības piederumus, Emīlija viņu pārbiedēja - mazā pielēca kājās un sāka nelabā balsī bļaut.

- Vai! Vai! - Emīlija lēkādama brēca un neprātīgi purināja savus bruncīšus. - Vai! Vai!

- Kas tev kaiš, dumiķīte? Izdzirdusi tavu kliegšanu, tūdaļ atskries vecmāmiņa, un tad dārzs vairs nebūs nekāds pārsteigums.

-Tas bija tārps! Skaties, te, pie tavām kājām! Tas rāpoja pa maniem svārkiem. Uf, cik tas pretīgi locījās, glumeklis tāds!

Emīlija bija bāla kā krīts un viscaur drebēja.

Pola bija satriekta, viņa saprata, ka tā nav bijusi pārāk laba doma - biedēt Emīliju ar lenteni. Šai tārpu mānijai bija jādara gals, un Pola attapīgi izmantoja situāciju. Viņa paķēra puķu stādāmo lāpstiņu un zvēla ar to tārpam, kas tika pāršķelts uz pusēm. Uzrušinājusi tārpa mirstīgajām atliekām zemes kaudzīti, viņa mundri un triumfējoši uzsmaidīja Emīlijai.

-Tas droši vien bija tavs lentenis. Jādomā, ka Tam bija ienācis prātā pašam tevi pamest. Un, tā kā es To esmu nogalinājusi, tagad viss ir kārtībā.

Pola paņēma kārbu ar darbarīkiem un, ar rokas mājienu devusi Emīlijai zīmi, lai mazā viņai seko, pa dārza taciņu steigšus devās uz šķūnīti. Piepeši Pola apstājās un pēc acumirklīgām pārdomām sacīja:

- Bet tu labāk vecmāmiņai par To neko nesaki, citādi viņa liks tev dzert zāles, baidīdamās, ka tev vēderā varētu būt vēl kāds tārps.

Doma par zālēm lika Emīlijai šausmās nodrebēt.

Pienāca vasara, un Pola un Emīlija atkal atbrauca uz villu. Meitenes tik tikko jaudāja apvaldīt prieku - dārzs bija saplaucis košos ziedos. Pa viņu prombūtnes laiku puķes bija sadīgušas un uzplaukušas. Polas prasmīgi izvēlētās šķirnes dārza vienmuļo zaļumu bija pārvērtušas par raibu krāsu paleti.

Emma bija aizkustināta. Jau pirmajā dienā meitenes aizveda viņu uz dārzu un izrādīja visu, ko Pola bija tur iestādījusi. Abas, gaidu pilnas, uzmanīgi vēroja Emmas sejas izteiksmi. Emīlija izstāstīja viņai par gājienu uz Skārboro puķu veikaliem, bet, protams, bija pietiekami piesardzīga, lai neieminētos par tārpiem. Emma meiteņu prombūtni tajā pavasara sestdienā bija pamanījusi un zināja arī iemeslu, taču izlikās ļoti pārsteigta. Viņa uzslavēja abas par čaklumu un, nojautusi Polā daiļdārznieces talantu, mudināja mazmeitu šo vaļasprieku turpināt.

Un tā bija dzimusi Polas kaislīgā un noturīgā mīlestība uz dārzkopību. Kopš tā laika viņa nemitīgi kaut ko stādīja, ravēja, apcirpa un kaplēja.

Ar Emmas atļauju viņas Jorkšīras lauku īpašumā Pola izveidoja sakņudārzu un vēl vienu košumdārzu, kurā ar neatlaidīgu darbu radīja savu slaveno Rododendru aleju. Tās plānošana, stādīšana un ieaudzēšana bija prasījusi divus gadus. Darbs pie Rododendru alejas izvērtās par uzskatāmu pierādījumu tam, ka Pola ir apņēmusies gūt spožus panākumus jebkurā savas darbības sfērā.

Bet no visiem dārziem, ko Pola savā mūžā bija radījusi, “Gārņa ligzdas” dārzs viņai bija un palika vismīļākais.

Kopš tā laika bija pagājuši septiņpadsmit gadi, bet Pola joprojām atcerējās noskaņu, kādā dārzs bija tapis. Par to viņa domāja arī šajā pēcpusdienā. Pola piecēlās, iztaisnoja muguru, novilka cimdus un, nolikusi tos uz ķerras, atkāpās, lai novērtētu akmensdārzu.

Beidzot tas sāk iegūt formu, viņa nosprieda. Edvina Fēr-lija dārza pilnveidošana sagādāja Polai tādu pašu prieku kā pirmais dārzs klinšu augstienē.

Pēc Edvina Fērlija nāves Džims bija mantojis Herogeitā šo māju, ko sauca par “Garo pļavu”. Šeit Pola pirms gada bija apmetusies uz dzīvi kā jaunlaulāta sieva. Lai gan māja bija pamatīgi būvēta un joprojām labā stāvoklī, tā prasīt prasījās pēc pārkārtošanas. Edvins Fērlijs bija raudzījies, lai viņa dārzs tiktu rūpīgi apkopts, taču to vajadzēja atjaunot, jo daudzas puķes un ziedošie krūmi bija iznīkuši. Pola saskatīja dārza trūkumus, tiklīdz bija tajā iegājusi, un ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs ķerties pie darba. Mājas pārveidošanai un remontam tomēr bija jādod priekšroka, bet Pola pamanījās vienlaikus tikt galā ar abiem, ienesot svaigas vēsmas kā mājā, tā dārzā.

Pārlaidusi skatienp puķu dobēm un košumaugiem apstādītajām taciņu apmalēm, viņa nosprieda, ka vienpadsmit mēnešus ilgais, smagais darbs nav bijis veltīgs. Dārzs bija Po-las intīmā pasaule, un šeit viņa emocionāli uzlādējās vai meklēja glābiņu no samilzušajām darba vai personiskajām problēmām.

Vismaz uz īsu brīdi dārzam izdevās novērst Polas domas uz citu pusi. Apmēram stundu viņa bija brīva no atmiņām par iepriekšējā vakara ķildu. Nu dusmīgie vārdi, kurus viņa ar Džimu bija pārmijusi, atkal dunēja Polai galvā. Džims varēja būt tik stūrgalvīgs. Bet viņa reizēm arī bija tāda, kaut pašu tas kaitināja. Mums abiem jākļūst elastīgākiem, Pola domāja, citādi staip mums visdažādāko iemeslu dēļ šķilsies dzirksteles. Visjocīgākais bija tas, ka pirms laulībām viņiem nebija nekādu nesaprašanos. Pirmais nopietnais strīds notika Edvinas dēļ. Pola un Džims bija saķērušies kā divi spītīgi āži. Viņa savu tanti ienīda, Džims tai acīmredzot bija pieķēries. Tas bija nesaskanu cēlonis.

Gluži negaidot Pola atcerējās vecmāmiņas ar mīlestību teiktos vārdus viņas laulību priekšvakarā. Emmas sacītais skaudri atbalsojās Polas prātā.

“Mīlestība ir kā sauja ar sēkliņām, bet laulība ir dārzs,” vecmāmiņa bija klusi teikusi. “Un, tāpat kā taviem dārziem, Pola, arī laulībai jāziedo daudz darba, kas veicams rūpīgi un ar mīlestību. Esi nežēlīga pret nezālēm, izrauj tās, pirms šie dārza parazīti paguvuši iesakņoties un sakuplot. Esi savai laulībai tikpat uzticīga kā saviem dārziem, un viss būs kārtībā. Atceries, ka ari laulībā vecie stādījumi laiku pa laikam jāatjauno, ja tu gribi, lai tā ziedētu...”

Cik gudri vārdi, nodomāja Pola, atkārtodama tos klusībā atkal un atkal. Viņa atlaidās dārza krēslā un aizvēra acis. Vi-ņu ķilda taču bija nezāle, vai ne? Tātad viņai tā jāizrauj ar visām saknēm. Uzreiz. Jā, no šīs nezāles jātiek vaļā, pirms tā pārņēmusi visu dārzu. Vienīgā iespēja to izdarīt bija atteikšanās no atšķirīgā Edvinas vērtējuma.

Pola atvēra acis un pasmaidīja. Viņa pēkšņi jutās daudz labāk. Novilkusi savus dubļainos darba zābakus un apmainījusi tos pret kurpēm, Pola iegāja mājā. Viņa mīlēja Džimu. Viņš mīlēja Polu. Visam citam nebija nekādas nozīmes. Polai bija daudz vieglāk ap sirdi, kad viņa steidzās augšup pa kāpnēm uz bērnistabu pie saviem mazuļiem.

Sešpadsmitā nodaļa

Nora, aukle, kas rūpējās par Fērliju dvīņiem, sēdēja bērnistabā šūpuļkrēslā un šuva. Kad durvju spraugā pavīdēja Po-las smaidīgā seja, aukle pielika pie lūpām pirkstu.

- Cst! - viņa klusi izdvesa.

*

Pola palocīja galvu par zīmi, ka sapratusi.

- Būšu atpakaļ pēc īsa brīža. Gribu ieiet vannā, - viņa tikko dzirdami nočukstēja.

Piecpadsmit minūtes pagozējusies karstajā vannā, Pola jutās kā atjaunota. Bet, sparīgi susinādama savu augumu ar dvieli, viņa saprata, ka karstā pelde gan ir mazinājusi nogurumu, tomēr labsajūtu galvenokārt izraisa dārzā pieņemtais lēmums izturēties saprotoši pret Džima vājību - tanti Edvinu. Jā, tas bija vienīgais, ko viņa varēja darīt, - to Pola apjauta vēl skaidrāk nekā iepriekš. Ja viņa saglabās līdzšinējo attieksmi, iznīcinās pati sevi. Viņai vienkārši jāpaceļas tam visam pāri - vecmāmiņa līdzīgos apstākļos darītu tieši tāpat. Viņas vecmāmiņa bija pārāk dižena sieviete, lai nolaistos līdz sīkumainībai, un Polai jācenšas viņai līdzināties.

Uzvilkusi frotē rītasvārkus, Pola atgriezās guļamistabā. Tā bija plaša telpa ar augstiem griestiem un erkerveida logiem, pa kuriem pavērās skats uz dārzu. Pola to bija pilnīgi pārkārtojusi. Pirmajā dienā, kad viņa bija ienākusi šajā istabā, Polu pārņēma šausmas - viņa mēmi raudzījās uz tumši zilajām tapetēm un smagajām sarkankoka mēbelēm, ar kurām telpa bija burtiski piekrauta. Guļamistaba bija bijusi tāda pati kā Viktorijas stilā būvētā māja - smagnējs piemineklis sen aizgājušam laikmetam. Visas telpas bija vecmodīgas, tumšas, nedzīvas un nospiedošas. Drūmās, ēnainās istabas ar senlaicīgajām mēbelēm, puķu vītnēm izrotātajām drapērijām un neglītajām lampām atstāja uz Polu nomācošu iespaidu. Viņa bija jutusies nelaimīga un prātojusi, kā varēs dzīvot pati un audzināt bērnus mājā, kurā nebija ne vēsts no ērtībām un priecīga gaišuma.

Bet Džims bija uzstājis, ka viņiem jāpārvācas šurp, un bija kategoriski atteicies pat apskatīt jauko, veco fermu, kuru Vinstons viņiem bija sameklējis Rietumtenfīldā. Pola bija spiesta piekrist, lai saglabātu ģimenes mieru, taču izvirzīja Džimam noteikumu, ka viņai tiks dotacarte blanche^7 mājas atjaunošanai un pārkārtošanai. Par laimi, viņam iebildumu nebija, un Pola nekavējoties ķērās pie darba, lai Džims nepagūtu pārdomāt un nespiestu viņu dzīvot starp neizsakāmi neglītajām mēbelēm, kuras Edvins Fērlijs savas dzīves laikā bija tik neatlaidīgi iegādājies. Jaunās mēbeles bija Polas vecāku kāzu dāvana, un māte viņai bija palīdzējusi piešķirt mājai pavisam citu izskatu. Tas notika tik lietpratīgi un tādā ātrumā, ka pat Emma bija pārsteigta. Pola un Dēzija bez žēlastības gādāja prom vecās mēbeles, atstājot tikai dažas vērtīgākās -Edvina rakstāmgaldu, Venēcijas spoguli un gaiša ozolkoka tualetes galdiņu, kā arī vairākas diezgan labas eļļas gleznas. Gaišās pasteļkrāsas, kas taģad dominēja istabu iekārtojumā, uzreiz radīja viegla gaisīguma iespaidu. Šķita, ka griesti kļuvuši augstāki un pašas telpas - plašākas. Skaistie mēbeļau-dūmi, porcelāns, nefrīta lampas un senlietas laucinieciskā stilā piešķīra mājoklim šarmu, dzīvīgumu un atturīgu eleganci.

Kādreizējā tumši zilajā guļamistabā tagad laistījās dzeltenie, aprikožu sārtie un bāli zaļie toņi, uz kuru fona izcēlās baltās krāsas dzedrā skaidrība. Tapetēm ar gaišu ziedu rakstu bija pieskaņoti mēbeļaudumi un ķīniešu lampas. Lai gan Džims sākotnēji bija iebildis, ka gaišais tapsējums ir diezgan nepraktisks, vēlāk arī viņš atzina, ka istaba iekārtota skaisti un gaumīgi. Polai par lielu atvieglojumu, viņam bija patikuši pārkārtojumi arī pārējā mājas daļā.

Tajā pēcpusdienā viņu guļamistabā valdīja saulaina, mierpilna gaisotne. Pola piegāja pie tualetes galdiņa, kas stāvēja goda vietā - erkerloga platajā, izliektajā nišā. Apsēdusies un izsukājusi matus, Pola uzlika sejai grimu, lai būtu gatava vakaram. Viņas domas kavējās pie vecmāmiņas. Cik jauki viņa bija izskatījusies kristībās - skaista, joprojām gracioza, enerģijas un dzīvesprieka pārpilna visi pārējie Emmas tuvumā bija šķituši bāli un kusli. Džims Polai bija teicis tieši to pašu, kad viņi tovakar bija aizbēguši, lai divatā paēstu pusdienas “Sarkanajā lauvā” - piemīlīgā Dienvidsteinlijas restorānā. Pēc Emmai veltītajiem cildinājuma vārdiem viņš bija uz kādu bridi iegrimis sev raksturīgajā savādajā klusēšanā, un Pola zināja, ka Džims domā par savu vectēvu.

Viņa nolika lūpu krāsu, apsēdās ērtāk un raudzījās tālumā. Pola atcerējās to vakaru, kad Džims viņu bija pirmo reizi ievedis šajā mājā, lai stādītu priekšā karaļa padomniekam seram Edviņam Fērlijam.

Atmiņu ainas bija tik dzīvas, it kā tas būtu noticis vakar.

Viņš bija aizsnaudies nelielajā bibliotēkā ar priežkoka paneļiem, un Džima un Polas ierašanās bija viņu iztrūcinājusi. Edvins Fērlijs bija piecēlies no krēsla un smaidīdams nācis viņiem pretim ar izstieptām rokām - trausls, sirms, vecs vīrs ar mīļām un iznesīgām manierēm. Nokļuvis dažu soļu attālumā no atnācējiem, viņš piepeši saminstinājās un palika stāvam. Edvins Fērlijs bija skaidrāk saskatījis Polas seju, kuru līdz tam slēpa krēsla. Veco vīru bija pārņēmis tāds šoks, it kā viņa priekšā stāvētu spoks. Nedz Pola, nedz Džims toreiz nesaprata, ka jaunajā meitenē Edvins Fērlijs bija saskatījis Emmas Hārtas atspulgu. Arī viņš laikam nosprieda, ka šī līdzība ir tikai sagadīšanās, un acumirklī atguvās. Bet vēlāk, kad viņi pēc iepazīšanās dzēra kokteiļus, Edvins Fērlijs vaicāja, ar ko Pola nodarbojas, un viņa atbildēja, ka strādā pie savas vecmāmiņas Emmas Hārtas, tāpat kā Džims, tikai viņas darbalauks esot veikali. Viņš bija sarāvies un tik tikko apspiedis pārsteiguma izsaucienu. Pēc tam Edvins Fērlijs bija raudzījies Polā vēl ciešāk, un viņa blāvās acis piepeši bija atdzīvojušās -tajās mirdzēja neslēpta interese, pat ziņkāre. Viņš bija iztaujājis Polu par viņas vecākiem un ikdienas dzīvi, Pola bija vaļsirdīgi atbildējusi, un Edvins Fērlijs smaidīja, māja ar galvu, glāstīja viņai roku un sacīja, ka Pola esot skaista, jauna sieviete un ka tieši tādu līgavu viņš novēlot Džimam. Viņa ar Ed-vinu Fērliju tikās vēl vairākas reizes, un viņš allaž sirsnīgi sagaidīja Polu, neslēpdams prieku par viņas ierašanos. Kad Pola un Džims kādu laiku pārtrauca satikties, vectēvs esot to smagi pārdzīvojis un vairs nekur neradis mieru - tā stāstīja Džims.

Sers Edvins nomira, pirms viņi atkal atgriezās viens pie otra un, saņēmuši Emmas svētību, apprecējās.

Pola bija uzdevusi vecmāmiņai neskaitāmus jautājumus par Edvinu Fērliju - tūlīt pēc tam, kad Emma darīja visiem zināmas savas kādreizējās attiecības ar viņu un senais mīlas stāsts vairs nebija viens no skeletiem ģimenes kumodē^8.

Emma, kas agrāk nemīlēja runāt par savu pagātni, piepeši bija kļuvusi ļoti runīga un atklāta. Viņa pastāstīja Polai, kā, būdama kalponīte Fērlijholā, iemīlējusi jauno kungu Ed-vinu, kā viņi pieķērušies viens otram, kad abi zaudējuši mātes. Emma stāstīja par tīreli, par Laimes Virsotni un alu, kurā viņi pārlaida negaisu un kur Edvins Emmu paveda.

“Ak, bet Edvins Fērlijs nebija slikts cilvēks,” vecmāmiņa bija teikusi Polai tikai pirms nedēļas, kad abas atkal pārrunāja sen pagājušo dienu notikumus. “Viņš vienkārši bija šausmīgi, šausmīgi vājš, baidījās no sava tēva un nespēja aiziet no tā sabiedrības slāņa, pie kura piederēja. Dabiski. Tajos laikos tam bija liela nozīme, uz kāda sociālā pakāpiena tu atrodies. Neaizmirsti, ka mēs runājam par to, kas notika pirms sešdesmit gadiem. Es tomēr bieži vien vēlējos, kaut Edvins nebūtu bijis tik gļēvs, kaut viņš mazliet būtu pacenties man palīdzēt, kad es gaidīju viņa bērnu. Varbūt tad es nebūtu viņu tik ļoti ienīdusi.”

Emma bija paraustījusi plecus.

“Ko lai dara, diemžēl viss notika tā, kā tam bija lemts notikt. Es taču izdzīvoju, vai ne? Man bija sešpadsmit gadu, un es gaidīju ārlaulības bērnu, tāpēc, negribēdama sagādāt kaunu tēvam, aizbēgu uz Līdsu. Pie Blekija. Manā toreizējā briesmīgajā stāvoklī viņš bija mans vienīgais draugs. Viņš un mīļā Lora, kuru Blekijs tolaik vēl nebija apprecējis. Bērns nāca pasaulē, un visu pārējo tu jau zini.”

Pola vaicāja, kāpēc viņa nosaukusi meitu par Edvinu. “Ak, tas man tā nelaimīgā kārtā izspruka,” Emma, sausi iesmiedamās, bija atbildējusi. “Gluži nedomājot. Vai, pareizāk sakot, domājot par Edvinu Fērliju.”

“Bet kā tu ar visu tiki galā, vecomāt?” Pola taujāja, un acis viņai bija pilnas asarām un sirds sāpēja, iedomājoties par grūtībām, kuras vajadzēja pārvarēt jauniņajai Emmai - vienai pašai, bez ģimenes un bez graša kabatā.

“Ak, ko nu, man palīdzēja izturēt dažas mana rakstura īpašības,” Emma bija atteikusi ar savādu smaidu.

Pola tomēr bija uzstājusi, lai viņa pastāsta sīkāk, un tad Emma teica:

“Nu, redzi, man piemita liels gribasspēks, fiziskā izturība, ne pārāk aprobežots prāts un tīri ciešams ārējais izskats, bet vissvarīgākā laikam bija mana ne ar ko nesalīdzināmā mērķtiecība. Un, kad es tagad par to domāju, laikam man bija arī sasodīti daudz drosmes. Bet pietiks šodien pārcilāt manu dzīvesstāstu.”

Un Emma vairs nebija piedabūjama turpināt šo sarunu.

Edvins Fērlijs bija ne tikai vājš, Pola domāja, viņš bija arī bezatbildīgs, tā izturēdamies pret mīļoto meiteni. Viņas domas atgriezās pie vecmāmiņas, un viņu pārņēma lepnums un neizsakāma mīlestība pret Emmu. Stiprā, drosmīgā Emma Hārta - viņa bija iekarojusi visu sasodīto pasauli. Braši izslē-jusies, viņa bija gājusi caur dzīvi, un viņas mugura joprojām bija taisna. Polai piepeši ienāca prātā Edvina. No Fērlija dzemdētais bērns nebija atnesis Emmai neko citu kā vien sirdssāpes. Un tas ir viens no iemesliem, kāpēc es nevaru paciest viņas tuvumu, Pola nomurmināja. Kāpēc Džims to nevar saprast? Tā Pola vaicāja pati sev un acumirklī atvairīja šo jautājumu. Edvina pēdējā laikā bija radījusi viņai problēmas, bet tikai tāpēc, ka Pola pati to pieļāva. Edvina ir nenozīmīga parādība. Tā pirms nedēļas bija teikusi vecmāmiņa, un viņai, kā parasti, bija taisnība.

Pulkstenis nosita pusstundu, un, paskatījusies uz to, Pola redzēja, ka ir jau puspieci. Viņa saprata, ka nedrīkst vairs kavēties pārdomās, jo atlicis pārāk maz laika. Pielēkusi kājās, Pola piegāja pie drēbju skapja, sameklēja tajā pelēkas flaneļa bikses un baltu zīda blūzi un ātri apģērbās. Apņēmīgiem soļiem Pola šķērsoja augšstāva gaiteni un atkal vēra bērnistabas durvis.

Nora pabāza galvu no mazās virtuvītes, kuru Pola bija likusi uzbūvēt agrākā pieliekamā vietā. Aukle turēja rokā pudelīti ar pienu un teica:

- Es grasījos viņus barot, Fērlija kundze.

-Tad jau esmu atnākusi tieši laikā, lai varētu tev palīdzēt, Nora.

Pola noliecās pār šūpulīti, kas atradās viņai tuvāk. Tēsa bija pilnīgi pamodusies un raudzījās mātē ar Emmas pārsteidzoši zaļajām acīm. Mazulīte pēkšņi sāka burzguļot un spārdīties ar tuklajām kājelēm. Pola paņēma meitu uz rokām un, cieši piespiedusi bērnu sev klāt, noskūpstīja miklo pierīti un mīksto, pūkaino vaidziņu. Sirds viņai no mīlestības iesmeldzās, un viņa Tēsu kādu brīdi vēl paturēja, tad atlika atpakaļ šūpulītī. Tajā pašā mirklī meitenīte sāka neganti brēkt.

Pola raudzījās lejup uz brēcošo Tēsu un jokodamās vaicāja:

-Cienītā Fērlijas jaunkundze, vai jūs neuzvedaties pārāk trokšņaini? Bet mīluļu šajā ģimenē nebūs! Arī tavs brālītis ir pelnījis mazliet uzmanības un dažus skūpstus.

Vaimanas apklusa - itin kā mazulīte būtu sapratusi mātes teikto.

Pola piegāja pie otra šūpulīša. Lorns svinīgi raudzījās viņai pretim. Pola izcēla dēlu no šūpuļa un piespieda Lomu sev tikpat cieši klāt kā pirms brīža viņa māsiņu, izjūtot tikpat maigu mīlestību un vēlēšanos pasargāt.

- Ak tu, mans mīļumiņš, - viņa čukstēja, piespiedusi lūpas pie dēla vaiga - silta un mikla no siekalām. - Tavam tēvam taisnība, tu esi mazs sīkaliņš.

Viņa noskūpstīja Lornu un, atvirzījusi viņu no sevis mazliet nost, plati pasmaidīja.

- Bet tu vienmēr esi tik nopietns, Lom. Tu man atgādini mazu večukiņu. Ak Dievs, tu raugies manī kā viszinīgs, daudz pieredzējis cilvēks.

Pie loga stāvēja neliels soliņš bez atzveltnes. Pola piegāja pie tā un apsēdās. Viņa ucināja Lornu uz saviem ceļgaliem, un šķita, ka bērnam tas patīk, jo viņš uzreiz sāka gru-ģināt un vicināja cieši sažņaugtās dūrītes, it kā justos laimīgs un priecātos par dzīvi.

- Es pabarošu Lornu, ja jau viņš sēž man klēpī, Nora, un tu vari parūpēties par viņa māsu, kas ir krietni vien uzstājīgāka, - teica Pola.

- Labi, Fērlija kundze.

Nora viņai uzsmaidīja un ielūkojās Tesas šūpulī.

- Man jāsaka, mazā ir īsta lapsiņa. Viņa noteikti ir apņēmusies neļaut mums aizmirst viņas klātbūtni.

Pola un Nora aizrautīgi tērzēja par mazuļiem, vienlaikus barodamas izsalkušās radībiņas no pudelītēm. Pola stāstīja, kā grozījusi savu dienaskārtību un darba stundas, lai piemērotos bērnu dzīves ritmam.

- Tā ka es katru vakaru būšu agri mājās, lai palīdzētu tev viņus pabarot un nomazgāt. Diemžēl šovakar tev mazuļi būs jāvanno vienai pašai, Nora. Pie mums kokteiļstundā ieradīsies daži viesi, pēc tam mēs dosimies pusdienot ārpus mājas.

- Jā, es saprotu, Fērlija kundze.

Nora bija piespiedusi Tēsu sev pie pleca un glaudīja viņai muguriņu. Meitenīte vairākas reizes skaļi atraugājās.

Tas lika Polai pasmaidīt.

- Nu, vai nav maza viltniece! - iesaucās Nora. - Viņa izmanto katru iespēju, lai liktu mums viņu sadzirdēt. Bet vispār Tēsa ir mīļa mazulīte, tāpat kā Loms.

Pola palocīja galvu.

- Man ari tā liekas, bet, zini, gan mana māte, gan vecmāmiņa uzskata, ka Tesas personā ģimene ir ieguvusi dumpinieci.

Pārdomādama šo iespēju, Pola klusībā pasmaidīja, tad atkal veltīja visu savu uzmanību Lornam.

Tie mirkļi, kurus Pola varēja pavadīt kopā ar bērniem, prom no darba steigas un kņadas, viņai bija ļoti dārgi. Plašajā, bet omulīgajā bērnistabā valdīja klusums un miers. Tapetes un mēbeles šajā telpā bija baltas, šur tur vīdēja pa rožainam vai gaišzilam akcentam, pie sienām karājās bērnu skaitām-pantiņu ilustrācijas. Liega vēja pūsma viegli šūpoja plānos aizkarus, kuri netraucēja bērnistabā iekļūt zeltainajiem saules stariem. Smaržoja pēc zīdainīšiem, talka pūdera, vārīta piena un svaigi gludinātas veļas. Pola lūkojās dēlā, kas cienīgi zīda no pudelītes pienu, un noglāstīja viņa gaišmataino galviņu. Cik es esmu laimīga, Pola domāja. Man par daudz ko jābūt liktenim pateicīgai... par mīļajiem, skaistajiem un veselīgajiem mazulīšiem... par saviem vecākiem un vecmāmiņu... par sirdij tīkamo darbu un - vispirms - par visbrīnišķīgāko vīru pasaulē. Pēkšņi Pola nespēja vien sagaidīt, kad Džims atgriezīsies mājās no avīzes redakcijas, lai pateiktu, cik ļoti viņu mīl un kā nožēlo muļķīgās ķildas tantes Edvinas dēļ.

- Priecājos, ka tava pirmā darbadiena noritējusi veiksmīgi, Emīlija, tikai nevajag šonedēļ pārstrādāties. Izklausās, ka tu esi šausmīgi nogurusi, - teica Pola. - Pacenties sevi iegrožot.

Viņa sēdēja, atspiedusies pret krēsla atzveltni, un runādama vilka sev tuvāk telefonu - slīdēdams pa baltā klūdziņu galda virsmu, aparāts klusi grabēja.

- Jā, jā, es centīšos, neraizējies par mani, - atsaucās Emīlija, un viņas balss caur vadiem skanēja mazliet pacilāta.

- Vecmāmiņa jau man lika pie sirds, lai ievēroju darba stundas birojā, nevis mēģinu paveikt visu un uzreiz. Bet te, “Vispārējās tirdzniecības kompānijā”, ir tik interesanti, un man ļoti daudz kas jāiemācās un jāuzsūc sevī. Lēns Hārvijs ir kolosāls cilvēks, mēs noteikti labi sastrādāsimies. Viņš teica, ka nākamo mēnesi mums laikam būšot jābrauc uz Honkon-gu - preču iepirkšanas ceļojumā. Iespējams, ka iegriezīsimies arī Ķīnā - iepirkt cūku sarus vai kaut ko tamlīdzīgu.

Pola skanīgi iesmējās.

- Sasodīts, par ko tu tur runā?

- Par sukām. Kas darinātas no cūku sariem. Cik noprotu, tās ir vislabākās. Pola... esmu pārsteigta. Nemaz nezināju, ka mēs tik daudz preču iepērkam ārzemēs. Mūsējā laikam ir vislielākā importētājkompānija Anglijā. Nu, vismaz viena no vislielākajām. Mēs iepērkam visdažādākās lietas... mākslīgās skropstas, parūkas, kosmētiku, zīdu un atlasu, katlus un pannas...

- Nemaz nerunājot par cūku vaigubārdu vai kaut ko tamlīdzīgu, - ķircinājās Pola. - Jā, es to visu zinu, Emīlija, un domāju, ka šis darbs būs tev īsti piemērots. Atbildība ir liela... bet es zinu, ka tu ar to tiksi galā. Patiesību sakot, Oliņ’ boliņ’, man tevis jau pietrūkst, un šī ir tikai pirmā diena, kopš tu strādā citur.

- Es jūtos tieši tāpat. Bet tas, ka mēs vairs nestrādājam kopā, taču nenozīmē, ka esam aizgājušas viena no otras dzīves. Kāpēc tu mani nupat nosauci par Oliņ’ boliņu? Tu to nebiji darījusi gadiem ilgi.

Pola uzsmaidīja telefona klausulei.

- Šodien darbojos pa dārzu, veidodama akmensdārzu, un man visu laiku bija jādomā par saviem pirmajiem stādījumiem... toreiz “Gārņa ligzdā”. Vai atceries to dienu, kad paņēmu tevi līdzi uz Skārboro?

- Kā gan lai es būtu varējusi to aizmirst! Man vēl tagad ir bail no tārpiem, - Emīlija smiedamās atbildēja. - Un es tolaik patiesi biju īsts oliņ’ boliņš, vai ne? Gatavais tauku pikucis.

- Ko nevarētu teikt par tevi tagad, mazulīt. Klausies, vai tu negribētu šovakar kopā ar mums papusdienot? Mēs iesim uz Grenbija restorānu... vismaz es domāju, ka Džims mūs vedīs tieši turp.

- Man tas patiktu, bet baidos, ka nevarēšu. Lai būtu kā būdams, saki - kas ir šie mēsi

- Sallija, Entonijs un tante Edvina.

- Ak Dievs, es tevi neapskaužu, Pola! - novaidējās Emīlija. - Ja vien varētu, es arī ietu - kaut vai tādēļ, lai morāli tevi atbalstītu. Diemžēl...

Viņa aprāvās un ieķiķinājās.

- Man norunāta kāda pavisam īpaša tikšanās.

- Ak! Ar ko gan?

- Ar slepenu mīļāko.

- Un kurš tad tas ir? - ziņkārīgi vaicāja Pola.

- Ja es tev pateikšu, viņš vairs nebūs mans slepenais mīļākais, vai ne? - noslēpumaini atteica Emīlija. - Viņš ir kaut kas pavisam īpašs, un, kad pienāks laiks - protams, ja vispār pienāks, - tu būsi pirmā, kas dabūs zināt viņa vārdu.

Un Emīlija gavilējoši iesmējās.

- Vai esmu ar viņu tikusies? - mēģināja izdibināt Pola, kuru, kā parasti, pārņēma vēlēšanās Emīliju pasargāt.

- Atsakos bilst par to kaut vienu vārdu.

Gribēdama mainīt sarunas tematu, Emīlija nopietnākā

balsī jautāja:

- Starp citu, kāpēc vecmāmiņa šopēcpusdien aizbrauca uz Londonu?

- Viņa kaut ko runāja par nepieciešamību papildināt savu garderobi, pirms dodas tālajā ceļojumā kopā ar Blekiju. Kāpēc tu vaicā?

- Man viņa teica tieši to pašu, bet es prātoju, vai tikai šim braucienam nav kāds cits iemesls. Tev jau viņa parasti visu pasaka.

- Kāds cits iemesls gan viņai varētu būt? - Pola apmulsusi jautāja.

- Redzi... pirms neilga laika viņa bija ienākusi, lai mani apraudzītu, un izskatījās tā, it kā būtu nostājusies uz kara takas. Tu taču pazīsti to vecmāmiņas sejas izteiksmi, kas parādās tad, kad viņa gatavojas kaujai. Nepielūdzamība - tā laikam to visprecīzāk varētu nosaukt.

Pola domīgi klusēja. Viņa raudzījās ārā pa logu, un viņas gludo pieri bija izvagojusi rūpju rieva.

- Esmu pārliecināta, ka Londonā viņai nekādi darījumi nav kārtojami, Emīlija, - pēc īsa klusuma brīža Pola sacīja un atvairoši iesmējās. - Turklāt tev jau sen vajadzēja zināt, ka vecmāmiņa vienmēr izskatās nepielūdzama. Tā ir viņas dabiskā sejas izteiksme. Bez tam tobrīd, kad tu viņu redzēji, vecmāmiņa droši vien steidzās. Mani vecāki brauca kopā ar viņu, un vecmāmiņa negribēja likt viņiem ārā automobilī gaidīt pārāk ilgi. Zinu, ka šobrīd vecmāmiņai galvā ir tikai tērpi. Vakar viņa man teica, ka viņiem ar Blekiju nāksies uzturēties visdažādākajās klimatiskajās joslās un viņi būs prom veselus trīs mēnešus. Viņai noteikti nav viegli izvēlēties piemērotas drēbes.

- Var jau būt, ka tev ir taisnība, - Emīlija gausi novilka, nebūdama īsti pārliecināta. - Gaidāmais ceļojums viņu ir ļoti satraucis, Pola. Visu nēdēļas nogali vecmāmiņa par to vien runāja.

- Viņai tas nāks par labu. Galu galā tas būs viņas pirmais īstais atvaļinājums. Un vecmāmiņa ir ļoti noilgojusies pēc Filipa un vēlas vēlreiz pabūt Danūnā. Viņa tur ir pavadījusi brīnišķīgu laiku kopā ar manu vectētiņu. Klau, mīļo boliņ’, ierunājos par savu mazo brāli un atcerējos, ka vakar telefonsarunā ar Sidneju apsolīju viņam vēstulē sīki un smalki aprakstīt kristību norisi. Man jāuzraksta vēstule, pirms Džims atgriežas mājās, tā ka beigsim tagad tērzēt.

- Es saprotu. Paldies, ka piezvanīji, Pola! Gan jau mēs šonedēļ tiksimies. Pasveicini no manis Filipu! Un redzīti!

Aši atvadījusies no Emīlijas, Pola nolika klausuli un tūlīt pat sāka rakstīt vēstuli Filipam. Viņas jaunākais brālis tikai nesen bija atspirdzis pēc smaga plaušu karsoņa, tāpēc Pola un viņas vecāki uzskatīja, ka nav nepieciešams likt viņam veikt garo ceļu no Austrālijas, lai piedalītos kristībās. Pola sīki aprakstīja gan baznīcas ceremoniju, gan pēc tam sarīkoto pieņemšanu, neaizmirsa arī jaunumus par ģimenes locekļiem un kopīgajiem draugiem, īpaši pieminot O’Nīlus un Kalinskus.

Savā sīkajā, līdzenajā rokrakstā aprakstījusi trīs lapas, Pola apstājās. Viņa domāja par Filipu. Viņi abi allaž bija tuvi un mīļi draugi, un Polai Filipa ļoti pietrūka. Viņa bija pārliecināta, ka brālis arī ilgojas pēc viņas, tāpat kā pēc vecākiem un vecmāmiņas. Droši vien viņu laiku pa laikam pārņēma spēcīga vēlēšanās atgriezties Anglijā. Bet arī Danūna, aitu ferma, kas viņiem piederēja Kūnemblā, Jaunajā Dienvidvelsā, bija saistījusi Filipa iztēli jau kopš bērnības, un Pola bija pārliecināta, ka viņš to ir iemīļojis. Pārvaldīt plašos īpašumus, kurus Emmai Austrālijā bija atstājis viņu vectēvs Pols Makgils, tam vajadzēja būt aizraujoši! Viņa zināja, ka darbs Filipam vairāk nekā patīk, viņš beidzot bija atradis savu vietu dzīvē, un par to Polai bija vislielākais prieks. Viņa pabeidza vēstuli, uzrakstīja adresi un aizlīmēja aploksni, tad piecēlās un aizgāja uz telpas attālāko galu, lai paceltu un iemestu pelnutraukā dažas nobirušas sārtās acālijas ziedlapiņas. Pola pavērās visapkārt, prātodama, vai dzērienus pasniegt šeit, uz apaļā keramikas galda, vai viesistabā.

Lai gan Pola šo savu vismīļāko istabu uzskatīja par intīmu stūrīti, kas pieder tikai viņai vien, pēdējā laikā tā tika pakļauta vispārējai lietošanai. Viņa bieži vien atrada Džimu te lasām, un arī vairākums viesu nez kāpēc galu galā sanāca tieši šeit. Patiesībā šī telpa bija siltumnīca - raksturīga Viktorijas laikmeta savrupmāju sastāvdaļa. Mājas ar siltumnīcām sāka būvēt pēc tam, kad Džozefs Pakstons bija atklājis, ka dzelzs sijas var izmantot, lai būvētu stikla namiņus. Pola uzskatīja, ka apjomīgā siltumnīca, tāpat kā dārzs, ir viena no retajām “Garās pļavas” patiesajām vērtībām. Siltumnīca bija uzbūvēta gotiskā stilā, un Pola to bija apgādājusi ar tropiskajiem košumaugiem, pundurkociņiem un eksotiskām orhidejām, bet tās galvenais krāšņums bija zemie, ziedošie krūmi. Tapetes egļu zaļumā un baltās klūdziņu mēbeles ar gaišzaļo efeju rakstu piešķīra telpai vēsu, mierīgu noskaņu. Siltumnīcas stikla sienas radīja iespaidu, ka šī telpa saplūst ar dārzu. Polas izvēlētais iekārtojums ļāva izmantot siltumnīcu arī par dzīvojamo istabu vai kabinetu. Polai ļoti patika uzturēties atsvaidzinošajā vidē starp augiem, kas zaļoja visu cauru gadu.

Pagriezusies viņa ievēroja, ka vienai no visskaistākajām hortenzijām uz lapām veidojas bāla apmale. Pola bija noraizējusies un domīgi pētīja augu, kad viņu no šīs nodarbošanās iztraucēja spalgs telefona zvans. Viņa piesteidzās pie galda un pacēla klausuli.

-Hallo!

-Kā klājas jaunajai māmiņai?-klausulē atskanēja Mi-randas O’Nīlas patīkamā, dziedošā balss.

- Man klājas labi, Merija. Un tev, mīļā?

- Ja gribi zināt patiesību - es tuvojos spēku izsīkumam.

Visu dienu izdzinu sevi kā pēdējo vergu un ari vakar tikpat kā neizgāju no biroja, attīstīdama savu ideju par Hārtas veikalu filiālēm mūsu viesnīcās. Uzskatu, ka man izdevies izstrādāt dažus patiešām derīgus plānus. Rīt gribu tos parādīt savam tēvam, bet nākamnedēļ mēs varētu sanākt visi kopā, protams, ja tev būs laiks.

- Šādam nolūkam es laiku noteikti atradīšu, un man jāatzīst, ka tu esi darbojusies trakā tempā un ar apskaužamu uzcītību.

- Paldies! Tante Emma šķita ļoti ieinteresēta, kad es sestdien ar viņu runāju par savu ieceri, tāpēc negribēju zaudēt laiku. Laiks ir nauda, kā mēdz atkārtot tava vecmāmiņa. Turklāt, ja mēs izlemjam par labu veikalu iekārtošanai, tiem jāparādās jaunajā plānojumā, un arhitekti drīz ķersies pie darba.

- Es saprotu, Merija, tev ir svarīgi visu izlemt pēc iespējas ātrāk, lai netiktu aizkavēta celtniecības un pārbūves programma. Tiksimies trešdien. Ap pulksten diviem, ja tevi tas apmierina.

- Mani tas pilnīgi apmierina. Sapulcēsimies manā birojā, labi?

īsi iesmējusies, Miranda piemetināja:

- Vai tie nav fantastiski jaunumi - tante Emma dodas ceļojumā apkārt pasaulei kopā ar manu vecpapu? Mūsmājās visi ir satraukušies līdz nemaņai.

- Mēs ari... bet tas viņiem abiem nāks par labu.

- Tev būtu vajadzējis redzēt viņu šorīt, - Merija turpināja. - Neticēju pati savām acīm, kad viņš ieradās birojā pašā rīta agrumā un sēdēja pie rakstāmgalda, kur nebija manīts jau mēnešiem ilgi. Vecpaps kūsāja kā tvaika katls, nemitīgi zvanīja pa telefonu un noveda savu nabaga veco sekretāri līdz izmisumam. Viņš nebeidza atkārtot: “Pirmajā klasē,pirmajā klasē, Gertija, no sākta gala līdz pat beigām. Tam jābūt luksusa ceļojumam.” Tantes Emmas piekrišana braukt kopā ar viņu iedvesusi vecpapā jaunu dzīvību. Bet zini - kad ieminējos viņam par to veikaliņu ideju, viņš kļuva nikns kā lauva un burtiski rēca, lai es neiedrošinos iesaistīt Emmu savos niek-kalbīgajos darījumos un neizjaucu viņa plānu ar lielo burtu P. Man nācās pamatīgi nopūlēties, lai viņu nomierinātu.

- Kā tev tas izdevās? - Pola vaicāja, sevī uzjautrinādamās, jo nekādi nespēja iedomāties, kāds izskatās pārskaities Blekijs.

- Kad beidzot tiku pie vārda, sacīju viņam, ka tante Emma te nemaz nav iesaistīta un ka es kārtoju šo darījumu ar tevi. Atļāvos piebilst, ka mēs gluži labi tiksim galā bez viņu abu palīdzības. Tad viņš sāka starot un sauca mani par savu gudro, mīļo meiteni, tikai piekodināja, lai dažu tuvāko dienu laikā nemaisos viņam pa kājām, jo viņš esot ārkārtīgi aizņemts. Varētu padomāt, ka notiek gatavošanās medusmēnesim.

- Zini, Merija, viņš patiešām atdeva Emmai to gredzenu.

- Vai tas navmlļi, ko? Viņi abi ir sasodīti mīļš vecūkšņu pāris, vai ne?

Pola sāka smieties.

- Diez vai es atļautos raksturot savu vecmāmiņu un tavu vectētiņu kā mīļu vecūkšņu pāri. Manuprāt, Blekijs un Emma vairāk līdzinās petardēm. Un vai tā nebiji tu, kas tikai pirms dažām dienām man sacīja, ka viņi ir nelabojami, kad tiek kopā?

Merijai neatlika nekas cits kā sākt smieties kopā ar Polu, un viņa atzina:

- Taisnība, tā es Sacīju gan. Staip citu, ja runājam par tanti Emmu, es nekādi nevaru izdomāt, ko lai viņai uzdāvinu astoņdesmitajā dzimšanas dienā. Lauzu galvu jau labu laiku. Vai tu nevarētu man kaut ko ieteikt?

- Tu laikam joko! Mēs visi mokāmies ar to pašu problēmu. Vēl šodien lenča laikā pārrunāju šo lietu ar mammu un tēti. Un Emīlija man nemitīgi uzmācas, lai kaut ko iesaku arī viņai. Goda vārds, es esmu tādā pašā neziņā kā visi pārējie.

- Labi, tad tiekamies trešdien, - teica Merija. - Tagad man jāiet, Pola. Mani gaida tēvs. Mūs gaida smags pārbaudījums - tikšanās ar preses pārstāvjiem - viņi grib uzzināt kaut ko sīkāk par viesnīcas atklāšanu Ņujorkā. Tēvs grib izlasīt manus uzmetumus runai, ko teikšu žurnālistiem. Dod Dievs, lai viņam patiktu kāds no manis sagatavotajiem variantiem, pretējā gadījumā man līdz pusnaktij būs jānīkst pie rakstāmgalda. Bet vispār jau tas nebūtu nekas neparasts, -kurnēja Miranda. - Tā rādās, ka pēdējā laikā esmu pārvērtusies par darba zirgu. Nav nekāds brīnums, ka esmu palikusi bez personiskās dzīves.

-Es nupat sacīju Emīlijai, lai viņa nepārstrādājas “Vispārējās tirdzniecības kompānijā”. Un arī tev iesaku to pašu, Merija, - Pola brīdināja.

- Jā, tu jau nu esi īstā, kura var aicināt uz nepārstrādā-šanos! - teica Miranda, un klausulē atkal atskanēja viņas gaišie smiekli.

Septiņpadsmitā nodaļa

Tā kā siltumnīcas durvis izgāja tieši uz priekštelpu, Pola izdzirdēja Džima soļus uz marmora grīdas, tiklīdz viņš bija ienācis. Viņa stāvēja pie vīstošās hortenzijas, turēdama rokā vienu no tās bojātajām lapām. Pola pagriezās, un viņas sejā atspoguļojās sirsnība un gaidas.

- Sveiks, mīļais! - viņa teica, kad Džims bija nokāpis pa diviem pakāpieniem, kuri veda lejup uz siltumnīcu.

Pola ātri tuvojās vīram, neslēpdama, ka dedzīgi gaidījusi viņu pārnākam.

- Sveika! - viņš atbildēja.

Viņi satikās telpas vidū. Džims viegli noskūpstīja sievu, tad, ne vārda neteikdams, atkrita vienā no krēsliem.

Pola stāvēja un apjukusi raudzījās Džimā. Skūpsts bija tik paviršs un sveiciens - apātisks, ka viņai uzreiz bija skaidrs -Džimu kaut kas nomāc.

- Vai kaut kas noticis, Džim? - Pola steigšus vaicāja.

Viņš papurināja galvu.

- Esmu tikai noguris, - Džims atteica un smaidīja to neizteiksmīgo, noraidošo smaidu, kuru Pola jau tik labi pazina. - Uz Herogeitas ceļa bija notikusi avārija un tāpēc izveidojies sastrēgums. Jūdzēm bija jāvelkas gliemeža ātrumā. Bezcerīgi un nogurdinoši.

- Cik briesmīgi! Man ļoti žēl. Tikai to tev vēl vajadzēja. Es ieliešu tev kaut ko dzeramu, - viņa ierosināja, nebūdama īsti apmierināta ar vīra paskaidrojumu, taču nolēmusi patlaban ar jautājumiem vairs neuzmākties.

- Tā ir laba ideja, - Džims atsaucās mundrākā balsī. - Paldies, džins ar toniku patiešām derētu.

- Iešu sadabūt ledu, - Pola teica un sakustējās, lai izietu no siltumnīcas.

- Piezvani Megai! Viņa var to atnest. - Džims sarauca pieri. - Zvans taču nav atkal sabojājies, vai ne?

- Nē, bet būs ātrāk, ja es pati to izdarīšu, - paskaidroja Pola un, apstājusies ar vienu kāju uz pakāpiena, atskatījās pār plecu.

- Es dažreiz brīnos, kāpēc mums vispār ir kalpone, -Džims sacīja viegli aizkaitinātā tonī, pacēlis savas bāli zilpelēkās acis pret Polu.

Viņa raudzījās Džimam pretim un skaidri uztvēra viņa vārdos pret sevi vērsto kritiku, tomēr atbildēja pavisam mierīgi:

-Tieši patlaban viņa ir ļoti aizņemta, turklāt vecmāmiņa mūs audzināja tā, lai mēs nebūtu visos sīkumos atkarīgi no kalpotājiem, bet to jau es tev daudzreiz esmu stāstījusi.

Nesagaidījusi atbildi, Pola izsteidzās ārā, taču, izejot priekštelpā, viņa saklausīja sev aiz muguras Džima sāpīgo nopūtu. Var jau būt, ka tas ir tikai nogurums - smaga diena avīzes redakcijā, pēc tam - sastrēgums uz ceļa, Pola domāja, pūlēdamās sevi pārliecināt, ka tie ir Džima sliktā garastāvokļa patiesie cēloņi. Džims pārāk bieži nebija sapīcis, vismaz neizrādīja to tik klaji kā tovakar. Verot vaļā virtuves durvis, Pola pamanīja, ka joprojām tur rokā hortenzijas lapu. Tā bija pavisam saņurcīta. Atslābinies, viņa sev pavēlēja, Džima īgnums vēl neko nenozīmē. Iedzēris kādu malku, viņš atgūs labo garastāvokli.

- Kā jums šķiet, Fērlija kundze, vai esmu pagatavojusi pietiekami daudz kanapē? - vaicāja Mega.

Pārtraukusi darbu, viņa norādīja uz sudraba paplāti.

- Jā, to ir vairāk, nekā vajadzīgs, un tās izskatās kārdinošas. Paldies! Vai tu nevarētu piepildīt ledus spainīti?

Kamēr kalpone darbojās pie ledusskapja, Pola iemeta lapu atkritumu spainī un nomazgāja pie virtuves izlietnes rokas.

Džims pa viņas prombūtnes laiku bija piecēlies kājās, un tobrīd, kad Pola atgriezās siltumnīcā ar ledu, stāvēja pie stiklotās sienas un raudzījās ārā dārzā. Viņa seja bija pagriezta profilā, bet Pola tomēr pamanīja, ka Džima lūpas ir īgni sakniebtas, bet, kad viņš uzlūkoja sievu, viņa skatiens bija samācies.

Polai uz mēles jau bija vairāki jautājumi, taču viņa tos norija un ašiem soļiem devās pie galda, uz kura atradās pudeles un paplāte ar glāzēm. Gatavodama Džimam džina un tonika maisījumu, Pola neatskatīdamās ierunājās:

- Es domāju, ka mēs arī viesus varētu cienāt šeit, vai tu varbūt dod priekšroku viesistabai?

- Kur tu pati vēlies, - viņš vienaldzīgi atbildēja.

Pūlēdamās uzturēt normālu sarunu, Pola turpināja:

- Vai tu galu galā pasūtīji mums galdiņu pie Grenbija, Džim?

- Jā. Mūs tur gaida pusdeviņos. Entonijs šodien zvanīja un teica, ka viņi nevarēšpt būt klāt agrāk par ceturksni pāri septiņiem. Tā ka mūsu rīcībā ir vēl vesela stunda.

-Jā.

Pola kļuva aizvien nemierīgāka. Nebija divu domu -

Džims izturējās savādi, un viņa prātoja, vai tam par iemeslu nav viņu vakardienas ķilda. Bet kāpēc gan? Viņš taču bija uzvarējis, un pie brokastgalda Džims ar viņu bija tērzējis tikpat laipni kā vienmēr. Viņa apņēmās noskaidrot vira rūpju cēloni, lai tur vai kas. Vienlaikus Pola nolēma iedzert degvīnu ar toniku, kaut gan reti lietoja tik stiprus alkoholiskos dzērienus.

Malkodams dzērienu, Džims acīm redzami atplauka. Aizdedzinājis cigareti, viņš pavirši apvaicājās:

- Vai šodien tev kāds zvanīja?

-Emīlija, Merija O’Nīla un, protams, vecmāmiņa. Viņa piezvanīja man jau no rīta, tiklīdz tu biji aizgājis, lai pavēstītu, ka uz dažām dienām aizbrauc uz Londonu.

Pola tagad skatījās Džimam tieši virsū un dziļi ievilka

elpu.

- Kāpēc mēs te runājam par niekiem, ja tev ir kādas raizes, Džim? Es zinu, ka kaut kas ir nogājis greizi. Lūdzu, mīļais, pastāsti man!

Viņš klusēja.

Pola enerģiski noliecās uz priekšu un, acis nemirkšķinādama, raudzījās Džimā.

- Klausies, es gribu zināt, kas tevi nomāc, - Pola uzstāja.

Džims smagi nopūtās.

-Nūjā, nav jēgas šo nepatīkamo sarunu atlikt... Es šodien mazliet sarāvos ar Vinstonu un...

Pola atvieglota iesmējās.

- Un tikai! Klau, jums taču arī agrāk ir bijušas nesaskaņas, bet jūs allaž salabāt. Tāpat būs arī šoreiz...

- Es iesniedzu atlūgumu, - Džims neizteiksmīgā balsī paziņoja.

Pola neticīgi lūkojās vīrā, no pārsteiguma pilnīgi zaudējusi valodu. Pola gausi nolika savu glāzi. Viņa sarauca tumšās uzacis.

- Iesniedzi atlūgumu?

- Atteicos no kompānijas izpilddirektora amata, -Džims aši piebilda. - Atlūgums stājas spēkā nekavējoties.

Pola joprojām nespēja atjēgties un labu bridi mēmi skatījās uz Džimu. Beidzot atguvusi balsi, viņa mazliet neiecietīgi jautāja:

- Bet kāpēcl Un kāpēc tu man par to neko neteici? Es nesaprotu...

Teikumu nepabeigusi, Pola sēdēja kā sastingusi.

- Nevarēju tevi brīdināt par savu nodomu tāpēc, ka lēmumu par aiziešanu no šī amata pieņēmu tikai tajā brīdī, kad iesniedzu atlūgumu.

- Džim, tas ir ārkārtīgi muļķīgi, - Pola sacīja, mēģinādama iesmieties. - Tikai tāpēc, ka tev bijusi neliela vārdu pārmaiņa ar Vinstonu, tu sper tik izšķirīgu soli... galu galā pēdējais vārds ir sakāms vecmāmiņai, tu taču to zini. Viņa tevi tajā amatā iecēla, viņa ari atjaunos. Gan viņa tiks galā ar Vinstonu. Klausies, es parunāšu ar viņu jau rit pat.

Pola uzmundrinoši uzsmaidīja Džimam, bet smaids uz viņas lūpām tūdaļ pat nodzisa, jo Džims ar sev neraksturīgu straujumu pacēla roku.

- Baidos, ka tu mani pārproti. Vinstons mani nepiespie

da atkāpties no amata. Es to darīju pēc paša iniciatīvas. Sirds dziļumos biju to gribējis jau sen, kaut gan man godīgi jāatzīst, ka diez vai būtu saņēmies uz tik krasu rīcību, ja nerastos atbilstoša izdevība. Tā ka es nekādā gadījumā negribu, lai mani atjaunotu amatā.

- Dieva dēļ, kāpēc ne? - nobažījusies un apjukusi iesaucās Pola.

- Tāpēc, ka man šis darbs nepatīk. Nekad nav paticis.

Kad Vinstons pie manis šorīt ienāca, viņš skaidri un gaiši noprasīja, vai es vēlos turpināt darbu kā izpilddirektors, un es uzreiz zināju - no tiesas zināju, Pola, - ka negribu. Administratīvais darbs man nekad nav sevišķi labi padevies, un mani tas arī neinteresē. Pateicu to Vinstonam, un viņš sacīja, ka jau pirms laba laika nojautis, ka tā tas ir. Viņš ierosināja, ka man vajadzētu turēties pie žurnālistikas, vadīt kādu avīzi, nevis visu laikrakstu kompāniju. Es no sirds Vinstonam piekritu un... atkāpos no amata. Un tas arī viss, - Džims pabeidza, paraustīja plecus un tikko jaušami pasmaidīja.

- Un tas arī viss, - Pola neticīgi atkārtoja.

Polu bija apstulbinājusi gan Džima rīcība, gan viņa izturēšanās.

- Neticu savām ausīm - vai tiešām tas esi tu, kas man saka šos vārdus. Tu izturies tā, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes, it kā tas nebūtu svarīgi, bet tas ir šausmīgi svarīgi. Un tu uzvedies tik bezrūpīgi un vieglprātīgi, ka esmu galīgi satriekta.

- Tev nevajadzētu tā uzbudināties. Goda vārds, es izjūtu milzīgu atvieglojumu.

- Atvieglojuma sajūtai vajadzētu būt pēdējam, par ko tev tagad jādomā, - viņa sacīja klusā, aizvainotā balsī. - Kur paliek pienākums? Atbildība? Vecmāmiņa izrādīja tev lielu uzticību, pirms gada ieceļot tevi par izpilddirektoru. Es domāju, ka tu viņu esi nelāgi pievīlis.

- Man ļoti žēl, ka tu to uztver tā, Pola, jo es nevaru tev piekrist. Neesmu tavu vecmāmiņu pievīlis, - protestēja Džims. - Man joprojām kā galvenajam redaktoram būs pakļauti divi visinteresantākie laikraksti. Es nodarbošos ar to, ko protu vislabāk. Esmu avīžnieks, turklāt sasodīti labs.

Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni, pārmeta kāju pār kāju un mierīgi atbildēja uz Polas caururbjošo skatienu. Dži-ma sejā atspoguļojās nelokāma apņēmība.

- Un kurš tagad, pēc tavas atkāpšanās, vadīs kompāni-ju?

- Vinstons, protams.

- Tu ļoti labi zini, ka viņš nevēlas veikt šo darbu.

- Es arī ne.

Pola sarūgtināta saknieba lūpas. Pēkšņi viņai galvā iešāvās vēl kāda doma.

- Ceru, ka tavs negaidītais un neparastais solis neliks vecmāmiņai atcelt iecerēto ceļojumu kopā ar Blekiju, - viņa nikni iesaucās. - Vecmāmiņai šī atelpa ir patiešām nepieciešama. Ko viņa teica? Domāju, ka tu esi paziņojis viņai par savu lēmumu?

- Dabiski, ka esmu. Lenča laikā mēs ar Vinstonu devāmies pie viņas uz veikalu. Tava vecmāmiņa pieņēma manu atkāpšanos, Vinstons piekrita stāties manā vietā, un nemaz nelikās, ka tas viņam būtu tik nepatīkami. Vecmāmiņai nenāk ne prātā atcelt ceļojumu, par to tu vari būt droša.

Viņš noliecās uz priekšu un saņēma Polas roku savējā.

- Rimsties nu, nepārdzīvo to tik ļoti! Neviens par šo lietu nav tā satraucies kā tu. Vecmāmiņa un Vinstons ar cieņu izturējās pret manu lēmumu. Viņi nemēģināja mani atrunāt. Patiesību sakot, nekādas garas diskusijas nenotika... mūsu saruna bija īsa un lietišķa.

- Tu gluži vienkārši esi pārpratis viņu reakciju, - Pola nelaimīga nočukstēja.

Džims iesmējās.

- Tagad tu uzvedies muļķīgi, Pola. Es viņus abus ļoti labi pazīstu un vēlreiz varu tev apgalvot, ka viss ir kārtībā.

Pola nezināja, ko lai atbild uz šo paziņojumu. Viņu satrieca Džima pilnīgā nespēja ielūkoties cilvēkos dziļāk. Viņa pieņēmums, ka dzīve ritēs tālāk savu parasto gaitu, liecināja tikai par Džima seklajām spriešanas spējām. Viņam acīm redzami nebija ne mazākā priekšstata, kāpēc vecmāmiņa un Vinstons tik viegli bija pieņēmuši viņa atkāpšanos. Turpretim viņa to zināja ļoti labi - viņi bija samierinājušies ar radušos situāciju tikai tāpēc, ka neredzēja citu izeju. Viņiem būs kopīgiem spēkiem jāgādā, lai kompānijas darbs arī turpmāk noritētu bez aizķeršanās. Tā ir mūsu ģimenes attieksme, Pola domāja. Mēs izpildām savus pienākumus un uzņemamies atbildību, lai cik grūti tas ari būtu. Pretēji Džima apgalvotajam nekas nebija kārtībā.

Džims vēroja sievu, pūlēdamies uzminēt, ko viņa domā, bet Polas violetajās acīs nekas nebija izlasāms, tās bija it kā aizsegtas ar plīvuru. Viņš nemierīgi ierunājās:

- Lūdzu, pacenties uz to, kas noticis, paraudzīties arī no mana viedokļa, izprast manas izjūtas. Tavai vecmāmiņai un Vinstonam tas izdevās. Un nestrīdēsimies par manas rīcības pareizību. Tā kā tas ir fait accompli^9, būtu muļķīgi nemitīgi pie šīs lietas atgriezties, vai tev tā nešķiet?

Pola neko neatbildēja. Viņa atslīga pret krēsla atzveltni, klusēdama atbrīvoja savu roku, paņēma glāzi un aši iemalkoja stipro dzērienu. Klusums ieilga.

Beidzot Pola teica:

- Džim, es joprojām ceru, ka tu pārdomāsi... tu šo to nezini. Vecmāmiņa pati gribēja tev šonedēļ pasacīt, bet es zinu, ka viņai nebūtu iebildumu, ka es tev to pastāstu tagad. Viņa gatavojas grozīt testamentu. Šobrīd laikrakstu kompānija ir “Hārtas uzņēmumu” īpašums, un “Hārtas uzņēmumus”, kā tu zini, mantos mani brālēni un māsīcas. Bet nu vecmāmiņa grib novēlēt laikrakstu kompāniju mūsu bērniem, tāpēc es zinu, cik ļoti viņai ir svarīgi, lai tu būtu ar šo kompāniju visnotaļ saistīts un pilnībā ziedotu sevi tās darbam. Tam, ko viņa tev šorīt ir teikusi, nav nekādas nozīmes. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa ir šausmīgi apbēdināta par tavu atteikšanos ņemt dalību kompānijas pārvaldīšanā...

Džima iesmiešanās lika viņai apraut sakāmo. Pola pārsteigta ieskatījās vīram sejā, nesaprazdama, ar ko devusi iemeslu jautrībai.

Džims rāmā, klusā un pacietīgā balsī viņai paskaidroja:

- Pola, tam, vai es esmu izpilddirektors, galvenais redaktors vai abi reizē, nav nekādas nozīmes. Vecmāmiņa, vienalga, grozīs testamentu. Viņa jebkurā gadījumā novēlēs laikrakstu kompāniju mūsu bērniem, un tam ir vairāki iemesli.

- Kas tie par iemesliem?

- Dvīņi ir Fērliji, tas - pirmkārt. Otrkārt, viņa grib izlīdzināt savu vainu.

Pola samirkšķināja plakstus, kādu brīdi nesaprazdama, par ko viņš runā. Tad piepeši pār viņu nāca apgaismība, un viņa ielūkojās Džimā ciešāk. Viņa cerēja, ka ir pārpratusi vīra pēdējo vārdu apslēpto jēgu. Pola dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos, tad ļoti gausi vaicāja:

- Savu vainu - par ko tieši?

- Par to, ka atņēma “Jorkšīras Rīta Avīzi” manam vectēvam, sagrāba kompāniju savās rokās, - Džims vienaldzīgi atbildēja, aizdedzinādams cigareti.

- Pēc taviem vārdiem, iznāk, ka viņa avīzi savulaik nozagusi! - Pola skarbi iesaucās. - Tu ļoti labi zini, ka tavs vectēvs noveda avīzi līdz izputēšanai un vecmāmiņai ar to nebija nekāda sakara. Tu pats man bieži vien esi sacījis, ka viņš bija spožs jurists, bet neveiksminieks darījumos. Man tev droši vien nav jāatgādina, ka pārējie akcionāri lūdzās, lai vecmāmiņa pārņem avīzi. Viņa pārpirka akcijas - arī tavs vectēvs tās pārdeva labprātīgi, pie tam nopelnīdams krietnu summu.

- Jā, tev taisnība - īpaši par to, ka viņš ne pārāk labi tika ar avīzi galā. Tomēr es domāju, ka viņam būtu izdevies kaut kā izķepuroties, ja tava vecmāmiņa nebūtu dabūjusi savā pusē pārējos akcionārus. Tad arī viņam vairs nebija citas izejas un nācās akcijas pārdot.

Džims iemalkoja no glāzes un smēķēja. *

-Avīze būtu gluži vienkārši bankrotējusi! Kas tad būtu noticis ar tavu vectēvu? - Pola uzmeta vīram niknu skatienu. - Viņš būtu iekūlies pamatīgās nepatikšanās, lūk, tā!

- Klausies, Pola, neuztver manus vārdus kā personisku apvainojumu. Es tikai atgādinu tev faktus. Mēs taču abi zinām, ka tava vecmāmiņa iznīcināja Fērlijus.

Džims bezrūpīgi pasmaidīja ar vienu lūpu kaktiņu.

- Mēs abi esam pieauguši cilvēki, tāpēc nesāksim slēpt galvu smiltīs kā strausi tāpēc vien, ka esam precējušies. Kas noticis, tas patiešām ir noticis. Mēs abi to vairs nevaram mainīt un būtu pēdējie muļķi, ja neganti strīdētos par sen pagājušiem notikumiem.

Pola atkrita pret krēsla atzveltni, mēmi lūkodamās vīrā. Viņa iekšēji drebēja, un aizvainojums kā smags akmens nospieda sirdi. Dzima vārdi atbalsojās Polai galvā, un viņas pacietība izsīka, ļaujot izpausties spriegumam, kas bija krājies jau vairākas nedēļas. Vienā mirklī slūžas bija vaļā.

- Vecmāmiņa neiznīcināja Fērlijus! Ēdams Fērlijs un viņa vecākais dēls Džeralds to izdarīja paši. Vai nu tu gribi tam ticēt, vai ne, bet tavs vecvectēvs un vectēvocis bija aprobežoti, stulbi, nepamatoti pašpārliecināti un ļoti slikti darījumu cilvēki. Turklāt, ja viņa arī būtu tos iznīcinājusi, es nevarētu viņai to pārmest. Es viņu apsveiktu ar veiksmīgu atdarīšanu. Fērliji pret manu vecmāmiņu izturējās neiedomājami riebīgi. Un visšausmīgākais ir tas, ko viņai nodarīja tavs... tavs dievinātais vectētiņš!

Polai aizžņaudzās balss. Atguvusies viņa turpināja:

- Kāda pretīga gļēvulība! Simpātiskais, labi audzinātais jauneklis Edvins, ko tu neteiksi! Padara sešpadsmit gadus vecu meiteni grūtu un tad pamet, lai tiek galā, kā pati prot. Viņš nepakustināja ne pirkstu, lai viņai palīdzētu. Kas attiecas...

- Es to visu zinu... - iesāka Džims, prātodams, kā lai Polu nomierina un aptur nikno vārdu plūsmu.

Pola valdonīgi viņu pārtrauca:

- Toties tu laikam gan nezini, ka tavs vectēvocis Dže-ralds mēģināja viņu izvarot, un, vari man ticēt, neviena sieviete nekad nepiedos vīrietim, kurš mēģinājis viņu iegūt ar varu\ Tā ka nepūlies mani iežēlināt ar nabaga Fērliju bēdīgo likteni! Un kā tu uzdrošinies kaut ko pārmest manai vecmāmiņai, kura tik daudz darījusi tavā labā! Savu vainu par nespēju pildīt pienākumus, kurus esi uzņēmies, tu mēģini novelt uz viņas pleciem...

Pola aprāvās un vairs neteica ne vārda. No pārdzīvojuma un dusmām viņa drebēja kā lapa vējā.

Gaisotnē jautās kaut kas ledains.

Viņi cieši raudzījās viens otrā. Abi divi bija satriekti un apmulsuši. Polas seja bija tik bāla, ka viņas acis izskatījās biedējoši tumšas, bet Džima vaibsti no pārsteiguma bija kā sastinguši.

Uztraukums arī viņam uz kādu brīdi bija laupījis valodu. Polas dusmu izvirdums bija Džimu apstulbinājis. Visvairāk viņš pārdzīvoja to, ka Pola viņa vārdus bija pilnīgi pārpratusi. Džimam tomēr bija arī jāatzīst, ka viņš izrunājies diezgan neapdomīgi, neapsverot, ko viņš saka.

Beidzot Džims dedzīgi iesaucās:

- Lūdzu, tici man, Pola, es nebūt negribēju iežēlināt tevi ar Fērliju likteni vai apsūdzēt Emmu. Kā tev kaut kas tamlīdzīgs vispār varēja ienākt prātā? Vienmēr esmu viņu cienījis un godājis - jau kopš pirmajām darba dienām avīzē, bet pēc mūsu laulībām esmu tavu vecmāmiņu arī iemīļojis. Viņa ir brīnišķīga sieviete, un es nemūžam neaizmirsīšu, ko viņa manā labā darījusi.

- Patīkami to dzirdēt.

No Polas sarkastiskā toņa Džimam aizrāvās elpa.

- Lūdzu, Pola, neskaties uz mani tā! Tu manus vārdus esi iztulkojusi galīgi aplam.

Pola neko neatbildēja un novērsās. Viņa pētīja vīteņaugus, kas stiepās gar siltumnīcas stikla sienu.

Dzims pielēca kājās. Viņš satvēra sievu aiz rokām un, izrāvis no krēsla, apskāva.

- Mīļā, lūdzu, uzklausi mani! Es mīlu tevi. Pagātnei nav nekādas nozīmes - tā saka arī tava vecmāmiņa. Man nevajadzēja vispār sākt par to runāt. Tam, ko viņi pirms pusgadsimta viens otram nodarījuši, nav nekāda sakara ar mums. Mēs nevajadzīgi novirzījāmies sāņus... runa taču bija tikai par manu atkāpšanos no izpilddirektora amata. No mušas tika izpūsts zilonis. Tu pārāk uztraucies par niekiem. Lūdzu, lūdzu, nomierinies!

Runādams Džims bija aizvedis Polu līdz nelielai sofai. Apsēdinājis sievu, Džims ielūkojās viņai acīs.

- Redzi, Pola, es tev pilnīgi piekrītu, ka mana vectēva izturēšanās pret Emmu bija nelietīga. Viņš arī pats to zināja. Visu atlikušo mūžu viņš mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem. Jaunībā pieļautā kļūda faktiski daudzējādā ziņā sabojāja viņa dzīvi. Viņš par to runāja ar mani neilgi pirms savas nāves. Vectēvs nekad nepārstāja nožēlot to, ka zaudējis Emmu un viņu abu bērnu. Viņš nekad nepārstāja Emmu mīlēt un mūža beigās nevēlējās neko citu kā tikai viņas piedošanu. Uz nāves gultas gulēdams, vectēvs lūdza, lai aizeju pie Emmas un izlūdzos viņai piedošanu par visu, ko Fērliji viņai nodarījuši un vispirms jau viņš pats. Vai tad tu neatceries? Es runāju ar tavu vecomāti tajā vakarā, kad viņa paziņoja par mūsu saderināšanos.

- Jā, - teica Pola.

- Atkārtoju Emmai vectēva pēdējos vārdus pirms aiziešanas mūžībā. Viņš sacīja: “Džim, man nebūs miera kapā, ja Emma man nebūs piedevusi. Lūdz, lai viņa to dara, Džim! Tad mana izmocītā dvēsele varēs dusēt mierā.” Kad biju Emmai to pastāstījis, viņa mazliet paraudāja un teica: “Domāju, ka tavs vectēvs varbūt cieta vairāk nekā es.” Un viņa tam piedeva, Pola. Viņa piedeva visiem Fērlijiem. Kāpēc tu nevari piedot?

Pola asi pacēla galvu, satrūkusies no Džima jautājuma.

- Ak, Džim, es...

Un pēc īsa klusuma brīža viņa pabeidza:

- Nav nekā tāda, ko man vajadzētu kādam piedot. Domāju, ka šoreiz tu esi pārpratis mani.

- Varbūt. Bet tu uz mani tik dusmīgi kliedzi un vainoji Fērlijus...

- Jā, es zaudēju savaldību, bet tu mani izaicināji, apgalvodams, ka vecmāmiņa jūtas vainīga. Es viņu pazīstu daudz labāk nekā tu, Džim, un esmu pārliecināta, ka viņa ne par ko vainīga nejūtas.

- Tad esmu kļūdījies, - viņš sacīja un vārgi pasmaidīja. - Es lūdzu piedošanu.

Džims jutās atvieglots, ka Pola atkal runā normālā balsī.

- Tu kļūdies vēl kādā ziņā.

- Kādā tad? <

- Par pagātni. Tu tikko teici, ka pagātnei nav nekādas nozīmes, bet es nevaru tev piekrist. Pagātne vienmēr atgriežas un vajā mūs, no tās nav glābiņa. Mēs visi esam pagātnes cietumnieki. Kaut skaļi vecmāmiņa sludina pagātnes mazsvarīgumu, sirds dziļumos viņa tam netic. Man viņa bieži vien ir teikusi, ka pagātne allaž nāk cilvēkam līdzi, un, manuprāt, tā patiešām ir.

- Tēvu grēki un tamlīdzīgi - vai tā tu to domā? - viņš klusi vaicāja.

-Jā.

Džims nopūtās un papurināja galvu.

Pola uzmanīgi pavērās viņā.

- Man ir kāds jautājums. Tev varbūt tas nepatiks, bet jūtu, ka man tev tas jāuzdod.

Viņa nogaidīja, cieši vērodama Džimu.

Viņš atbildēja ar tikpat ciešu skatienu.

- Pola, es esmu tavs vīrs, un es mīlu tevi. Starp mums nekad nedrīkst būt nekas cits kā vien godīgums un atklātība. Tā ka tu man vari jautāt visu, ko vien vēlies. Ko tu gribi zināt?

Viņa ievilka elpu, tad izgrūda:

- Vai tu turi ļaunu prātu uz vecmāmiņu? Es domāju -tāpēc, ka viņai pieder “Jorkšīras Rīta Avīze”, nevis tev? Ja tavam vectēvam būtu izdevies avīzi noturēt, tagad tu būtu tās īpašnieks.

Džimam no pārsteiguma mute palika vaļā. Tad viņš sāka smieties.

- Ja es justu aizvainojumu vai skaudību, nekad nebūtu atteicies no izpilddirektora amata. Es vērptu intrigas, lai dabūtu avīzi sev - vai vismaz nostiprinātu savu varu pār to. Un es jau sen būtu tev devis mājienus, lai tu panāc, ka vecmāmiņa novēl avīzi mūsu bērniem... jo līdz viņu pilngadībai tā atrastos manās rokās. Pēc Emmas nāves es būtu neierobežots noteicējs pār avīzi, patiesību sakot, tā piederētu man.

Džims purināja galvu un joprojām smējās.

- Vai tev neliekas, ka man būtu bijis jārikojas tieši tā?

- Jā, laikam gan, - apdzisušā balsī piekrita Pola, pēkšņi juzdamās ļoti vārga.

- Pola, es nešaubos, ka tu pa šo laiku esi mani iepazinusi un sapratusi - es neesmu kārs uz naudu, netiecos ari pēc varas. Man patīk vadīt avīzi, būt par galveno redaktoru - to es nevaru noliegt, taču administrēšanā un darījumos es iesaistīties nevēlos.

- Pat zinot, ka šī laikrakstu kompānija kādu dienu piederēs taviem bērniem?

- Es uzticos Vinstonam. Galu galā - viņam un pārējiem Hārtiem piederēs atlikušie četrdesmit astoņi procenti akciju, neaizmirsti to!

Pola saprata, ka par viņa atkāpšanos no amata vairs nav vērts strīdēties, vismaz ne tobrīd. Pola piecēlās.

- Domāju, ka man tagad vajadzētu iziet ārā... Man nepieciešams svaigs gaiss.

Arī Džims piecēlās un bažīgi uzlūkoja sievu.

- Vai ar tevi viss kārtībā? Tu izskaties šausmīgi bāla.

-Jā, jā, neraizējies! Vai tu negribētu pirms pārģērbšanās

pavadīt kādu brīdi pie mazuļiem? Es drīz būšu atpakaļ... Gribu tikai izmest līkumu pa dārzu.

Kad Pola jau gāja uz durvju pusi, Džims saņēma viņu aiz rokas un pagrieza pret sevi.

- Esam salīguši mieru, mīļā? - viņš klusi jautāja.

- Jā, protams, - apgalvoja Pola, redzēdama nemieru Džima acīs un saklausīdama lūgumu viņa balsī.

Pola lēnām pastaigājās pa dārzu, apmeta līkumu ap koku puduri un pa šauru taciņu aizgāja līdz otram mauriņam - patiesībā tā bija labi kopta, zālaina nogāze, kas veda uz zelta lietus saaudzi un dīki.

/

Ķilda bija Polu izsitusi no garīgā līdzsvara, un viņai bija grūti sakopot domas. Pola apsēdās uz balti krāsotās lapenes pakāpiena. Bija tik labi kādu brīdi pabūt vienai. Viņai ļoti nepatika, ka bija zaudējusi savaldību un ļāvusies dusmām. Viņas vienīgais attaisnojums bija Džima provocējošā izturēšanās. Viņa piezīme par to, ka Emma jūtas vainīga Fērliju priekšā, bija tik apvainojoša, ka Pola uzliesmoja kā lāpa. Tas bija muļķīgs apgalvojums. Tikpat nejēdzīgs kā Džima aiziešana no darba.

Džima impulsīvā un bezatbildīgā rīcība bija Polu ļoti uztraukusi, taču vēl vairāk viņu sarūgtināja niknā vārdu pārmaiņa, kas sekoja paziņojumam par atkāpšanos no izpilddirektora amata. Šī pēdējā ķilda bija daudz nopietnāka nekā parastie strīdi Edvinas dēļ. Tā bija satricinājusi viņu laulības pamatu pamatus - savstarpējo uzticēšanos. Pola bija sākusi apšaubīt Džima jūtas pret viņas vecmāmiņu un viņa uzticību Emmai. Galvā viņai jaucās vesela jautājumu gūzma. Vai viņš turēja ļaunu prātu uz Emmu par to, ka viņai tagad pieder viss, kas reiz bija piederējis Fērlijiem? Varbūt neapzināti, pats nemaz to īsti neapjauzdams? Tas nebija neiespējams. Galu galā Džims bija tas, kurš pirmais pieminēja pagātni, nevis viņa. Ja viņš uzskata, ka pagātnei nav nekādas nozīmes, kāpēc bija jārunā par sen pagājušiem notikumiem?

Vai Džima vārdos tomēr neskanēja aizvainojums un sarūgtinājums? Šī doma lika Polai nodrebēt. Tās bija visbīstamākās izjūtas pasaulē, jo, tāpat kā vēzis, saēda cilvēku no iekšienes. Tām piemita postošs spēks un ietekme uz cilvēka rīcību. Bet, kad viņa bija tieši noprasījusi Džimam, vai viņš ienīst vecmāmiņu, viņu tāds pieņēmums bija apstulbinājis. Viņš bija atbildējis ātri, bez izvairīšanās un pilnīgi bez viltus. Pola bija uzreiz jutusi, ka Džims runā to, ko domā. Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka Džimu izprast nav grūti. Viņš nebija liekulis, gluži pretēji, reizēm bija pat pārāk vaļsirdīgs.

Pola atspiedās pret treliņiem un aizvēra acis. Viņas prāts darbojās ātri un neatlaidīgi, aptverdams un novērtēdams. Viņa allaž bija domājusi, ka labi pazīst Džimu, bet vai tā tas patiešām bija? Varbūt tā bija viņas kļūda - pašpārliecinātais uzskats, ka viņa redz Džimam cauri? Galu galā - cik labi mēs vispār varam pazīt otru cilvēku? Polai bija gadījies piedzīvot, ka reizēm visneizprotamākie ir tieši tie cilvēki, ar kuriem viņa kopā augusi un par kuriem domājusi, ka tie ir viņai ļoti tuvi. Ja ģimenes locekļi un seni draugi varēja palaikam maldināt, kā gan viņa varēja būt droša, ka saprot cilvēku, kuru pazīst tikai divus gadus un kurš patiesībā bija svešinieks, lai arī viņas vīrs? Viņa bija nonākusi pie secinājuma, ka cilvēkus nevar vērtēt tikai pēc sejas izteiksmes un acu skatiena... vairākums cilvēku bija ļoti sarežģītas būtnes. Bieži vien viņi paši nesaprata, kāpēc rīkojušies tā vai citādi. Cik labi Džeimss Arturs Fērlijs pazina pats sevi? Un cik labi viņš pazina savu sievu?

Šie urdošie jautājumi palika bez atbildes, un Pola beidzot tos vienkārši atvairīja. Nopūtusies viņa atvēra acis un paskatījās uz savām rokām, kas mierīgi dusēja viņai klēpī. Sasprindzinājums bija atslābis un dusmu lēkme norimusi. Tagad Pola par visu varēja spriest objektīvi un ar vēsu prātu. Viņa apzinājās, ka bija metusies Džimam virsū kā pantera. Protams, viņa vārdi bija skanējuši sasodīti izaicinoši, bet Džims tā bija runājis bez jebkāda ļauna nolūka. Viņi abi bija vainīgi, un, ja Džimam piemita daži trūkumi, arī viņa nebija pats pilnības iemiesojums. Viņi abi bija tikai cilvēki. Kad viņš bija aizstāvējies pret Polas mutisko uzbrukumu, viņa bija saklausījusi Džima balsī patiesas un vaļsirdīgas notis, un mīlestība pret sievu bija lasāma viņa sejā. Viņai piepeši šķita gluži neiespējami, ka Dzims varētu lolot slepenu naidu pret vecmāmiņu. Jā, viņa nedrīkstēja šaubīties par savu vīru. Ja viņa vairs nevar savam vistuvākajam cilvēkam uzticēties, viņu laulība ir nopietni apdraudēta. Turklāt Džims bija minējis ļoti pārliecinošu pierādījumu, un Polai tas bija jāņem vērā. Viņš bija teicis, ka nekad neatteiktos no izpilddirektora amata, ja viņā gruzdētu neapmierinātība un viņš uzskatītu, ka “Jorkšīras Rīta Avīze” tam savulaik nolaupīta un tāpēc jāpieliek visas pūles, lai atgūtu varu un naudu. Pola nevarēja noliegt, ka tas ir loģisks apgalvojums. Jebkurš cilvēks, kam būtu padomā atriebība, tik viegli neaizietu no cīņas arēnas. Viņš plānotu coup-de-grace^10.

Ar jaunu asumu atgriezās domas par Džima aiziešanu no amata, bet Pola tās apņēmīgi apspieda. Viņa bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka šis kutelīgais temats uz laiku jāatliek. Nebija īstais brīdis kaitināt Džimu ar pārmetumiem, kad viesi jau gandrīz uz sliekšņa. Un īpaši, ja viena no viešņām ir Edvina. Pola nekādā ziņā nedrīkstēja viņai ļaut saskatīt plaisu ģimenes vairogā.

Džims stāvēja pie loga un varēja saredzēt Polu sēžam uz lapenes kāpnītēm. Viņš nespēja atraut acis no sievas un dedzīgi vēlējās, kaut viņa nāktu iekšā. Viņam jāatrod iespēja nogludināt asumus abu attiecībās.

Džims nebija domājis neko ļaunu, kad pieminēja veco, novazāto leģendu par to, kā Emma Hārta iznīcinājusi Fērlijus. Viņš, protams, bija rīkojies netaktiski un sasodīti muļķīgi -varēja taču paredzēt, kāda būs Polas reakcija. Džims izdvesa gurdu nopūtu. Pēc viņa domām, Pola bija reaģējusi mazliet pārspīlēti, galu galā fakti paliek fakti, tos nevar noliegt. Bet nevarēja jau no sievas prasīt, lai viņa tādas lietas uztvertu saprātīgi - Pola pārāk stipri dievināja savu vecmāmiņu. Viņa bija gatava pacelt zobenu pret katru, kurš uzdrošinātos dot kaut vai visniecīgāko mājienu, ka arī Emma cilvēks vien ir un arī viņai piemīt savi trūkumi. Džims nekad nebija teicis par Emmu Hārtu nevienu ļaunu vārdu... viņam nebija ne mazākā iemesla nosodīt vai ienīst šo sievieti. Gluži pretēji, viņš par daudz ko varēja būt tai pateicīgs.

Džims atminējās Polas teikto, ka Džeralds Fērlijs mēģinājis jauno Emmu izvarot. Tā neapšaubāmi bija patiesība, un pati doma par tādu nelietību Džimam bija tik pretīga, ka viņš negribot nodrebēja. Tajās retajās reizēs, kad sarunās tika pieminēts Džeralda vārds, Džims vectēva sejā bija novērojis bezgalīgu riebumu un nicinājumu, un tagad viņš zināja, kāpēc.

Džims kā brīnīdamies nogrozīja galvu -Fērliju un Hārtu likteņi gadu desmitos bija cieši savijušies, tomēr Džima priekšteču rīcība bija viņa vaina, un viņam par to nebija jāatbild. Nevienu no tiem Džims nebija pazinis, tikai savu vectēvu, tāpēc pārējie Fērliji viņa uztverē bija kā neskaidras ēnas. Lai būtu kā būdams, nozīme bija vienīgi tagadnei, un tikai ar to vajadzēja rēķināties.

Ar šo domu Džims atkal pievērsās logam. Viņš mazliet pavilka vaļā aizkarus. Polas nekustīgais stāvs joprojām bija redzams uz lapenes kāpnītēm, viņa bija iegrimusi apcerē. Tiklīdz viņa atgriezīsies guļamistabā, lai pārģērbtos, viņš Polu apsēdinās, runās ar viņu, darīs visu, kas viņa spēkos, lai salabtu ar sievu. Ja nepieciešams, Džims varēja arī vēlreiz atvainoties. Viņš juta dziļu nepatiku pret ķildām, kuras pēdējā laikā atkārtojās aizvien biežāk.

Džims izklaidīgi pieglauda savus gaišos matus. Viņa skaistajā, diezgan jutekliskajā sejā bija iegūlusi dziļdomīga izteiksme. Polai varēja būt taisnība - iespējams, ka Emma patiešām savā pagātnē neko nenožēloja. Objektīvi spriežot, viņa nudien bija pārāk pragmatiska sieviete, lai raizētos par lietām, kuras vairs nevarēja mainīt. Un tomēr Džims nevarēja atvairīt sajūtu, ka laiku pa laikam ir uztvēris Emmā kaut ko nožēlai līdzīgu. Varbūt viņa jutās vainīga tikai Džima priekšā un viņai bija bezgala vienaldzīgi sen mirušie Fērliji. Par to, ka Emma raizējas par viņam nodarīto, Džims nešaubījās. Tieši tāpēc viņš nemaz nebija pārsteigts, kad Pola bija ieminējusies par testamentu. Džims allaž bija domājis, ka viņa to grozīs, lai kaut ko novēlētu arī dvīņiem. Viņš pats nealka pēc laikrakstu kompānijas akcijām, turklāt Džimam Emma tās nemaz nebūtu varējusi novēlēt, neizraisot dziļu neapmierinātību ģimenē. Un Emma, būdama gudra un piesardzīga, atrada iespēju, kā atlīdzināt viņam par pāridarījumu. Viņa atdeva Tesai un Lomam to, kas tiem likumīgi pienācās... mantojumu, kuru viņš pats bērniem būtu novēlējis, ja viņa ģimene savulaik nebūtu pazaudējusi tai piederošo avīzi.

Džims bija pilnīgi pārliecināts, ka Emmu vadījušas patiesas jūtas. Viņa reiz bija mīlējusi Džima vectēvu, un tāpēc arī mazdēla liktenis viņai nebija vienaldzīgs. Par to Džims ne mirkli nešaubījās. Ja apstākļi būtu iegrozījušies citādi, viņš pat varētu būt Emmas mazdēls.

Jā, Polas diženā vecmāmiņa visdažādākajos veidos bija izrādījusi savu sirsnīgo attieksmi pret Džimu. Viņa bija tam devusi darbu savā avīzē, kaut bija vairāki citi tikpat kvalificēti kandidāti. Džima dēļ Emma bija atteikusies no atriebšanās Fērliju ģimenei. Viņa bija svētījusi Džimu laulībām ar savu vismīļāko mazmeitu. Patiesību sakot, Emma Hārta Džimam vienmēr bija centusies sagādāt prieku, atbalstīt un uzmundrināt viņu. Viņa allaž nostājās Džima pusē - tam bija vairāki pierādījumi. Vecmāmiņa bija pārliecinājusi Polu, ka viņiem jādzīvo “Garajā pļavā”, ja jau Džims tā vēlas. Viņa uzreiz bija piekritusi arī tam, ka dvīņi jākristī Fērlijas baznīcā. Vēl vairāk - Emma pat nebija iebildusi, ka uz kristībām tiek aicināta Edvina. Tikai Pola nebeidza skaisties šīs nelaimīgās sievietes dēļ, kura nekad nevienam neko ļaunu nebija nodarījusi.

Džims pie loga nepacietīgi saknosījās, prātodams, cik ilgi Pola tur ārā sēdēs. Viņš aizkaitināts paraudzījās pulkstenī. Ja Pola pēc pāris minūtēm nenāks iekšā, viņam būs jāiet ārā un jārunā ar sievu dārzā. Viņš gribēja būt pārliecināts, ka Pola saprot galveno - Emma nebūt nav Džimā vīlusies. No rīta, kad viņš bija paziņojis par savu atkāpšanos no izpilddirektora amata, vecmāmiņa tam uzreiz bija piekritusi un teikusi, ka viņa novērtē Džima godīgumu.

“Ja tas ir tas, ko tu vēlies, tad tas tev arī jādara,” Emma bija sacījusi ar vieglu smaidu uz lūpām. “Es nebūšu tā, kas tevi atturēs.”

Emma bija iejūtīga un cilvēciski saprotoša, un viņa Dži-mu mīlēja. Un arī viņš bija tai uzticīgs. Starp Emmu un Dži-mu pastāvēja kāda īpaša saikne, lai gan viņi par to nekad nebija runājuši.

Džimam par lielu atvieglojumu, Pola pa dārza taciņu tuvojās mājai. Paldies Dievam, viņa atgriežas, Džims nodomāja. Viņa sasprindzinājums atslāba, kaut arī sieva atradās pārāk tālu, lai pēc viņas sejas izteiksmes varētu noteikt viņas noskaņojumu vai paredzēt, kā viņa izturēsies. Bet Džimam tas allaž bija sagādājis grūtības. Viņam šķita, ka Polai patīk turēt vīru neziņā un likt viņam mocīties minējumos. Pola bija ārkārtīgi emocionāla, un reizēm ar viņu bija grūti tikt galā, bet neviena sieviete nebija Džimu tā valdzinājusi un vilinājusi kā Pola. Un viņai tāpēc nebija vajadzējis pat piepūlēties. No viņiem abiem plūda tik saderīgs strāvojums, un seksuālā ziņā viņi viens otram šķita tik pievilcīgi, ka visam citam vairs nebija nozīmes. Kaut arī Pola mēdza būt tik spraiga, nopietna

un sarežģīta, ka Džimam atlika vienīgi mulsi noplātīt rokas. Bet to atsvēra viņas jūtu dziļums un patiesums, kā arī aizrautīgā, kaislīgā atdevība laulības gultā. Sievietes, kuras Džims bija pazinis pirms Polas, uzskatīja viņa seksuālās tieksmes par pārspīlētām, nespēja viņam atsaukties un kurnēja par pārmērīgi ilgo erekciju. Tikai ne Pola... viņa nemēdza gausties, ka vīrs viņu iekāro pārāk bieži, vienmēr sagaidīja Džimu ar atplestām rokām, gatava nodoties mīlas priekiem tikpat nesātīgi kā viņš. Džimam nekad viņas nebija gana. Un viņš zināja, ka Pola jūt tieši to pašu.

Pola bija labākais, ko Džims savā mūžā bija piedzīvojis, un viņš ar katru dienu saprata to aizvien labāk. Kāda laime, ka viņš bija sastapis Polu, lidojot atpakaļ no Parīzes!

Viņu pirmo tikšanos Džims atcerējās visos sīkumos. Viņas vārds tam bija šķitis pazīstams, un arī daiļie sejas vaibsti aizskāra kādu atmiņu stīgu, bet viņš nebija spējis atšifrēt, kas īsti ir šī jaunā sieviete. Taču vēlāk, bezmiega naktī, nemierīgi grozīdamies guļvietā un nokaudamies ar domām par Polu, Džims pēkšņi bija atskārtis, ka viņa ir Deivida Emorija meita. Un tad viss nostājās savās vietās. Deivids Emorijs pārvaldīja Hārtas veikalus, tātad Pola bija Džima darba devējas Emmas Hārtas mazmeita. Šis atklājums bija viņu nobiedējis un apmulsinājis, Džims visu nakti nebija varējis ne aci aizdarīt, raizēdamies par šīs apstākļu sakritības sekām.

Nākamajā rītā, apjucis, uztraukts un pretrunīgu jūtu plosīts, viņš bija prātojis, vai nevajadzētu atcelt vakarā paredzētās kopīgās pusdienas. Galu galā Džims nebija spējis pretoties kārdinājumam vēlreiz redzēt Polu un, valdīdams drudžainās trīsas, ieradies restorānā “Mirabele”. Viņš bija sasprindzis kā stīga, un no uztraukuma viņam vai sirds kāpa pa muti laukā. Kad viesmīlis bija apvaicājies par Polas vecmāmiņu, Džims saprata, ka paveras laba izdevība apvaicāties, kas tad ir šī

slavenā dāma, kuru pazīst greznos restorānos. Pola bija atbildējusi bez vilcināšanās. Viņa par to bija runājusi tik vienkārši un tik vieglā tonī, ka Džims pārsteigts juta - skaistās meitenes radniecībai ar diženo Emmu Hārtu piepeši vairs nav nekādas nozīmes. Neparastās jūtas, kuras viņā izraisīja Pola, kā varens vilnis aizslaucīja visu pārējo. Džims viņā bija iemīlējies, sēžot pie galdiņa restorānā “Mirabele”, un tūlīt pat nolēmis, ka apprecēs Polu - pat ja Emma viņu atlaistu no darba un izslēgtu mazmeitu no mantojuma.

Džims atsauca atmiņā to nakti, kad mēnesi pēc viņu iepazīšanās tam beidzot bija izdevies dabūt Polu līdz gultai. Gluži negaidot atmiņas nomainīja neprātīgas erotiskās fantāzijas, un Džims juta, kā pār viņa augumu pārskrien karsta šalts. Nu viņš zināja, kas viņam jādara tajā pašā brīdī, kad Pola būs ienākusi iekšā. Tas bija visdrošākais paņēmiens, kā panākt, lai starp viņiem viss atkal būtu pa vecam. Vārdi un gara izskaidrošanās bija bezjēdzīgi un neauglīgi. Rīcībai bija izšķiroša nozīme. Jā, viņš bija atradis vispareizāko veidu, kā atbrīvoties no mielēm, kuras nogulsnējušās pēc viņu strīda.

Kad Pola ienāca guļamistabā, Džims uzreiz redzēja, ka viņa ir daudz mierīgāka un viņas seja atguvusi dabisko krāsu. Viņš piegāja pie sievas un saņēma viņas rokas savējās.

- Es nevaru paciest tādas briesmīgas ķildas, - viņš teica.

- Es arī ne.

Neteikdams vairs ne vārda, Džims satvēra plaukstās Po-las seju un jutekliski noskūpstīja viņu uz lūpām. Džima kaislība uzliesmoja. Iekārē trīsēdams, viņš pievilka Polu sev klāt un glāstīja viņas augumu. Viņa rokas slīdēja pāri Polas mugurai un, sasniegušas sēžas apaļumus, nepacietīgi piespieda viņas klēpi uzbriedušajai vīrietībai. Viņai jāsaprot, cik ļoti viņš uzbudinājies un ka ir nodomājis sievu nekavējoties iegūt.

Pola atbildēja uz Džima skūpstiem, tad laipni, bet noteikti atbīdīja viņu no sevis.

- Lūdzu, Džim! Viņi kuru katru bridi būs klāt. Mums nav laika...

Viņš ar skūpstu apklusināja Polu, tad, atrāvies no viņas, vedināja sievu uz gultu. Apņēmīgi noguldījis Polu, Džims apgūlās viņai līdzās un apvija viņu ar savām garajām kājām. Piespiedis lūpas Polas kaklam, viņš čukstēja no iekāres piesmakušā balsī:

- Man vajag tevi. Tagad. Ātri, pirms viņi nav ieradušies. Mums ir laiks. Un tu taču zini - mēs pēc mīlēšanās allaž salabstam. Pasteidzies, velc nost drēbes un atklāj savu augumu, mīļā!

Pola sāka protestēt - viņai negribējās mīlēties, jo viņa juta, ka tas tiek izmantots, lai ar viņu manipulētu. Bet Džims jau cīnījās ar viņas svārku pogām, un viņa apklusa. Aizvadītais laulības gads Polai bija ātri iemācījis, ka šādos gadījumos labāk ir padoties. Džims uzskatīja, ka sekss spēj atrisināt visas viņu problēmas. Bet, protams, tā tas nebūt nebija.

Astoņpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā pusseptiņos Pola no “Garās pļavas” izbrauca uz savu biroju. Nevainojami piegrieztā melna audekla kostīmkleitā un mirdzoši baltā zīda blūzē ģērbusies, viņa izstaroja vēsu eleganci.

Pēc nemierīgas nakts, kuru Pola bija aizvadījusi, grozoties no vieniem sāniem uz otriem un nokaujoties ar raižpil-nām domām, viņa torīt piecēlās agrāk nekā parasti. Nomodā bija tikai Nora, kas darbojās mazajā virtuvītē ar zīdainīšu piena pudelītēm. Nomazgājusies dušā, Pola apģērbusies piecpadsmit mierpilnas minūtes pavadīja Noras un bērnu sabiedrībā bērnistabā un tikai tad devās lejā uz virtuvi. Iedzērusi uz ātru roku pagatavoto tēju, viņa uzšņāpa zīmīti Džimam, paskaidrodama, ka viņu gaida saspringta darba diena un tāpēc viņa vēlas nokļūt birojā pēc iespējas ātrāk.

Tā tikai daļēji bija taisnība. Polu bija pārņēmusi neatliekama vēlēšanās sakārtot savas trauksmainās domas un novērtēt situāciju. Un to viņa spēja tikai tad, ja bija viena, un vienīgie brīži, kad viņai apkārt nedrūzmējās cilvēki, bija, strādājot dārzā vai vadot automobili.

Braucot prom pa šķembām klāto pievedceļu, viņa saprata, ka, tikusi ārā no mājas, jūtas atvieglota. Tur Polai bija trūcis gaisa. Lai gan viņai patika dārzs un siltumnīca, tā īsti “Garo pļavu” viņa nespēja iemīļot, kaut arī viņas abas ar māti bija krietni nopūlējušās, lai mājokli padarītu pievilcīgāku. Kā bija sacījusi vecmāmiņa:

“Jūs esat darījušas visu, kas bijis jūsu spēkos, bet neviens nespēj pārveidot sivēnmātes ausi par zīda rokassomiņu.”

Māja bija nomācoša - kaut arī Džims tā nedomāja. Vecmāmiņa, tajā ieejot, juta to pašu, ko Pola, tāpēc reti brauca šurp. Viņai labāk patika uzņemt Džimu un Polu pie sevis Pe-nistounrojalā. Turklāt mājā bija ļoti grūti saglabāt labu kārtību - tā sastāvēja no bezgala daudzām kāpnēm, līkumotiem gaiteņiem un tumšiem kāpņu laukumiņiem. Gan Mega, gan Kou kundze, kas nāca katru dienu uzkopt telpas, nebeidza kurnēt par arhitekta samaitāto fantāziju, un pat Nora, kura bija jaunāka par abām iepriekš minētajām, pēdējā laikā sūdzējās, ka viņai sāpot kājas. Džims par kalpotāju iebildumiem nelikās ne zinis. Viņam patika “Garā pļava”, un Pola zināja, ka vīrs nekad nepiekritīs apmesties kur citur, tāpēc nebija jēgas pat sapņot par jaunu māju, kas būtu daudz praktiskāka un labāk atbilstu viņu vajadzībām.

Viņš bija savtīgs.

No šīs negaidītās domas Pola salēcās kā dzelta. Viņa sažņaudza pirkstus ap stūres ratu un stingu skatienu raudzījās uz ceļu. Polas acis acumirklī aptumšoja nemiers. Viņa sevi norāja - cik neglīti tā domāt par pašas vīru! Bet, lai arī kā Pola centās sevi pārliecināt, ka pēkšņi prātā ienākušais Džima vērtējums ir aplams, viņai tas neizdevās. Tā bija patiesība. Mēnešiem ilgi Pola bija mēģinājusi neievērot šo vīra nelāgo īpašību, allaž sameklējusi viņa rīcībai kādu attaisnojumu. Pēkšņi tas vairs nebija iespējams. Viņai jābeidz maldināt pašai sevi. Fakti runāja skaidru valodu - Džims darīja tikai to, ko viņš gribēja darīt. Tiesa, Džims lieliski prata maskēties, īpaši draugu un kolēģu vidū, radot iespaidu, ka vienmēr gatavs iztapt citiem, piekāpties nenozīmīgos sīkumos. Tad Džims locījās kā niedre vējā, lai tikai visiem būtu pa prātam. Bet, līdzko izcēlās nopietnākas domstarpības, viņš stingri atspērās ar kājām pret zemi un centās panākt savu, nepavisam nerēķinādamies ar citu vēlmēm. Dzima rakstura divējādība bija sākusi Polu satraukt.

Viņa klusi nopūtās. Viņi abi bija stūrgalvīgi, tomēr Polai piemita arī zināms elastīgums. Un atkal viņai bija jāizdara secinājums, kas lika viņai satrūkties. Džims bija ciets un nelokāms kā klints bluķis. Lai gan jau vairākus mēnešus Polai burtiski dūrās acīs šī Džima īpašība, viņa bija atteikusies -varbūt pat baidījusies - to atzīt.

Pola mēģināja sīki analizēt kopā ar Džimu nodzīvoto gadu un atklāja, ka var atcerēties neskaitāmus gadījumus, kad Džims bijis kā sastindzis un nav spējis piekāpties otra labā. Džims bija strikti atteicies pieņemt no viņas vecmāmiņas dāvanu -jaunu lidmašīnu, arī kāzu ceremonijas norisē tika ņemta vērā vienīgi viņa griba. Džims palika nelokāms, kad Emma bija lūgusi, lai viņš atsakās no savas sagrabējušās četrvietīgās lidmašīnas un par viņas līdzekļiem nopērk sev jaunu, modernāku lidaparātu. Zinādama, cik lepns ir Džims, vecmāmiņa viņam to bija piedāvājusi visai diplomātiski, sacīdama, ka viņai pašai darba vajadzībām būtu nepieciešama lidmašīna, kas allaž būtu viņas rīcībā, un kurš gan labāk par Džimu varētu izvēlēties un nopirkt pašu piemērotāko. Bet viņš ne par soli nebija atkāpies no ieņemtās noraidošās pozīcijas, tā ka Emmai neatlika nekas citas kā pacelt rokas tik izmisīgas nepakļā-vības priekšā.

Gandrīz tūlīt pēc tam Džims bija paziņojis Polas vecākiem un vecmāmiņai, ka vēlas, lai viņus salaulātu Fērlijas baznīcā. Šis priekšlikums visus trīs satrieca un pašu Polu arī. Fērlijas baznīca bija pārāk maza, lai spētu uzņemt trīssimt kāzu viesus, turklāt Emma un Polas vecāki gribēja, lai laulības notiek Londonā arī tāpēc, ka tad visi varētu ērti nokļūt pēc tam uz pieņemšanu viesnīcā “Claridge”. Vecmāmiņa bija ļoti vēlējusies sarīkot mīļotajai mazmeitai spožas un elegantas kāzas. Tā bija Polas māte, kurai izdevās apslāpēt Džima ideju jau dīglī. Dēzija bija viņam pateikusi, ka saskaņā ar tradīciju kāzu rīkošanu uzņemas līgavas vecāki, tā ka Džimam nevajagot iejaukties iecerētajās norisēs. Gudrā, gudrā Dēzija! Viņa bija guvusi virsroku ar vienkāršu, pareizos vārdos ietvertu aizrādījumu uz nepieciešamību ievērot etiķeti. Tādējādi toreiz Džimam neatlika nekas cits kā piekāpties.

Bet pēc šī zaudējuma viņš bija ātri atjēdzies, un nākamā cīņa izvērsās “Garās pļavas” dēļ. Šoreiz uzvarētājs bija Džims - taču tikai tāpēc, ka Pola, klausīdama vecmāmiņas padomam, mīļā miera labad izstājās no spēles.

- Tu nedrīksti aizvainot Džima vīrietisko patmīlību, -Emma bija aizrādījusi. - Es tev piekrītu - māja ir atbaidoša, bet tavam vīram ir dabiska vēlēšanās būt par apgādnieku un uzņemt tevi savā mājoklī. Patlaban tev jāsamierinās ar šo viņa prasību.

Tā paša iemesla dēļ Pola un vecmāmiņa bija piekāpušās, kad Džims izteica vēlēšanos, lai dvīņi tiktu kristīti Fērlijas baznīcā. Emma sākumā gan bija pretojusies, jo Fērlija nebija tā vieta, kurp viņai ar prieku gribētos traukties, pārvarot garā ceļa grūtības. Pēdējā laikā viņa uz turieni brauca ļoti reti.

Pola samazināja automobiļa ātrumu un apstājās pie krustojuma - luksofors mirdzināja sarkano gaismu. Prātā joprojām jaucās dažādas ainas no viņas pirmā laulības dzīves gada. Ļaudis mēdza teikt, ka tieši pirmais gads kopdzīvē esot tas grūtākais, un iespējams, ka daži nepatīkami atklājumi bija nenovēršami. Pārbraukusi pāri nelielam pakalnam, Pola nogriezās uz galvenā ceļa, kas veda uz Līdsu. Man acīmredzot jāsamierinās ar domu, ka medusmēnesis nu vienreiz ir beidzies, viņa klusu nomurmināja, tad ironiski iesmējās. Šķēpi tika lauzti ari par medusmēnesi - un Pola bija nokļuvusi nevis saulainajos Francijas dienvidos, bet turpat Anglijas ziemeļrietumos - Leikdistriktā. Gribēdama sagādāt Džimam prieku, Pola mīlas reibumā bija piekritusi viņa izvēlei, kaut Francija bija viņu vilinājusi daudz vairāk. Vindermērā viņus sagaidīja nemīlīgi laika apstākļi un negaisi, tā ka veselu nedēļu vajadzēja pavadīt viesnīcā, vai nu drebinoties kamīna priekšā, vai gultā mīlējoties.

Polas domas automātiski pievērsās viņu seksuālajām attiecībām. Viņa mīlēja Džimu, alka pēc fiziskas tuvības ar viņu, Polai bija normālas vēlmes un veselīga attieksme pret seksu. Bet pēdējā laikā viņai sāka likties, ka Džims allaž atrodas nenormālā seksuālās uzbudinātības stāvoklī. Viņa ierosinātie seksa maratoni bija nogurdinoši, pat muļķīgi. Laulība jau nebija tikai sekss vien. Džims bija nepiesātināms, bet bezgalīgi, notrulinoši seksuālie vingrinājumi nesniedza Polai apmierinājuma sajūtu. Dažreiz viņa vēlējās, kaut Džims būtu mazliet vairāk izsmalcināts, labāk izprastu sievietes ķermeni -viņas ķermeni, viņas seksuālās prasības. Lai ari kā Polai negribējās to atzīt, viņa bija spiesta secināt, ka gultā Džims ir tikpat savtīgs kā citās dzīves jomās, viņš nopūlas, lai sagādātu baudu sev, bet sievas izjūtas viņam ir vienaldzīgas. Polai kļuva aizvien grūtāk dabiski atsaukties uz Džima vēlēšanos mīlēties jebkurā vietā un laikā. Darbs prasīja daudz spēka, un viņai būtu vajadzējis kārtīgi izgulēties, bet viņš šķita nenogurdināms.

Polu pārņēma pēkšņs dusmu uzplūds, iedomājoties, kā Džims izmanto seksu, lai apslāpētu ķildas, kuras laiku pa laikam starp viņiem uzliesmoja. Viņas nepatika auga augumā -

Pola nevarēja ciest, ja ar viņu sāk manipulēt. Polai tā šķita nepiedodama lētticība - uzskatīt, ka, diviem augumiem cieši savijoties, visas problēmas izgaist. Protams, tā nenotika -domstarpības neizplēnēja, tās gluži vienkārši palika neatrisinātas.

Ak Dievs, ja vien viņš ar mani runātu, Pola nodomāja. Starp mums varētu izveidoties ari garīga kopība. Bet Džims slēpjas aiz ārēja šarma un jociņiem, un katru reizi, kad es mēģinu izskaidrot viņam savas izjūtas, viņš mani apsmej. Jā, Džimam piemita bērnišķīgā īpašība izlikties, ka starp viņiem nekādas atšķirības nepastāv. Lai ari kā Pola pūlējās, viņai neizdevās panākt Džima garīgo atvēršanos. Polai ienāca prātā, ka viņu laulība patlaban atrodas strupceļā, bet pagājis ir tikai viens gads! Nepieciešamas būtiskas pārmaiņas, viņa sacīja pati sev. Vai Pola bija izdarījusi briesmīgu kļūdu? Vai laulības šķiršana bija vienīgais risinājums?

Doma par šķiršanos no Džima lika viņai šausmās nodrebēt. Polu pārņēma īsta panika. Uz pieres viņai izspiedās sviedru lāses, un kratīja iekšēji drebuļi. Cik vien iespējams palēninājusi automobiļa gaitu, viņa nogriezās pirmajā šķērsielā un ietves malā mašīnu apturēja. Noliekusies uz priekšu, Pola atbalstīja galvu pret stūri un aizvēra acis. Laulības šķiršana -tas bija kaut kas neiedomājams! Polu mulsināja pat tas, ka tāda iespēja viņai pirms brīža vispār bija ienākusi prātā. Viņa mīlēja Džimu... mīlēja dziļi un patiesi. Un, par spīti problēmām, viņi daudzējādā ziņā bija tik saderīgi. Turklāt nedrīkstēja aizmirst dvīņus... Lornam un Tesai bija vajadzīgs tēvs, Džims viņiem bija tikpat nepieciešams kā Pola.

Tajā pašā brīdī Pola iedomājās, ka ir negodīga pret savu vīru, pārcilādama prātā viņa trūkumus, uzkurinādama sevī nepatiku pret viņu, kad Džima nav klāt un viņš nevar aizstāvēties. Džims bija jauks cilvēks, labs vīrs, un viņam piemita

daudzas patīkamas īpašības. Vērtējot viņa pretrunīgās rakstura iezīmes, Polai vajadzēja būt ārkārtīgi godīgai un taisnīgai.

Viņa domās sāka uzskaitīt Džima pozitīvās īpašības. Viņš saprata Polas aizraušanos ar darbu. Viņš atbalstīja Polas vēlmi ņemt aktīvu dalību darījumu pasaules notikumos. Viņš nebija pat mēģinājis likt šķēršļus Polas kaijerai, nekad neīg-ņojās, ja viņa bija ilgāk aizkavējusies veikalā, nekurnēja, ja reizēm gadījās vakaru pavadīt vientulībā. Vismaz šajā ziņā viņam nav nekādu aizspriedumu, Pola aši konstatēja. Viņš ļauj man būt man pašai. Viņš man uzticas. Turklāt jau tagad ir skaidri redzams, ka Džims būs brīnišķīgs tēvs. Pola arī nešaubījās, ka vīrs viņu dievina un ir viņai uzticīgs. Džims nekad nepīsies ar citām sievietēm. Viņš ir izteikts vienmīlis un ārkārtīgi pieķēries ģimenes dzīvei. Par to Pola varēja būt pateicīga.

Iztaisnojusies Pola saglauda matus. Man jātiek galā ar negludumiem mūsu attiecībās, viņa sacīja pati sev. Tas ir vitāli svarīgi kā man, tā Džimam. Pola atminējās, ko reiz vecmāmiņa bija teikusi... ka tā ir sieviete, kura veic melno darbu, lai laulība būtu veiksmīga. Pola tam piekrita. Viņas vecmāmiņa bija gudra un pieredzējusi, viņa pati to visu bija pārdzīvojusi. Lai nu kurš, bet Emma Hārta bija iepazinusi laulību visā tās daudzpusībā.

Pola apņēmās izturēties pret Džimu tik saprotoši, cik vien tas ir viņas spēkos. Viņu attiecībām jāvelta papildu pūles un laiks. Viņa būs mīļa un iecietīga. Tikai tāda izturēšanās ir pieaugušas sievietes cienīga. Galu galā - trūkumi piemīt katram, nevar taču beigt mīlēt cilvēku tikai tāpēc, ka viņš nav pati pilnība. Jāmīl viņš, par spīti viņa sliktajām īpašībām.

Pagriezusi aizdedzes atslēgu, Pola iedarbināja automobili un atpakaļgaitā izbrauca no šķērsielas. Viņas domas jo-

projām riņķoja ap Džimu un vecmāmiņu. Automobilis traucās Elvudlijas virzienā. Joprojām būdama pārliecināta, ka Džims ir galīgi pārpratis Emmas reakciju uz viņa lēmumu, Pola tomēr cerēja, ka vecmāmiņa nav uz Džimu dusmīga. Viņa negribēja, lai diženā Emma Hārta būtu sliktās domās par viņas vīru.

Nebija pagājusi ne pusstunda, kad Pola jau sēdēja pie rakstāmgalda savā kabinetā Hārtas universālveikalā Līdsā un sarunājās ar vecmāmiņu, kuru viņa bija sazvanījusi tās dzīvoklī Belgreiva skvērā.

- Piedod, ja esmu tevi uzmodinājusi, - Pola atvainojās, lai gan stipri šaubījās, ka, atskanot telefona zvanam, Emma būtu vēl gulējusi.

To apstiprināja arī siltā, vibrējošā Emmas balss klausulē.

- Es dzēru savu brokastu tēju un gaidīju, kad tu piezvanīsi, - viņa teica. - Tu gribi aprunāties ar mani par Džimu, par viņa atkāpšanos no amata, vai ne?

- Jā, vecomāt. Vakar, kad viņš man pateica, ko ir izdarījis, es biju, maigi izsakoties, apmulsusi. Dabiski, tas mani uztrauc. Jūtu, ka viņš ir tevi pievīlis, turklāt izvēlējies tam pavisam nepiemērotu brīdi, kad tu teju, teju gatavojies aizbraukt. Domāju, ka tu esi Džimā stipri vīlusies.

- Mazliet esmu, - atbildēja Emma. - Tomēr nolēmu neuzstāt, lai viņš turpina savus izpilddirektora pienākumus... Tam nav jēgas, Pola, jo šis darbs viņam ir vienaldzīgs. Ir labāk, ja Džims atkāpjas no amata.

- Jā, - Pola klusi piekrita. - Un kā ir ar Vinstonu? Vai viņš ir briesmīgi noskaities?

- Jā, sākumā bija gan, un man vienu brīdi likās, ka viņš eksplodēs, uzzinājis, kāds darbs viņam būs jāuzņemas. Tomēr

Vinstons piekrita. Gandrīz uzreiz. Kā tu labi zini, nav neviena cita, kam mēs šo darbu varētu uzticēt.

- Es jūtos šausmīgi nelāgi, vecomāt. Varu tev tikai pateikt, ka man ir ļoti žēl. Manuprāt, Džimam tā nevajadzēja rīkoties. Tas ir bezatbildīgi. Viņš, protams, man nepiekrīt.

Pēc īsas pauzes Pola piebilda:

- Negribu Dzimu aizstāvēt, vecomāt, bet esmu nonākusi pie slēdziena, ka viņš nav tāds pats kā mēs. Viņam ir pavisam cits priekšstats par pienākumu. Strādājot pie tevis, mēs visi gadiem ilgi esam veikuši arī tādus darbus, kuri mums nemaz nepatīk. Par ļaunu nevienam no mums tas nav nācis, gluži pretēji, mēs bagātinājām savu pieredzi. Zinu, ka nevajadzētu salīdzināt, bet vakar vakarā, kamēr Džims izklāstīja savu viedokli, man bija jādomā par mazo Emīliju - cik braši viņa uzsākusi savu darbošanos “Vispārējās tirdzniecības kompānijā”.

- Taisnība, - piekrita Emma un tūdaļ pat laipnākā tonī piebilda: - Nenosodi Džimu pārāk bargi, mīļā Pola! Visiem cilvēkiem piemīt trūkumi, un neaizmirsti, ka viņš nav audzināts kā tu un tavi brālēni un māsīcas. Lai būtu kā būdams, novērtēsim tos talantus, ar kuriem Džims ir apveltīts, - viņš ir lielisks avīzes redaktors. Šajā jomā viņam nav līdzīga, un tieši tāpēc es savulaik Džimam uzticēju avīzi. Ja viņš atteiktos no šī amata, tā gan būtu traģēdija.

- To es saprotu. Darbs avīzē Džimam ir mīļš, un tieši tāpēc viņš ir tik veiksmīgs žurnālists.

Polai kļuva vieglāk ap sirdi, un viņa turpināja:

- Vienā ziņā man Džims jāattaisno... viņš pret tevi ir bijis godīgs, un to mēs varam ieskaitīt viņam par labu. Džims ir godprātīgs kā alvas zaldātiņš, vecomāt.

- Tev nav man tas jāstāsta, Pola. Es zinu, ka Džims nav divkosis. Vakar no rīta es arī viņam pašam sacīju, ka novērtēju viņa vaļsirdību. Vienaldzīgs izpildītājs, kurš klusē, bet kuram darbs ir kā smags jūgs, lūk, no tā man metas nelabi.

- Tad tu neesi uz viņu pārāk dusmīga? - vaicāja Pola un, elpu aizturējusi, cieši sažņaudza telefona klausuli.

- Tās bija pārejošas dusmas, ko es vakar jutu. Tās ātri izgaisa, - apgalvoja Emma. - Darījumos nedrīkst pieļaut, ka emocijas gūst virsroku pār veselo saprātu, - bet to es tev jau esmu nemitīgi atkārtojusi. Piedod, ka vēlreiz to saku.

- Man jāatzīstas, es jūtos atvieglota, uzzinot, ka tu neņem to visu pārāk smagi pie sirds, vecomāt. Džims apzināti nekad nedarītu neko tādu, kas varētu tevi uztraukt vai sāpināt.

Emma šo piebildi atstāja bez ievērības, uzskatīdama par nenozīmīgu.

- Gribu, lai tu atslābinies, Pola, - viņa teica. - Šī nudien nav tava problēma. Lai būtu kā būdams, mēs pārvaldām situāciju. Patiesību sakot, runājot ar Vinstonu pēc tam, kad Džims bija aizgājis, es pēkšņi sapratu, ka nekādas pārmaiņas “Apvienotā laikrakstu kompānija” nepiedzīvos. Vinstons sēdēja un gaudās, ka ir pārstrādājies, ka nezina, kā tiks galā ar visiem saviem pienākumiem... Un, kad viņš sāka tos uzskaitīt, man kļuva skaidrs, ka jau labu laiku Vinstons ir bijis tas, kurš īstenībā veicis izpilddirektora darbu - varbūt pats to nemaz neapjauzdams. Es viņam to pateicu un piebildu, ka tagad viņš turpinās darīt to pašu, ko iepriekš, tikai viņam būs cits tituls un krietni vien lielāka alga. Tu jau zini - Vinstonam ir lieliska humora izjūta, un viņš sāka smieties. “Sasodīts, tante Emma,” Vinstons man teica, “kā mēs abi, būdami tādi gudrinieki, līdz pat šai dienai neapjautām, ka manā personā apkārt klaiņo izpilddirektora ideāls?” Tā ka tev, mīļā, nav jāraizējas nedz par mani, nedz par “Apvienoto laikrakstu kompāniju” un Vinstonu.

- Priecājos to dzirdēt, vecomāt. Klau, vai varu tev ko

pajautāt? Tas attiecas uz tavām laikrakstu kompānijas akcijām. Kāpēc tu gribi grozīt testamentu un novēlēt tās dvīņiem?

- Cik jocīgs jautājums! Es biju pārliecināta, ka tu mani sapratīsi. Viss taču ir skaidrāks par skaidru - novēlu savas akcijas dvīņiem tāpēc, ka viņi ir tavi bērni, Pola. Vai tad man varētu būt kāds cits iemesls? - apmulsusi nomurmināja Emma.

- Nē, nē, es tikai gribēju to dzirdēt no tevis, - atbildēja Pola. - Vakar man tomēr ienāca prātā, ka tam varētu būt kāds sakars ar Džimu. Nu, tāpēc ka viņš ir Fērlijs. Es domāju -ja viņa vectētiņš būtu spējis noturēt “Rīta Avīzi”, tā šodien piederētu Džimam, vai ne?

Emma sāka skaļi smieties.

- Par to es gan stipri šaubos, - viņa caur smiekliem izdvesa.

Ātri atguvusies, Emma teica:

- Edvins Fērlijs avīzi galu galā, vienalga, būtu zaudējis. Turklāt Fērlijiem piederēja tikai “Jorkšīras Rīta Avīze” un neviena cita no tām avīzēm, kuras šodien ietilpst “Apvienotajā laikrakstu kompānijā”. Kā tu zini, pārējās avīzes nopirku es un mani brāļi.

Telefona klausulē atkal atskanēja Emmas neticīgie smiekli.

- Tu taču nedomāji, ka es Fērliju dēļ jūtos vainīga, -Emma sacīja un iespurdzās - acīmredzot tāds pieņēmums viņu varen uzjautrināja.

- Protams, ne! - Pola dedzīgi iesaucās, vēlēdamās, kaut vispār nebūtu sākusi par to runāt.

Viņa saprata, ka viņai arī šajā jautājumā bijusi taisnība un Džims ir kārtējo reizi kļūdījies.

-Ceru, ka tā, manu mīļo meitēn, - apvaldījusi savu uzjautrinājumu, teica Emma. - Nekad neesmu noliegusi, ka sa-

vulaik devu Fērlijiem pāris triecienu-un diezgan nežēlīgus -, taču pamatā pie savas lejupslīdes viņi bija paši vainīgi. Varu tomēr tev apgalvot, ka mana rīcība, ja runājam par šo ģimeni, nekad nav laupījusi man naktsmieru. Biju apmierināta, ka varēju viņiem atspēlēties un kļūt par uzvarētāju. Tā ka tev ne mirkli nav jādomā, ka mani vajātu vainas apziņa mirušo Fēr-liju vai Dzima dēļ. Ja viņš tev to iedvesis, vari viņam pateikt, ka tā ir galīgi aplama doma.

- Nē, Džims par to nekad nav ieminējies, - Pola raiti meloja, lai nesatrauktu vecmāmiņu vēl vairāk. - Tā tikai bija tāda pavirša doma, kas ieskrēja manā darbīgajā prātā.

Emma iekšēji pasmīnēja par mazmeitas dedzīgo atbildi, nebūdama pārliecināta par tās patiesumu.

- Ceru, ka tagad, kad esam visu noskaidrojušas par Dži-ma atkāpšanos no amata, tu jūties labāk, - viņa teica.

- Jā, vecomāt. Tu allaž man palīdzi paraudzīties uz notikumiem no pareizā aspekta.

Deviņpadsmitā nodaļa

Pēc desmit dienām Emma nespēja saprast, kā viņai izdevies tikt galā ar visu, ko viņa bija paveikusi Londonā. Viņa taču bija strādājusi īstus brīnumdarbus, īsajā laika sprīdī pagūstot izdarīt vairāk nekā citkārt sešos mēnešos. Vismaz tā Emmai likās, kad viņa tajā pēcpusdienā raudzījās dzeltenajā piezīmju burtnīcā ierakstītajā paveikto darbu uzskaitījumā.

Emma bija pārlūkojusi savus daudzos uzņēmumus, lai pārliecinātos, ka viss ir labākajā kārtībā, un nostiprinātu sevī domu, ka pa viņas prombūtnes laiku neatgadīsies nekas neparedzēts. Viņa bija vairākas reizes tikusies ar saviem advokātiem un ar savu baņķieri Henriju Rositeru. Viņi ar Henriju pat bija pamanījušies pavadīt kopā dažus patīkamus, saviesīgus vakarus. Emma bija noturējusi garas apspriedes ar Vinstonu un Aleksandru, pārrunājusi dažādus lietišķus jautājumus ar Sāru, apstiprinājusi “Lēdijas Hamiltones” 1970. gada pavasara modeļus un izskatījusi Sāras iecerētos reklāmas pasākumus. Paralēli saspringtajam darbam veikalā, pārbraucot no vienas tikšanās vietas uz pākamo, intensīvi nodarbinot savu prātu, Emma bija paguvusi sagādāt arī pasaules apceļojumam nepieciešamo garderobi.

Nu Emmai par visu bija mierīgs prāts. Tikai ne par Džo-

natanu. Viņš bija Emmas ienaidnieks. Viņa nezināja, kāpēc, un nevarēja to ari pierādīt. Par spīti šīm neskaidrībām, Emma bija pārliecināta, ka no visiem mazbērniem vienīgi Džona-tanam viņa nevar uzticēties.

Atvērusi uz galda nolikto mapi, Emma pārlasīja privātdetektīvu ziņojumu. Viņa tos bija nolīgusi, lai izsekotu Džo-natana darījumiem un personiskajai dzīvei. Neko prātīgu detektīvi atklājuši nebija, bet tas Emmu nebūt nepārliecināja par Džonatana nevainīgumu. Greivsa un Saundersona firmas darbiniekiem nāksies aizrakties dziļāk un papētīt tuvāk dažus apstākļus. Viņa nelokāmi ticēja, ka kaut kam jābūt atrodamam.

Visu mūžu Emma Hārtabija redzējusi cilvēkiem cauri, pratusi atšifrēt savas ģimenes locekļus, draugus un sāncenšus. Brīžiem likās, ka ir kāds dēmons, kas Emmai čukst pie auss patiesību par vienu vai otru cilvēku. Viņai ari piemita pāiju-tīga iekšējā antena, ar kuru liktenis aplaimojis visus, kam lemts izdzīvot un dzīves cīņās uzvarēt. Tā bija kā sestais maņu orgāns - intuīcija, kas ļāva Emmai sajust visniecīgākās svārstības - gan labās, gan sliktās, bet jo īpaši sliktās. Viņa bija paradusi bez šaubīšanās uzticēties savām iekšējām sajūtām, jo tās Emmu nekad nebija pievīlušas. Kopš zināma laika visas šīs viņas asās uztveres īpašības bija apvienojušās, lai brīdinātu, ka tuvojas nelaime, taču Emmai nebija izdevies uztaustīt kaut ko konkrētu. Tomēr nelaimes nojausma bija tepat, tuvu klāt, tikai to vēl pagaidām aizsedza tumsa.

Emmas gudro acu skatiens apstājās pie dažām rindkopām, kurās bija runa par Sebastjanu Krosu. Viņi bija labi draugi, Kross un Džonatans, un viņus vienoja patiesa tuvība. Kad Emma pirmoreiz uzzināja par viņu ciešo draudzību, kura acīmredzot bija aizsākusies jau skolas gados ītonā, viņa pat apsvēra iespēju, ka starp abiem puišiem varētu pastāvēt homoseksuālas attiecības. Bet izrādījās, ka tā tas nav, gluži pretēji - saskaņā ar Greivsa kunga ziņojumu abi bija rūdīti brunču mednieki. Emma apņēmīgi aizvēra mapi. Nebija nekādas jēgas to visu pārlasīt atkal un atkal. Tā būtu veltīga laika šķiešana. Turklāt Emma jau bija ziņojumus pārlasījusi ar skrupulozu rūpību cerībā atrast kaut visniecīgāko pieturas punktu, pavedienu, kas vestu pie patiesības, bet viņai vajadzēja atkāpties ar tukšām rokām. Emma ielika mapi rakstāmgalda atvilktnē un aizslēdza to, negribēdama vairs prātot par iespējamo nodevību.

Viņu bija pārņēmis drūms noskaņojums. Tas bija skumji un sāpīgi - likt detektīviem izsekot kādu no viņas pašas dzimtas. Šī nepieciešamība stindzināja Emmas sirdi. Bet viņa nebija zinājusi, ko citu lai dara. Par tik šausmīgu soli Emmai jau reiz bija nācies izšķirties... tolaik, kad pirms četrdesmit gadiem viņa bija spiesta modri uzmanīt sava otrā vīra rīcību, lai aizsargātu sevi un bērnus. Viņa piepeši apjauta dzēlīgo ironiju, kuru sevī slēpa pašreizējā situācija. Viņas otrais vīrs Arturs Einslijs bija Džonatana vectēvs.

Atspiedusies pret krēsla atzveltni, Emma centās atvairīt vēl kādu uzmācīgu domu - pārrunāt vai nepārrunāt ar Aleksandru un Polu savas aizdomas, kas vērstas pret Džonatanu. Iespējams, ka būtu gudrāk viņiem uzticēties. Ja nu ar viņu, Emmu, ceļojuma laikā kaut kas atgadās? Ja nu viņa saslimst? Vai pēkšņi nomirst? Emma nebūt nedomāja, ka viņai draud viens vai otrs. Viņas veselība bija laba, un viņa jutās enerģiskāka nekā jebkad. Tomēr nedrīkstēja aizmirst, ka pēc dažām dienām viņa kļūs astoņdesmit gadus veca. Varbūt drošības labad vajag dalīties ar viņiem savās aizdomās. Galu galā Aleksandrs un Pola taču ir viņas galvenie mantinieki. Pienāks diena, kad viņi pārvaldīs Emmas Hārtas impēriju...

Pie durvīm klauvēja, un, kad Emma aicināja ienākt, durvju spraugā parādījās Geijas Sloenas seja.

- Vai jūs vēl ko vēlaties, Hārta kundze? - Emmas privātsekretāre apjautājās.

Emma papurināja galvu.

- Nē, Geija, paldies, man nekas nav vajadzīgs. Es gaidu Polu. Mēs dosimies pusdienās. Bet tev nevajag manis dēļ kavēties. Vari iet prom kaut tūlīt.

- Paldies, Hārta kundze, tā es arī darīšu. Uz redzēšanos un arlabunakti!

- Arlabunakti, dārgā Geija!

Pēc desmit minūtēm ienāca Pola, un Emma pacēla galvu no dokumentiem, ar kuriem, kā vienmēr, bija nokrauts viņas rakstāmgalds. Emmas seja bija atmaigusi.

- Pola, tu izskaties šausmīgi nogurusi! - viņa iesaucās raižpilnā balsī. - Tev zem acīm ir tumšas ēnas, un tu esi ļoti bāla. Vai esi pārliecināta, ka jūties labi?

- Jā, - apgalvoja Pola un, apveltījusi vecmāmiņu ar mazliet vainīgu smaidu, atslīga krēslā otrpus rakstāmgalda. - Šī bija viena no tām sasodīti trauksmainajām dienām. Bezgalīgas problēmas ar to jūlijā iecerēto Franču nedēļu.

- Kas tās par problēmām? - vaicāja Emma, iztaisnojās, tad noliecās pār rakstāmgaldu un atbalstīja zodu plaukstās.

- Problēmas galvenokārt rada darbinieki - nesaskaņas, intrigas un pārpratumi. Bet man izdevās visu ievirzīt pareizajās sliedēs. Man patiesi ļoti pietrūkst Emīlijas, vecomāt. Viņa šādu īpašu pasākumu sagatavošanā izrādīja lieliskas organizatores spējas un atstāja uz visiem nomierinošu iespaidu.

- Jā, ari es vienmēr esmu uzskatījusi, ka tas ir viens no Emīlijas galvenajiem talantiem. Veikala nodaļu vadītāji ir trīcējuši un drebējuši viņas priekšā, bet pēc neilga laika, Emīlijas savaldzināti, atkal, tā teikt, ēduši viņai no rokas. Varbūt tev vajadzētu sameklēt sev kādu palīgu, kurš kaut daļēji spētu

aizstāt Emīliju. - Emma sarauca uzacis. - Jā, nudien - kāpēc nepamēģināt?

- Ak, es nezinu... - Pola novilka un paraustīja plecus. - Domāju, ka tikšu pati galā. Nelauzīsim par to tagad galvu. Franču nedēļa noritēs gludi, un pagaidām nekādas citas grūtības vai sarežģījumi nav gaidāmi - par to man trīsreiz jānospļaujas. Starp citu, vai tev iznāca laiks ieskatīties tajos viesnīcu veikaliņu plānos? Un vai tu esi runājusi ar Meriju?

-Jā, mēs runājām. Šodien. Kādu stundu iepazinos ar iecerēm, tad piezvanīju viņai un pateicu, ka jūs abas šim darbam varat saņemt manu svētību. Tev bija taisnība, Pola, - tā ir lieliska ideja, un filiāles viesnīcās ienesīs jaunas vēsmas Hārtas universālveikala darbā.

- Ak, esmu tik priecīga, ka tu piekrīti mūsu nodomam, vecomāt! Merija ir ļoti nopietni pie tā strādājusi, un tava uzslava pienākas viņai, nevis man. Ieminējos par mūsu nākotnes plāniem arī Emīlijai. Nākamā mēneša sākumā viņa brauks uz Honkongu, un es domāju, ka viņa varētu iepirkt preces mūsu iecerēto veikaliņu vajadzībām. Salmu cepures, pītās rokas-somas, sandales, šalles, vasaras rotaslietas, jebko, kas piemērots brīvdienām un atpūtai kūrortā.

Emma atzinīgi palocīja galvu.

- Ļoti laba doma - Emīlijai ir vērīga acs uz moderniem nieciņiem.

Viņa mirkli klusēja, salika dokumentus zilā mapē, tad atkal pacēla acis un uzmanīgi paskatījās mazmeitā.

- Vai Emīlija tev pateica kaut ko īpašu? Es domāju -vai uzticēja tev kādu no saviem noslēpumiem?

Pola sāka smieties.

- Cik noprotu, tu runā par viņas jauno pielūdzēju. Jāatzīstas, ka šoreiz sarunā ar mani Emīlija bija ārkārtīgi izvairīga, un tas nudien nemaz nav viņai raksturīgi. Mēs allaž

esam dalījušās savos noslēpumos, kā tu labi zini. Šoreiz viņa par savu jauno aizraušanos pateica tikai to, ka viņš esot lielisks un pavisam īpašs. Viņa sauc šo vīrieti par noslēpumaino, nē, par slepeno mīļāko. Atļaušos piebilst, ka esmu pārliecināta - īstenībā šis cilvēks nemaz nav viņas mīļākais.

Pēdējā piebilde liecināja par Polas vēlēšanos aizstāvēt Emīliju. Vecmāmiņai nedrīkstēja rasties aplams priekšstats par jaunās meitenes morāli.

- Tu taču zini, ka viņa vienmēr pārspīlē.

Emma apspieda smaidu un saprotoši sacīja:

- Tev nav Emīlija manā priekšā jāaizstāv, Pola, mīļā. Es zinu, ka viņa nav neapdomīga... Emīlija neiet savas mātes pēdās, par to es esmu droša. Tomēr viņš ir viņas mīļākais.

- Kā tu to zini? - satrūkusies jautāja Pola.

- No tiešiem avotiem, - paziņoja Emma, un viņas gurdās acis atdzīvināja zobgalīgas uguntiņas.

Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un ar blēdīgu smaidu raudzījās Polā.

- Tu izskaties kā kaķis, kurš apēdis kanārijputniņu, ve-comāt, - Pola smējās. - Kas tie par avotiem?

- Emīlija. Viņa pati man visu izstāstīja. Un tā sauktais slepenais mīļākais vairs nav nedz slepens, nedz noslēpumains.

Emma uzjautrināta vēroja neviltoto pārsteigumu Polas

sejā.

- Ak! - Tas bija viss, ko viņa spēja izdvest.

Emma smējās gaišus smieklus.

- Emīlija ieradās pie manis aizvakar un, kā parasti, bija ļoti vaļsirdīga un tieša. Viņa teica: “Vecomāt, esmu šausmīgi iemīlējusies, un tas ir ļoti nopietni. Es guļu ar viņu, bet tev nav par mani jāuztraucas. Es nepalikšu stāvoklī, jo dzeru pretapaugļošanās tabletes.” Mani tas nepārsteidza, jo Emīlija vienmēr bijusi diezgan praktiska meitene... viņai, tāpat kā

tev, galva ir īstajā vietā. Patiesību sakot, Elizabetei būtu derējis nojums abām pamācīties. Es nenoliegšu, ka biju pārsteigta, taču ne šokēta, kaut arī nojautu, ka tieši to Emīlija no manis bija gaidījusi. Paretam man liekas, ka tā meitene mani uzskata par jaunavu Mariju. Lai būtu kā būdams, Emīlija pret mani bija ļoti godīga, un es to novērtēju.

Emma apklusa, tad pasmaidīja savu īpašo smaidu, kas lika viņas sejai iemirdzēties.

- Mūsu mazajai Emīlijai ir zvaigznes acīs, mīļā. Viņa patiesi ir iemīlējusies. Līdz ausīm.

- Bet kas viņš īr? - uzstāja Pola. - Tu teici, ka viņš nav noslēpumains, tātad tas ir kāds, kuru es pazīstu.

- Jā, tā ir gan.

Emma īsi iesmējās, un viņas acīs lēkāja spožas dzirkste-lītes. Viņa piepeši jutās varen apmierināta ar sevi - bija tik jauki ķircināties ar Polu un nedomāt par nepatīkamajām, aizskarošajām mielēm, kuras viņā bija nogulsnējušās Džonatana sagādāto raižu dēļ.

- Nu saki taču, neesi skaudīga! - diedelēja Pola, juzdama, ka viņai pielīp vecmāmiņas jautrais noskaņojums. - Dieva dēļ, nosauc man viņa vārdu\ Es degu nepacietībā to uzzināt.

- Vinstons.

- Vinstons! - Pola noelsās, un viņas violetās acis plaši iepletās. - Es tam neticu!

- Tev tomēr nāksies tam noticēt, jo tā ir taisnība. Neizskaties, lūdzu, tik satriekta, mīļā. Vinstons ir ļoti piemērots Emīlijai, un viņam nenoliedzami piemīt daudzas valdzinošas īpašības. Turklāt viņš ir diezgan izskatīgs. Viņš taču ir līdzīgs man, vai ne?

Pola sāka smieties - vecmāmiņas vāji slēptā vēlēšanās padižoties viņu patiesi sajūsmināja.

- Jā, vecomāt, - viņa teica, - šad un tad esmu jūsu līdzību pamanījusi. Vienīgais iemesls, kāpēc esmu tik apjukusi, ir tas, ka šī jaunā ziņa ir pārāk negaidīta. Vinstons un Emīlija. .. ak Kungs, pa kuru laiku starp viņiem izveidojušās romantiskas attiecības? Kad sākās viņu romāns?

Piepeši Pola savilka uz augšu tumšās uzacis.

- Mīļais Dievs, bet kā tad būs ar jauko Elisonu Ridliju?

- Jā, jaukā Elisona... Šī stāsta daļa ir skumja. Man tā jaunā sieviete patiešām patika. Bet baidos, ka ar viņu Vinsto-nam viss ir neatgriezeniski beidzies. Viņš vakar ar mani par to runāja - viņš bijis pie Elisonas un iespējami maigāk un saudzīgāk viņai pavēstījis, ka starp abiem viss ir cauri. Bet uz tavu pirmo jautājumu varu atbildēt, ka, manuprāt, savu jūtu dziļumu Emīlija un Vinstons apjauta tavu bērnu kristībās. Vinstons vaicāja, vai man esot kādi iebildumi pret viņa sakaru ar Emīliju, un es atbildēju, ka iebildumu nav, jo mani tas iepriecina.

Emma atkal noliecās pār rakstāmgaldu, un viņas sejā atspoguļojās dziļa laimes sajūta. Kā uzticēdama mazmeitai noslēpumu, viņa sacīja:

- Man šorīt ar Vinstonu bija lietišķa tikšanās, un, kad bijām beiguši pārrunāt darījumus, viņš man parādīja gredzenu, ko nopircis Emīlijai. Tam ir smaragda acs.

Mirkli klusējusi, Emma paziņoja:

- Vinstons man lūdza Emīlijas roku. Es viņam to neliedzu, un šonedēļ viņi pavēstīs par savu saderināšanos - vēl pirms manas aizbraukšanas uz Ņujorku.

- Ak, vecomāt, vai notikumi nerisinās mazliet par strauju? - klusi vaicāja Pola.

Viņa cieši raudzījās Emmā, kas mazmeitas balsī bija saklausījusi bažīgu noti.

- Es tā vis neteiktu, mīļā, - Emma nepiekrita. - Viņi

nav svešinieki, Pola. Emīlija un Vinstons ir kopā uzauguši, un es domāju, ka pa šo laiku ir viens otru labi iepazinuši. Viņus pēc kāzām negaida nepatīkami pārsteigumi. Protams, kāzas būs jāatliek līdz nākamajai vasarai - kad es būšu atgriezusies no Austrālijas. Bet, godīgi sakot, jūtos atvieglota, ka manas prombūtnes laikā būs kāds, kurš pieskatīs Emīliju... es taču neesmu mūžīga. Jā, esmu apmierināta, ka tie divi nolēmuši saistīt savu dzīvi - nudien ļoti apmierināta. Tas sasilda manu sirdi.

Joprojām smaidīdama, Emma piespieda pie krūtīm plaukstu.

- Ja tu esi laimīga un Emīlija ir laimīga, tad es arī tāda esmu, - teica Pola. - Atceros, ka bērnībā viņa un Vinstons bija ļoti tuvi... abi apbrīnojami papildināja viens otru. Vai man nevajadzētu viņai piezvanīt un apsveikt?

Pola pa pusei piecēlās un sniedzās pēc telefona, kas atradās uz Emmas rakstāmgalda.

- Diez vai tev izdosies sazvanīt Emīliju Belgreiva skvērā, - sacīja Emma. - Viņai šovakar kopā ar Vinstonu bija jāiet uz teātri, un viņa droši vien jau ir prom.

Paskatījusies pulkstenī, Emma apstiprinoši palocīja galvu.

- Jā, tā būs gan - pulkstenis jau ir septiņi. Tev būs jāzvana Emīlijai vēlu vakarā. Bet patlaban es vēlos tikt no šejienes prom. Kvernu te kopš astoņiem rītā. Man ir gana strādāts un, spriežot pēc tā, kā tu izskaties, - tev arī.

Emma piecēlās un ar sarauktu pieri nopētīja Polu.

- Vai esi pārliecināta, ka tev nekas nekaiš?

Pola izmocīja smaidu.

- Nekad neesmu jutusies labāk, vecomāt, - viņa meloja, negribēdama vecmāmiņu uztraukt.

Emma klusībā nodomāja, ka Pola izskatās galīgi no-

mocījusies un pārgurusi. Tādu viņa mazmeitu nekad nebija redzējusi, un tas darīja Emmai raizes. Bet skaļi viņa neko neteica un novērsusies paņēma savu rokassomiņu. Emmas lūpas bija tikko manāmi sakniebtas. Viņai bija klusas aizdomas, ka ar visu savu šarmu un zēniskajām manierēm Džims Fērlijs bija sarežģīts un kopdzīvē grūti paciešams cilvēks. Bet Emma nebāzīs degunu mazmeitas darīšanās, nemēģinās dzīvot Polas dzīvi viņas vietā.

Ejot ārā no biroja, Emma teica:

- Es pasūtīju galdiņu restorānā “Cunningham” - ceru, ka tev garšo zivis.

- Jā. Lai būtu kā būdams, es neesmu pārāk izsalkusi, vecomāt.

Vēlāk, pusdienojot Meiferas lepnākajā zivju restorānā, Polas izskats mainījās uz labo pusi. Alabastra bālā seja atguva vieglu gliemežvāka rožainumu, un viņas acis zaudēja vajāta cilvēka izteiksmi. Pola acīm redzami atbrīvojās no sasprindzi-nājuma, par ko Emmai bija liels prieks. Ap to laiku, kad tika pasniegta kafija, tā atkal bija agrākā Pola, kas sēdēja viņai pretim, un Emma nolēma, ka uzticēsies mazmeitai. Pirms viņas aizies no restorāna, Emma īsumā pastāstīs, kādas aizdomas viņai radušās par Džonatanu, bet darīs to mazliet nevērīgi, it kā starp citu. Emma juta, ka Pola ir jābrīdina, bet viņai arī negribējās mazmeitu nevajadzīgi satraukt. Un nākamajā dienā, pusdienojot kopā ar Aleksandru, Emma iepazīstinās ar situāciju arī viņu. Savā ziņā bija pat svarīgāk darīt modru tieši Aleksandru, jo Džonatans Einslijs strādāja “Hārtas uzņēmumos”.

Divdesmita nodaļa

Bija 30. aprīlis, un todien Emma kļuva astoņdesmit gadus veca.

Viņa pamodās agri kā parasti un, gulēdama gultā un pamazām atbrīvodamās no pēdējām miegainības paliekām, domāja: “Šodien ir īpaša diena, vai ne?” Un acumirklī viņa atcerējās, kas atšķir šo dienu no citām. Tā bija viņas dzimšanas diena.

Emmai nepatika pēc pamošanās ilgi gulšņāt. Viņa piecēlās sēdus un nolaida kājas uz grīdas, tad ar mazliet greizu smaidu uz lūpām pārsoļoja pāri paklājam un piegāja pie loga. Viņa to bija paveikusi. Emmai nebija nācis ne prātā, ka viņa nodzīvos tik ilgi. Viņa bija vienpadsmit gadus vecāka par šo gadsimtu. Viņas māte Elizabete Hārta bija devusi viņai dzīvību 1889. gadā. Tas notika nelielajā Fērlijas ciema namiņā, Laimes Virsotnes pakājē.

Atvilkusi aizkarus, Emma palūkojās ārā. Viņas smaids kļuva platāks. Šķiet, ka diena būs lieliska, viņa nodomāja, jau tagad tīrā debess zilgme ir, saules staru apmirdzēta. Koki Bel-greiva skvēra apstādījumos bija tērpušies pavasarīgi spirgtā, gaišzaļā rotā, un vējā to zari viegli trīsēja. Viņa bija piedzimusi tieši tādā dienā kā šī - kad visapkārt viss plaukst un

liegais pavasara gaiss ir smaržu pilns. Māte bija Emmai stāstījusi, ka todien laiks esot bijis neparasti silts, un tas ziemeļnieciskajai Jorkšīrai aprīļa beigās nemaz nav raksturīgs.

Emma izstaipījās. Gulējusi ciešā miegā, viņa jutās moža, atspirgusi un spēkpilna kā vienmēr. Gatava skriet un darboties, it kā man būtu raķete pēcpusē iešauta, Emma domāja un tūlīt pat atcerējās savu brāli Vinstonu. Tas bija viņa mīļākais izteiciens, ar kuru Vinstons allaž apzīmēja māsas neizsīkstošo entuziasmu, enerģiju un darbotieskāri. Emma tobrīd vēlējās, kaut Vinstons būtu dzīvs un viņas jaunākais brālis Frenks arī. Piepeši Emmu pārņēma skumjas, taču tās pagaisa tikpat ātri, kā bija uzradušās. Nebija īstais brīdis žēlabām par tiem, kurus viņa bija mīlējusi un kuri jau atstājuši šo pasauli. Dzimšanas dienā bija jādomā tikai labas domas. Jāsvin un jāpriecājas. Un jāvērš skatiens uz nākotni, jākoncentrē uzmanība uz jauno paaudzi... uz mazbērniem.

Kaut arī visi bērni, izņemot Dēziju, Emmai bija zuduši, viņa vismaz varēja mierināt sevi ar domu, ka bērnubērni nesīs tālāk viņas mirdzošo karogu, turpinās dižo dinastiju, kurai viņa bija likusi pamatus, saglabās viņas vareno darījumu impēriju.

Šķērsodama istabu, Emma pēkšņi apstājās un vaicāja pati sev, kas bija pamodinājis viņā šo dinastijas radīšanas dzinuli. Vai tas bija milzīgais pašlepnums? Varbūt vēlēšanās rast nemirstību? To viņa skaidri nezināja. Bet par vienu gan Emma bija pārliecināta - lai radītu tādu dinastiju, kādu bija izdevies izveidot viņai, absolūti nepieciešama bija godkāre un prasme iedvest to arī citiem.

Emma skaļi iesmējās. Protams, viņa allaž bija uzskatījusi sevi pārāku par dzīvi, citādu nekā pārējie cilvēki un tik nelokāmu, ka nāvei pār viņu nebija varas. Galējs egoisms, Emma nodomāja, un atkal kluso guļamistabu pieskandināja

viņas melodiskie smiekli. Ienaidnieki bieži vien bija dēvējuši Emmu par totālu un nelabojamu egoisti. Un kāpēc gan ne? Tā nudien bija taisnība. Ja viņai nebūtu piemitis tik sakāpināts ego, viņa nekad nebūtu neko nedz paveikusi, nedz sasniegusi. Taisni šis ego, šī bezgalīgā ticība sev bija devusi Emmai drosmi un pašapziņu, virzījusi viņu uz priekšu un uz augšu - uz virsotni. Pretim mirdzošajai panākumu smailei.

Arī torīt Emma uzskatīja, ka viņai nav laika gremdēties pašapcerē un analizēt savus iekšējos virzītājspēkus. Viņa bija darījusi to, ko bija uzskatījusi par vajadzīgu - un tas arī viss. Emma enerģiski iegāja vannasistabā, lai sagatavotos jaunajai dienai, un atvairīja iepriekšējās domas, uzskatīdama tās par nesvarīgām.

Pēc stundas, kad Emma bija nomazgājusies, apģērbusies un pabrokastojusi, viņa nosteidzās lejā uz savas savrupmājas otro stāvu. Emma izskatījās svaiga, mundra un vitāla. Viņa bija tērpusies delfīniju zilā plāna vilnas auduma kostīmā un piemeklējusi tam atbilstošas, pasakaini skaistas dārglietas - safira auskarus un brošu, divkāršu pērļu virteni, Pola dāvāto saderināšanās gredzenu un arī Blekija dāvanu - gredzenu ar lielo briljanta aci. Emmas mirdzoši sudrabainie mati bija nevainojami sakārtoti, grims - gaumīgs un viņas vecumam atbilstošs. Viņas možā, atsperīgā gaita noliedza Emmas lielo vecumu.

Viņa joprojām dzīvoja elegantajā, skaisti iekārtotajā savrupmājā Belgreiva skvērā, kuru Pols Makgils bija viņiem nopircis 1925. gada vasaras nogalē, drīz vien pēc viņu meitas Dēzijas piedzimšanas. Tolaik, respektēdams Emmas vēlēšanos turēt viņu attiecības noslēpumā, lai izvairītos no tenkām, Pols bija licis pārbūvēt savrupmāju par diviem atsevišķiem dzīvokļiem. Un šim nolūkam naudu viņš nebija žēlojis. Nolīgtais arhitekts bija apakšstāvā izplānojis nelielu vecpuiša

dzīvoklīti Polam, bet pārējie trīs stāvi bija paredzēti Emmai, bērniem, auklei un citiem kalpotājiem. Paviršam vērotājam varēja likties, ka vecpuiša apartamenti un greznais trīsstāvu dzīvoklis savā starpā nemaz nav saistīti, ka tie ir divi atsevišķi mitekli, katrs ar savu ieeju. Īstenībā tos savienoja slepens iekšējais lifts. No Pola dzīvokļa nelielās priekštelpas ar to varēja nokļūt Emmas daudz plašākajā un elegantākajā foajē. Tādējādi lifts savienoja abus mitekļus vienā, kopīgā.

Kara laikā, tūlīt pēc tam, kad Pols cieta smagā autoavārijā un, nespēdams samierināties ar savu traģisko likteni, 1939. gadā Austrālijā izdarīja pašnāvību, Emma bija vecpuiša dzīvokli aizslēgusi. Viņa nespēja ieiet šajās istabās, nesabrūkot sirdi plosošās sāpēs un dvēseli dedzinošā izmisumā, tāpēc bija tām uzgriezusi muguru, nelikdamās par dzīvokli ne zinis, vienīgi gādāja, lai tas regulāri tiktu iztīrīts. 1948. gadā, kad Emma beidzot spēja paraudzīties uz lietām, kas reiz piederējušas Polam, un neļaut vaļu bēdām, viņa bija likusi dažas telpas modernizēt un iekārtot no jauna. Kopš tā laika apakšstāva dzīvoklis lika izmantots par apmešanās vietu draugiem un mazbērniem, kas atbrauca ciemos.

Kad Emma iegāja savā kabinetā, viņas virssulainis Pārķers šķiroja rīta pastu. Kabinets bija patīkama, vidēji liela telpa ar augstiem griestiem. Tas bija ērti iekārtots ar veclaicīgām mēbelēm laucinieeiskā stilā.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, Hārta kundze! - teica Pārķers, pacēlis galvu no vēstuļu kaudzītes. Pasmaidījis viņš piebilda: - Šorīt jums pienākušas daudzas vēstules, kundze.

- Ak mans Dievs - es jau redzu! - iesaucās Emma.

Draudīgi apjomīgu vēstuļu kaudzi virssulainis jau bija

novietojis uz sofas un patlaban nodarbojās ar atlikušajām -atgrieza ar papīra nazi aploksnes, meta tās atkritumu grozā, bet apsveikumu kartītes krāva kaudzītē.

Emma sāka Pārķeram palīdzēt, bet drīz viņai tas bija jāpārtrauc, jo nemitīgi nācās atbildēt uz telefona zvaniem. Nepagāja ilgs laiks, kad sāka šķindēt ari durvju zvans, - nebeidzamā straumē uz Belgreiva skvēra savrupmāju plūda ziedi un dāvanas. Pārķers un saimniecības vadītāja Remzija kundze aizelsušies stiepa ziedu pušķus un dāvanu sainīšus, tā ka Emmai ar vēstulēm bija jātiek galā vienai pašai.

Ap pusdivpadsmitiem, kad rosība bija sasniegusi augstāko punktu, kabinetā negaidīta un nepieteikta iesoļoja Dē-zija Makgila-Emorija.

Emmas jaunākajai meitai maijā vajadzēja apritēt četrdesmit četriem gadiem, bet viņa izskatījās daudz jaunāka. Dēzija bija slaida, viņas rāmo, grumbu neizbojāto seju ieskāva mīksti, vijīgi, tumši mati, bet spožajās, zilajās acīs atspoguļojās labvēlīgā attieksme un laipnā daba. Atšķirībā no savas meitas Polas, kurai patika mazliet skarba elegance un kura ģērbās ārkārtīgi modemi, Dēzija apģērbu gaumes ziņā vairāk līdzinājās Emmai. Viņa vienmēr izvēlējās mīksti krītošus, sievišķīgus modeļus. Ari torit viņai mugurā bija vienkārši piegriezts, violets kostīms, kuru atdzīvināja blūzīte ar kruzu-ļotu žabo, zelta rotaslietas un tērpam pieskaņotie apavi un rokassomiņa.

- Daudz, daudz laimes dzimšanas dienā, māt! - Dēzija sacīja un raudzījās Emmā ar mīlestības un maiguma pilnām acīm.

Emma pacēla galvu no vēstuļu kaudzes un starojoši pasmaidīja. Viņa priecājās redzēt Dēziju, jo meitas rimtā klātbūtne vienmēr atstāja uz Emmu nomierinošu iespaidu.

- Tas tev no mums... Deivids un es - mēs ceram, ka tev dāvana patiks, mammuci. - Dēzija iesmējās. - Ir tik grūti izvēlēties tev dāvanu. Tev taču viss ir.

Un viņa pasniedza Emmai sainīti.

- Paldies, Dēzija! Zinot, ka tev ir vislabākā gaume pasaulē, esmu pārliecināta, ka tas ir kaut kas sevišķi jauks.

Apsēdusies uz sofas, Emma sāka izsaiņot Dēzijas dāvanu.

- Šitāda kņada! Un manā vecumā!

Dēzija zināja, ka, par spīti tēlotajam sašutumam, māte izbauda katru savas dzimšanas dienas mirkli. Viņa apsēdās Emmai blakus un teica:

- Bet, mammu, tieši tāpēc jau viss notiek. Šī ir svarīga diena... sēdi mierīgi, atslābinies un priecājies par tev izrādīto uzmanību!

- Var būt, ka tev taisnība. Bet man sāk likties, ka šorīt es līdz veikalam netikšu.

Dēzija apmulsusi vērās mātē.

- Tu nevari šorīt iet uz darbu, mīļā, tas ir...

- Kāpēc ne? - Emma viņu pārtrauca. - Es vienmēr eju uz darbu.

- Bet ne taču šodien! Tas nu gan ne pēc kā neizskatītos.

Dēzija enerģiski purināja galvu. Paskatījusies savā pulkstenī, viņa turpināja:

- Turklāt pēc īsa brīža es vedu tevi ēst lenču.

- Bet es...

- Nekādus “bet”, mīļo mammuci, - uzjautrinātā, bet stingrā tonī sacīja Dēzija. - Ne velti esmu tava un Pola Makgila meita. Varu būt tikpat stingra kā jūs abi, kad vēlos. Un šodien es cērtu kāju pie zemes. Spēcīgi. Mēs veselu mūžību neesam kopā ēdušas lenču, un pēc dažām dienām tu aizbrauc kopā ar tēvoci Blekiju. Cik esmu dzirdējusi, jūs grasāties būt prom mēnešiem ilgi. Lūdzu, neliec man vilties, es tā gaidīju šo dienu, turklāt esinu jau pasūtījusi galdiņu restorānā “Mirabele”.

Emma uzsmaidīja Dēzijai, savam vismīļākajam bērnam. Viņai allaž bija grūti meitai atteikt.

- Labi, - Emma atmaigusi sacīja. - Paēdīsim kopā lenču, bet pēcpusdienā es braukšu uz veikalu. Ak, Dēzija, tā ir brīnišķīga!

Šis Emmas izsauciens bija veltīts smagnējai, ar rokām no zelta darinātai vakara somiņai.

- Mīļā, tā ir apburoši skaista!

Viņas prieks bija neviltots. Emma grozīja somiņu, lai aplūkotu to no visām pusēm, atvēra, ieskatījās iekšā un atkal aizvēra. Paturējusi vēl kādu brīdi somiņu rokā, viņa atlika to atpakaļ melnajā ādas kārbā, noliecās uz priekšu un noskūpstīja meitu.

- Paldies, Dēzija, tā ir satriecoša dāvana! Un lieliski noderēs manā ceļojumā, jo esmu nolēmusi ņemt līdzi visas savas vakarkleitas.

Dēzija palocīja galvu, iepriecināta un atvieglota, ka dāvana bija veiksmīgi izvēlēta.

-Tieši tā mēs ar Deividu arī nospriedām, kad lauzījām galvu, ko lai tev tādu neparastāku uzdāvina. Vai esi pārliecināta, ka modelis tev patīk? Ja ne, no Esprija veikala tiks atsūtīts pārstāvis ar diviem trim citiem modeļiem, lai tu vari izvēlēties.

- Nē, nē, tas nav nepieciešams, man patīk šī somiņa, -apgalvoja Emma. - Izmantošu to jau šovakar pat.

Iezvanījās telefons.

- Vai pacelt klausuli, māmiņ?

- Jā, mīļā, esi tik laba!

Dēzija noliecās virs rakstāmgalda, paņēma klausuli un dzestri atsaucās zvanītājam. Pēc īsas laipnību apmaiņas viņa teica:

- Es palūkošos, vai māte var pienākt pie telefona. Šorīt te iet karsti. Uzgaidi, lūdzu!

Nospiedusi pogu, lai klausulē nebūtu dzirdams, par ko tiks runāts kabinetā, Dēzija paskatījās uz Emmu.

- Tā ir Elizabete. Viņa ir atgriezusies Londonā. Vai vēlies ar viņu runāt? Manuprāt, šoreiz tev to vajadzētu darīt.

- Protams, es runāšu ar viņu.

Emma piegāja pie rakstāmgalda. Ja viņa arī bija pārsteigta, tad nekādi to neizrādīja.

- Sveika, Elizabete! - Emma rāmi runāja klausulē.

Apsēdusies viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un, pieturēdama ar zodu klausuli pie pleca, rotaļājās ar pildspalvu, kas bija ielikta oniksa turētājā.

- Paldies, - Emma īsi atbildēja, - jā, tas ir dižens vecums, bet es jūtos tā, it kā man būtu piecdesmit astoņi, nevis astoņdesmit gadi. Un esmu moža kā putniņš rīta agrumā.

Tad viņa brīdi klusēja, raudzīdamās pretējā sienā. Pēkšņi Emmas acis savilkās šaurās spraudziņās un viņa valdonīgi pārtrauca Elizabeti:

- Domāju, ka tas no Vinstona puses bija vienkārši pieklājības žests pret mani. Viņam nebūt nevajadzēja lūgt man atļauju. Manuprāt, man nav tev jāatgādina, ka Emīlija ir pilngadīga. Viņa var darīt visu, ko vēlas. Un nē, es nerunāju ar Toniju. Uzskatīju, ka Emīlijai pašai jāpavēsta tēvam jaunumi.

Un atkal Emma klusēja, kamēr viņas vidējā meita klausules otrā galā bēra vārdus kā pupas. Viņa paskatījās uz Dē-ziju, savilka seju grimasē un tēlotā izmisumā pacēla acis pret griestiem. Kad Emmas pacietība bija galā, viņa vēlreiz pārtrauca Elizabeti:

- Es domāju, ka tu piezvanīji, lai apsveiktu mani dzimšanas dienā, Elizabete, nevis tāpēc, lai sūkstītos par Emīlijas saderināšanos.

Pār Emmas seju pārslīdēja ironisks smaids, viņai klausoties Elizabetes protestos, ka tā nemaz neesot sūkstījusies.

- Priecājos to dzirdēt, - Emma sacīja klausulē, - jo pretējā gadījumā tu būtu velti apgrūtinājusi savas balss saites. Kā noritēja tavs ceļojums uz Haiti? Un kā klājas tavam jaunajam draugam Marselam Debenē?

Elizabetes balss atkal labu brīdi kā strautiņš burbuļoja Emmai ausī, līdz beidzot viņai izdevās sarunu ar meitu novest pie beigām.

- Priecājos, ka tu esi laimīga, - Emma teica mundrā, mazliet nevaļīgā tonī, - un paldies, ka piezvanīji, kā arī par dāvanu. To droši vien kuru katru brīdi atnesīs. Uz redzēšanos, Elizabete!

Ūn viņa nolika klausuli.

- Vai Elizabete ir satraukusies par Emīliju un Vinstonu?

Emma dzēlīgi iesmējās.

- Protams, ne! Viņa vienkārši tēlo sašutumu par to, ka viņai tas netika pavēstīts pirmajai. Tu taču pazīsti Elizabeti tikpat labi kā es. Viņu vienmēr interesējusi tikai pašas persona. Bet tas ir mīļi, ka viņa piezvanīja, lai apsveiktu mani dzimšanas dienā.

Emma devās atpakaļ pie sofas un apsēdās. Viņa uzmeta Dēzijai savādu skatienu, tad viegli paraustīja plecus.

- Iepriekš zvanīja Edvina, arī Robiņš un Kits... jāatzīstas, ka biju visai pārsteigta, dzirdot klausulē savu dēlu balsis. Kopš sacēlās tracis ap manu testamentu, viņi veselu gadu par mani nelikās ne zinis. Bet šodien viņi vai kusa no laipnības un teica, ka esot nosūtījuši man arī dāvanas. Kaut kas neticams!

- Varbūt viņi nožēlo, māt, ka vērpuši pret tevi intrigas...

- Šaubos gan! - Erņma iebilda. - Esmu pārāk ciniska, lai pieļautu domu, ka no viņiem kāds varbūt savā sirdī ir mainījies. Nē, esmu pārliecināta, ka telefona zvanu iniciatores ir viņu sievas. Džūna un Valērija vienmēr ir bijušas izsmalcinātas sievietes. Nesaprotu, kā viņas varējušas visus šos gadus nodzīvot kopā ar maniem dēliem. Kits rīko sazvērestības, Robiņam allaž padomā negodīga spēle. Ak, gana par to...

Emma satvēra Dēzijas roku un brīdi turēja to savējā.

- Es tev kaut ko gribu vaicāt, mīļā. Tas attiecas uz šo māju... vai esi pārliecināta, ka nevēlies to sev?

Dēzija satrūkās un pārsteigta vaicāja:

- Bet tu taču šo māju novēlēji Sārai, vai ne?

- Jā. Es tomēr darīju to tikai tāpēc, ka pirms gada tu apgalvoji - šis nams tevi neinteresējot un tu negribot to savā īpašumā. Bet tam vajadzētu piederēt tev vai taviem bērniem. Galu galā - tavs tēvs to nopirka tieši mums.

-Es zinu, un māja man vienmēr bijusi mīļa. Ar to saistās tik daudzas atmiņas... par manu bērnību, par tēti un par tevi, par tām jaukajām dienām, kuras mēs visi trīs šeit vadījām. Tomēr māja ir mazliet par lielu un...

Emma pacēla roku, likdama meitai apklust.

- Tā tas nav, ja to uztver nevis kā vienu māju, bet gan kā divus atsevišķus dzīvokļus. Tu jau zini, kāpēc māja tika sadalīta... Es gribēju ievērot pieklājības normas.

Emma aprāvās un sāka smieties.

- Ak Dievs, Dēzija, kā laiki ir mainījušies. Mūsdienās neprecējušies cilvēki dzīvo kopā gluži atklāti. Bet atgriezīsimies pie mājas likteņa. Varbūt tu tomēr pārdomāsi. Tagad tev ir mazbērni. Jācer, ka arī Filips drīz apprecēsies. Viņam būs bērni, kurus viņš varbūt gribēs skolot Anglijā. Divi atsevišķi dzīvokļi zem viena jumta - tas ir ļoti izdevīgs variants.

- Nezinu, ko lai tev atbildu, māt. Jāatzīst, ka tavi argumenti ir pārliecinoši.

- Padomā par to! Es jebkurā brīdī varu grozīt savu testamentu.

- Bet tu jau tā esi novēlējusi man tik daudz... vairāk, nekā man jebkad būs nepieciešams. Ja es pieņemšu vēl ari šo māju, tas izskatīsies alkatīgi.

- Tā domās tikai pēdējie muļķi, Dēzija. Pēc taisnības šai mājai jābūt tavai. Ja tu to noraidi, man nāksies novēlēt namu Polai vai Filipam.

- Bet kā tad būs ar Saru?

- Viņa nav Makgila.

Dēzija domīgi savilka lūpas.

- Labi, darīšu, kā tu man iesaki, - es par to padomāšu. Klau, māt, es saprotu, ka sievietei, kam pieder tik milzīgas bagātības kā tev, vienmēr jābūt skaidrībā par savu īpašumu likteni, bet, patiesību sakot, nevaru ciest šīs runas par tavu mantojumu un tavu nāvi. Man no tām pakrūtē allaž iemetas žņaudzējs. Nespēju par tavu nāvi pat domāt, kur nu vēl runāt tādā lietišķi nevērīgā stilā. Mani tas ļoti apbēdina.

Emma klusēdama raudzījās uz Dēziju, bet neko neteica. Viņa paspieda meitas roku, tad atlaidās pret sofas atzveltni, turpinādama cieši vērties Dēzijā.

Dēzija dziļi ievilka elpu, izelpoja un izmocīja vārgu smaidu.

- Piedod, negribēju ar tevi runāt tik skarbi. Tomēr man patiešām tieši šodien ir sevišķi nepatīkami risināt tādas valodas. Neaizmirsti - tev šodien ir dzimšanas diena.

- Es saprotu.

Pēc īsa klusuma brīža Emma tikko dzirdami sacīja:

- Esmu tev bijusi laba māte, vai ne, mīļā Dēzija?

- Vai tiešām tu pati esi par to šaubījusies? - iesaucās Dēzija, un viņas sejā bija skaidri saskatāmas bažas.

Lielās, mirdzošās rudzupuķu zilās acis iepletās un pieplūda ar asarām.

- Tu esi bijusi visbrīnišķīgākā māte, kādu vien cilvēks var sev vēlēties, - vienmēr mīloša un saprotoša.

Dēzija dziļi ielūkojās mātes krunkainajā sejā, un sirds viņai iesmeldzās aiz mīlestības pret šo diženo sievieti, kas bija viņu dzemdējusi. Dēzija zināja, ka skarbā izturēšanās un bargais acu skatiens ir tikai ārējā čaula, kuras uzdevums ir noslēpt visdažādākās emocijas un patiesi līdzjūtīgu dvēseli. Emma Hārta bija sarežģīta, daudzšķautņaina personība, un pretēji tam, ko daži par viņu domāja, Emma bija jūtīgāka un vieglāk ievainojama nekā vairākums citu cilvēku.

Dēzijas pievilcīgā seja noskaidrojās. Tajā atspoguļojās nesavtīga mīlestība pret māti un bezgalīga uzticēšanās.

- Tu esi tik neparasta, māmiņ!

Dēzija apklusa, vēroja Emmas seju un grozīja galvu kā brīnīdamās.

- Tu esi viscienījamākais, vismīļākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinusi. Man tik ļoti ir laimējies, ka esam nodzīvojušas viena otrai līdzās visus šos daudzos gadus. Tā ir bijusi patiesa svētlaime.

Emma bija dziļi aizkustināta.

- Paldies, Dēzija, par taviem labajiem vārdiem.

Viņa raudzījās tālumā, tad skumji nočukstēja:

- Diemžēl esmu cietusi neveiksmi ar taviem pusbrāļiem un pusmāsām. Es nespētu to pārdzīvot, ja būtu cietusi neveiksmi arī ar tevi. Vai arī -ja kādreiz būtu tevi pievīlusi, nesniedzot tev savu gādību un mīlestību.

- Tu esi devusi man visu... ak, esmu tev tik daudz pateicības parādā! Un man neliekas gan, ka ar pārējiem bērniem tu būtu cietusi neveiksmi. Nekādā ziņā. Vai mans tēvs reiz neteica, ka katrs no mums ir pats savas laimes kalējs? Ka mēs esam atbildīgi par to, kas esam? Par saviem labajiem un ļaunajiem darbiem?

- Jā, tā viņš teica.

- Tad tici tam, māt! Tā ir taisnība!

- Ja nu tu tā saki, mīļā.

Emma klusēdama pārdomāja meitas vārdus. Viņa lepojās ar Dēziju, ar to, par kādu sievieti viņa bija izveidojusies. Dēzija bija ne vien mīļa, ar laipnām manierēm un valdzinošu šarmu, bet arī apveltīta ar iekšēju stingrību, pretestības spējām un, ja nepieciešams, ar skarbu tiešumu. Emma zināja, ka vajadzības gadījumā viņas Dēzija varēja būt cieta kā klints un nelokāma savā apņēmībā, īpaši tad, ja tika aizskarta viņas visdziļākā pārliecība un dzīves pamatprincipi. Dēzija ne vien ārēji izskatījās jauna, bet bija saglabājusi jaunības svaigumu ari dvēselē. Viņas dzīvespriecīgais, gaišais pasaules redzējums pielipa arī citiem, un Dēzija piederēja pie tām retajām sievietēm, kuras patīk ne vien vīriešiem, bet arī sava dzimuma pārstāvēm. Emma bija pārliecināta, ka vairākums cilvēku uzskatīja par pilnīgi neiespējamu just pret Dēziju nepatiku. Viņa bija viengabalaina, nevainojama personība, kura vienlaikus apveltīta ar cilvēcību un dziļu iejūtību pret citiem. Dēzija pacēlās pāri visam ļaunajam un netīrajam. Pat ja pusbrāļi un pusmāsas bija uz viņu greizsirdīgi, tie tomēr nespēja tiešā saskarsmē pretoties Dēzijas sirsnībai un neparastajam godīgumam. Viņas labdabīgums, skaidrība un godprātība allaž ieviesa līdzsvaru kaislību sabangotos ūdeņos. Viņa bija ģimenes sirdsapziņa.

-Tev ir tik atsvešināta sejas izteiksme, māt. Vai tu sapņo ar vaļējām acīm? Tu piepeši iegrimi tik dziļi domās. Kas nodarbina tavu prātu?

Dēzija pieliecās Emmai tuvāk, uzmanīgi vērās mātes sejā un vieglītēm pieskārās viņas vaigam.

- Ak, nekas īpašs.

Atbrīvojusies no domu varas, Emma izslējās un veltīja atzinīgu skatienu Dēzijas tērpam.

- Varbūt man vajadzētu iet un pārģērbties, ja jau mēs ēdīsim lenču “Mirabelē”.

-Tas tev nav jādara, mīļā. Neapgrūtini sevi ar pārģērbšanos!

- Labi, nepārģērbšos tagad. Bet kā būs ar vakaru? Ble-kijs sacīja, ka būšot ģērbies smokingā. Kā tev šķiet, vai ar to viņš nelika manīt, ka vēlas mani redzēt garā vakarkleitā? Nelielajās svinībās mēs taču būsim tikai astoņi.

Ak mans Dievs, nodomāja Dēzija, ko māte teiks, kad redzēs, ka viesu skaits tuvojas sešiem desmitiem! Viņa prātoja, vai tikai Emma nedusmosies par šīm pārsteiguma viesībām. Nokremšļojusies Dēzija centās piešķirt balsij nevērīgu toni un sacīja:

- Bet tēvocis Blekijs vēlas, lai šis būtu svinīgs vakars, atbilstošs īpašajam notikumam. “Cik bieži tavai mātei būs astoņdesmitā dzimšanas diena?” - tā viņš man vēl vakar noprasīja, un es viņam piekritu, ka mums jāuzpošas. Protams, varbūt nevajag vilkt mugurā kaut ko tik grandiozu kā garā vakarkleita. Es pati esmu šim vakaram izvēlējusies zilganzaļo kokteiļtērpu. Klausies, es, būdama tavā vietā, vakarā uzvilktu kādu no tavām burvīgajām šifona kleitām.

-Tu mani nomierināji. Nudien es varu uzvilkt zaļo šifona kleitu, tā man gluži labi izskatās. Ak vai! Tas atkal ir durvju zvans. Ceru, ka tur nav atnests vēl kāds ziedu blāķis. Šī māja sāk izskatīties tā, it kā būtu gaidāmas bēres.

- Māt! Kas tas par šausmīgu salīdzinājumu!

Dēzija pielēca kājās, ātri šķērsoja kabinetu un pāri plecam noteica:

- Droši vien pienākusi Elizabetes sūtītā dāvana vai ari Robiņa un Kita veltes. Iešu un pavaicāšu Pārķeram.

Emma nepaguva ne acis samirkšķināt, kad Dēzija jau bija atpakaļ.

- Tā ir dāvana, māt.

Viņa pagriezās, lai priekštelpā pamātu kādam ar galvu, tad nostājās pie kamīna, tieši zem Pola Makgila portreta, kas bija gleznots ar eļļas krāsām.

Emma, modra kā vienmēr, ar aizdomām pavērās meitā.

- Kas tur notiek? Tu izskaties tieši kā tavs tēvs, kad viņam bija padomā kāds pārsteigums.

Viņas acis pārslīdēja Pola portretam, tad atgriezās pie Dēzijas. Nebija ne mazāko šaubu, kā meita viņa bija. Tieši todien viņas līdzība ar tēvu bija sevišķi pamanāma... tās pašas mirdzošās, zilās acis, melnie mati, bedrīte zodā.

- Nu, klājiet vaļā - kas jums tur noslēpts? - Dēzija ar gaidpilnu skatienu paraudzījās uz durvīm un starojoši pasmaidīja.

Viena aiz otras kabinetā ienāca Amanda un Frančeska, no visa spēka pūlēdamās izskatīties mierīgas un pieaugušas. Tikušas līdz telpas vidum, viņas apstājās un raudzījās uz Emmu.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, mīļo vecmāmiņ, daudz laimes! - viņas korī novēlēja no satraukuma drebošās balsīs.

Aiz dvīnēm parādījās Sāra, Emīlija un Pola. Viņas nostājās abām jauniņajām māsīcām aiz muguras.

- Daudz laimes dzimšanas dienā, vecmāmiņ! - trijotne atbalsoja Amandas un Frančeskas sacīto.

Meitenes raudzījās Emmā mīlestības pilniem skatieniem.

- Augstā debess, ko tas viss nozīmē? - iesaucās patiesi pārsteigtā Emma.

Bridi mēmā izbrīnā vērojusi mazmeitas, viņa vērsās pie dvīnēm.

- Un ko jūs abas te darāt? Vai tad jau būtu pienācis brīvlaiks?

- Es uz pāris dienām izņēmu viņas no skolas, - iejaucās Dēzija. - Viņas apmetušās pie mums. Galu galā ir taču tava dzimšanas diena.

- Es nojautu, ka man aiz muguras kaut kas tiek perināts, - teica Emma, uzmezdama Dēzijai asu, caururbjošu skatienu. - Patiesību sakot, man ir aizdomas, ka veicinātāji esat jūs ar Blekiju, Dēzija. Vai tik jūs neesat nodomājuši šovakar sarīkot plašas svinības?

Dēzijai izdevās saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, bet, pirms viņa paguva kaut ko atbildēt, priekšā apņēmīgi iznāca Emīlija. Viņa iedeva Frančeskai skaisti noformētu sainīti un viegli pieskārās Amandas plecam.

- Tu taču nebūsi aizmirsusi savu runu, ko?

- Protams, ne, - čukstus cienīgi atcirta Amanda.

Viņa pavilka māsu aiz rokas, un abas paspēra dažus soļus tuvāk Emmai.

Dziļi ievilkusi elpu, piecpadsmit gadus vecā Amanda sāka runāt skanīgā balsī, skaidri izsacīdama katru vārdu.

- Vecomāt, šī dāvana ir no visiem taviem mazbērniem -no Filipa, Entonija, Aleksandra, Džonatana, Polas, Sāras, Emīlijas, Frančeskas un manis. Katrs no mums devis savu daļu, lai astoņdesmitajā dzimšanas dienā pasniegtu tev kaut ko īpašu. Mēs tev to dāvinām ar lielu mīlestību un cieņu.

Amanda piegāja pie Emmas, noliecās un noskūpstīja viņu. Frančeska darīja to pašu un pasniedza Emmai dāvanu.

- Paldies, meitenes! - Emma sacīja dvīnēm. - Un tava nelielā runa bija ļoti laba, Amanda.

Tad viņa paskatījās uz dvīņu pusmāsu un māsīcām.

- Paldies jums visām!

Emma kādu brīdi palika nekustīgi sēžam, turēdama dāvanu klēpī. Viņa ļāva skatienam slīdēt pār vecāko mazmeitu sejām un uzsmaidīja katrai jaunajai sievietei, klusībā nodomādama, cik jaukas viņas izskatās, tā sastājušās bariņā. Emmai acīs negaidīti sariesās asaras, un viņa ātri samirkšķināja plakstiņus, lai neviens to nepamanītu. Emma raudzījās lejup uz dāvanu. Sienot vaļā koši sarkano lenti un ņemot ārā dāvanu

9 *

no kārbas, viņa pārsteigta konstatēja, ka viņai trīc rokas.

Dāvana, kā izrādījās, bija pulkstenis, kas bija izveidots olas formā. Šī neparastā ola bija darināta no viscaurspīdīgākās zilās glazūras, kādu Emma jebkad bija redzējusi. Uz olas tupēja smalki izstrādāts, emaljēts gailēns, bagātīgi izrotāts ar briljantiem, rubīniem un safīriem. Emma apbrīnoja meistara gaumi un prasmīgās rokas - šis pulkstenis bija īsts mākslas darbs.

- Tas ir Faberžē, vai ne? - viņa beidzot tikko dzirdami izdvesa.

- Jā, - apstiprināja Emīlija. - Tā, vecomāt, ir Imperatora Lieldienu ola, kuru Faberžē darinājis Krievijas imperatrisei Marijai Fjodorovnai. To viņam pasūtījis valdnieces dēls, pēdējais krievu cars Nikolajs Otrais.

- Kā jums izdevās atrast kaut ko tik retu un vērtīgu? -vaicāja Emma, uz kuru mazmeitas paskaidrojums bija atstājis lielu iespaidu.

Būdama pieredzējusi mākslas darbu kolekcionāre, viņa zināja, ka tikt pie Faberžē meistardarbiem kļūst aizvien grūtāk.

- Polai par šo pulksteni pastāstīja Henrijs Rositers, -teica Emīlija. - Viņš bija uzzinājis, ka pagājušajā nedēļā tas tiks pārdots izsolē pie Sotebija*.

- Un Henrijs jūsu vietā devās uz izsoli?

- Nē, vecomāt. Mēs visi devāmies turp, tā teikt, en mas-se**, nenāca tikai dvīnes, kuras, protams, bija skolā. Henrijs

•Slavens izsoļu nams Londonā, kur tiek pārdoti un pirkti galvenokārt mākslas darbi un juvelierizstrādājumi.

••Visi kopā. (Tulk. no fr. vai.)

tomēr ari bija kopā ar mums. Pola bija sasaukusi mūs pie sevis, un mēs noturējām apspriedi. Visi uzreiz bija vienisprātis, ka mums jāmēģina to pulksteni tev dabūt - lai pasniegtu to tev kā mūsu kopīgo dāvanu. Tas bija šausmīgi aizraujoši!

- Vairākas reizes daudz netrūka, lai mēs pulksteni zaudētu, bet turpinājām solīt aizvien vairāk, pārsolot citus gribētājus. Un pēkšņi pulkstenis bija mūsu. Mēs bijām tik satraukti, vecomāt!

- Es ari esmu satraukta, priecīgi satraukta, mani mīļie.

Un Emma ar acīm it kā apskāva visus klātesošos.

Dēzijabija nemanāmi devusi zīmi Pārķeram, un virssu-

lainis ienesa paplāti, uz kuras bija sarindotas glāzes ar dzirkstošu šampanieti. Paņēmuši katrs pa glāzei, visi sagāja ap Emmu, saskandināja ar viņu un novēlēja vēlreiz daudz laimes dzimšanas dienā.

Kad kņada bija aprimusi, Emma pagriezās pret Dēziju un teica:

- Vai mums patiešām jādodas uz “Mirabeli”? Vai ari tas bija tikai iegansts, lai neļautu man aizbraukt uz veikalu?

Dēzija pasmaidīja.

- Protams, mēs brauksim paēst lenču - visi, kas šeit sapulcējušies. Entonijs, Aleksandrs, Džonatans un Deivids mums pievienosies. Tā ka došanās uz darbu tev šodien būs jāaizmirst, māt.

Emma jau gribēja kaut ko iebilst, bet viņa pārāk labi pazina izteiksmi, kas bija parādījusies Dēzijas sejā. Jebkura pretimrunāšana būtu velta, tāpēc Emmai neatlika nekas cits kā iekost mēli zobos.

Krēsloja.

Emma viegliem soļiem šķērsoja kluso, tukšo foajē un iegāja kabinetā.

Viņa jau bija uzposusies, lai dotos uz svinīgajām pusdienām, kuras Blekijs par godu Emmai rīkoja viesnīcas “Riča” restorānā. Viņas tērps sastāvēja no bezgala daudzām gaiši un tumši zaļām šifona kārtām, piedurknes bija garas un plīvojošas. Pret tērpa zaļo toņu viļņojumu lieliski izcēlās pasakaini skaistie Makgilu smaragdi - tie vizēja Emmai ap kaklu, ausīs, ap roku locītavām un pirkstos kā dziļi lāktījošas, tumšzaļas ugunis.

Jā, mana izvēle kritusi uz pareizo tērpu, Emma nosprieda, iedama garām kādam spogulim, kurā uz īsu brīdi pazibēja viņas attēls. Emma neapstājās, bet gāja uz kabineta attālāko stūri. Vienīgā skaņa, kas pārtrauca telpas klusumu, bija šifona

švīkstoņa.

Mundrā gaitā piegājusi pie konsoles, kur bija noliktas dažas no viņas daudzajām dzimšanas dienas dāvanām, Emma paņēma Imperatora Lieldienu olu un aiznesa to uz viesistabu.

Nolikusi pulksteni uz senlaicīga galdiņa līdzās kamīnam, viņa paspēra dažus soļus atpakaļ, lai varētu atkal apbrīnot brīnišķīgo darinājumu. Tā neapšaubāmi bija visskaistākā dāvana, kādu Emmajebkad bija saņēmusi, un viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs to parādīt Blekijam.

Spalgā zvana dzinkstoņa lika Emmai satrūkties. Viņa dzirdēja foajē atbalsojamies Pārķēra steidzīgos soļus. Tad noklaudzēja ārdurvis un atskanēja apslāpētas balsis.

Pēc īsa brīža viesistabā ienāca Blekijs, svinīgi uzposies lieliska piegriezuma smokingā. Platais smaids viņa sejā sacentās ar tumšo acu mirdzumu. Līdz ar Blekija ienākšanu telpā sāka virmot priecīgs satraukums.

- Daudz laimes dzijmšanas dienā, mana mīļā! - viņš noducināja un ar plašu žestu apskāva Emmu.

Palaidis viņu atkal vaļā, Blekijs mazliet pakāpās atpakaļ, saņēma Emmas rokas savējās un ielūkojās viņai sejā -šīs kustības piederēja pie viņu gadu gaitā ierastā rituāla.

- Šovakar tu izskaties daiļāka nekā jebkad, Emma, -Blekijs sacīja, starodams kā saulīte.

Viņš noliecās un noskūpstīja Emmu.

- Paldies, Blekij!

Arī Emma smaidīja un ar rokas mājienu norādīja uz

sofu.

- Vai tu pateici Pārķeram, ko vēlies iedzert?

- Protams, pateicu. Manu parasto.

Blekijs apsēdās krēslā Emmai iepretim - viņa raženais stāvs tajā tik tikko ietilpa.

- Negribu, lai tu domātu, ka esmu ieradies tukšām rokām, - tava dzimšanas dienas dāvana palika ārpusē. Iešu un paņemšu to...

Virssulaiņa smalkjūtīgais klauvējiens pie durvīm viņu pārtrauca. Pārķers ienesa Blekijam īru viskiju, bet Emmai -baltvīnu.

Tiklīdz viņi atkal bija palikuši divatā, Blekijs pacēla savu glāzi.

- Uz tavu veselību, mavourneenl Un kaut mēs vēl varētu nosvinēt kopā daudzas, daudzas dzimšanas dienas!

- Zinu, ka tā būs, - Emma iesmējusies teica. - Par mūsu ceļojumu, mīļo Blekij!

- Par ceļojumu!

Iedzēris tikai vienu malku, Blekijs pielēca kājās.

- Paliec, kur esi, - viņš pavēlēja, - un, kad es teikšu, lai tu aizver acis, gribu, lai šis rīkojums tiktu izpildīts precīzi, bez blēdīšanās!

Viņa sēdēja un gaidīja, kad Blekijs nāks atpakaļ. Viņš acīmredzot bija paaicinājis palīgā Pārķeru, jo Emma dzirdēja virssulaini aiz durvīm kaut ko klusi murminām. Blekijs viņam čukstus atbildēja, tad bija dzirdama skaņa, kāda rodas, steidzīgi plēšot papīru.

- Aizver acis! - pēc dažām sekundēm, uz sliekšņa stāvēdams, pavēlēja Blekijs. - Atceries, ko es tev piekodināju, Emma, - nekādas glūnēšanas!

- Es neskatīšos, - apgalvoja Emma.

Aizturētie smiekli piešķīra viņas balsij dziedošu intonāciju. Emma sēdēja nepakustēdamās, rokas klēpī salikusi, un piepeši viņa atkal jutās kā jauna meitene - kā mazais, trūcīgais meitēns, kurš saņēma savu pirmo īsto dāvanu, kas bija ietīta sudraba papīrā un pārsieta ar sudraba lenti. Toreiz Blekijs bija viņai uzdāvinājis lētu brošu ar zaļiem stikliņiem, un Emma visu mūžu bija to glabājusi kā dārgu mantu. Tā joprojām atradās viņas dārglietu kārbā līdzās savai kopijai, kuru Blekijs vēlākajos gados bija licis izgatavot no īstiem smaragdiem. Bet reiz, sen, sen, lētais stikla nieciņš bija Emmas visvērtīgākais īpašums.

- Tagad skaties! - iesaucās Blekijs.

Emma lēnām atvēra acis. Ieraudzījusi gleznu, kuru Blekijs turēja viņas priekšā, Emma uzreiz saprata, ka tas ir viņas brāļa mazmeitas Sallijas Hārtas darbs. Emmai no pārsteiguma un sajūsmas aizrāvās elpa, un tad viņu pārņēma sāpīgi nostalģiskas jūtas. Atmiņu vilnis aizžņaudza Emmai kaklu. Viņas acis urbās gleznā, aptverot katru vissīkāko detaļu, katru otas pieskārienu audeklam. Emma nespēja izteikt ne vārda. Viņa tikai sēdēja un raudzījās skaistajā gleznojumā.

- Ak, Blekij, - Emma beidzot sacīja, - tā ir tik satriecoši skaista... tīrelis pie Fērlijas. Mans tīrelis, kur mēs pirmoreiz satikāmies!

- Ieskaties gleznā mazliet tuvāk, mana mīļā!

- Man tas nav jādara, es tāpat redzu, ka tā ir Laimes Virsotne.

Viņa pacēla acis un apbrīnā nogrozīja galvu.

- Cik zīmīgu dāvanu tu man esi atnesis, mans mīļais, vecais draugs. Glezna ir neparasta. Man ir tāda sajūta, ka pietiek pastiept roku - un es varēšu saplūkt viršus, kurus mēdzu nest savai mātei.

Emma ļāva vienam pirkstam viegli slīdēt pār audeklu, tik tikko tam pieskaroties.

- Varu sadzirdēt kalnu upītes urdzēšanu - tā paslēpusies te, pašā stūrī, - kristāldzidrie ūdeņi plūst pāri mirdzoši nopulētajiem akmeņiem. Glezna ir tik... tik reāla, ka es pat varu sajust, kā smaržo mellenes, papardes un virši. Ak, mīļo Ble-kij...

Emma ielūkojās draugam sejā un pasmaidīja savu nesalīdzināmo, starojošo smaidu. Tad viņas skatiens ātri atgriezās pie gleznas.

- īstas Jorkšīras debesis, vai ne? Tik dzidras un vizmo-jošas... Cik milzīgs talants piemīt šai meitenei! Tikai Tērners un Van Gogs ir spējuši attēlot uz audekla gaismu tā, lai to varētu sajust. Jā, ar šo gleznu Sallijai izdevies pārspēt pašai sevi.

Blekija grumbainajā, izteiksmīgajā sejā atspoguļojās apmierinājums un prieks.

- Es pats Salliju turp aizvedu un parādīju viņai tieši to vietu. Un viņa tur atgriezās vēl un vēl. Sallija gribēja, lai tev domātā glezna būtu pati pilnība, un es tāpat. Manuprāt, viņai beigu beigās izdevās panākt vēlamo efektu.

- Noteikti. Paldies, liels paldies, ka izdomāji tik neparastu dāvanu!

- Es palūdzu, lai viņa gleznas otrā pusē ar eļļas krāsu kaut ko uzraksta, - Blekijs klusi sacīja.

Viņš apgrieza gleznu otrādi un parādīja uzrakstu ar skaisti veidotajiem burtiem.

- Tu bez brillēiti nevarēsi to izlasīt, tāpēc es pats tev pateikšu, ko liku Sallijai uzrakstīt. Te stāv rakstīts: “Emmai

Hārtai astoņdesmitajā dzimšanas dienā ar mīlestību no viņas mūža drauga Blekija O’Nīla.” Un apakšā vēl pierakstīts datums.

Jau otro reizi Emma todien jutās dziļi aizkustināta. Viņa nespēja parunāt un aši novērsās, lai Blekijs neredzētu viņas asaru aizmiglotās acis. Emma apsēdās, iedzēra malku vīna, sakopoja spēkus un beidzot nočukstēja:

-Tas ir jauki, bezgala jauki, mīļais.

Atbalstījis gleznu pret konsoli un pārliecinājies, ka Emma var to labi redzēt, Blekijs apsēdās un paņēma savu glāzi.

- Mēs patiešām esam draudzējušies mūža garumā, Emma. Sešdesmit sešus gadus, ja gribam būt precīzi.

Viņš pamāja ar glāzi uz gleznas pusi.

- Laimes Virsotne - tā tava māte bija iedēvējusi Remz-denas klintis. Nekad neesmu aizmirsis to dienu, kad apmaldījos tīrelī, satiku tevi un mēs abi kopā iznācām no Remzdenas aizas. Es pirmo reizi ieraudzīju tās klintis...

Emmas acis sekoja Blekija skatienam. Seši gadu desmiti pašķīrās, un viņa redzēja sevi - četrpadsmit gadus vecu meiteni. Maza, trūcīga kalponīte... rītausmā viņa šķērsoja tīreli noplīsušajos zābakos ar podziņām un salāpītajā mētelītī, kuru viņai bija iedevusi virēja. Tas vecais mētelītis arī bija viens no Emmas dārgumiem, kaut arī tik šaurs un plāns, ka diez ko nespēja viņu aizsargāt no lietus, sniega un dzeldīgā ziemeļvēja.

Emma paraudzījās uz Blekiju, redzot viņu tādu, kāds viņš bija tovakar, bet atcerēdamās, kā Blekijs bija izskatījies savās raupjajās, nonēsātajās strādnieka drānās, ar lēto audekla cepuri, kas viņam bija draiskulīgi nošķiebta uz vienas auss. Pār vienu no platajiem pleciem bija pārmests maiss ar darbarīkiem. Virēja netīro, veco rupja audekla maisu bija saukusi par kauna traipu, bet tajā atradās Blekija tolaik visdārgākās mantas - āmuri, mūrnieka ķelles un miezeris kaļķu javas pagatavošanai.

- Kurš gan būtu domājis, ka mēs abi nodzīvosim līdz tik sirmam vecumam... - Emma gausi teica, -... ka mēs savas dzīves laikā tik daudz iegūsim... lielu varu, milzīgu bagātību... ka kļūsim par tiem, kas esam šodien.

Blekijs uzmeta viņai savādu skatienu, tad pavīpsnāja. Emmas balsī viņš bija saklausījis pārsteigumu.

- Es nu gan nekad nešaubījos par mūsu rožaino nākotni, - viņš paziņoja ar vāji slēptu uzjautrinājumu. - Es tev sacīju, ka būšu varens kungs, īsts miljonārs, un tu būsi dižena lēdija. Atzīšos, es gan nebiju domājis, ka tu izvērtīsies tik diženai, kāda esi.

Viņi abi smaidīja, vecām, gudrām acīm raudzīdamies viens otrā, droši viens par otra mīlestību un draudzību, izbaudīdami apziņu, ka starp viņiem valda pilnīga izpratne. Viņus vienoja kopīgi piedzīvotais un pārdzīvotais. Saites, kas sēja viņus vienu pie otra, bija stiprākas par visstiprāko tēraudu. Tās nebija saraujamas.

Kādu brīdi valdīja klusums.

Beidzot Blekijs nokratīja sastingumu un ierunājās:

- Tagad, manu mavoumeen, pastāsti, kā noritēja tava lielā diena!

- Viens mani pārsteidza, Blekij. Viņi piezvanīja. Sazvērnieki. Jāatzīstas, ka gluži vai izbijos, izdzirdusi klausulē Elizabetes un savu dēlu balsis. Viņa, protams, atgriezusies Anglijā. Bez šaubām, kopā ar savu franču draudziņu. Pati pirmā no rīta piezvanīja Edvina un, tici vai ne, runāja ļoti laipni. Varbūt viņai beidzot izdevies tikt vaļā no savām augstprātīgajām manierēm. Un vēl man bija divas ļoti patīkamas telefona sarunas... tās mani patiesi aizkustināja.

Viņas acis iemirdzējās.

- No Sidnejas piezvanīja Filips un no Ņujorkas - tavs Šeins. Vai tas nav mīļi?

Blekijs smaidīdams palocīja galvu, un Emma turpināja:

- Šķiet, ka tavs un mans mazdēls iecerējuši sarīkot man dzimšanas dienas svinības savās pilsētās, kad mēs tur ieradīsimies, tā ka esi gatavs. Tu jau pats redzi, ko šī diena man vēl atnesusi.

Emma ar roku norādīja uz viesistabu.

- Ziedi, apsveikumu kartītes un daudz, daudz dāvanu. Un vēl es kopā ar Dēziju, Deividu un saviem mazbērniem ēdu lenču “Mirabelē”.

Viņa sīki un smalki pastāstīja Blekijam, kā noritējusi maltīte, kā pusčetros pēcpusdienā tie viņu aizveduši uz universālveikalu Naitsbridžā. Mazbērnu pavadībā iesoļojusi apspriežu zālē, Emma saņēma apsveikumus no veikala administratīvajiem darbiniekiem, kas ar nepacietību bija gaidījuši viņas ierašanos.

Beigusi šo atstāstu, Emma bija gluži bez elpas. Viņa piecēlās, paņēma Imperatora Lieldienu olu un sacīja:

- Tā ir dāvana no maniem mazbērniem, un manās acīs tai un tevis dāvātajai gleznai ir vislielākā nozīme. Šīs abas dāvanas turpmāk būs mani vislielākie dārgumi.

- Tātad tev bijusi jauka diena... Es priecājos. Tā tam vajadzētu būt vienmēr.

Blekijs piecēlās.

- Nāc nu, manuprāt, mums laiks doties ceļā. Esam norunājuši sapulcēties Braiena apartamentos “Ričā” un pirms došanās lejā uz pusdienām iedzert kādu malku burbuļūdens.

Pēc desmit minūtēm viņi jau bija Pikadilijā, un Blekijam zem rokas Emma kāpa augšā pa viesnīcas “Riča” kāpnēm. Viņš uz īsu brīdi apstājās pie dežuranta galdiņa un palūdza pie tā sēdošo jauno vīrieti paziņot Braienam O’Nīla kungam par viņu ierašanos.

- Protams, O’Nīla kungs!

Jaunais pārvaldnieka palīgs uzsmaidīja Emmai.

- Labvakar, Hārta kundze!

Emma laipni atbildēja uz sveicinājumu, un ari Blekijs izteica pateicību par pūlēm, tad abi devās tālāk pa uzgaidāmo telpu, neapjauzdami, cik uzkrītoši izskatās un cik daudz galvu pagriežas, lai nolūkotos viņiem pakaļ.

Braucot liftā, Emma klusēja, un Blekijs paslepus viņu vēroja, prātodams, vai Emmai ir kāda nojausma par dziļā slepenībā turētajām svinībām. No viņas sejas to nevarēja noprast - tā, kā parasti, bija neizdibināma. Blekijs bija pārliecināts, ka Emma nedusmosies, kaut Dēzija bija Blekiju brīdinājusi, ka viņas mātes reakcija var būt gluži pretēja. Viņš pazina savu Emmu, zināja, ka reizēm viņa var būt kā bērns. Emmai patika pārsteigumi, dāvanas un īpašas svinības, sevišķi, ja tās bija saistītas ar viņas ģimeni.

Tas tāpēc, kajaunībā viņai tik daudz kas bija liegts, Blekijs sacīja pats sev. Tolaik viņai nepiederēja nekas. Nekas, kam būtu patiesa vērtība. Nē, tā gluži vis nevarēja teikt. Viņai bija skaistums, smadzenes, stūrgalvība, neparasta veselība un milzīga drosme. Un kur nu vēl Emmas trakais lepnums! Ak, šis lepnums, un ak, šausmīgais kauns, kuru viņa šī lepnuma dēļ izjuta, tāpēc ka bija nabadzīga.

“Bet nabadzība nav noziegums, kaut arī tie cilvēki, kuriem klājas labāk, vienmēr liek trūcīgajiem justies kā noziedzniekiem,” Emma reiz bija kliegusi, un dusmās viņas jaunajās acīs bija liesmojušas tumšzaļas ugunis.

Ak jā, to visu Blekijs nebija aizmirsis... Emmas dzīvē nebija trūcis ne sāpju, ne bēdu. Bet vairāk viņai nebūs jācieš, nebūs ne trūkuma, ne sāpju. Viņi abi traģēdijām bija daudz par vecu... traģēdijas jāpārdzīvo jaunībā.

Beidzot viņi apstājās pie durvīm, kas veda uz Braiena apartamentiem. Blekijs iekšēji smaidīja. Zvans no viesnīcas uzgaidāmās telpas bija zīme Braienam un Dēzijai, lai viņi dotu rīkojumu viesiem uzvesties klusu jo klusu. Acīmredzot ar šo uzdevumu viņi bija lieliski tikuši galā - gaitenī valdīja tāds klusums, ka zemē nomestas kniepadatas radītais troksnis būtu līdzinājies pērkona grāvienam.

Vēl pēdējo reizi uzmetis Emmai ašu skatienu, Blekijs pacēla roku un pieklauvēja. Gandrīz tajā pašā mirklī Dēzija atvēra durvis.

-Te nu jūs esat, māt un tēvoci Blekij! Mēs jūs jau gaidījām. Nāciet iekšā!

Blekijs palaida Emmu pa priekšu, pats turēdamies viņai aiz muguras.

- Daudz laimes dzimšanas dienā! - piecdesmit astoņi cilvēki vienbalsīgi nokliedzās.

Visiem uzreiz bija skaidrs, ka Emma ir pagalam apmulsusi. Viņa raudzījās uz radiem un draugiem, kas bija sapulcējušies, lai svinētu viņas dzimšanas dienu, ar mazliet izbiedētu skatienu, un sārtums pa Emmas kaklu kāpa uz augšu, lai ielītu vaigos. Viņa zibenīgi uzlūkoja Blekiju un nočukstēja:

- Ak tu, sātans! Kāpēc tu nedevi man kaut visniecīgāko mājienu, kas mani te sagaida?

Viņš pasmīnēja, apmierināts, ka noslēpums acīmredzot ticis labi glabāts.

- Es neuzdrošinājos. Dēzija piedraudēja, ka nogalēs mani, ja izpļāpāšos. Un tikai nesāc man stāstīt, ka tu dusmojies, jo redzu no tavas sejas, ka tas tā nebūt nav!

- Tev taisnība, - atzina Emma un beidzot atļāva sev pasmaidīt.

Paceltu galvu viņa pārlaida ašu skatienu telpai un no pārsteiguma sastinga. Emmas smaids kļuva aizvien platāks, pamanot aizvien jaunas pazīstamas sejas, kas smaidīja viņai pretim.

Abi Emmas dēli, Kits Louters un Robiņš Einslijs, bija šeit kopā ar sievām Džūnu un Valēriju. Starp Edvinu un Elizabeti stāvēja kāds cienījama izskata skaistulis. Viņa nosprieda, ka tas acīmredzot ir slavenais Marsels Debenē - Starptautiskais Baltādainais Atkritums, kā Emīlija viņu bija kodolīgi nokristījusi. Tomēr bija jāatzīst, ka šo kungu apņēma mirdzoša aura un viņa smaids bija diezgan valdzinošs. Elizabetes mīļākie vienmēr bija pievilcīgi vīrieši. Nu, viņa jau nebūs tā, kas meitu nosodīs. Vīrieši, kuri savulaik Emmai bija kaut ko nozīmējuši, arī nebija nekādi neglīteņi.

Dēzija bija pievienojusies pārējiem un stāvēja, ieķērusies elkonī savam vīram Deividam. Viņiem blakus Emma ieraudzīja divas vecas dāmas - savas svaines Šarloti un Natalī, kas bija tērpušās visgreznākajās vakarkleitās un no vienas vietas apkārušās ar dārglietām. Tālāk sekoja Pola un Džims, tad Vinstons ar Emīliju, Amandu un Frančesku - bija redzams, ka viņš jūtas varen apmierināts ar savu aizbildņa lomu. Emmas acis automātiski pievērsās Emīlijas kreisajai rokai. Pamanījusi mirdzošo smaragda saderināšanās gredzenu, viņa piemiedza mazmeitai ar aci.

Blakustelpā Emma redzēja pie durvīm drūzmējamies Sāru, Džonatanu, Aleksandru un viņa draudzeni Megiju Rei-noldsu, Kalinsku ģimeni un Braienu, Džeraldīni un Meriju O’Nīlus. Mazliet tālāk stāvēja Hārti - Rendolfa starojoši smaidošo seju tik tikko varēja saskatīt aiz abām viņa meitām - Vivjenas un Sallijas. Sallijai blakus, protams, bija Emmas mazdēls Entonijs.

Blakustelpas attālākajā galā, atbalstījies pret kamīna dzegu, stāvēja Henrijs Rositers. Viņš izskatās labāk nekājeb-kad, Emma nodomāja un pārlaida vērtējošu skatienu sava baņķiera pašreizējai draudzenei - populārajai modelei Dženi-ferai Glenai. Viņa par Henriju bija vismaz četrdesmit gadus jaunāka. Drošs ceļš uz infarktu, mīļais Henrij, Emma domās noteica, un acīs viņai lēkāja draiskas uguntiņas. Pa labi no Henrija Emma pamanīja savu privātsekretāri Geiju Sloenu. Pārējie viesi bija seni draugi vai tuvi darījumu partneri un līdzstrādnieki, kā, piemēram, “Vispārējās tirdzniecības kompānijas” izpilddirektors Lēns Hārvijs un viņa sieva Monika.

Emmas sākotnējais pārsteiguma mulsums bija pagaisis tajās nedaudzajās minūtēs, kuras viņa veltīja viesu aplūkošanai. Tagad Emma atkal valdīja pār sevi, pār klātesošajiem, pār pašu notikumu. Izskatīdamās valdonīga, lepna, cienīga un ārkārtīgi eleganta, viņa paspēra soli uz priekšu un palocīja galvu.

- Ko lai saka, mani mīļie, - Emma teica, skaļā, skanīgā balsī beidzot pārtraukdama klusumu. - Nekad nebiju domājusi, ka pazīstu tik daudzus cilvēkus, kuri spēj glabāt noslēpumu. Turklāt no manis.

Viesu smieklu un čalu apņemta, Emma iejuka viņu vidū, cēli saņemdama viņu apsveikumus un laba vēlējumus.

Blekijs bija piegājis pie Dēzijas un kopā ar viņu noraudzījās, kā Emma apstaigā viesus, izstarodama savu neatdarināmo šarmu. Ar plaukstu braucīdams lūpas, viņš kaut ko nedzirdami murmināja, tad piepeši Blekija sejā iemirdzējās plats smaids un acu kaktiņos parādījās smieklu krunciņas.

- Un tu biji satraukusies līdz nāvei, domādama, ka viņa būs neapmierināta! - viņš uzsauca Dēzijai. - Tu tikai paskaties uz viņu... Emma ir savā elementā, viņa apsveicinās ar tiem tik cienīgi un cēli kā īstena karaliskā augstība.

Divdesmit pirmā nodaļa

Stundu vēlāk, pulksten astoņos, Emma Blekija pavadībā iegāja slēgtā viesnīcas ēdamzālē, kur vajadzēja noritēt svinīgajai dzimšanas dienas maltītei.

Pieliecies Emmai tuvāk, Blekijs čukstēja:

- Dēzija negribēja aizskart neviena jūtas un tikt apsūdzēta favorītismā, tāpēc pie mūsu galda nesēdēs neviens no taviem bērniem vai mazbērniem.

- Gudri darīts, - Emma nomurmināja, un viņas lūpas raustījās aizturētos smieklos.

Dēzija/?*)'« ģimenes diplomāte, to nevarēja noliegt. Emma gan zināja, ka diez vai viņas dēli īpaši alka sēdēt ar māti pie viena galda. Emma joprojām brīnījās, ka viņiem vispār bija labpaticis ierasties. Turpretim Elizabetes klātbūtne viņu nepārsteidza. Meita nekad nelaida garām izdevību nodibināt labas attiecības, ja viņai tas bija izdevīgi. Elizabete droši vien cerēja reabilitēt sevi un saņemt mantojumā prāvāku naudas žūksni. Protams, viņa vēlējās ari tikties ar saviem bērniem un demonstrēt savu pēdējo mīļāko. Edvina noteikti bija ieradusies tādēļ, lai izpatiktu Entonijam, kurš dusmotos, ja māte būtu ielūgumu noraidījusi.

Lēnām viņi piegāja pie centrālā galda. Abās tā pusēs bija novietoti vēl divi galdi, tādējādi veidojot pusapli ap nelielu dejas grīdu, un mirdzošā parketa laukuma pretējā pusē orķestris jau spēlēja populāras melodijas.

Emmas visu aptverošajam skatienam nekas nepaslīdēja garām nemanīts. Plīvojošā sveču gaismā telpa atgādināja valdzinošu vasaras dārzu - šo iespaidu radīja uz pieciem apaļiem galdiņiem saliktās vāzes ar ziediem, krāšņi daudzkrāsainu ziedu pušķi rotāja arī ēdamgaldus, kas bija pārklāti ar gaišsārtiem galdautiem un spoži mirdzēja sudraba, kristāla un smalka porcelāna pārbagātībā.

Atzinīgi smaidīdama un labpatikā mādama ar galvu, Emma pagriezās pret Blekiju un teica:

- Cik skaisti Dēzija iekārtojusi šo telpu... rodas īsta svētku sajūta.

Blekijs staroja.

- Jā, viņa strādāja plecu pie pleca ar viesnīcas banketu rīkotāju un pati uzraudzīja visus darbus.

Blekijs palīdzēja Emmai apsēsties, bet pats palika stāvam.

Apsēdusies viņa nopētīja galda kartes.

- Redzu, ka pie manas labās rokas paredzēta vieta tev, bet pie kreisās - Henrijam. Kas būs mūsu pārējie galdabiedri?

- Šarlote un Natalī, protams, Lēns un Monika Hārviji un Henrija draudzene Dženifera. Mums pievienosies arī Marks un Ronijs Kalinski un viņu sievas, tā ka pavisam mēs būsim divpadsmit.

- Ak, es nudien priecājos, ka daži no Kalinskiem sēdēs pie mūsu galda. Šovakar man jādomā arī par Deividu, vēloties, kaut viņš būtu mūsu' vidū. Lai gan no abiem viņa dēliem tēvam līdzīgākais ir Marks, tomēr Deividu man atmiņā atsauc tieši Ronijs. Vai tev nešķiet, ka viņš mantojis daudz ko no Deivida manierisma?

- Tev taisnība, mana mīļā. A, tur nāk Rendolfs ar savu māti un tanti.

Emma mazliet pagriezās, lai sagaidītu Šarloti un Natalī. Blekijs ar sev raksturīgo vecmodīgo galantumu palīdzēja Emmas svainēm ieņemt savas vietas.

Rendolfs, skaļš un sirsnīgs kā parasti, saspieda Emmas plecu un nodārdināja:

- Es sēžu pie Braiena galda, tur, pāri pretim. Bet es atgriezīšos, tante Emma. - Viņš piemiedza aci. - Esmu nodomājis lūgt tevi vismaz uz vienu deju.

Emma smiedamās atbildēja:

- Vari cerēt uz fokstrotu, Rendolf. Ne uz ko sparīgāku es vairs neesmu spējīga.

- Turēšu tevi pie vārda!

Viņa māte pieliecās Emmai tuvāk un noslēpumainā balsī sacīja:

- Emīlija ir vislabākais, kas atgadījies mana mazdēla dzīvē. Es ārkārtīgi priecājos par šo saderināšanos.

- Ak, Šarlote, es arī, un tu biji ļoti mīļa, ka uzdāvināji Emīlijai pērļu virteni. Es labi atceros, ka šīs pērles bija tava saderināšanās dāvana.

Šarlote staroja.

- Jā, Vinstons man tās uzdāvināja, kad mēs deviņi simti deviņpadsmitajā gadā saderinājāmies. Tagad parunāsim par precībām, Emma. Es ļoti ceru, ka viņi laulāsies Jorkšīrā. Pirmīt runājos ar Elizabeti - viņa, šķiet, grib, lai laulības notiktu Londonā.

- Ak tā gan, - sausi noteica Emma. - Par Elizabetes iedomām nav vērts raizēties. Viņai mūždien galva pilna ar grandiozām idejām, un parasti tās iecerētas, lai viņa pati gūtu kādu labumu. Manuprāt, Emīlijai un Vinstonam pašiem jāizlemj. Viņi jau ir likuši man manīt, ka labprāt laulātos Riponas katedrālē. Domāju, ka tas varētu būt ļoti jauki un mēs sarīkotu pieņemšanu manā mājā.

Visas trīs sievietes vēl kādu brīdi apsprieda par nākamajā vasarā gaidāmajām kāzām, un tad Emma sāka stāstīt par ceļojumu, kurā viņa un Blekijs drīz dosies un kura galamērķis ir Austrālija.

Blekijs joprojām regulēja viesu plūsmu, palīdzēdams katram atrast savu vietu, un drīz vien ēdamzāle jau bija ļaužu pilna. Kad visi bija apsēdušies, viesmīļi sāka steigties starp galdiem un piepildīt glāzes ar baltvīnu. Telpā valdīja atbrīvota, līksma gaisotne. Laiku pa laikam uzdzirkstīja smieklu šaltis, valodas pieņēmās skaļumā, tā ka tikko varēja sadzirdēt orķestra spēlētās liegās mūzikas skaņas.

Emma, kā allaž, bija vērīga un modra. Viņa drīz vien pārliecinājās, ka draugi un piederīgie līksmojas no visas sirds un lieliski pavada laiku. Tūlīt pēc tam, kad tika pasniegts pirmais priekšēdiens - kūpināts lasis -, daži jaunākie viesi nekavējoties devās uz dejas grīdu, un Emma ar lepnumu viņos noraudzījās, domādama, cik pievilcīgi šovakar ir jaunieši... meitenes savās skaistajās kleitās un jaunie vīrieši elegantajos smokingos. Viņi virpuļoja pa dejas grīdu, un jauniešu skaidrās sejas laimē staroja, bet acīs mirdzēja cerības un bezgalīgas nākotnes gaidas - visa dzīve viņiem vēl bija priekšā, piedāvādama tik daudzas iespējas.

Emmas redzeslokā ieslīdēja Džonatana piemīlīgā, smaidošā seja - viņš līgani vadīja dejas solī jauniņo Amandu, un uz īsu mirkli Emmai galvā pazibēja doma, ka viņa varbūt ir kļūdījusies. Emma atvairīja šo prātošanu - nebija īstais brīdis problēmu risināšanai, un viņas acis pievērsās Džonatana tēvam. Robiņš dejoja ar savu pusmāsu Dēziju, un no viņa plūstin plūda valdzinājums. Tumsnējais, eksotiski skaistais Robiņš, kādreizējais Emmas mīlulis, spožais parlamenta loceklis, kas pēc pāris kļūmīgiem soļiem tomēr bija iekarojis stabilu vietu valsts politiķu zvaigznājā. Jā, viņš bija gudrs un attapīgs, kad vajadzēja virzīties pa karjeras kāpnēm. Robiņš lieliski prata bārstīt miglainus solījumus vēlētājiem un slēgt darījumus ar politiskajiem līdzgaitniekiem. Emmai tomēr bija jāatzīst, ka leiboristu partijā viņš ir populārs un vēlētāji Līdsā viņu vienprātīgi atbalsta.

Blekijs pārtrauca Emmas domas, viegli pieskardamies viņas rokai. Pagrūdis atpakaļ savu krēslu, viņš sacīja:

- Nāc nu, Emma, pirmā deja pienākas man.

Lepni aizvedis Emmu līdz dejas grīdai, Blekijs satvēra viņu savās rokās, un viņi iekļāvās Kola Portera melodiju popūrija ritmā.

Blekijs labi zināja, ka viņi abi pievērsuši sev klātesošo uzmanību. Visu skatieni bija pievērsti diženajam dejotāju pārim. Sliedamies pāri Emmai kā tornis, Blekijs vēroja viesu reakciju. Lūk, pētoši viņos noraudzījās Kits. Blekijs nolieca galvu, pasmaidīja un ar acīm meklēja Robiņu. Te jau viņš bija, kopā ar Dēziju šūpojās dejas taktī, tik gluds, lunkans... un izmanīgs. Blekijs nicināja Emmas dēlus par nodevību pret māti. Viņš prātoja, vai tiem bija pieticis saprāta apjēgt savu muļķību. Sazvērēties pret šo spožo sievieti, mēģināt izraut viņai no rokām vadības grožus! Tas bija tas pats, kas mest sniega piku pavarda liesmās un cerēt, ka tā paliks neskarta. Protams, Emma bija viņus uzvarējusi. Viņa vienmēr uzvarēja.

Pieliekusi galvu Blekijam pie krūtīm, Emma nočukstēja:

- Visi skatās uz mums, Blekij, un mēs patlaban esam visiem uz mēles.

- Tad jau nekas nav mainījies.

Emma pasmaidīja, un viņi turpināja dejot klusēdami.

Vakars gludi ritēja tālāk. Visi mielojās ar izsmalcinātajiem ēdieniem, nobaudīja lieliskos vīnus, tērzēja, trieca jokus, smējās un dejoja, turklāt valdīja tik draudzīga un bezrūpīga gaisotne, ka Emma bija pārsteigta. Viņai šķita, ka pirmo reizi nav manāmas nekādas zemstrāvas. Bija tā, it kā būtu noslēgts vārdos neizteikts pamiers, it kā ienaids, skaudība un greizsirdība būtu uz laiku aprakti. Pilnīgi iespējams, ka jau nākamajā dienā viņi atkal klups cits citam pie rīkles. Varēja būt, ka savstarpējā miermīlīgā izturēšanās bija tikai ārējā forma, bet Emma, vienalga, jutās iepriecināta, ka visi ievēro svinīgajam notikumam atbilstošu pieklājību.

Arī Emma līksmojās kopā ar pārējiem, bet pēc kāda laika viņa saprata, ka šis vakars izraisa viņā pretrunīgas jūtas. Nelūgtas uzmācās atmiņas... un tās bija gan priecīgas, gan sāpīgas. Viesnīca “Riča” bija cieši saistīta ar laimīgajiem brīžiem, kurus viņa un Pols piedzīvoja savu attiecību sākumposmā. Te bija viņu mīlas ligzdiņa Pirmā pasaules kara laikā, pirms viņš atgriezās ierakumos Francijā. Uz pāris mirkļiem Emmas skatiens apmiglojās - viņa domāja par Polu Makgilu. Tad, izdzirdusi Dēzijas dzīvespriecīgo balsi pie blakusgalda, Emma strauji atbrīvojās no atmiņu varas un bargi atgādināja pati sev, ka nupat taču bija nolēmusi lūkoties tikai nākotnē.

Blekijs, protams, bija pamanījis, ka Emma laiku pa laikam kavējas grūtsirdīgās atmiņās, tāpēc centās iesaistīt viņu sarunā. Viņa pūles vainagojās ar panākumiem - jau pēc laiciņa Emma atkal līksmi smējās. Piepeši Blekijs pārtrauca sevi pusvārdā un iesaucās:

- Esi gatava, mana mīļā, tur nāk Rendolfs, lai lūgtu tevi uz viņam apsolīto deju!

-Tad jau būs vien jādejo, - atteica Emma un ļāva, lai smaidošais brāļadēls ved viņu sev līdzi.

Viņi bija nodejojuši tikai vienu apli, kad Rendolfa vietā stājās Džonatans, viņu pēc dažām minūtēm nomainīja Vin-stons. Par nākamo vecmāmiņas dejas partneri kļuva Entonijs, bet drīz vien viņam pa plecu papliķēja Aleksandrs, kuram tika tas gods pabeigt valsi ar Emmu.

Kad mūzika apklusa, Aleksandrs nelaida viņu vaļā, bet palika stāvam ar neizdibināmu izteiksmi acīs.

Emma pārlaida vaicājošu skatienu mazdēla sejai.

- Kas noticis, Sendij? Tu izskaties tā, it kā tev būtu man kaut kas svarīgs sakāms.

- Tā ir, vecomāt.

Viņš noliecās un kaut ko iečukstēja Emmai ausī.

- Protams, - smaidīdama atbildēja Emma.

Kad Aleksandrs vadīja viņu atpakaļ pie galda, arī Emma savukārt kaut ko čukstus viņam pateica.

Apsēdusies viņa pagriezās pret Blekiju un apvēdināja sevi ar plaukstu.

- Pū! Tas tik bija maratons. Patiesību sakot, man Šķiet, ka kļūstu pārāk veca, lai lēkšotu pa deju grīdām.

- Ko, tāds pavasara cālēns kā tu? Nemūžam! Lai būtu kā būdams, tā rādās, ka tev šis jampadracis gluži labi patīk, -atsmēja Blekijs.

-Jā, mīļais, es no sirds priecājos. Viesības ir izdevušās, un visi ir tik draudzīgi noskaņoti.

Kad Blekijs neko neatbildēja, Emma viņu cieši uzlūkoja.

- Viņi patiesi tādi ir.

- Jā, - viņš beidzot lakoniski atbildēja, - varbūt tev ir taisnība.

Tas tomēr skanēja ļoti izvairīgi, jo Blekijs par Emmas taisnību nebūt nebija pārliecināts. Viņas bērnu negaidītais draudzīgums tam šķita aizdomīgs. Bet galu galā viņi ievēroja pieklājības normas, un nekas cits tobrīd nebija svarīgs. Pēc pāris dienām viņi ar Emmu dosies ceļā uz Ņujorku, un tad

Blekijam būs vienalga, kādas cīņas sāksies šī odžu dzimuma starpā.

Pēkšņi balsu murdoņa apklusa - visi pārsteigti lūkojās cits citā, jo gaisma sienas un griestu lampās gandrīz izdzisa. Atskanēja apdullinoša bungu rīboņa. Viesmīlis iestūma galdiņu uz riteņiem - uz tā atradās milzīga dzimšanas dienas torte ar astoņdesmit svecītēm, kas pustumšajā telpā spoži liesmoja. Tiklīdz viesmīlis bija apstājies dejas grīdas vidū, orķestris sāka spēlēt refrēnu “Daudz laimes dzimšanas dienā”, un vairākums viesu sekoja Blekija priekšzīmei, kurš sirsnīgi dziedāja līdzi melodijai. Nobeigumā izveidojās varens koris. Kad mūzika apklusa, Blekijs palīdzēja Emmai piecelties un pavadīja viņu līdz iespaidīgajai tortei. Abi kopā nopūta svecītes. Emma paņēma nazi un nogrieza pirmo tortes gabalu, tad smaidot pamāja viesiem ar galvu un kopā ar Blekiju atgriezās pie galda.

Tika pasniegts šampanietis, viesmīļi iznēsāja šķīvjus ar tortes gabaliņiem. Kad visi bija apkalpoti, piecēlās Dēzija un piesita ar karoti pie glāzes.

- Lūdzu, mirklīti uzmanības!

Sarunas aprima, un visu acis pievērsās viņai.

- Paldies! - teica Dēzija. - Sirsnīgs paldies, ka šovakar atnācāt, lai nosvinētu manas mātes dzimšanas dienu. Mēs ar Blekiju esam iepriecināti, ka jūs visi uzticīgi glabājāt mūsu noslēpumu. Kad māte ieradās, mēs no viņas sejas nopratām, ka viņa ir neviltoti pārsteigta.

Apveltījusi viesus ar mīļu smaidu, Dēzija turpināja:

- Dažu pēdējo nedēļu laikā pie manis un Blekija pieteicās daudzi ģimenes locekļi un draugi, kuri gribētu šovakar sacīt dažus vārdus par godu Emmai Hārtai. Tā mums bija grūti atrisināma problēma - izlemt, kuram lai dod vārdu, jo mēs ļoti labi sapratām, ka cienījamā lēdija, kuru šovakar godinām, drīz vien kļūtu nepacietīga, ja viņai nāktos uzklausīt bezgalīgas runas. īpaši jau tāpēc, ka tās visas būtu veltītas viņas cildināšanai. Tas bija Blekijs, kuram iešāvās prātā vislabākais risinājums, bet, pirms es piesaku pirmo runātāju, es gribētu darīt zināmus mātei un jums visiem to vārdus, kuri bija pieteikušies uz runāšanu.

Dēzija paņēma papīra lapu, palūkojās tajā, tad pacēla galvu un pievērsa savu skatienu Emmai.

- Uzsaukt tev tostu gribēja visi tavi mazbērni, māt, -katrs no viņiem vēlējās pārstāvēt trešo paaudzi. Savukārt Robiņš un Elizabete gribēja runāt mūsu, tavu bērnu, vārdā. Henrijs, Džims, Lēns un Braiens vēlējās izteikties kā pārstāvji no tavu daudzo draugu un darījumu partneru vidus.

Emma graciozi palocīja galvu vispirms pa labi, tad pa kreisi, pagodinot tos, kurus Dēzija bija nosaukusi.

- Kā jau es minēju, Blekijs atrisināja mūsu mazo problēmu, - Dēzija turpināja, - un, manuprāt, viņam tas izdevās lieliski. Tagad es gribētu nosaukt pirmā runātāja vārdu - tas ir Ronalds Kalinska kungs.

Ronijs piecēlās. Viņš bija vīrs, kura klātbūtni nevarēja nepamanīt, - garš, slaids, ar padrūmu seju un melniem, tikko sirmot sākušiem matiem. Acis bija gaiši zilas un satriecoši kontrastēja ar Ronija skarbo, spēcīgo ārieni.

- Dēzij, Emma, Blekij, lēdijas un džentlmeņi, - viņš iesāka.

Ronija laipnais smaids atsedza žilbinoši baltus zobus. Viņš bija apveltīts ar šarmu un runasspējām. Būdams Kalin-sku uzņēmumu valdes priekšsēdētājs, Ronijs bija radis publiski uzstāties.

- Starp klātesošajiem ir daudz Emmas draugu un darījumu partneru, tomēr esmu pārliecināts, ka viņi nejutīsies apvainoti, ja nosaukšu šo vakaru par klanu pulcēšanos. Pre-clzi sakot, šovakar sanākuši kopā trīs klanu pārstāvji - Hār-ti, O’Nīli un Kalinski. Vairāk nekā pirms pusgadsimta trīs jauni cilvēki kļuva par uzticamiem draugiem - Emma, Blekijs un mans tēvs. Man ir stāstījuši, ka daudziem viņu draudzība šķitusi dīvaina. Cilvēki nav varējuši saprast, kas vieno gojieti, īru katoli un ebreju. Toties paši jaunie cilvēki to zināja gan. Viņi cits citā saskatīja īpašības, kuras viņiem bija kopīgas. Viņi bija sirsnīgi, enerģiski un cerību spārnoti, arī godkārīgi un apņēmības pilni par katru cenu gūt panākumus, tomēr neupurējot godu, patiesumu un uzticību draudzībai. Un viņi ticēja žēlsirdībai pret likteņa piemeklētajiem. Šo trio drīz vien saistīja mīlestības un cieņas saites, un viņi palika cits citam uzticīgi līdz pat mana tēva nāvei.

Ronijs apklusa, lai ievilktu elpu un mazliet pārmainītu

pozu.

- Iespējams, daži nojums nemaz nezina, ka trijotne dēvēja sevi par trim musketieriem. Kad Blekijs lūdza mani šovakar runāt, lai parādītu godu Emmai, viņš teica, ka man esot jārunā trešā musketiera vārdā, kura vairs nav mūsu vidū. Mana tēva vārdā.

Aši iedzēris malku ūdens, Ronijs pievērsās centrālajam galdam.

- Emma Hārta ir izcila sieviete, un viņai piemīt neskaitāmas apbrīnojamas īpašības, tāpēc ir ļoti grūti vai pat pilnīgi neiespējami izcelt tikai vienu no tām kā pašu būtiskāko. Tomēr es zinu, ka Deivids Kalinskis, ja viņam būtu lemts šovakar te atrasties, runātu par Emmas Hārtas milzīgo un neparasto drosmi. Ar šo viņas īpašību Kalinsku ģimene iepazinās tūkstoš deviņi simti piektajā gadā, kad Emmai bija sešpadsmit gadi. Ļaujiet man jums par to pastāstīt. Kādu dienu viņa klejoja pa Ziemeļu ielas rajonu Līdsā, meklēdama darbu, un ieraudzīja, ka bariņš huligānu uzbrukuši pusmūža vīram. Viņš bija pakritis un gulēja sarāvies pie kāda nama sienas, pūlēdamies pasargāt sevi no akmeņu krusas, kas bira pār viņa galvu. Acumirklī aizmirsdama savu stāvokli - Emma tobrīd gaidīja bērnu - jaunā sieviete viena pati stājās pretim neģēļu baram, lai palīdzētu nelaimē nonākušajam vīram. Viņai izdevās bezbailīgi atvairīt uzbrucējus. Palīdzējusi vīrietim piecelties un apskatījusi viņa ievainojumus, Emma savāca pa ielu izbirušos sainīšus un uzstāja, ka pavadīs šo cilvēku līdz pat viņa mājām Leilendsā. Tā vīrieša vārds bija Ābrahams Kalinskis. Viņš bija mans tēvs. Kad Emma bija nogādājusi Ābrahamu drošībā tā vienkāršajā miteklī, viņa vaicāja, kāpēc huligāni tam uzbrukuši. “Tāpēc, ka es esmu ebrejs, ” Emmai atbildēja Ābrahams. Jauno meiteni šie vārdi samulsināja, un Ābrahams viņai paskaidroja, ka ebreji Līdsā tiek vajāti, jo vietējiem ļaudīm viņu reliģija, tradīcijas un ēšanas paradumi ir sveši. Viņš izstāstīja Emmai par kaušļu bandām, kas iebrūk Leilendsas ebreju geto un aizskar viņus pat viņu mājās. Emma klausījās, izjūtot riebumu un dusmas pret šīm neģēlībām. Viņai uzreiz bija skaidrs, ka ebreju vajātāji ir nežēlīgi, aprobežoti un muļķīgi cilvēki.

Nu Ronijs Kalinskis raudzījās tieši uz Emmu, un viņa sejā atspoguļojās mīlestība un cieņa. Viņš lēnām turpināja:

- Kopš tā brīža līdz pat šai dienai neparastā, apbrīnojamā sieviete apkarojusi muļķību un aprobežotību, jebkura veida netaisnību, ar kuru pašai iznācis saskarties agrīnajos jaunības gados. Viņa vienmēr ienīdusi reliģiskos un etniskos aizspriedumus. Patiesību sakot, Emmai aizspriedumi bijuši sveši jebkurā dzīves jomā. Viņas drosme nav mazinājusies. Tā gadu gaitā kļuvusi vēl spēcīgāka. Emma Hārta visu mūžu nelokāmi ticējusi taisnīgumam, patiesībai un godīgai spēlei.

Henrijs Rositers sāka aplaudēt, pārējie viņam pievienojās, un Ronijam beidzot bija jālūdz klātesošos ievērot klusumu.

- Tēvs man reiz sacīja, ka Emma, Blekijs un viņš palīdzējuši tapt pilsētas dižumam, vienlaikus izraujot sevi no jaunības gadu nabadzības, bet visvairāk Līdsas attīstību ietekmējusi tieši Emmas darbība. Un viņam bija taisnība. Emmas devums pilsētas rūpniecības un tirdzniecības uzplaukumam, kā arī viņas filantropija ir vispārzināma. No savas puses es tomēr vēl gribētu piebilst, lūk, ko: Emma Harta atstājusi neizdzēšamu iespaidu arī uz mums visiem... ar to es domāju ne tikai trīs savstarpēji cieši saistīto klanu piederīgos, bet ari draugus un līdzstrādniekus. Mums jābūt lepniem, ka pazīstam Emmu Hārtu, ka piederam pie viņas loka. Emma Hārta mūs pagodinājusi ar savu sirsnīgo draudzību, mīlestību un dziļo izpratni. Un viņa izrāda mums vislielāko godu, šovakar atrazdamās mūsu vidū. Un tā - sava nelaiķa tēva un visu pārējo Kalinsku vārdā es uzaicinu jūs pacelt glāzes uz Emmas Hārtas veselību. Par sievieti, kura apveltīta ar izcilu drosmi un nelokāmību, kura nekad nav padevusies un vienmēr stāvējusi taisni atliektiem pleciem, paceļoties mums visiem pāri!

Ronijs pacēla savu glāzi.

- Par Emmu Hārtu!

Pēc tam kad klātesošie bija atkārtojuši šo tostu, Ronijs sacīja:

- Un tagad dažus vārdus jums teiks Blekijs.

Blekijs pierausās kājās.

- Paldies, Ronij! Deivids nebūtu varējis pateikt to labāk. Tavi vārdi par Emmu bija atbilstoši un aizkustinoši. Kā jau Dēzija teica, mēs zinājām, ka Emma nesēdēs un neklausīsies bezgalīgos cildinājumos, tāpēc centīšos izteikties pēc iespējas īsāk.

Blekijs blēdīgi pasmīnēja.

- Cik nu īsi es vispār esmu spējīgs izteikties. Emmas astoņdesmitajā dzimšanas dienā jūtos aicināts pateikt par viņu kādu labu vārdu.

Un Blekijs aizrautīgi runāja par Emmas rakstura stingrību, viņas spējām cīnīties ar grūtībām un šķēršļiem, par viņas milzīgajiem sasniegumiem darījumos. Atslīgusi pret krēsla atzveltni, Emma klausījās tikai arpusausi. Ronijaruna bija modinājusi viņā atmiņas par sākuma gadiem. Emmai bija jādomā par to vietu sabiedrībā, no kuras viņa bija sākusi savu gaitu, un par milzīgo atstatumu, kas to šķīra no viņas līdzšinējā stāvokļa. Emmai pašai bija jābrīnās par sevi, par to, kā viņai izdevies sasniegt un pārspēt iecerēto, galvenokārt iztiekot ar saviem spēkiem vien.

Bet pēc īsa brīža Emma manīja, ka viņā noraugās daudzi acu pāri, un viņa pārtrauca pagātnes apceri, uzmanīgāk ieklausīdamās Blekija runā. Vecais draugs no sen pagājušiem laikiem bija pārgājis pie tagadnes, un Emmas domas tūlīt pat pievērsās viņas šodienas dzīvei.

Lai arī kāda būtu bijusi mana dzīve, viņa domāja, mazbērni ir apliecinājums tam, ka neesmu to nodzīvojusi velti. Gluži negaidot pār Emmu nāca tāda kā apskaidrība, un viņa visu izprata tik skaidri, ka pati izbijās. Un Emma uzreiz zināja, kas viņai šovakar jādara, kādai jābūt viņas rīcības secībai.

Blekijs tuvojās nobeigumam.

- Būt par Emmas draugu - tā ir bijusi manas dzīves vislielākā privilēģija. Tāpēc lūdzu jūs pievienoties manam tostam, kas nāk no sirds dziļumiem.

Blekijs noliecās un paņēma glāzi. Augstu pacēlis to, viņš uzsmaidīja Emmai.

- Emma, tu patiesi esi turīga sieviete šī vārda visjaukākajā nozīmē. Novēlu tev ilgi būt mūsu vidū. Par tevi, Emma!

Emma juta, kā vaigos iesitas karstums un pēkšņā jūtu uzplūdā aizžņaudzas kakls. Visapkārt bija smaidīgas draugu un piederīgo sejas. Glāzes pacēluši, tie viņu sveica.

Kad visi atkal bija apsēdušies, Blekijs, kas bija palicis stāvam, teica:

- Dodu vārdu mūsu goda viešņai Emmai Hārtai.

Emma piecēlās, apgāja apkārt savam krēslam un piestūma to pie galda. Viņa stāvēja, atbalstījusies pret krēsla atzveltni, un pārlaida gausu skatienu klātesošajiem, uz īsu brīdi ielūkojoties katrā sejā.

Beidzot viņa sacīja:

- Paldies, ka esat kopā ar mani manā dzimšanas dienā, paldies par skaistajām dāvanām un ziediem, kurus jūs man šodien atsūtījāt. Esmu ļoti aizkustināta. Man jāizsaka arī pateicība Blekijam un Dēzijai par šo svinību sarīkošanu, par to, ka viņi brīnišķīgi pilda mājastēva un mājasmātes pienākumus.

Emma ļāva skatienam pakavēties pie Ronija Kalinska, un viņas spožās acis zem krunkainajiem plakstiņiem kļuva miklas.

- Es ļoti priecājos, ka tu, Ronij, un tava ģimene šovakar esat kopā ar mani. Un paldies par cildinošajiem vārdiem, paldies, ka runāji Deivida vietā, kura man ārkārtīgi pietrūkst.

Tad viņa pievērsās Blekijam.

- Arī tu man veltīji patiesi jaukus vārdus... paldies, Ble-kij!

Un lietišķākā tonī Emma piebilda:

- Kā daudzi nojums zina, Emīlija un Vinstons nākamgad apprecēsies. Viņi tomēr gribēja, lai es jums šovakar oficiāli paziņoju par viņu saderināšanos. Tā vien šķiet, ka Hārtu klanu pēdējā laikā apņem mīlestības aura. Arī Aleksandrs lūdza, lai paziņoju par viņa saderināšanos ar Mārgeritu Rei-noldsu. Iedzersim par četru jauno cilvēku nākotnes laimi!

Šis tosts tika pateikts, skanot satrauktiem čukstiem un izsaucieniem.

Emma nogaidīja, vēl ciešāk satvērusi krēsla atzveltni. Viņas sejas izteiksme bija laipna, bet zaļās acis raudzījās modri. Emma skaidri zināja, kas viņai jāsaka, kaut lēmumu bija pieņēmusi tikai pirms desmit minūtēm.

Pola, kura uzmanīgi pētīja Emmas seju, neļāvās apmānīties no tās miermīlīgās izteiksmes. Viņa bija pamanījusi mirdzumu Emmas acīs, un tas kaut ko vēstīja... Emmai bija padomā kārtējais bumbas sprādziens. Pola acumirklī saspringa, prātodama, kas tas šoreiz būs. Viņai nebija ne jausmas, ko vecmāmiņa iecerējusi. Pola nenolaida acis no Emmas. Cik. karaliska viņa šobrīd izskatās, Pola nodomāja, kad stāv te ar lepni paceltu galvu un valda kā pār sevi, tā visiem viesiem.

Emma mazliet sakustējās, un sveču izstarotajā maigajā gaismā iedzirkstījās smaragdi. Uz īsu brīdi Emma bija zaļa mirdzuma apņemta. Tā ir vara, domāja Pola. No manas vecmāmiņas strāvo milzīga varas apziņa.

Čalas bija apklusušas, un visi, tāpat kā Pola, raudzījās Emmā, izjuzdami negaidītu priekšnojautu.

Beidzot Emma ierunājās. Viņas skaidrā, spēcīgā balss pārskanēja visu telpu.

- Katra cilvēka dzīvē pienāk laiks, kad pieklājas atkāpties, lai dotu vietu jaunajiem. Viņu balsīm jāskan skaļāk, viņu mērķiem jābūt dižākiem. Šovakar šis laiks ir pienācis man.

Emma apklusa, ļaujot klātesošajiem aptvert nule dzirdēto.

Visi noelsās.

-Es aizeju. Un daru to labprāt. Šovakar man pēkšņi ienāca prātā, ka esmu nopelnījusi tiesības beidzot atpūtināt savus vecos kaulus, pirmo reizi mūžā ļaujot sev atslābināties. Kas zina, varbūt man pat izdodas mazliet izklaidēties.

Un telpai pārlidoja Emmas gaišie smiekli. Viņa pētīja sejas. Bija skaidri redzams, ka visi ir bezgala pārsteigti.

- Jūs izskatāties kā no mākoņiem nokrituši, - Emma gandrīz nevērīgi piezīmēja. - Var jau būt, ka esmu pārsteigusi arī pati sevi. Pieņēmu šo lēmumu, klausoties apsveikuma runās. Kad sēdēju un dzirdēju sava mūža izvērtējumu, piepeši sapratu, ka ir īstais laiks atkāpties. Un manu atkāpšanos iezīmēs brīnišķīgs notikums. Visi zina, ka mēs ar Blekiju drīz brauksim ceļojumā apkārt pasaulei. Esmu laimīga, ka varu jums paziņot: tās dienas, kuras man vēl lemts dzīvot uz šīs zemes, esmu nolēmusi pavadīt kopā ar visvecāko, vismīļāko un visuzticamāko no maniem draugiem.

Emma mazliet pagriezās pret Blekiju un viegli pieskārās viņa plecam.

- Kādu dienu Blekijs man sacīja: “Novecosim kopā. Mūsu labākās dienas vēl ir priekšā,” - Emma turpināja sirsnīgā balsī, - un zināt, var gadīties, ka viņam ir taisnība.

Neviens nedz pakustējās, nedz bilda kādu vārdu. Visi cieši skatījās uz Emmu, saprazdami, ka šai slaidajai sievietei ar sudrabainajiem matiem ir viņiem vēl kas sakāms.

Emma pameta savu krēslu un ašiem soļiem piegāja pie viena no blakusgaldiem. Viņa apstājās līdzās Aleksandram, kurš nekavējoties pielēca kājās. Acis bālajā sejā puisim spoži mirdzēja. Sapratusi, ka arī Aleksandrs joprojām nav attapies no šoka, Emma kā mierinādama vieglītēm uzlika savu roku uz viņējās.

Pārlaidusi skatienu gaidpilnajām sejām, Emma moži sacīja:

- Mans mazdēls Aleksandrs nupat kļuva par “Hārtas uzņēmumu” vienpersonisku vadītāju.

Viņa pastiepa pret Aleksandru roku, kuru viņš, ne vārda neteikdams, satvēra.

- Apsveicu, Aleksandr!

Mazdēls izstomīja dažus pateicības vārdus.

Tad Emma cienīgi aizsoļoja pie pretējā galda. Viņa apstājās blakus Polai, kas, tāpat kā Aleksandrs, acumirklī bija pielēkusi kājās.

Saņēmusi jaunās sievietes rokas savējās, Emma tās cieši saspieda. Cik tās ir ledainas, viņa izklaidīgi nodomāja un saspieda Polas rokas vēl ciešāk, it kā gribētu atdot daļu no savas varas, no sava lielā spēka Polai, kura bija sākusi trīcēt.

Vēlreiz Emmas zaļo, caururbjošo acu skatiens aptvēra visus klātesošos.

- No šī vakara noteicēja par Hārtas veikalu tīklu ir mana mazmeita Pola Makgila Emorija-Fērlija.

Viņa atkal pievērsās Polai un ilgi un cieši raudzījās mazmeitas violetajās acīs. Un tad Emma pasmaidīja savu neatkārtojamo smaidu, no kura viņas seja sāka starot.

- Uzticu tev saglabāt manu sapni, - Emma sacīja.

Barbara Teilora-Bredforda

SAGLABĀT SAPNI

Redaktore G. Šiliņa Korektore L. Smilga Operatori I. Smirnova, I. Sahareva,

A. Kalnietis, A. Ošiņš, E. Brencis

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1003 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rola-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 134-3.

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Savile Row - Londonas iela, kura pazīstama kā augstas kvalitātes vīriešu uzvalku ražošanas uzņēmumu centrs.

2

Emmas uzvārdu Harte angļu valodā izrunā tāpat kā heart - sirds.

3

Merry (angļu vai.) - jautrs, priecīgs.

4

Beck (angļu vai.) - neliela kalnu upe.

5

Sliprs skotu alkoholiskais dzēriens, liķieris, kura galvenā sastāvdaļa ir viskijs, to parasti dzer tikai pēc maltītes.

6

Green thumb - angļu izteiciens, ar to domāts cilvēks, kura stādījumi labi aug.

7

Pilnīga rīcības brīvība (franču vai. - neaizpildīts dokuments).

8

Angļu paruna: katrai ģimenei kumodē ir kāds skelets, proti, tumšs noslēpums.

9

Kaut kas tāds, kas ir noticis un ko vairs nevar mainīt. (Tulk. no fr. vai.)

10

Nāvējošs trieciens. (Tulk. nofr. vai.)

Content

Bredforda Barbara Teilora Saglabāt sapni pirmā grāmata

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

1