Bisets Donalds

Sarunas ar tīģeri

Donalds Bisets

Sarunas ar tīģeri

.

.

.

Sarunas ar tīģeri

Mēness caur logu apspīdēja tīģeri grāmatā. — Cik tu esi tievs! — izsaucās Mēnesscil-vēks. — Tu negribi ko ieēst?

— Jā, — teica tīģeris. — Es vēlētos dažus vārdus.

— Vārdus?

— Jā! Kad man stāsta pasakas, es kļūstu resnāks un resnāks, un resnāks, un resnāks.

— Ak tā! — sacīja Mēnesscilvēks. — Skat, tas vīrs tur, pie loga, raugās manī. Varbūt palūgsim viņam izstāstīt kādu pasaku?

— Es neredzu viņu, — atbildēja tīģeris. — Es redzu tikai zīmējumus šajā grāmatā.

— Muļķa tīģeri! Tu vēl esi iepriekšējā lapaspusē. Pārnāc taču uz šo!

— Nu es jau esmu šajā lappusē!

— Tagad, — Mēnesscilvēks bilda, — atļaujiet jūs iepazīstināt. . .

— Autors! Un te, lūk, tīģeris.

— Ē . . . Sveiks, tīģeri!

— Grrrrrrrrrrrrrr!

— Tas gan nav diez cik laipni. Kāpēc tu esi tā noliesējis?

— Tāpēc, ka man nav ko ēst!

— Ak tu nabadziņš! Es tev iedošu pāris kaulu.

— Man nepatīk kauli.

— Nepatīk . . . Man likās, ka tīģeriem patīk . . .

— Man patīk garas pasakas. Tās mani uzbaro.

— Pasakas?

— Jā, un dzejoļi un sarunas par viskautko.

— Kauli ne?

— Nē, vārdi.

— Ā! Vai es drīkstu tev izstāstīt kādu pa

saku?

— Lūdzu, jā. Garu pasaku.

— Par ko?

— Par tīģeri.

— Tikai par tīģeri?

— Par tīģeri un par princesi.

— Labi.

— Bet tai jābūt labai pasakai. No muļķīgām man sāk sāpēt vēders. Toties, ja pasaka ir caur un cauri slikta, es krītu gar zemi beigts un pagalam, lūk, tā.

— Ak! Nu labi, saksim!

Princese Ņina un tīģeris

Reiz sensenos laikos bija princese, vārdā Nīna, kura dzīvoja Nepālā, pilī ar saulespilnu dārzu kalna nogāzē.

Kalna galā vienmēr bija sniegi un ledi, un kailas klintis, bet lejāk — biezi džungļi, kuros zvirbuļi un papagaiļi, un tauriņi lidoja šurp un turp caur lapām un augu dienu spīdēja saule.

Pavasarī, kad princeses Nīnas dārzā ziedēja ķirši, viņa mēdza tur sēdēt un ķemmēt savus garos, melnos matus, un līdzās, zālienā izstiepusies, gulēja viņas draudzene — dzeltenbrūn-dzeltenā tīģeriene Barsa, kurai bija mazas austiņas un gara, strīpaina aste; un, kad Barsa žāvājās, viņa rādīja sārtas smaganas un lielus, baltus, asus zobus.

— Barsa, — kādu rītu teica princese, — tu esi tik ļoti, ļoti skaista, un šodien ir tava dzimšanas diena. Es gribu tev kaut ko uzdāvināt.

Viņa izklāja zemē jauku, sarkanu lakatu ar izšūtiem sienāzīšiem.

— Tu vari gulēt uz tā, Barsa, — viņa piebilda. — Tu vari gulēt, kamēr es glaudu tevi un vēroju, kā zvirbuļi lidinās pa ķiršiem un sienāži lēkā zālē.

Vakaros, kad princese Nīna jau bija gultā, viņa varēja dzirdēt Barsu viegli pēdojam apkārt pils dārzam un, paskatījusies pa logu, varēja redzēt viņu mēnessgaismā cieši raugāmies džungļos aiz dārza sētas. Pēcāk tīģeriene iejuka starp ēnām tumsā, un princese Nīna nojauta, ka viņa aizgājusi apciemot savu valdnieku — lielo tīģeri, kurš viens pats klaiņāja pa kalna nogāzi.

Agrā rītā pamodusies, vel acis neatvērusi, princese zināja, ka Barsai jau jābūt atpakaļ un ka viņa guļ uz sarkanā lakata zālē zem pils loga.

Pēc kāda laika piedzima tīģerēns, un Barsa ļāva viņam sēdēt uz sarkanā lakata un skraidīt pa mauriņu, un spēlēties ar savu garo asti.

Viņam deva vārdu Ahā, un viņš auga un auga. Kad tīģerēns kļuva gadu vecs, princese Nīna dzimšanas dienā viņam uzdāvināja dzeltenu saulessargu.

Ņina viņam izcepa arī torti un iesprauda tajā vienu svecīti. Katram tika pa tortes gabalam un ik zvirbulim — tortes drupačas. Viņi visi novēlēja tīģerēnam laimi dzimšanas dienā.

Turpat netālu kalna galā dzīvoja ļaunais vējš. Augām dienām viņš gaudoja aizās un ap klintīm, un sniegos. Kādu rītu vējš pūta vēl briesmīgāk nekā allaž, un, vērdamies lejup uz pils dārzu, kas tur, dziļi apakšā, izskatījās kā dārgakmens džungļu ietvarā, viņš pamanīja dzeltenu saulessargu un tīģerēnu spēlējamies ar zvirbuļiem un sienāžiem.

Ļaunais vējš iekaucās un iesvilpās. Viņš metās lejā no kalna un uzpūta augstu gaisā dzelteno saulessargu kopā ar Ahā, kas nelaida vaļā tā rokturi.

— Hahā, sīkais tīģeri, nu tu man esi rokā! — rēca vējš un pūta, un pūta nabaga tīģerēnu projām pāri kalniem un tuksnešiem, un jūrām, un mežiem, līdz viņš nonāca aukstā zemē, kur pat jūra bija aizsalusi. Un tur, pie paša Ziemeļpola, vējš rimās pūst, un Ahā ar savu saulessargu nolaidās lejā ledos un sniegos pie polār-lāčiem.

Cik tur bija auksti! Toties lāči gan priecājās, sastopot Ahā. Viņi nekad nebija redzējuši tīģeri.

Mazie polārlācēni nāca spēlēties, taču Ahā bija pārāk nosalis, lai spēlētos, un, ta ka tuvojās pēcpusdienas tējas laiks, lielais polārlācis vaicāja:

— Vai tu negribi kādu zivi? — jo polārlāči katru dienu tējas laikā ēd zivis.

— Jā, lūdzu, — Ahā atsaucās. Bet, kad viņš dabūja zivi, tā viņam it nemaz nepatika, un viņš sāka raudāt.

— Viņš laikam grib pie savas mammas, — teica lāči. — Nekas, tīģerēn, mēs izdomāsim, kā atrast tavu mammu. Viņa arī drīz atradīs tevi.

— Es izstāstīšu, kas mums jādara, — kāds lācis ierunājās. — Kāpsim cits citam virsū, līdz sasniegsim mākoņus, un paraudzīsimies, vai Ahā māmiņa nenāk šurp.

Viens polārlācis nometās uz ceļiem, un nākošais uzrāpās viņam uz muguras, un nākošais uzrāpās uz muguras viņam, un nākošais uzrāpās uz muguras viņam, līdz veseli simts polārlāči bija uzrāpušies cits citam mugurā. Vispēdējais polārlācis tur, augšā, turēja Ahā saulessargu, lai būtu vieglāk saglabāt līdzsvaru. Viņš pielika ķepu pie acīm.

Viņš skatījās uz dienvidiem, kur dzīvoja princese Nīna un Barsa.

— Es neredzu tīģerēna mammu, — teica polārlācis ar saulessargu. — Starp mums ir kalni. Toties tālumā uz Nepālas pusi es manu debesīs plivināmies tumšu mākoni, un tas kļūst arvien lielāks un lielāks, jo visu laiku tuvojas. Es nesaprotu, kas tas tāds!

— Klau, lūdzu, pasteidzies un skaties, kā nākas, — izdvesa apakšējais lācis. — Man jau kājas sāk grīļoties.

— Nu es redzu! ;— iesaucās augšējais lācis. — Tas ir liels, plivīgs zvirbuļu mākonis, kas lido šurp, un viņi visi knābjos nes lakatu. Sarkanu lakatu! Mākonis nāk . . .

Tiklīdz viņš to bija izteicis, lāči gāzās un ar lielu būkšķi sakrita sniegā. Bet viņiem nemaz nesāpēja! Visi uzlēca kājās un vēroja zvirbuļu mākoni nākam tuvāk un tuvāk.

Kad zvirbuļi jau bija lāčiem virs galvas, viņi nometa sarkano lakatu, kas lēnām nolaidās uz ledus pie Ahā kājām. Un kopā ar to, pie maliņas pieķēries, nokrita arī viens mazs pils dārza sienāzītis, kas uzlēca uz Ahā ķepas.

Tad polārlācene ietina Ahā lakatā, un viņam kļuva labi un silti. Un Ahā vienam mazam lācēnam atdāvināja savu dzelteno saulessargu. Tad visi zvirbuļi spārnu pie spārna nolaidās un katrs saņēma knābī lakata maliņu. Tad, vicinot spār-niņus, cik ātri varēdami, viņi kopā ar Aha pacēlās gaisā augstu virs lediem un sniegiem, un aizsalušās jūras.

Lāči tur, apakšā, aizvien vēl turēdami dzelteno saulessargu, — zem tā divi mazi lācīši stāvēja līdzās — māja ar ķepām ardievas, līdz Ahā savos lidojošajos kaujas ratos, zvirbuļu pajūgā, izzuda dienvidpusē —. mijkrēšļa tumsā, atgriezdamies pie savas mammas un princeses Nīnas. Tās abas nobažījušās gaidīja viņu saulainajā dārzā.

Cik silti tur spīdēja saule! Princese Nīna un Barsa, lūkodamās uz ziemeļiem, vispirms manīja sīku punktiņu zilajās debesīs. Tas tuvojās un pārvērtās mākonītī, kas šķita plivināmies.

— Tas ir Ahā! — iesaucās princese Nīna. — Tas ir mūsu mazais tīģerītis!

Tuvāk un tuvāk nāca zvirbuļu mākonis, zemāk un zemāk, tieši uz mauriņu, un te nu zvirbuļi maigi nolika Ahā pie viņa mammas kājām, vēl arvien ievīstītu sarkanajā lakatā un vēl arvien ar mazo sienāzīti uz ķepas.

Barsa viņu aplaizīja ar savu sārto, silto mēli, tā ka viņš izvēlās laukā no lakata, un princese Nīna, uz priekšu paliekusies, noskūpstīja viņam degunu, un viņas garie mati pārkrita tīģerēnam pāri un paslēpa viņu.

— Ahā! — viņa čukstēja. — Nu tu esi atpakaļ. Mēs nekad vairs neļausim ļaunajam vējam tevi aiznest prom.

— Ņurr, ņurr, ņurr, — noteica Ahā.

xxxxxxxxxxxxxxxxx

— Kas tās par jocīgām krustiskām svītriņām pēc Ahā teiciena «Ņurr, ņurr, ņurr»?

— Tās ir tādas zīmes, kas rāda, ka pasaka ir galā. Nu tu izskaties resnāks.

— Es esmu resnāks. Uzzīmē mani!

— Šis nu gan nav visai izdevies zīmējums, vai ne? Tev nav vēl kāds, kurš prot zīmēt?

— Hm . . . Labi, varbūt es varētu uzzīmēt mazu meiteni ...

Ta ir Anna.

Anniņ, uzzīmē, lūdzu, tīģeri!

— Nu ir daudz labāk! Vai tu tagad man neizstāstītu vēl vienu pasaku?

— Labi.

Zem paklaja

Reiz sensenos laikos dzīvoja tīģeris un zirgs, kuri bija lieli draugi. Abi dzīvoja viesistabā zem paklāja.

Viņiem patika dzīvot viesistaba, jo viņiem patika viesoties.

Mazā meitene Šeila, kas ari mājoja šajā dzīvokli, viendien jautāja viņiem:

— Kā jūs saplacināties, lai palīstu zem paklāja?

— Mēs taču esam iedomu zvēri, — viņi atbildēja.

— Es esmu iedomu tīģeris.

— Un es esmu iedomu zirgs.

— Bet kur tu glabā savu sienu? — Šeila vaicāja zirgam.

— Zem paklāja, — viņš nobubināja. — Tas ir iedomu siens.

— Un savus kaulus tu glaba turpat? — viņa noprasīja tīģerim.

— Jā! — viņš attrauca. — Kauli! — Un, lūpas laizīdams, pagaisa zem paklāja. Zirgs sekoja tīģerim, un Šeila palika viena.

Tad viņa paņēma papīru un uzzīmēja cukurgraudus, un iestūma lapu zem paklāja.

Tūlīt pat atskanēja kraukšķi un apmierināta zirdziska skramšķināšana:

— Skramš, skramš, skramš.

Nu uz mazas papīra strēmelītes Šeila uzrakstīja: «Kas patīk tīģeriem?» — un pabāza zīmīti zem paklāja. Tur kaut kas nočabēja, un no paklāja apakšas izspraucās zirga galva.

— Sienamaizes, — tā nočāpstināja.

Šeila viņu vēroja.

— Tu nu gan esi viltnieks! Sienamaizes patīk zirgiem, vai ne? Tagad ej un paprasi tīģerim, ko gribētu viņš.

Zirgs nozuda, un parādījās tīģeris.

— Es gribētu rokas pulksteni, — viņš paziņoja. — Lai varētu pateikt, cik ir pulkstenis.

— Labi! — Šeila atsaucās un uzzīmēja rokas pulksteni, un iedeva to tīģerim, un vēl viņa uzzīmēja dažas sienamaizes zirgam. Tīģeris kā zemē iegrima. Tad viņi parādījās abi divi.

— Liels tev paldies, Šeila, — viņi noskaitīja un noskūpstīja Šeilu katrs uz sava vaiga.

— Ko jūs vēl šovakar gribētu? — viņa apprasījās. — Man drīz būs jāiet gulēt.

— Mēs gribētu tikai vienu, — viņi teica. — Lietussargu.

— Lietussargu?! — nobrīnījās Šeila. — Bet zem paklāja nelīst! Ai, es taču aizmirsu! Tas ir iedomu lietus.

— Protams! — viņi sauca.

Šeila uzzīmēja lietussargu un atdeva to viņiem.

— Paldies! — viņi sacīja. — Arlabunakt!

— Ar labu nakti, — atņēma Šeila un gāja gulēt. Te viņai ienāca prātā: «Vai tas nav briesmīgi, ja tev ir jauns, brīnišķīgs lietussargs, bet nenolīst ne pilītes?» Viņa uz lielas papīra lapas uzzīmēja lietu, nošļūca pa trepēm uz apakšstāvu un paslidināja lapu zem paklāja.

Nākamajā rītā, kad viņa nokāpa lejā, viesistabā pludoja pēdu dziļš ūdens un zirgs ar tīģeri peldēja pa to otrādi apsviestā lietussargā, it kā tas būtu laiva.

«Es laikam uzzīmēju pārāk daudz lietus,» nodomāja Šeila.

Pēc brokastīm viņa atkal iegriezās viesistabā, kur māmiņa tīrīja paklāju. Uz tā vairs nebija ne ūdens, ne lietussarga, ne zirga, ne tīģera.

Šeila paņēma savu zīmēšanas bloknotu un nesteidzoties uzzīmēja tīģeri un zirgu — abus aizmigušus. Drīz māmiņa izgāja. Šeila sēdēja, skatīdamās kamīna ugunī. Viesistabā bija klusums, un tikai šad un tad to pārtrauca krākšana, kas atskanēja no paklāja apakšas.

xxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Kāpēc tu klusē?

— Es domāju.

— Ko tu domā?

— Paklau, vai es ari esmu iedomu tīģeris?

— Nu, kā lai tev pasaka . . .

— Droši, droši.

— Esi gan. Es tevi iedomājos, kad palieku pavisam viens un kad man kļūst skumji un gribas ar kādu parunāties.

— Un tu esi iedomu rakstnieks?

— Nē, es patiešām rakstu. Vispār es esmu teātra aktieris, bet parasti spēlēju tik mazas lomas, ka man pietiek laika darīt arī kaut ko citu.

— Un tad tu raksti pasakas?

— Jā.

— Un tāpēc tu esi rakstnieks?

— Jā.

— Bet pasakas taču ir iedomas?

— Nu ... ne gluži . . . zināmā mērā . . .

— Ahā, tu tomēr esi iedomu rakstnieks! Iedomu pierakstnieks.

— Tagad gan stāstnieks.

— Jā. Sāc, lūdzu, nākošo pasaku.

— Taču ne par tīģeri!

— Nē, par zirgu.

— Labi!

Policista zirgs

Sensenos laikos dzīvoja ļoti palaidnīgs policijas zirgs, vārdā Harijs, un arī diezgan palaidnīgs policists, vārdā Arturs.

Arturs, ģērbies savā zilajā formas tērpā un ar policista rundziņu pie sāniem, parasti jāja pa Londonu, sēdēdams seglos uz zirga Harija muguras.

Harijam patika sekot autobusiem, kuri lēnām laipoja starp mašīnām, un tikmēr dvašot tiem uz aizmugurējā loga stikla, līdz tas aiz-svīda. Tad Arturs, seglos atspēries, paliecās uz priekšu un uz aizsvīdušā stikla ar pirkstu zīmēja dažādus ģīmīšus, tā ka Harijam bija jāsmejas.

Viņi bija tik ļoti aizņemti — Harijs, izsekodams autobusus un pūzdams elpu uz stikliem, un Arturs, zīmēdams ģīmīšus, — ka abiem nemaz

neatlika laika ķert kramplaužus. Tāpēc ari policijas iecirkņa inspektors, vārdā Redžinalds, kādu ritu sacīja policijas seržantam:

— Seržant!

— Jā, ser! — atņēma seržants, nostājies miera stājā un sveicienam pielikdams roku pie cepures.

— Seržant, — atkārtoja Redžinalds, — kāpēc Arturs nav sagūstījis nevienu pašu kramplauzi?

— Es nezinu, ser, — seržants atsaucās.

— Nu, labi, izpētiet to, seržant, — tas jums ir īstais robs, — sacīja inspektors Redžinalds.

— Jā, ser, — atteica Džordžs (tāds bija seržanta vārds) un atkal salutēja, pielikdams roku pie cepures. Tad viņš izgāja ārā un uzkāpa mugurā savam zirgam, kas bija ļoti labs zirgs un nekad neelpoja uz autobusu aizmugurējiem logiem, un jāja pa ielām, raudzīdamies apkārt, vai kaut kur tuvumā nav manāmi Harijs un Arturs, lai pavērotu, ar ko gan viņi nodarbojas.

Te viņš abus ieraudzīja. Harijs pūta elpu uz autobusa aizmugurējā stikla, lai to aizsvīdinātu, bet Arturs, paliecies uz priekšu, zīmēja uz tā kaut kādu skatu.

— O, tie nu gan ir palaidņi! — pie sevis nomurmināja seržants Džordžs. — Tomēr savs prieciņš tur laikam ir, vai ne?

Tad viņš ar savu zirgu piejāja tik tuvu autobusam, ka tā aizmugurējais logs nosvīda no zirga elpas. Viņš paliecās uz priekšu un ar pirkstu uz stikla uzzīmēja inspektoru Redži-naldu. Un citi policisti, to redzēdami, arī nodomāja, ka savs prieciņš taču tur ir. Pēdīgi visu policistu zirgi sekoja autobusiem un elpoja uz stikliem, lai policisti, kuri uz zirgiem jāja, varētu pazīmēt.

Un visi kramplauži bija ārkārtīgi pārsteigti, jo policistiem zīmējot nemaz neatlika vaļas arestēt kaut vienu no viņiem.

— Brīnums gan, kas ar tiem policistiem noticis? — viņi taujāja cits citam un tad gāja un skatījās, un redzēja, ka policisti apzīmē autobusu aizmugurējo logu stiklus.

— Kas par izpriecām! — nobļāvās kramplauži un ņēma, un mitējās būt kramplauži, un nopirka zirgus, kuri varētu elpot uz autobusu logiem, lai viņi tāpat varētu pazīmēt.

Visas Londonas policijas šefu tas stipri iepriecināja, un tāpēc viņš uzaicināja pie sevis Hariju un Arturu.

— Jūs abi esat visai saprātīgi, — viņš teica un paaugstināja Arturu par seržantu.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Un Harijs tagad ir seržanta zirgs?

— Jā.

— Tepat Londonā?

— Jā.

— Paklausies, vai Londona ir liela pilsēta?

— Milzīgi liela. Anglijas galvaspilsēta.

— Zirgam laikam Londonā grūti. Cilvēku un mašīnu bez skaita.

— Protams, bet man tomēr patīk lielas pilsētas. Un Londona jo sevišķi.

— Ā, tāpēc tu te dzīvo. Bet kura vieta Londonā tev patīk vislabāk?

— Trafalgaras laukums. Tajā ir tūkstošiem baložu un bērnu, kuri baro baložus, tajā ir divas strūklakas un četri gu\oši akmens lauvas. Un starp lauvām stāv piemineklis admirālim Nelso-nam — gura, gara kolonna ar admirāļa statuju galā.

— Bet kāpēc viņam uzcelts piemineklis? Viņš bija slavens, jā?

— Jā, Nelsons kopš divpadsmit gadu vecuma brauca uz kuģiem. Tolaik ang\i karoja ar fran-čiem, un, tā kā viņš bija \oti drosmīgs, tad piedalījās daudzās jo daudzās cīņās, galu galā kļūdams par angļu flotes pavēlnieku. Un pēc tam Trafalgaras kaujā viņa flote pilnīgi sakāva franču floti. Admirālis Nelsons šajā kaujā guva smagu ievainojumu un no tā arī nomira. Bet jau pirms tam — citās kaujās — viņš bija zaudējis labo roku un vienu aci. Tāpēc arī piemineklī viņam uz acs ir pārsējs.

— Kā laupītājam?

— Nu, ne visi laupītāji ir vienacaini. Pat pasakās ne.

— Stāsti man tālāk pasaku par Nelsonu.

— Labāk jau par Nelsona pieminekli.

— Par to arī var.

Nelsona ola

Reiz siltā vasaras dienā lords Nelsons stāvēja savas augstās kolonnas galā. Viņam garām peldēja mazs mākonītis.

— Lūdzu, nomazgā man seju, — ierunājās lords Nelsons.

— Protams, — atsaucās mākonītis un lija uz lordu Nelsonu, līdz viņa seja kļuva tīra.

— Paldies, — sacīja lords Nelsons. — Man šķiet, ka tu esi burvju mākonis, vai ne?

— Jā, milord, liekas, ka esmu gan, — atbildēja mākonītis.

— Protams, ka esi, — apgalvoja lords Nelsons. — Vienīgi burvju mākoņi spēj runāt, un tu jau to esi pierādījis. Bet paklau, mākonīt, man te ir diezgan vientulīgi būt par statuju — nav kam pat vārdiņu bilst.

— Tu tikai paskaties savā tālskatī, — paskaidroja mākonītis, — un, ja ieraugi kādu, ar ko gribi aprunāties, tad saki man — es iešu un viņu pasaukšu.

Un tā nu lords Nelsons pacēla tālskati pie savas veselās acs un aplaida skatienu pa Trafal-garas laukumu un pa Svētā Martina šķērsielu, un tur, Svētā Martina šķērsielā, viņš pamanīja vistiņu, kas gāja pāri ielai.

— Kāpēc vistiņa iet pāri ielai? — jautāja lords Nelsons mākonītim.

— Es nezinu, — atbildēja mazais mākonītis. — Vai man panākt to vistiņu?

— Jā, lūdzu! — attrauca lords Nelsons.

Un mazais mākonītis devās un bilda vistiņai:

— Lords Nelsons grib ar tevi aprunāties.

Vistiņa bija sajūsmā. Viņa aizsteidzās pie

Nelsona kolonnas. Lords Nelsons nolaida lejā virvi, un vistiņa kāpa un kāpa, kamēr uzkāpa pašā augšā. Nu priecājās Nelsons, viņu ieraudzīdams.

— Kā tevi sauc? — viņš vaicāja.

— Marta, milord, — atbildēja vistiņa.

— Tagad izstāsti, — turpināja lords Nelsons, — kāpēc tu gāji pāri ielai?

— Milord, — teica vistiņa, — kad es esmu izdējusi olu vienā ielas pusē — lai kādam būtu oliņa brokastīs — tad es eju pāri ielai un tur dēju nākošo olu — tā, lai kādam arī otrā pusē būtu oliņa brokastīs.

— Ola brokastīs ... — sapņaini novilka lords Nelsons. Viņš smagi nopūtās, un prāva asara noritēja pa viņa vaigu.

— Neraudi, milord, — sacīja Marta. — Es palikšu pie tevis un katru rītu dēšu olu brokastīm.

Un tā viņa arī darīja.

Šad un tad ieradās mazais mākonītis un lija, lai viņi varētu nomazgāt sejas, un šad un tad viņi šo un to papļāpāja.

Nu lords Nelsons vairs nav vientuļš, un nu viņam vienmēr ir ola brokastīm.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Izstāsti vēl par kādu vietu Londonā!

— Varbūt par stacijām?

— Tu gribi?

— Jā, man patīk ceļot ar vilcienu un tāpēc patīk arī stacijas.

Seintpenkresa un Kingskrosa

Reiz bija divas dzelzceļa stacijas, kuras dzīvoja viena otrai kaimiņos. Vienu sauca par Seintpenkresu, otru — par Kingskrosu. Tās nepārtraukti strīdējās, kura no abām labāka.

— Man ir gan dīzeļlokomotīves, gan tvaika lokomotīves, — pavēstīja Seintpenkresa.

— Hā, man tāpat, — atcirta Kingskrosa.

— Turklāt man ir kafetērija, — turpināja Seintpenkresa.

— Man tāpat!

— Atvērta arī svētdienās?

— Jā, atvērta arī svētdienās!

— Hm!

Kādu mirkli bija klusums, tad Kingskrosa atsāka:

— Nu labi, bet man ir desmit platformas un tev ir tikai septiņas.

— Man toties divreiz garākas nekā tev! — neatkāpās Seintpenkresa. — Un katrā ziņā tavs pulkstenis atpaliek.

Kingskrosas pulkstenis tā pārskaitās, ka sāka iet, cik ātri vien varēja. Tas gāja tik ātri, ka Seintpenkresas pulkstenis drīz bija palicis tālu iepakaļ, bet tas arī gāja, ko jaudāja, lai nekristu kaunā. Abi steidzās arvien ātrāk un ātrāk, un arī vilcieniem vajadzēja iet veicīgāk, lai nekavētu. Pulksteņi gāja ātrāk un ātrāk, un vilcieni gāja veicīgāk un veicīgāk, līdz tiem neiznāca laika pat izlaist savus pasažierus — vajadzēja atiet, tiklīdz bija iebraukts stacijā.

Pasažieri kļuva nikni un, izķērušies pa logiem, vicināja lietussargus.

— Ei, apstājieties, — viņi kliedza.

Taču lokomotīves to nespēja.

— Nē, — tās sauca. — Mēs nedrīkstam pieturēt, citādi nokavēsim. Vai tad jūs neredzat, ko rāda pulksteņi?

Tobrīd pulksteņi gāja tik ātri, ka, tiklīdz bija rīts, uzreiz klāt bija arī vakars.

Saule brīnījās. «Es kustos par lēnu,» tā izsprieda, ar skubu norietēja tūlīt pēc lēkta un tad lēca par jaunu. Visi Londonas iedzīvotāji rīkojās šādi: cēlās un vienā stiepienā likās atpakaļ gultās, tad, tikko iesnaudušies, cēlās atkal un skrēja uz skolu, lai paspētu pateikt, ka divreiz divi ir četri, un no jauna drāztu mājup.

Beidzot Londonas lordmērs teica karalienei:

— Jūsu augstība, tā vairs nevar turpināties. Man šķiet — mums vajadzētu iet un izsniegt medaļu Jūstenas stacijai, tad šitās abas aiz nenovīdības beigs plēsties.

— Tas ir izcils priekšlikums, — sacīja karaliene. Tad viņa kopā ar lordmēru un jātnieku gvardi izsoļoja no Bekingemas pils, un viņiem pa priekšu drasēja premjerministrs, nesdams sarkanu samta spilventiņu, uz kura vizēja zelta medaļa.

Tiklīdz gājiens sasniedza Kingskrosu, abas stacijas pārtrauca strīdu un pavērās uz to.

— Seintpenkres, vai tu redzi? — jautāja Kingskrosa.

— Bez šaubām, — atbildēja Seintpenkre-sa. — Medaļa Jūstenas stacijai — un tikai par tās piecpadsmit platformām. Tas nav taisnīgi. Paklau, tu taču esi labāka par Jūstenu!

— Tāpat kā tu, Seintpenkres! — atsaucās Kingskrosa.

Seintpenkresa kaut ko tādu nebija gaidījusi, taču pēkšņi iedomājās, ka labi gan būtu salīgt mieru pēc visiem ilgajiem ķīviņiem.

Tāpēc tā turpināja:

— Draudzēsimies!

— Jā, draudzēsimies, — atsaucās Kingskrosa.

Tā abas salīga mieru un izbeidza strīdus, un pulksteņi pārstāja steigties, un vilcieniem nevajadzēja traukties aizgūtnēm. Visi bija apmierināti.

— Tu gan esi gudrs, lordmēr, — sacīja karaliene.

— Paldies, jūsu augstība, — atteica lordmērs.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Vai Londonā ir trīs dzelzceļa stacijas?

— Nē, krietni vairāk. Es taču tev teicu, ka Londona ir loti liela pilsēta.

— Un vai tev nav pasakas par vēl kādu staci ju?

— Ir gan. Tā ir šāda.

Stacija, kas nestāvēja uz vietas

Sensenos laikos dzīvoja karalis, vārdā Sem-juels. Kādu pēcpusdienu, uz troņa sēdēdams, viņš izdomāja, ka nebūtu slikti ar vilcienu aizbraukt ciemos pie savas vecmāmiņas. Tad viņš atvadījās no karalienes un devās ceļā.

Vaterlo stacijā viņš tikko bija uzkāpis uz slīdtrepēm, kas cēla augšup uz peronu, kad izdzirda staciju sakām:

— Es vēlētos kādu tasi tējas.

Un, tiklīdz karalis Semjuels uzbrauca augšā .. . stacijas vairs nebija. Šitādu pārsteigumu — viņš stāvēja uz nekā!

— Ak tavu sodību, — teica karalis. — Tā es nokavēšu vilcienu, un vecmāmuļa niknosies.

— Nāc tak beidzot šurp, — viņš sauca.

Bet stacija nemaz netaisījās to darīt.

— Nenākšu vis, kamēr neizdzeršu tēju, — viņa atbildēja.

Tēju padzērusi, stacija atnāca atpakaļ, un karalis paspēja uz vilcienu. Tad viņi sāka kustēt: «Čuk, čuk, čuk.» Nelielu gabaliņu pabraukuši, pļavā pie dzelzceļa stigas viņi pamanīja govi. Te nu vilciens pieturēja.

— Vai tas ir pareizais ceļš uz vecmāmiņas mājām? — noprasīja lokomotīves vadītājs.

— Jā, jā, — attrauca govs. — Varbūt es arī varu braukt jums līdzi?

— Nu protams, — sacīja lokomotīves vadītājs. — Lec tik iekšā.

Tad Sallija — tā sauca govi — ielēca vilcienā, un tas atsāka braukt. Viņi vēl nebija neko tikuši uz priekšu, kad izdzirda, ka viens nāk elsdams, pūzdams, tusnīdams. Viņi paskatījās visriņķī un tieši aiz muguras ieraudzīja Vaterlo staciju, kas steidzās šurp, cik jaudas.

— Vai paņemsit arī mani? — viņa sauca.

— Kā tad, — teica karalis Semjuels. Tā viņi brauca visi kopā un drīz jau bija pie vecmāmiņas.

Viņa izbrīnījās, redzot tādu pūli. Tur bija lokomotīves vadītājs un Sallija, un karalis Sem-juels, un, visbeidzot, pati Vaterlo stacija.

Vecmāmuļa priecājās no sirds, un katrs dabūja pa tasei tējas. Izdzēris tēju, karalis Sem-juels ieminējās:

— Nu gan jābrauc mājās. Man piecos jātiek Vaterlo stacijā.

— Tāpēc tev nemaz nav jāsteidzas, — aizrādīja vecmāmiņa, — jo Vaterlo stacija ir tepat.

— Patiesi, — piekrita karalis. — Tas krietni aiztaupa ceļu. Tā mums atliek laiks iedzert vēl vienu tasi tējas.

Vecmāmuļa atkal uzvārīja tēju, visi iedzēra pa tasei un pēc tam spēlējās līdz pat pieciem.

Tad viņi atvadījās no vecmāmiņas un gāja uz Vaterlo staciju — un tur nu viņi bija, tieši tajā vietā, no kurienes sākuši. Visi, tikai Sallija ne, — viņa vēl noķēra lēno vilcienu uz mājām.

«Tu esi jauka stacija,» atvadoties nodomāja karalis Semjuels, «tomēr man jāiet — karaliene jau būs nogaidījusies. Bet tu taču reizēm mūs apciemosi, vai ne?»

xxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Manuprāt, jocīga vēlēšanās.

— Kas tur jocīgs? Tev taču ari patīk, ka tevi kaut vai retumis apciemo draugi. Un man šad un tad tik ļoti gribas, lai tu atnāktu pie manis.

— Es esmu tavs draugs?

— Jā. Ar kuru katru nemaz nevarētu runāt par visu, kas ienāk prātā.

— Un stāstīt pasakas?

— Arī ne.

— Saproti, vispār man pašam reizēm gribas kaut ko tādu . . . Citi varbūt nesaprastu, kā var to vēlēties. Tāpēc es labāk nemaz ska(i neatzīstos.

— Nemaz, nemaz? Nevienam, nevienam?

— Nē.

— Bet — ja būtu, kam izteikt vēlēšanās?

— Kas nesmietos?

— Jā.

— Tad gan.

— Paklau, es tev, lūk, ko izstāstīšu.

Vēlmju brīnumkoks

Saule apspīdēja koku dārza galā, vējš liegi pūta caur tā zarotni, un lapas čukstēja:

— Vēlies, vēlies, vēlies!

Tas bija brīnumkoks. Ja kāds, zem koka stāvēdams, izteica vēlēšanos, tā uzreiz piepildījās. Mājā pie koka dzīvoja vecs, resns vīrs. Viņa vārds bija Viljams Kedogens Smits. Viņš tirgoja ziepes ciema veikalā, un viņam nepatika zēni un meitenes.

Kādu dienu viņš nostājās zem koka un sacīja: — Es gribu, lai visi zēni un meitenes, kas dzīvo manā tuvumā, nokļūst uz mēness.

Tiklīdz viņš bija to izteicis, visi zēni un mei-

tenes nonāca uz mēness. Tur bija auksti un vientulīgi un daži mazākie bērni pat sāka raudāt. Taču tik tālu viņu māmuļas nevarēja sadzirdēt.

Tiklīdz bērni bija pazuduši, putni kokā vairs negribēja dziedāt. Strazds paskatījās lejup uz misteru Smitu un noskandināja:

— Es gribu, lai bērni atkal būtu te un tūlīt

pat.

Misters Kedogens Smits kā skaldīt noskaldīja:

— Gribu, lai viņi butu uz meness!

Strazds atcirta:

— Vēlos, lai viņi atgrieztos.

Bērni bija ļoti apmulsuši. Viņi vairs nesaprata, kur īsti atrodas.

Misters Smits piecirta kāju un sacīja:

— Es gribu . . .

Taču vairāk nekā nepaspēja, jo strazds ātri, ātri nobēra: — Gribu, lai misters Smits būtu labs.

Un misters Smits, kas jau grasījās teikt: «Es gribu, lai visi bērni būtu uz mēness,» — pēkšņi pārdomāja, pakasīja pakausi un bilda tā:

— Es gribu, lai visi bērni šodien atnāk pie manis uz pēcpusdienas tēju, būs arī kūkas un apelsīnu želeja, un limonāde. Un es nekad vairs nepārdošu ziepes, bet gan atvēršu konfekšu veikalu un vēl — nevienam neļaušu sevi saukt par Viljamu Kedogenu Smitu, es būšu vienkārši Bils Smits. Urrā! Urrā! Urrā!

Viņš apmeta trīs kūleņus, un visi putni kokā, ne mirkli nekavēdamies, sāka atkal dziedāt.

Saule spoži spīdēja, vējš liegi pūta caur koka zarotni, un lapas čukstēja:

— Vēlies, vēlies, vēlies!

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Kur ir tāds koks?

— Es nezinu.

— Žēl.

— Tu gribētu, lai visas tavas vēlēšanās kāds piepildītu?

— Jā.

— Bet tad tev apniktu vēlēties.

— Ā, varbūt gan. Tad nebūtu ari nepiepildāmo, visskaistāko vēlēšanos un slepeno sapņu.

— Kā Ikaram, piemēram.

— Kādam Ikaram?

— No nākošās pasakas.

Sivēns, kas meģinaja lidot

Reiz sensenos laikos sivēns sēdēja pie vēlmju akas un no visas sirds vēlējās lidot.

Viņa vārds bija Ikars.

— Tu varēsi lidot, ja vēlies, — ierunājās aka, — taču pirms tam man vajadzēs tevi pārvērst par putnu.

w~

,

— Bet es gribu būt sivēns, kas lido, — iebilda Ikars.

— Sivēni nespēj lidot, — paskaidroja vēlmju aka. Ikars sadrūma un devās mājup, arvien vēl domādams par lidošanu.

Nākošajā rītā viņš aizgāja uz mežu un no katra putna izlūdzās pa spalvai. Katrs viņam deva pa spalvai un jautāja: — Vai tu tomēr mēģināsi celties gaisā, Ikar?

— Jā, — atbildēja Ikars.

Un viņš sasēja visas spalvas kopā, uztaisīja spārnus, uzkāpa kalnā pie jūras, un kaķis un zaķis, putniņš un divas žurkas, dažas vaboles un gliemezis ieradās paskatīties uz viņu.

Viņš piesaitēja spārnus pie kājām un tirināja tos augšup un lejup.

Palēnām vien Ikars cēlās gaisā. Viņš bija apmierināts. Ari pārējie dzīvnieciņi līksmoja.

Ikars lidoja augstāk un augstāk — tieši uz sauli. «Es gan esmu varens sivēns,» viņš nepārtraukti murmināja pie sevis, «tā aka meloja: sivēni var lidot.»

Taisni tobrīd viņš pielaidās tik tuvu saulei, ka pārdega aukla, ar kuru pie kājām bija piestiprināti spārni. Tie liesmodami krita.

Un krita arī Ikars.

Viņš virpuļoja un virpuļoja, līdz — plakš! — un iekrita jūrā.

Nabaga Ikars — viņš izmirka caur un cauri, tomēr aizpeldēja līdz krastam un noskrēja visnotaļ līdz pat mājām.

Viņa mamma sacīja:

— Nebēdājies, Ikar, kādu mazumiņu tu taču nolidoji, — un iedeva viņam gabaliņu plātsmaizes un ievārījumu, un tēju.

Un visi dzīvnieciņi atnāca un dejoja ap Ikaru, dziedādami:

— Sivēniņ, sivēniņ, sivēniņ — rau, Zaķis un putniņš, un gliemezis Danci visstraujāko apkārt tev griež, Līksmojot, ka tu laidies gandrīz.

Tovakar Ikars aizstaigāja līdz vēlmju akai. Un, lūkojoties dziļajā akā, viņš izdvesa:

— Patiesi, sivēns, palikdams sivēns, nevar lidot, — un asara noripoja pa viņa vaigu.

— Nebēdājies, — atteica vēlmju aka, — tu man vislabāk patīc uz mata tāds, kāds esi.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Vai tu zini, kāpēc sivēnu sauca par Ikaru?

— Nē.

— Pirms simtiem un simtiem gadu senie grieķi sacerēja stāstu par Ikaru un viņa tēvu, kurš izdomāja, kā viņi abi varētu izbēgt no gūsta kādā jūras salā. Ikara tēvs dabūja spalvas, sasēja tās ar linu diegiem, sastiprināja ar vasku un uztaisīja četrus lielus spārnus. Tad viņš tos piesēja sev un Ikaram uz muguras. Abi pacēlās gaisā. Ikaram patika lidojums, un viņš pielaidās pārāk tuvu saulei. Svelmainie stari izkausēja vasku, un Ikars iekrita jūrā un noslīka.

— Sivēns bija šo stāstu dzirdējis?

— Varbūt jā un varbūt nē. Vai tad tam ir kāda nozīme?

— Laikam jau ne. Man arī ne no šā, ne no tā dažubrīd gribas lidot. Es pa sapņiem arī lidoju.

— Nu, redzi.

— Zini, ko? Pastāsti, kā tu izdomā visādus tādus a tgadījumus.

— Kā nākošajā pasakā vai stipri līdzīgi.

Vārdu upe

Reiz sensenos laikos bija tāda upe, kurā tecēja vārdi. Tā plūda uz jūru, un jūra bija no pasaku grāmatām.

Upe strāvoja putodama, vārdi un burti kūleņoja cits pār citu un triecās pret klintīm kā viļņi visparastākajā upē.

— Ziniet, — noburbuļoja upe, — uzrakstīsim pasaku! Reiz sensenos laikos . . .

— Urā! — iesaucās visi citi vārdi. — Tas ir brīnišķīgs iesākums pasakai. Bet kas nāks tālāk?

Un tad upe viņiem izstāstīja šādu pasaku.

Reiz sensenos laikos bija upe, kurā tecēja vārdi. Tā plūda uz jūru, un visi vārdi līgani saritēja pasaku grāmatās. Te pēkšņi šķērsām pāri upei peldus metās ūdrītis un tik ļoti sakul-cināja vārdus, ka tie savirknējās nevis šādi: «Reiz sensenos laikos ...» — bet gan: «Sen reizlaikos senos ...» — un sākās briesmīgs sajukums.

— Ak tu, blēņūdrīt, — upe sacīja ūdrītim, kuru sauca par Čārliju. — Tu esi saķēpājis mūsu pasaku.

— Ai, piedodiet, lūdzu, — teica Čārlijs. — Es atpeldēšu atpakaļ, un tad visi vārdi nostāsies savās vietās.

Viņš atpeldēja atpakaļ' uztrausās krastā un palūkojās vārdos.

— «Reiz senos senlaikos ...» — viņš saburtoja. — Tā tak tomēr nav īsti pareizi.

Tikmēr upe vel mirkli pavilnīja un tad nostāja.

— «Reiz sensenos laikos,» — viņš lasīja, — «dzīvoja ūdrītis, vārdā Cārlijs. . .» Bet tas esmu es! Mani sauc Čārlijs! Tā ir pasaka par mani!

Lielā priekā ūdrītis sāka lēkāt, bet te viņam paslīdēja kāja, viņš ievēlās upē un no jauna sakul-cināja vārdus. Nu gan upe bija saērcināta.

Odrītis izspruka laukā, cik ātri spēdams, un atskatījās uz vārdiem: — «Reizūdrītis Senčār-lijs laikos senos dzīvoja vārdā.» Jo tālāk, jo trakāk!

— Nu, ko tu gaidi? — prasīja upe. — Ikreiz, kad mēs sākam stāstīt, tu ielec iekšā un sataisi jūkli. Tagad mums viss atkal jādara no gala.

— Reiz sensenos laikos pie vārdu upes dzīvoja ūdrītis Čārlijs . . . Kas notika tālāk?

Viņi domāja un domāja, bet nevarēja izdomāt pasaku par Čārliju. Tad viņš pats piedāvāja:

— Es palīdzēšu, — braši ieskrējās un drāzās, cik vien ātri varēdams, uz upi un iemetās pašā vidū. Viņš peldēja gar krastu un lūkojās vārdos (šoreiz viņš bija tos pareizi sajaucis).

— «Reiz sensenos laikos dzīvoja nerātnis ūdrītis,» — viņš lasīja, — «un kādu dienu viņš satika kaķenīti.

— Ņau, — teica kaķenīte, — vai tev patīk saldējums?

— Nē, — teica Čārlijs.

— Ņau! Vai tev patīk piens?

— Nē.

— Ņau! Vai tev patīk zivis?

— Ļoti! — teica Čārlijs.

— Ņau! — teica kaķenīte. — Ja tu nāktu uz manu māju, krustmāmiņa tev dotu zivju tēju, kviešu rupjmaizi ar sviestu un zivju pastēti.»

— Brīnišķīga pasaka, — novilka Čārlijs. — Man sāk gribēties est. Tā vien liekas, ka būs jāiet uz mājām iedzert tēju. Bet, pirms es aizeju, izstāstiet man, ko jūs darīsiet ar šito pasaku?

— Tā būs grāmatā ar nosaukumu «Pasakas šai reizei», — paziņoja upe. Tas Čārliju iepriecināja.

— Bezgallabi, — viņš sacīja, — bet nu gan es dodos. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! — atsaucās upe.

Vārdi satecēja vienuviet un izveidoja teikumu:

«Ar mīļiem sveicieniem vēlam to vislabāko Čārlijam,» — un tad kūleņodami un mētādamies tie plūda tālāk uz jūru no pasaku grāmatām.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Paga, paga, — es jau kaut kad esmu dzirdējis par grāmatu ar nosaukumu «Pasakas šai reizei».

— Un par grāmatām ar nosaukumiem «Pasakas kādai reizei», «Pasakas jebkurai reizei», «Pasakas nākošajai reizei» un «Pasakas citai reizei»?

— Urrā! Atcerējos! Tie taču ir tavu grāmatu nosaukumi!

r

— Kā tad.

— Klau, bet no pasakām, ar ko tu mani tagad resnini, taču arī var iznākt grāmata, vai ne?

-— Jā, sāk izskatīties, ka te būs grāmata.

— Un kā tā sauksies?

— Jāpadomā.

.— Labi, es domāšu, bet tu stāsti.

— Viltnieks!

— Tu pats gribi domāt?

— Nē, sāc tu!

— Tad tikai stāsti grāmatu uz priekšu, un es domāšu tai nosaukumu. Stāsti par tīģeri, lūdzu!

— Paklau, es nevaru stāstīt tikai par tīģeriem, lai kā arī man patiktu. Bliukš!

— Kāpēc tu tā saki?

— Tāds ir nākošās pasaciņas nosaukums.

Bliukš!

Kādā alā, kādā istabā, kādā namā, kādā ielā, kādā pilsētā, kādā zemē, pasaulē dzīvoja pelēns, vārdā Elberts. t

Viņš gulēja gultā, ēda sieru un vēroja zirnekli, kas mēģināja pārmesties no vienas sijas uz otru.

Zirneklis bija iekāries garā pavedienā un iešūpināja to, cik jaudas, — viens, tad viņš iešū-pināja to vēlreiz — divi un vēlreiz — trīs un, pamatīgi atdauzījis galvu pret siju, varen sliktā noskaņojumā ielīda atpakaļ savā tīklā.

Viņš uz brīdi piesēda un paprātoja, tad rausās ārā un mēģināja atkal.

Tagad viņš tika pāri.

Elberts, pārguris no zirnekļa vērošanas, cēlās augšā un devās uz zooloģisko dārzu pie sava drauga ķengura, kuru sauca par Bobu.

Bobs bija apāvies jaunās kurpēs ar atsperīgu zoli, kas līdzēja labāk lēkt.

Kad atnāca Elberts, viņš tieši trenējās lēkšanā.

— Skaties, cik augstu es varu uzlēkt, — nobēra Bobs. Un viņš lēca turp un šurp.

Viņš lēca tik augstu, ka varēja paraudzīties pār žogu; pēc tam — augstāk, un viņš varēja paraudzīties pār mājām; tad — vēl augstāk, un viņš varēja paraudzīties pār garākajiem torņiem; tad — augstāk, un taisni tolaik pāri lidoja lidmašīna un pret tās apakšpusi Bobs ar dižu bliukšķi sasita galvu.

— Kas par bliukšķi! — nobrīnījās Elberts. — Gluži tāds pats, ar kādu zirneklis nodauzīja savu galvu pret siju.

Bobs lēca no jauna, un viņš lēca tik augstu — gandrīz tik augstu kā saule. Beidzot Bobs ņēma un gāja pie kopēja, kas apmazgāja viņa galvu ar siltu ūdeni, lai puns tik stipri nesāpētu.

Tad viņi visi dzēra tēju.

Pēc tējas Elberts devās mājās, ielēja bļodā siltu ūdeni un apmazgāja zirnekļa punu.

«Elberts gan ir īsts draugs,» nosprieda zirneklis, kad tinās savā tīklā un likās gulēt.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Kas man būs par to, ka es tev izdomāšu grāmatas nosaukumu?

— Nekas nebūs. Goda vārds, es tevi nepēršu.

— Tu izbeidz!

— Nu labi, ko tu gribi?

— Pasaciņu par tīģeri.

— Bet mēs taču norunājām!

— Jā, bet, pirmkārt, tad tev vēl nevajadzēja nosaukumu, un, otrkārt, tas bija samērā sen.

— Tu runā tā, it kā nosaukumu jau būtu izdomājis.

— Jā, un kādu vēl!

— Kādu?

— Maināmies: tu man — tīģer pasaku, es tev — nosaukumu.

— Ak tu, izspiedējs! Nu, labi, klausies!

Binkijs un viņa strīpiņas

Reiz sensenos laikos tīģeriene bija nolēmusi cept pīrāgus. Viņa gatavoja mīklu un tā rīkojās ar mīklas rulli, ka beidzot gaiss šķita sastāvam tikai no miltiem.

Tieši tad piedzima tīģerēns. Taču viņam nemaz nebija strīpiņu. Tīģeriene sacīja:

— Nebēdājies, dārgumiņ, tu mums arī bez strīpiņām esi mīļš.

Tomēr Binkijs — tā sauca tīģerēnu — zināja, ka viņam jābūt strīpainam. Tāpēc viņš devās meklēt strīpiņas.

Viņš satika seržantu ar trim strīpiņām uz piedurknes.

— Vai jūs man, lūdzu, nevarētu iedot kādu strīpiņu? — jautāja Binkijs.

— Stāvi miera stājā, kad runā ar mani, — noauroja seržants. — Protams, ka tu nedabūsi nevienu manu strīpiņu!

Binkijs drāza prom. Tad viņš pamanīja dzelzs margas. Kāds vīrs tās krāsoja. Galu galā vīrs pabeidza gan savu darbu un aizgāja.

Binkijs ņēma un atspiedās pret margām — vispirms ar vienu sānu, tad ar otru, un krāsa pieķērās pie viņa kažoka, un iznāca lieliskas strīpas. Viņš briesmīgā ātrumā metās skriet uz mājām, lai tās paradītu mammai, bet viņam kļuva karsti, arī saule spīdēja, un svaigā krāsa pilēja no viņa zemē, līdz visas jaunās strīpiņas bija nogājušas.

Tieši tobrīd viņš satika zebru, vārdā Sems. Binkijs negribēja ticēt savām acīm. Tavu strīpai-numu — un viss vienam pašam! Tas nu gan nebija taisnīgi.

— Kāpēc tu raudi, tīģerēn? — noprasīja Sems.

— Tāpēc, ka man nav nevienas strīpiņas, — teica Binkijs.

— Ak tu nabadziņš, — nomurmināja Sems un nolaizīja Binkiju. — Ei, tu garšo tīri labi, — Sems piebilda un atkal viņu nolaizīja. — Kā ievārījuma pīrāgs. — Un Sems laizīja Binkiju vēl un vēl.

Un tur nu stāvēja Binkijs ar neskaitāmām strīpiņām. Viņš noskrēja visu ceļu līdz pašai mājai, saukdams:

— Māmiņ, paskaties, es esmu dabūjis strīpas!

— Jā, — teica tīģeriene, — kurš gan to būtu domājis! Laikam jau vainīgi milti, kas noslēpa tās, kamēr es taisīju pīrāgus.

Viņa bija ārkārtīgi priecīga un uzaicināja Semu uz tēju. Viņiem bija siens un apelsīnu želeja. Un pēc tējas dzeršanas viņi spēlējās ar Binkija spainīti un lāpstiņu.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Ļoti laba pasaka. Še tev par to nosaukums: «Sarunas ar tīģeri». Vai nav lielisks, ko?

— Nu...

— Tu nemaz nespītējies. Nevar taču visi tavu grāmatu nosaukumi būt līdzīgi. Citādi kādam sāks likties, ka tev trūkst izdomas.

— Eēē . . .

— Netrūkst taču, vai ne? Tikai tu tā ari neatzinies, kā īsti tu pasakas izdomā.

— Es jau teicu — es esmu aktieris, kas spēlē pārsvarā nelielas lomiņas. Bieži man jāpiedalās tikai otrajā vai trešajā lugas cēlienā. Tad es sēžu teātri, savā grimētavā, un līdz uznācienam rakstu. Citi lasa grāmatas vai spēlē dambreti, vai risina krustvārdu mīklas. Aktrises, kuras spēlē mazas lomiņas, ada džemperus vai izšuj krustdūrienā.

— Un par ko tu izdomā savas pasakas?

— Par visiem un visu, kas ienāk prātā.

— Un tad tu pasakas saliec kopā un iznāk grāmata?

— Jā. Taču vispirms es tās izstāstu bērniem.

— Bērniem?

— Jā, televīzija viņiem katru vakaru desmit minūtes rāda guļamo pasaku. To parasti stāstu es, un tā ir pasaka, kuru esmu izdomājis iepriekšējā vakarā teātrī.

— Ā, tāpēc tavi stāsti bieži vien ir tik īsi!

— Nu jā. Man taču desmit minūtēs jāpaspēj gan izstāstīt pasaku, gan uzzīmēt to, gan zīmējumu parādīt bērniem.

— Bet ja tava pasaka iznākusi pagarāka?

— Tad es zīmēju mazāk.

— Bet ja pārāk īsa?

— Tad es uzdodu kādu mīklu vai smieklīgo

jautājumu. ,

— Piemēram?

— Piemēram: kas ir ar četriem pirkstiem un īkšķi, bet tomēr nav roka?

— Kas?

— Cimds.

— Ā, bet tu vēl neesi pateicis, ka mans nosaukums ir labs.

— Ir jau, ir.

— Patiešām?

— Katrā ziņā šai grāmatai tas ir ļoti piemērots.

— Tad grūtākais jau aiz muguras. Nosaukums ir, tagad tikai vajag pietiekami daudz pasaku.

— Un kā ar tavu resnumu?

— Tā nekas. Stāsti droši!

Gliemeze Olīva un Gilberts

Pirms tūkstoš gadiem, kad Tipereri ķēniņš bija vēl pavisam jauns vīrs, ķēniņa dārza galā zelta būrītī dzīvoja kanārijputniņš.

Kanārijputniņu sauca par Gilbertu. Reiz no rīta, kad Gilberts ēda brokastis — kukurūzas pārslas ar cukuru un pienu —, viņš tā steidzās, ka aizrijās un gandrīz vai nosmaka. Viņš kāsēja un kāsēja, un kāsēja.

Viņš kāsēja tik skaļi, ka gliemeze, vārdā Olīva, kura dzīvoja ķēniņa dārza otrā malā, nobijās ne pa jokam un nolēma steigšus izskriet caur dārzu un paplikšķināt Gilbertam pa muguru, lai viņš vairs neklepotu.

Vispirms Olīva uzrakstīja vēstuli savai māmiņai, lai tā zinātu, kurp Olīva devusies, un nosūtīja to:

Dž. Gliemezes kundzei Kartupeļu laukā,

Tipereri pils dārza dziļumā.

Tad viņa sāka iet. Cauru dienu dedzinoša saule svilināja viņu, tomēr Olīva, stingri izlēmusi palīdzēt, varonīgi cīņījās uz priekšu, un krēslā viņa nonāca pie Gilberta būra.

Nabaga Gilberts joprojām vēl kāsēja, tāpēc Olīva paplikšķināja viņam pa muguru — cik nu jaudāja ar saviem radziņiem. Tas bija īsts atvieglojums, jo plikšķināšana, redz, kukurūzas pārslas ieslidināja pareizajā rīklē, un Gilberts rimās klepot un no prieka atvēra knābi un iedziedājās.

Olīva bija savaldzināta — viņa juta, ka stundām varētu klausīties Gilbertā, un viņa vēlējās, lai arī pati spētu tā dziedāt.

Šādējādi viņi sadraudzējās un gāja viens pie otra dzert tēju gandrīz vai ik pārdienas.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Ar tik īsu pasaku tu gan nevarētu piepildīt savu televīzijas laiku.

— Nē.

— Tad pieliec klāt otru, lai ir pietiekami.

— Lai notiek.

Vabole domātājā

Tēvocis Freds dzīvoja Rietumvēja ielā nr. 8. Viesistabā zem viņa fotogrāfijas vienā pusē nelielā glāzē stāvēja roze, bet otrā pusē — pulkstenis, kura vārds bija Taimeks.

«Cik gan nederīga lieta ir tāds pulkstenis,» pie sevis nodomāja roze. «Tas nemaz nesmaržo. Tikai tas, kas labi smaržo, ir patiešām skaists.»

Tobrīd garām rāpoja melna vabole un pārlaida acis rozei un pulkstenim. «Hmmm, tie nu

gan nav diez ko melni, vai ne?» vabole nosprieda. «Nabadziņi!» Un rāpoja vien tālāk.

Viņa devās ciemos pie savas vecmāmiņas, kurai -bija dzimšanas diena.

Tad pa logu ielūkojās zvirbulis un saskatīja pulksteni un rozi. — Hā, kāds labums no smaržošanas un tikšķēšanas, ja tu nevari palidot? Kas gan var būt skaistāks par lidošanu?

— Peldēšana, — noblunkšēja zelta zivtiņa akvārijā, kas atradās istabas otrā galā.

— Ņaudēšana, — noņurrāja kaķis, izlēkdams pa logu dārzā.

— Ēšana, — nourkšķēja cūka, kas dzīvoja kaimiņu dārzā.

— Koku šūpošana, — nožvīkstēja vējš, aizdrāzdamies pa dārza celiņu.

— Vēja taisīšana, — nokrakšķēja koki, šūpodamies dārza viņā malā.

Kad tēvocis Freds kopā ar savu sievu ienāca istabā, roze un pulkstenis vēl strīdējās.

— Un ko tu par to domā? — abi uzreiz noprasīja Fredam.

— Man liekas, — atteica tēvocis Freds, — viss atkarīgs no tā, kā uz to skatās.

— Neapšaubāmi, — sacīja viņa sieva. — Es skatos, ka tev pienākas buča. — Un viņa noskūpstīja viņu.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Un kas, tavuprāt, ir skaistākais pasaulē?

— Rakstīt pasakas un spēlēt teātri. Un redzēt, ka citi priecājas par tavu darbu.

— Man gan nav nekāda darba. No manis nevienam nav nekāda labuma.

— Kā — nav? Varētu teikt, ka tu esi manu pasaku redaktors.

— Kas?

— Redaktors. Tas ir tas onkulis vai tante, kurš vai kura pārlasa pasaku pirms drukāšanas grāmatā un palabo to, ja vajadzīgs, bet pavisam sliktās vienkārši neieliek grāmatā.

— Redaktors palīdz? Viņš palīdz strādāt?

— Jā.

— Nu, tad strādājam tālāk.

Zilonis, ugunskurs un baltā pīlīte

Reiz sensenos laikos dzīvoja zilonis, kas bija ļoti liels un ļoti neglīts, bet ļoti sirsnīgs gan. Viņa vārds bija Eli. Vienu dienu viņš devās garā pastaigā un nonāca tādā vietā, kur balta pīlīte sildījās pie ugunskura. Tas bija sevišķi liels ugunskurs, kura liesmas atspoguļojās netālajā pīļu dīķī.

Kad Eli pienāca klāt, mazs mākonītis virs viņa galvas sāka izlīt. Un ugunskuram tas nepatika.

— Es nodzisīšu, ja tas lietus tā līs! — viņš iešņukstējās.

— Tu nodzisīsi, ja nepārstāsi raudāt, — teica baltā pīlīte, kuru sauca par Mirandu.

Ugunskurs aizšņukstējās vēl gaužāk, un viņa liesmiņas kļuva vēl vājākas.

— Neraudi, draudziņ, — vārdoja Eli, ar snuķi iepūzdams gaisu ugunī. Tad viņš lika Mi-randai pacelties spārnos un mākonim iestāstīt, ka jāpārstāj līt; viņš vēl pīlītei ar snuķi to parādīja, un viņš to baidīja, un viņš elsa, un viņš pūta to prom.

Miranda uzlidoja augstu gaisā un izstāstīja mākonītim, ko bija teicis Eli.

— Ak, piedod, — sacīja mākonītis, — bet es redzēju tevi tur, lejā, un zinu, ka baltām pīlītēm patīk, ja viņam līst virsū. Tāpēc es liju. Tagad es rimšos.

— Paldies, — teica Miranda un lidoja atpakaļ. Visu šo laiku Eli caur snuķi pūta ugunī un tā liesmoja un jutās lieliski. Toties Miranda bija pavisam nolaidusi knābi.

— Kas nu vainas, Miranda? — vaicāja Eli.

— Klau, — ierunājās Miranda, tikko asaras valdīdama, — man patīk lietus. Ar pīlēm tā ir!

— Akkkkkkk! — novilka Eli. — Nesatraucies! — Un viņš iemērca snuķi pīļu dīķī un apslacīja Mirandu ar ūdeni.

Viņa saplivināja spārnus un iepēkšķējās. Tas tik bija brīnum jauki!

— Tāpat arī lietus līst virsū! — viņa park-šķēja. Eli apsmidzināja viņu vēl pāris reižu un

tad iepūta gaisu ugunskurā. Tā viņi visi priecājās. Tomēr beidzot Eli bija jādodas mājup. Viņš atvadījās un gāja prom.

Spožais ugunskurs kļuva arvien rāmāks un rāmāks, līdz pārvērtās sīkā liesmiņā; un Miranda vēroja Eli sarūkam tālumā, līdz galu galā viņš izzuda.

Tad viņa vēl piemeta sprunguļus ugunskurā un, pabāzusi galvu zem spārna, iegrima miegā.

Viņa sapņoja par Eli, kas bija ļoti liels un ļoti neglīts, un ļoti sirsnīgs.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Vai jau beigas?

— Jā!

— Es tagad varu gulēt?

— Protams, ja vēlies!

— Visu lapaspusi?

— Kaut vai divas, ja tīk!

— Nē, es domāju — gulēšu šīs lappuses beigās un tad modīšos un izstaipīšos nākamajā lappusē.

— Labs ir!

— Man viena acs vaļa. Redzi?

— Nē!

— Klau, izstāsti man citu pasaku.

— Par ko?

— Par tīģeri.

— Nu nē! Atkal? Nē!

— Labi, par kaķi. Par incīti. Tas ir tāds mazs tīģerītis. Izstāsti man par Dika Vitingtona kaķi. Un kā Diks uzkāpa Haigitas pakalnā, atskatījās uz Londonu un sacīja: «Es būšu Londonas mērs kaut vai vienu dienu.»

— Bet tu, izrādās, jau esi dzirdējis šo pasaku. Zini, ko! Es tev izstāstīšu par večiņu no Haigitas, un Anna uzzīmēs bildes. Anniņ!

Večiņa no Haigitas

Kādā jaukā sestdienas rītā karaliene, tikko pamodusies, pavērās pa logu.

«Cik brīnišķa diena!» viņa nodomāja. «Es došos ārā un atradīšu visgudrāko cilvēku savā karaļvalstī, un kaut ko viņam iedāvināšu.»

Viņa piecēlās, pabrokastoja, atvadījās no sava runča un iekāpa savā zelta karietē.

— Brauc uz Haigitu! — viņa pavēlēja.

— Klausos, jūsu augstība, — atsaucās kučieris. — Nū!

Kad viņi sasniedza Haigitas pakalnu, kučieris pieturēja pie akmens pieminekļa Dika Vi-tingtona kaķim.

—• Labrīt, melnais runci! — teica karaliene.

Viņa izkāpa no karietes un nopirka pāris ceptu zivju ar kartupeļiem. Tad viņi brauca augšā kalnā. Tur kučieris lika zirgiem apstāties un iedeva tiem ūdeni.

— Esmu nopirkusi tev pāris zivju ar kartupeļiem, — sacīja karaliene. Kučieris pateicās par to.

— Tagad, kamēr tu ēdīsi zivis un kartupeļus, — viņa piebilda, — es iešu meklēt visgudrāko cilvēku manā karaļvalstī.

Viņa izkāpa no karietes un devās lejup pa ielu.

— Labrīt, jūsu augstība, — sveicināja ļaudis.

— Labrīt, — atņēma karaliene. — Es meklēju visgudrāko cilvēku manā karaļvalstī, lai viņu apdāvinātu. Vai jūs nezināt, kurš ir visgudrākais?

Ļaudis tikai kasīja pakaušus.

— Vadzi, tam jābūt premjerministram, — viņi prātoja. — Vai arī pilsētas galvam.

— Nē, nē, — pretojās karaliene. — Tīrās aplamības!

Viņa atkal palūkojās uz ielu un redzēja ļaudis, kas steidzās iepirkties pārfiku. Tomēr neviens neizskatījās gudrāks par citiem.

— Ak vai! — nomurmināja karaliene. — Ir tik jauka diena! Visi putni dzied, un saule spīd . . . Es vēlos ... Es vēlos . . .

Pēkšņi viņa aprāvās.

Tur pa ielu nāca sīka večiņa ar dzeltenu cepuri galvā, dzeltenās zeķēs un glītās, melnās drēbes kurpēs ar gumijas zolēm. Viņa nesa iepirkumu somu un lecamauklu.

— Sestdienas rītos es allaž iepērkos agri, — večiņa paskaidroja karalienei. — Tad pēcāk man ir laiks papriecāties.

Un viņa nolika somu zemē un sāka lēkāt pār aukliņu.

— Iedomājieties tikai! — iesaucās karaliene. — Vai es drīkstu pamēģināt?

— Ka tad, jūsu augstība, — atsaucās sīkā večiņa un pastiepa viņai pretī lecamauklu.

— Paturiet manu kroni, — teica karaliene, un tad viņa sāka lēkāt.

Visi ļaudis plaukšķināja, un viens vīrs noskaitīja:

— Karaliene — opapa! —

- Lec pār auklu Haigitā.

Opā, opā, opajā —

Palec, palec — apstājas.

— Tas tik ir jauks pantiņš, — noteica karaliene. Un viņa atdeva lecamauklu večiņai atpakaļ.

— Lēkt pār auklu ir vislabākais, ko var darīt sestdienas rītā, — karaliene sacīja. — Tu esi visgudrākā manā karaļvalstī, tāpēc es gribu tev ko dāvināt. Ko tu vēlētos?

— Nu, — ierunājās večiņa, — man ļoti garšo vīnogas, bet nepatīk, ka tajās ir sēkliņas.

— Tad, — nolēma karaliene, — es tev piešķiršu manis pašas vīnogsēkliņu izņēmēju, un viņš nāks pie tevis katru nedēļu, lai izņemtu sēkliņas no vīnogām. Viņš ir lāga vīrs un nēsā sarkanas bikses.

— No sirds tencinu, jūsu augstība, — pateicās večiņa un palocījās.

— Uz redzēšanos, — bilda karaliene.

— Uz redzēšanos, — atsaucās ļaudis.

Sīkā večiņa atdeva karalienei kroni, un viņa to uzlika galvā.

— Vai tu esi notiesājis zivis ar kartupeļiem? — karaliene noprasīja kučierim.

— Jā, paldies, jūsu augstība, — viņš atbildēja. — Un zirgi arī ir labi padzērušies.

— Jauki, — noteica karaliene. — Nu, tad ved mani atpakaļ uz pili.

Visi ļaudis gavilēja un māja ardievas. Daudzi todien aizgāja un nopirka lecamauklas. Un tagad sestdienas rītos tu vari viņus redzēt lecam pār aukliņām, kā nu kurš māk.

Sīkā večiņa ir apprecējusi karalienes vīnog-sēkliņu izņēmēju un gludina viņa sarkanās bikses vienreiz nedēļā. Abi ir ļoti laimīgi.

Karaliene skatās pa pils logu, glāsta savu runci un reizēm iedomā gudro, veco sieviņu no Haigitas.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Nu, vai tev patika pasaka?

— Jā, bet šī lapaspuse gan man nepatīk. Un tev?

— Man arī ne!

— Šķiet, viņš ir aizmidzis . . .

— Apiesim apkārt uz pirkstgaliem un nākošo pasaku sāksim 64. lappusē.

Migla

Sensenos laikos karalienes dzimšanas dienās migla gāja uz Londonu skatīties karaspēka parādi. Taču, tiklīdz dzimšanas dienas svinības bija klāt, karaliene sacīja ģenerālim:

‘ — Šodien parāde nenotiks, jo ir migla.

Un tā gadījās vienmēr. Migla bēdājās bez gala, tāpēc ka gribēja vismaz vienreiz noskatīties karaspēka parādi. Bet — kā lai to izdara, ja karaliene allaž pavēl ģenerālim to atcelt?

Bekingemas pilī zem karalienes krēsla dzīvoja kaķene, vārdā Palsa, un viņai bija žēl miglas, un viņa gribēja tai palīdzēt. Tad nu nākošajā gada, īsi pirms karalienes dzimšanas dienas, kaķene uzrakstīja miglai šādu vēstuli:

Zem karalienes krēsla, pilī.

Otrdien.

Dārgā MIGLA.

Lūdzu, atnāc uz pili.

Ar patiesu cieņu — PALSA.

Tovakar pirms gulētiešanas karaliene izlaida kaķeni ārā pa Bekingemas pils sētas durvīm un tad devās pie miera. Protams, ka Palsa nepaspēja i noņaudēties, kad migla bija jau klāt. Abas varen priecājās, ka satikušās.

— Es gribu redzēt karaspēka parādi, — izdvesa migla. — Taču viņi vienmēr miglas dēļ

to atliek uz nākošo gadu, tā ka man tas nekad nav izdevies.

— Es zinu, — atčukstēja Palsa. — Paklau, rīt tev vajadzētu ierasties tieši tajā brīdī, kad karavīri jau izgājuši parādē. Tiklīdz ģenerālis pamanīs tevi, viņš ziņos: «Jūsu augstība, laiks ir miglains. Vai neatcelt parādi?»

— Jā, viņš vienmēr tā saka, — nopūzdamās piekrita migla.

— Tad, — turpināja Palsa, — tikko karaliene grasīsies to pavēlēt, tu ieņaudies.

— Labi, — atbildēja migla. — Bet kā lai es naudu?

9

Un Palsa ierādīja, kā to dara, un migla vingrinājās tik ilgi, kamēr iemācījās ņaudēt.

Nākošajā rītā karavīri jau bija nostādīti ierindā, kad ģenerālis vaicāja: — Jūsu augstība, vai nevajadzētu atcelt parādi? Es redzu miglu.

— Kur? — jautāja karaliene.

— Tur, — sacīja ģenerālis, pamādams uz miglas pusi.

Tobrīd migla ieņaudējās.

— Patiešām, ģenerāl? — noprasīja karaliene. — Vai tad jūs neatšķirat miglu no kaķa? Es skaidri un gaiši dzirdēju ņaudēšanu. Bez šaubām, ka nevajag atcelt parādi!

Tā migla palika un beigu beigās noskatījās karaspēka parādi. Nu gan migla jutās pilnīgi laimīga. Tad tā devās prom un apmetās uz dzīvi Velsas kalnu galotnēs, kur bija diezgan citu miglu, ar kurām spēlēties.

Kādu dienu karaliene tai uzrakstīja šādu vēstuli:

Pilī, 1. jūnijā.

Dārgā MIGLA!

Lūdzu, neatnāc!

Ar patiesu cieņu — KARALIENE.

Migla atrakstīja viņai tā:

Velsā, piektdien.

Jūsu augstība, es te esmu ļoti laimīga. Bija ārkārtīgi patīkami'noskatīties karaspēka parādi. Paldies, ka Jūs mani uzaicinājāt.

Ar patiesu cieņu — MIGLA.

P. S. Sveicieni PALSAI.

Karaliene nekā nesaprata.

— Kā tad miglai izdevās noskatīties parādi, ko, Palsa? — viņa jautāja, palūkodamās zem krēsla.

Taču Palsa murrāja vien. Tas bija viņas noslēpums.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Izstāsti man vēl vienu pasaku par karalieni.

— Vispirms man tev šis un tas jāpajautā. Ar kādu lietussargu lietainās dienās pastaigājas Anglijas karaliene?

— Hrrrmmm ... Ar kādu?

— Ar slapju.

— Tu apcelies. Ja es esmu iedomu tīģeris, tad viegli apcelties, vai ne?

— Nē, man vienkārši gribas tev stāstīt par kaut ko citu, nevis par karalieni.

— Ā, nu labi, tā uzreiz ari vajadzēja sacīt.

Degunradzis un laba feja

Pirms simtiem un simtiem gadu, kad visi tētuki bija mazi puikas, dzīvoja degunradzis, kuru sauca par Semu. Viņš bija ļoti, ļoti resns, taču it nemaz par to neuztraucās. Sems bija ārkār-

tlgi līksms degunradzis un ik vakaru pirms gulētiešanas nodziedāja šādu dziesmiņu:

. — Degunradzis — radzis — radzis Līp pie ēdiena kā dadzis,

Viņš ir ļoti, ļoti plats,

Krietni paēst radināts.

Tad Sems apēda simt šokolādes cepumu, uzdzēra glāzi piena un gāja gulēt.

Cauru nakti viņam rādījās sapnis un allažiņ — viens un tas pats. Sems sapņoja, ka viņu kāds kutina. Vispirms pavisam nedaudz, tad — jau pa īstam un beidzot — stiprāk par visu pasaulē. Sems tā valstījās pa gultu, ka izvēlās ārā.

Tā kā viņš bija liels un resns, tad kritiena zlaukšķis bija milzīgs. Un viņa kaimiņi malu

malās sūdzējās, ka Sems esot briesmīgi skaļš degunradzis.

Nabaga Sems nezināja, ko iesākt. Viņš aizgāja pie vecā, gudrā ūpja, kas dzīvoja ozola dobumā. Ūpja vārds bija Džo, un viņš mācēja rēķināt un lasīt, un rakstīt, un ik piektdienu pulēja nagus. Sems izstāstīja Džo, kā viņš katru nakti izkrīt no gultas un kā par to sūdzas kaimiņi, un vaicāja, kā lai izbeidz šādu valstīšanos.

— Skaidrs, — novilka Džo. — Tev jālūdz palīdzība labajai fejai.

— Labi, — sacīja Sems. — To es arī darīšu.

Tā nu viņš vēlējās, un viņš vēlējās pie sevis

vienreiz, tad otrreiz. Tiklīdz Sems trešo reizi vēlējās ieraudzīt feju, nočabēja zāle, un feja bija klāt. Viņa bija tik skaista kā gundegas zieds. Un labajā rokā viņa turēja burvju nūjiņu.

Feja glāstīja Sema degunu, kamēr viņš sūdzēja savas bēdas. Kā viņš vakarā iekāpj gultā un apēd simt šokolādes cepumu, un izdzer glāzi piena, un tad aizmieg. Kā viņam sapnī rādās, ka viņu kāds kutina un kā viņš valstās pa gultu, līdz izkrīt ārā, un kā viņa kaimiņiem tas nepatīk.

— Ak tu, muļķa degunradzi, — nodudināja labā feja. — Ja jau tu gultā apēd simt cepumu — tad padomā pats, cik tur drupačiņu. Bez šaubām — tev kut, un tu valsties un krīti ārā no gultas.

— Ko tad man iesākt? — jautāja Sems. — Ja es nepaēdīšu kārtīgas vakariņas, tad taču es novājēšu!

— Es tev palīdzēšu! — atbildēja labā feja. — Aizmiedz acis un nemēģini noskatīties, ko es darīšu!

Sems aizmiedza acis, un feja novicināja savu burvju nūjiņu pār Džo. Vienā acumirklī viņš no ūpja pārvērtās kanārijputniņā.

— Ei, kas tad tas! — iesaucās Džo.

— Nedusmojies, — ierunājās labā feja, — padomā, cik daudz drupatu tu dabūsi pa vakariem.

— Labi, būšu kanārijputniņš, — piekrita Džo.

Un viņš noplivināja savus dzeltenos spārni-

ņus un nodziedāja šādu dziesmiņu:

— Vai tu redzi,

Kas dobumā sēd?

Mazs, mazs putniņš,

Kas drupatas ēd.

Sems atvēra acis.

— Drupatu uzknābātājs, — viņš teica. — Tas ir tieši tas, kas man bija vajadzīgs. Ai, paldies tev, labā feja! Tagad man vairs nekutēs sāni, es vairs nevalstīšos pa gultu un nevelšos ar zlaukšķi ārā.

— Visu labu, — sacīja labā feja. Viņa noskūpstīja Džo un Semu un, pamājusi ar burvju nūjiņu, pagaisa.

Tad Džo kopā ar Semu gāja mājup. Viņi dzīvoja laimīgi, un Sems nekad vairs neredzēja kutinošus sapņus, nevalstījās pa gultu un nekrita no tās ārā. Visi kaimiņi runāja, ka viņš esot lāga degunradzis, kam paveicies atrast draugu, kas apēd cepumu druskas.

Un tāpēc rīta agrumā, jau būdams upē, Sems savā nodabā uzdzied šādu dziesmiņu:

— Vai tu redzi,

Kas dobumā sēd?

Džo, kas ir dzeltens Un drupatas ēd.

Nu vairs no gultas Es nekrītu — blaukš Vai blīkš, vai blākš,

Vai zlinkatu zlaukš!

Tencinot Džo,

Kas ir dzeltens un mazs,

Tagad es guļu,

Kā pienākas.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Tu zini, tā varbūt ir pat labāk. Stāsti, par ko gribi.

— Nu, paldies par atļauju. Taču man jau mute sausa no runāšanas.

— Varbūt tu gribi tēju?

— Jā.

— Klausies, dzersim tagad tēju, bet tu stāsti un stāsti.

— Labi, tu palīdzi Annai uzliet tēju, bet es stāstīšu un stāstīšu.

Anabella

Sensenos laikos dzīvoja gotiņa, kurai no sākta gala sāpēja vēders. Viņas vārds bija Anabella. Un reiz viņa izglāba no bojāejas lielu kuģi.

Kādā miglainā dienā Anabella pļavā Korn-velas krastā ēda savu brokastu zāli. Migla bija tik bieza, ka viņa neredzēja ne pašas degungalu un tāpēc pēkšņi norija dadzi.

Ak vai! Tas nonāca vēderā un durstīja, un darīja neiedomājamas sāpes. Anabella rimās ēst un iemāvās, cik skaļi vien spēja.

Taisni tobrīd liels kuģis peldēja garām uz Ameriku. Kapteinis skatījās tālskatī, bet neredzēja neko — tikai miglu.

— Vai jūs zināt, kur mēs atrodamies? — viņš vaicāja pirmajam palīgam.

— Nē, ser! Taču mums jābūt netālu no Kornvelas krasta.

— Labi, pūtiet miglas tauri, — pavēlēja kapteinis. Tad nu pirmais palīgs pūta miglas tauri:

— Mūūūū-ū-ū!

Anabella, to izdzirdusi, nosprieda: «Tepat kaut kur ir cita govs, kura tāpat ir norijusi dadzi un nu grib, lai es izsaucu ārstu.» Un viņa iemāvās, lai tā otra gotiņa zinātu, ka ir sadzirdēta.

— Paklausieties! — sacīja kapteinis. Pirmais palīgs stājās pūst miglas tauri un saausījās. Tad — pāri pār ūdeņiem, cauri caur miglu viņi izdzirda: — Mūūūū-ū-ū!

— Tā ir gotiņa Anabella, — teica kapteinis. — Mums jābūt netālu no viņas ganībām. — Un viņš sāka izsaukt visādas pavēles.

— Stuģim kāt! Es gribēju teikt — kuģim

stāt!

— Motorus slāpēt!

— Izmest enkuru!

— Signālu pūst!

Kuģis apstājās, enkurķēde žverkstēdama nokrita lejup, un par jaunu noskanēja kuģa sirēna:

— Mūūūūū-ūūū-ūū!

«Ak, cik ļoti viņai sāp vēders,» nodomāja Anabella un mūjināja atkal:

— Mūūūūūūūūū!

Kapteinis skatījās pār bortu. Palēnām no miglas iznira saule, un viņš ieraudzīja, ka apstādinājis kuģi īstajā mirklī, citādi tas būtu ietriecies milzīgā klintī.

Viņš bija izglābis savu kuģi — un tikai tāpēc, ka sadzirdēja Anabellas mūjināšanu.

Taisni tad atskanēja vēlreiz:

— Mūūūūū! Mūūūūūū!

«Dīvaini, kāpēc tā gotiņa vēl arvien mauj?» kapteinis sāka lauzīt galvu. «Droši vien viņai sāp vēders.» Un viņš sūtīja uz krastu kuģa ārstu — izārstēt Anabellai vēderu.

— Un pasniedz viņai arī šo te, — kapteinis pieteica un ielika ārstam rokās mazu kārbiņu ar pamatīgu etiķeti uz tās.

Kad ārsts nonāca krastā, Anabella arvien vēl

jutās slikti, bet ārsts iedeva viņai zāles, un drīz viss bija kārtībā.

— Kapteinis lūdza, lai es tev nododu šo te, — ārsts tad ierunājās un parādīja viņai kapteiņa doto kārbiņu, uz kuras etiķetes bija rakstīts: «Anabellai — gotiņai, kura izglāba mūsu kuģi — kapteinis».

Iekšā bija lieliska sudraba medaļa. Ārsts to uzkāra Anabellai kaklā, un nu tā karājās uz viņas krūtīm. Viņa bija lepna.

— Tas ir par to, ka mūjinādama tu izglābi mūsu kuģi, — sacīja ārsts, turpinādams:

— Taču nu man jāsteidzas, jo mēs braucam uz Ameriku.

Viņš nekavēdamies devās uz kuģi. Saule spīdēja spoži, un migla bija izklīdusi.

Anabella lūkojās jūrā.

— Mūūūū! — viņa iemāvās.

— Mūūūū! — atsaucās kuģis.

Un kuģis peldēja prom, un tā sirēna skanēja arvien klusāk. Tomēr kapteinis vēl varēja tālskati redzēt Anabellu, kas staigāja pa savu pļavu ar medaļu uz krūtīm.

— Mūūūū! — iemāvās Anabella, lūkodamās jūrā. — Mūūūū!

Un viņai šķita, ka no lielā kuģa pāri pār ūdeņiem atskanēja kluss «mūūūūū».

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Tev pielikt cukuru?

— Jā, lūdzu.

— Paklau, ar kuru ķepu pieklājīgāk maisīt tēju?

— Ne ar vienu. Labāk maisi ar karotīti.

— Tu atkal sāc?

— Vai tad tev nepatīk?

— Patīk jau. Au!

— Un vai tu zini, kā, dzerot tēju, var izvairīties no piepešām sāpēm acī?

— Kā?

— Jāizņem karotīte no tases.

— Tagad izņēmu. Bet man, vienalga, sāp.

— Tad jau varbūt tu iesi gultā?

— Nē, stāsti, tad pāries.

— Labi.

— Un vairākas īsiņas pasakas pēc kārtas, jā?

— Jā, klausies.

Autobusiņš, kas baidījās no tumsas

Reiz sensenos laikos bija mazs, sarkans autobusiņš, kas kopā ar savu mammu un tēti dzīvoja garāžā. Katru rītu visus trīs uzpildīja ar benzīnu, eļļu, gaisu un ūdeni, un tad tie vadāja ļaudis no ciema, kurā mājoja, uz lielo pilsētu pie jūras — turp un atpakaļ.

Autobusiņš šo ceļojumu bieži tika veicis dienā, naktī — nekad, un viņš ļoti baidījās no tumsas. Tāpēc arī mamma ieminējās:

— Paklau, es tev kaut ko izstāstīšu.

Reiz sensenos laikos, — mammabuss iesāka, — ļoti, ļoti sen tumsa baidījās no autobusiem. Un tad tumsas mamma teica tai: «Tu nedrīksti bīties. Patlaban ir diena, taču, ja tu neiesi un nepārņemsi pasauli, cilvēki nezinās, ka pienācis laiks doties pie miera. Arī zvaigznes nezinās, ka jālec un jāsāk spīdēt. Tiešām, ej gan! Nu, mēģini — lēnītēm vien.»

Tad tumsa, kas bija noslēpusies aiz saules, izlīda laukā un zagās uz namu pusi. Autobusi ielās drāza turp un šurp. Tumsa centās būt drosmīga un rāpās arvien zemāk. Ielās iedegās spuldzes, un arī autobusu šoferi ieslēdza uguņus.

Drīz vien tumsa nonāca lejā, un, pirms vēl atjēdzās, kas īsti notiek, taisni caur to taurēdams izdrāzās autobuss. Šitādu pārsteigumu! Gluži jauki. Mazliet kutinoši, protams, taču ārkārtīgi patīkami.

Pēc tam caur tumsu drāzās milzums autobusu ar iedegtiem uguņiem, un ļaudis tajos pirka biļetes, sēdās un cēlās, un lieliski pavadīja laiku.

Vēlāk, kad jau spīdēja mēness, tumsa starp namiem spēlēja paslēpes. No rīta saule ausdama tumsu aizveda mājās pie mammas. Un tumsa vairs necik nebaidījās no autobusiem.

Noklausījies šo stāstu, autobusiņš paziņoja: — Mammu, es esmu gatavs braukt.

Un šoferis ietrausās iekšā, iedarbināja motoru un ieslēdza gaismas, ļaudis sakāpa un apsēdās, konduktors nozvanīja, un viņi caur tumsu devās ceļā — uz lielo pilsētu pie jūras.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Paslēpes

Reiz sensenos laikos tumsa spēlēja paslēpes ar mēnesi. Šad un tad tā noslēpās aiz mājām vai skursteņiem un pieklusa, bet mēnessgaisma klai-ņāja visapkārt, to meklēdama.

Šad un tad tai vajadzēja pamatīgi šaudīties, aizlienot te aiz runčuka, te aiz suņuka, kas skrēja pāri ielai. Vispār tumsa ļoti apsviedīgi slēpās no mēness. 1

Taču, kad lēca saule, tas vairs nebija tik vienkārši.

— Nu, tu sagaidīji! — iesaucās mēness.

— Kur tu paliksi, kad uzlēks saule?

— Es noslēpšos aiz bērniem, kuri iet uz skolu, — atcirta tumsa, — un būšu viņu ēna.

— Tas viss ir lieliski, — atbildēja mēness.

— Bet, kad bērni ietecēs skolā iekšā, kur tad tu metīsies? Jānudien, draudziņ, tev vajadzētu labāk iet un noslēpties zemes otrā pusē, citādi saule tevi noteikti atradīs.

— Nē, nekad, — centās iegalvot tumsa.

— Pagaidi un paskaties.

Nu tad tā — uzlēca saule, un tumsas lielākā daļa gāja un noslēpās zemes otrā pusē, un kļuva tur par nakti, tomēr daži tumsas plankumiņi palika paspēlēties ar sauli.

Tiem gāja ļoti labi — daži plankumiņi bija ļaužu ēnas un daži bija kaķu ēnas, un suņu ēnas, un govju ēnas, un daži — mazputniņu ēnas, kuras slīdēja pār mauriņiem, bet galu galā saule

tās izķēra, tā ka no tumsas beigās atlika tikai viens sīks lāsumiņš.

— Es notveršu arī tevi, — paziņoja saule. — Slēpies, kur gribi!

— Nē, nekas tev neiznāks! — sacīja tumsa. — Es esmu izdomājusi vienreizīgu vietiņu, kur tu mani neparko neuziesi. Tagad neskaties! Un skaiti līdz desmit, lai es paspēju noslēpties!

Saule aizvilka sev priekšā mākoni un noskaitīja līdz desmit. Tad tā nāca ārā meklēt.

— Šķiet, ka viņa ierāvusies aiz kāda muguras un kļuvusi par ēnu! — murmināja saule.

Tomēr, kaut gan saule ielūkojās katrā iespējamā vietiņā, tumsu viņa tik 'un tā neatrada.

Saule meklēja augu dienu un visu nākošo dienu tāpat, bet, vienalga, tumsu sadzīt rokā nevarēja, un tas patiešām bija neiespējami, jo tā bija

atklājusi brīnišķu vietu, kur slēpties, — skapi, kas stāv zem trepēm.

trauku

«Kā man te patīk!» prātuļoja tumsa. «Šķiet, ka būs jāpaliek te mūžīgi.» Un tumsa palika arī.

Un tieši tāpēc trauku skapī, kas stāv zem trepēm, vienmēr ir tik tumšs.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Ga, ga!

Reiz sensenos laikos dzīvoja zosulēns, kura vārds bija Viljams, bet kuru viņa māte, Zosmā-miņa, vienmēr sauca par Villiju.

— Klau, Villij, — viņa mēdza teikt, — pa-klukažā apkārt un pagāginies ar citām zosīm.

Villijam ļoti patika gāgināt.

— Gā, gā! Gā, gā! — viņš sauca, klīzdams apkārt.

Kādu dienu, iedams pastaigāties, viņš sastapa kaķi. Tas bija neaprakstāmi melns runcis ar baltām priekšķepām.

— Gā, gā! — Villijs priecīgi sveicināja runci. — Gā, gā!

— Ņaauuuu! — tas atsaucās.

Villijs bija pārsteigts. «Ko gan nozīmē «ņau»?» Viņš bija domājis, ka arī kaķi saka «gā, gā» gluži tāpat kā zosis.

Villijs pagāja gabaliņu tālāk un sāka plūkt zāli. Diena bija brīnišķīga. Saule spīdēja, un visi putni dziedāja.

— Gā, gā, — klēgāja Villijs.

— Vau, vau, — ievankšķējās suns, kas tecēja pa ceļu.

— Jēēēēēē, — iezviedzās piena vedēja zirgs. Un pieninieks nokliedzās:

— Nūūūūūū!

Nabaga Villijs ne nieka nesaprata.

Tieši tobrīd garām gāja zemnieks. — Sveiks, zosulēn, — viņš sacīja.

— Gā, gā! — iegaginājās Villijs.

Tad garām gāja bariņš bērnu. Un viens puišelis pieskrēja viņam klāt un nopūta:

— Bēēēēēēē!

Villijs noskuma. Viņš pavisam nokāra knābi.

«Es zinu, ka esmu zoss,» viņš prātoja. «Tomēr nevajadzēja vis man šitā teikt: «Bēēēēēē!»»

Pēkšņi viņš pamanīja zelta zivtiņu peldam pa dīķi, bet, lai cik skaļi viņš arī negāgināja tai, zelta zivtiņa tikai meta loku pēc loka, nepievērsdama Villijam nekādu uzmanību.

Viņš pagāja gabaliņu tālāk un satika pāris govju.

— Muuu! — tas īdēja. — Muuu-u-uu! Mūū-ū!

Tad viņš satika dažas vistas.

— Kluk, kluk, kluk, — tās klukstēja, — kluk, kluk, kluk! Un gailis nodziedāja:

— Kikerigūūūūū!

«Ak, kā man gribas, lai kāds taču man pateiktu «gā, gā»,» gudroja Villijs. «Citādi es jūtos tik vientuļš.»

— Bzzz-zz-z! — džinkstēja garāmskrejoša bite.

Baloži dūdoja, un pīles pēkšķēja, un kraukļi ķērca koku galotnēs. Tomēr neviens no visiem, neviens pats viņam nesacīja «gā, gā».

Nabaga Villijs ieraudājās, un asaras ritēja viņam pa knābi un plīkšķēja pret viņa skaisti sārtajām pleznām.

— Gā, gā, — šņukstēja Villijs.

Te no tālienes atskanēja:

— Gā, gā! Gā, gā! Gā, gā!

Viņš pameta acis uz to pusi, un tur — pa ceļu — ripoja maza, zila mašīnīte.

— Gā, gā! — tā drakšķināja. — Gā, gā!

— Gā, gā! — atsaucās Villijs. — Gā, gā!

— Gā, gā! — mašīnīte grabināja garāmbraucot.

Villijs noskatījās tai pakaļ.

Viņš bija laimīgs.

— Gā, gā! — nogāgināja mašīnīte, nogriezdamās aiz stūra.

— Ga, gā! — noguldzināja Villijs.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Vabole un buldozers

Reiz dzīvoja melna vabole, kurai patika iet pastaigāties tieši svētdienas rītos, kad satiksme visriņķī nav tik dzīva.

Kādu rītu viņa satika buldozeru. «Padomā tikai, buldozers ir pasprucis svētdienā!» pie sevis nosprieda vabole. «Jāiet ar viņu aprunāties.» Tad . . .

— Kas noticis, tīģeri?

— Man sāp puncis.

— Tavu nelaimi! Būs jāiedod tev kāda tablete. Buldozers tajā pasakā domāja, ka viņš ir

varen stiprs. Kad vabole pienāca aprunāties, viņš uzreiz teica:

— Gribi, es tev parādīšu, cik stiprs es esmu! Tu tikai paskaties, es . . .

— Tīģeri, kas tad īsti noticis?

— Es esmu beigts un pagalam.

— Kāpēc tā?

— Tāpēc, ka man nepatīk pasaka. Un bez tam es esmu sasitis degunu. Vai tu vari to apsaitēt?

— Tā ir labāk? Klau, es tev izstāstīšu pasaku par jūru!

— Divas pasakas.

— Jā, labi. Izklausās ļoti smieklīgi, kad tu tā runā ar apsaitētu degunu. Nu, tagad būs pirmā pasaka.

Sarkana cepure

Reiz sensenos laikos maza zivtiņa peldēja pa jūru kopā ar daudzām citām mazām zivtiņām. Ūdens tur, apakšā, izskatījās tumšs, un, jo dziļāk, jo tumšāks tas kļuva. Taču, paraugoties augšup, varēja redzēt zilas debesis un sarkanu cepuri tajās. «Man gribētos dabūt to sarkano cepurīti,» nodomāja zivtiņa.

Tā nu viņa atvadījās no pārējām un peldēja, un peldēja, līdz sasniedza ūdens virsu. Apkārt bija jūra un milzīgi kuģi, bet pāri klājās zilas debesis ar diženiem baltiem mākoņiem un sarkanu cepuri tajos.

Viņa mēģināja peldēt vēl augstāk, tomēr — lai kā arī centās — tālāk par ūdens virsu netika.

Tad zivtiņa uzsauca kaijai, kas laidelējās tieši virs viņas galvas:

— Klau, kaijas kundze, lūdzu, nonesiet man to brīnišķīgo sarkano cepuri. Man gribētos tādu uzlikt galvā.

Taču kaija atkliedza:

— Tu labāk peldi projām, mazo zivtiņ, citādi es tevi apēdīšu brokastīs.

Un kaija metās lejup un mēģināja viņu notvert ar savu pamatīgi aso dzelteno knābi, bet zivtiņa ienira un peldēja projām.

Tad viņa ieraudzīja laivu ar makšķernieku, kuram bija āķis neticami garas makšķerauklas galā. Zivtiņa izbāza* galvu laukā no ūdens un teica:

— Lūdzu, makšķernieka kungs, vai jūs man nevarētu ar savu garo auklu un āķi nomakšķe-rēt to sarkano cepuri no debesīm?

— Tu labāk piesargies, — sacīja makšķernieks, — citādi es noķeršu tevi! — Un viņš sagrieza auklu trīs reizes apkārt galvai un meta āķi uz mazās zivtiņas pusi, tomēr kāda nieka pietrūka, un mazā zivtiņa aizpeldēja.

Pēc mirkļa viņa nonāca pie upes grīvas un tur, krastā, saskatīja ziloni, kas sev zem deguna atkārtoja šādu pantiņu:

— Ar prieku un daudz ēd zilonis,

Jo garšīgs ir tas un garšīgs ir šis, —

Te kaudzēm visa, ko iekšā viņš ņems,

Te siens un zāle, un zemeņu džems.

i

Mazā zivtiņa sauca viņam:

— Vai jūs, lūdzu, nevarētu pasniegties un ar snuķi nodabūt man no debesīm to sarkano cepuri?

Tad nu zilonis izstiepa savu snuķi, cik tālu vien spēja. Viņš kārstījās un snaikstījās, un stīvējās, tomēr nevarēja sarkano cepuri sasniegt.

— Es izdomāju, kas jādara, — viņš teica. — Es paķeršu tevi ar snuķi un no visa spēka lingošu debesīs, un tu pati noķeksēsi lejā to cepuri.

Tad viņš sakampa zivtiņu un uzsvieda to augstu gaisā — augstāk par mākoņiem, tieši zilajās debesīs, un mazā zivtiņa skatījās un ieraudzīja, ka debesīs nav vis sarkana cepure, bet gan saule.

Tad viņa atkrita atpakaļ jūrā ar visskaļāko plunkšķi, kāds jelkad dzirdēts.

Un visas mazās zivtiņas sapeldēja apkārt un aizgūtnēm vaicāja:

— Kāpēc tu neatnesi sarkano cepuri?

— Tā nav sarkana cepure, — viņa atbildēja, — tā ir saule. — Bet visas pārējās zivtiņas izsmēja viņu.

— Nekļūsti nu dumja, — viņas burbulēja, — bez šaubām, ka tā ir sarkana cepure, \— un peldēja projām spēlēties.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Un tagad būs otra pasaka par jūru?

— Jā.

Valdnieks Neptuns un vaļi

Reiz sensenos laikos viens liels jūras vēzis un septiņi mazie vēzīši tupēja uz klints jūras vidū.

Bija mazo vēzīšu guļamais laiks.

— Lūdzu, izstāsti mums gulētiešanas pasaku, — viņi prasīja.

— Ai, jā, izstāsti, lūdzu, — piebalsoja gliemji, kas bija pielipinājušies pie klints.

— Labi, izstāstīšu, — lielais vēzis bija ar mieru.

Dažas garāmpeldošas mencas piestāja un kādas mazas brētliņas tāpat (jo klāt bija arī viņu guļamlaiks), un vēl — lielais un garais jūras zutis, vārdā Viljams. Un lielais vēzis iesāka . . .

— Reiz sensenos laikos, kad jūra bija tikko gatava, tajā nemaz nebija ne sāls, ne arī vētru. Jūra bija gluži kā zivju dīķis.

Kādu dienu valdnieks Neptūns sēdēja jūras dzīlē savu četrdesmit skaisto meitu vidū.

Desmit viņa meitām bija gari, dzelteni mati, desmit — gari, melni mati, desmit — gari, balti mati un desmit — gari, sarkani mati, un visām viņām bija jaukas, spīdīgas zivju astes.

Te valdnieks Neptūns pamanīja, ka dažas garāmpeldošas siļķes raud.

Tad garām aizpeldēja strīpaina eņģeļzivs un daži jūras zirdziņi — visi vienās asarās. Āte arīdzan raudāja. Viņš pavērās uz jūras dibenu un ieraudzīja raudošu jūraszvaigzni, un tad vēl mazs jūras vēzītis parāpās garām, gauži raudādams.

— Kas noticis, mīļo vēzīt? — vaicāja valdnieks Neptūns.

— Ak, valdniek, — teica mazais vēzītis. — Atkal tie vaļi. Viņi dzer jūru.

Nu gan valdnieks Neptūns kļuva nikns. Viņš peldēja uz jūras virsu un raudzījās visapkārt, un ievēroja krietni daudz milzīgo jūras vaļu, ikvienu tik lielu kā baznīca, un viņi visi dzēra jūru. Un jūra rāvās mazāka un mazāka.

— Tie tik ir dauzoņas! — teica valdnieks

t 9 ģ 9 t 9

Neptūns. — Sita padarīšana ir jaizbeidz!

Viņš iegremdējās un sasauca savas meitas.

— Dodieties uz mūsu pils virtuvi, manas dārgās, — viņš sacīja. — Virtuves pieliekamajā jūs

atradīsit sālstūtu grēdas. Paņemiet katra pa vienai tūtai un peldiet šurp.

Tā četrdesmit nāras aizpeldēja uz virtuvi un atgriezās ar sālstūtām.

Tad valdnieks Neptūns uzrunāja savas desmit dzeltenmates meitas:

— Jūs, manas dārgās, peldiet uz austrumiem, un, kad būsit gana peldējušas, izberiet sāli no tūtām jūrā, un apmaisiet to ar savām astēm.

Un viņš teica savām melnmatēm meitām:

— Dodieties uz dienvidiem un izkratiet savas tūtas jūrā, un labi to sakuliet.

Un viņš vērsās pie savām baltmatēm meitām:

— Peldiet uz rietumiem, manas luteklītes, un dariet to pašu.

Un savām sarkanmatēm meitām viņš sacīja:

— Jums, manas dārgās, jāpeld uz ziemeļiem un tur jāsasāla visa jūra.

Tā nāras devās prom un darīja, kā viņš bija licis.

Nākošajā dienā vaļi atkal sāka dzert jūru.

— Ūūūūūū, — viņi noelsās, — tā garšo visai

sāļi.

Viņi to nepavisam nevarēja iedzert un izpūta sāļo ūdeni augstu gaisā, un šaustīja jūru ar astēm, līdz izcēlās liela vētra.

Valdnieks Neptūns smējās.

— Protams, — viņš teica, — ja vaļi atkal mēģinās dzert jūru, tā garšos šausmīgi, un viņi cirtīs ar astēm un sacels vētras. Tomēr daudz labāk šad un tad paciest vētras nekā ļaut visu jūru izdzert, vai ne?

— Ak jā, mīļo tēti, — sacīja viņa četrdesmit skaistules meitas, un visas viņu noskūpstīja.

— Un tāpēc, — nobeidza jūras vēzis, visapkārt pavērdamies, — jūra ir sāļa un reizēm tajā ir vētras.

— Paldies, — teica zivis un peldēja mājup.

— Paldies tev, vēzi, — piebalsoja gliemji. Viņi jau bija mājās un palika, kur bijuši.

— Tā patiešām bija laba pasaka, — sacīja Viljams, lielais jūras zutis. — Vai es drīkstu palīdzēt tev nolikt mazos vēzīšus gulēt?

— Tencinām, Viljam, — atteica vēzīši; viņi peldēja un rāpoja pa jūras dibenu, un sameklēja guļamās klintsalas.

Tūlīt pēc tam atkal atpeldēja vaļi un sāka dzert jūru.

— Ūūūūū, — viņi izpūta ūdeni, — garšo vienkārši briesmīgi, — un viņi kūla ar astēm un sacēla milzu vētru.

Tomēr mazie vēzīši nebēdāja ne nieka. Viņi bija mājās, drošībā, savās gultās.

Un tās ir pasakas beigas.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Vai vaļi ir slikti?

— Viņi vienkārši ir \oti lieli, un tāpēc es sagudroju, ka vaļi var izdzert jūru.

— Viņi nedzer jūru?

— No krasta izskatās, ka dzer. Vali pārtiek no siksikiem jūras vēzīšiem un tāpēc, lūpas pastiepuši, ievelk mutē milzum daudz ūdens ar visiem vēzīšiem. Tad viņi tos mutē nokāš un apēd.

— Paklau, kāpēc garo jūras zuti sauc par Viljamu tāpat kā zosulēnu iepriekšējā pasakā?

— Tas taču būtu par traku — katram izdomāt tādu vārdu, kāda pasaulē vēl nav! Tāpēc nebrīnies, ka daudziem zosulēniem ir tādi paši vārdi kā jūras zušiem vai kā lēcējpelēniem, vai kā vabolēniem. Ar bērniem — es domāju, cilvēkbērniem — arī ir tāpat.

— Izstāsti vēl vienu pasaku par vali.

— Un par mušu.

— Kāpēc arī par mušu?

— Tāpēc, ka valis ir \oti liels, bet muša ir maza; valis dzīvo jūrā, bet muša — uz sauszemes. Toties manā pasakā viņi būs draugi.

Stāsts par Zzzzzz

Reiz sensenos laikos dzīvoja brīnum liels valis, kuru sauca par Nikiju. Viņš bija tik garš kā trīsdesmit trīs zēni un meitenes, rindā sastājušies.

Bija viens gardums, kas Nikijam patika vairāk par visu pasaulē, un tas bija medus.

Nikijam bija draudzene, kuru sauca Zzzzzz un kuras attēls ir šajā lapaspusē. Zzzzzz bija maza muša, kas dzīvoja mammuka virtuvē.

Kādu dienu, izgājusi pastaigā pa virtuves griestiem, Zzzzzz pamanīja zīmīti, kuru mammuks bija piespraudis pie sienas.

Tad viņa noplanēja lejā, nostājās uz virtuves galda un izlasīja to.

«Ak tā,» viņa nodomāja, «tas nu gan nav diez ko draudzīgi! Es iešu un palikšu pie Nikija. Vismaz viņš mīl mani.»

Tā nu muša atvadījās no kaķa Mārmija un izlidoja pa logu. Ārā viņa satika pāris bišu, kuras vāca medu.

— Es vēlētos būt bite, — es ari varētu vākt medu.

muša teica. — Tad

Taču tā nebija un nevarēja ari būt.

Medu viņa gribēja sagādāt Nikijam. Tāpēc Zzzzzz notupās un sāka šo lietu apcerēt.

Te garām lidoja mušas draudzene bite Zuze. Viņa piesēda blakus.

— Ko tu tik domīga, Zzzzzz? — Zuze jautāja.

— Zini, — sacīja Zzzzzz, — man vajadzētu manam draugam Nikijam dabūt medu. Es taisos pie viņa doties ciemā un gribētu viņam aiznest dāvanu. Tikai man nav ne jausmas, kā tikt pie medus.

— Es tev izstāstīšu, kas darāms, — Zuze paziņoja un sāka kaut ko ducināt mušai pie auss.

Nu Zzzzzz apmierināta laidās uz to vietu, kur jūrā peldēja Nikijs.

Kad viņa ieradās, Nikijs gulēja ciešā pēcpusdienas miegā.

Zzzzzz tipināja ļoti klusītēm, lai viņu neuzmodinātu. Viņa sameklēja pamatīgu burku, noņēma vāciņu un sāka gaidīt.

Pēkšņi atskanēja zuzēšana, kas pieņēmās skaļumā, līdz klāt bija bite, kura pariņķoja ap burku un tad izlēja tajā savu mazo medus spainīti.

Atlaidās vēl dažas bites un'izlēja savus medus spainīšus burkā. Galu galā šurp traucās simtiem bišu, un tās katra savā spainītī atnesa medu un piepildīja burku līdz pat augšai.

Tad viņas teica Zzzzzz:

— Uz redzēšanos!

Un visas devās uz dārzu, uz savām mājām.

Tobrīd atmodās Nikijs, un, kad viņš ieraudzīja, cik milzīgu medus burku Zzzzzz atnesusi, viņš plati jo plati atpleta muti, lai Zzzzzz tajā salietu medu.

— Žļamm, žļamm, žļamm, — žļammāja Nikijs. — Tas bija lieliski.

Un viņš mīļi noskūpstīja Zzzzzz ar savu lipīgo muti.

Tad Nikijs nožāvājās.

— Bet kur gan ir Zzzzzz? — viņam uzreiz bija jābrīnās. — Hmmmm, laikam aizlidojusi. O, es labprāt pagulētu vēl.

Taču Zzzzzz nebija vis aizlidojusi, bet gan pielipusi pie Nikija. Viņa centās atbrīvoties — vispirms atrāva vienu kāju, tad — otru, un tā — kamēr beidzot tika vaļā. Tad viņa devās pastaigā pa Nikija muguru. Nikijs bija tik garš, ka pagāja gandrīz stunda, līdz viņa nonāca pie astes.

Kad Zzzzzz atgriezās, Nikijs jau atkal bija nomodā, un tad abi uzspēlēja Zzzzzz mīļāko spēli: viņa sēdēja uz Nikija izpūtēja, bet Nikijs viņu pūta gaisā. Un kapteiņi uz daudzajiem kuģiem, kuri peldēja garām, to visu vēroja tālskatos.

— Ai, ai, kā tā muša priecājas, — viņi murmināja.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Valim ir izpūtējs kā automašīnai?

— Nē, īstenībā viņš pūš elpu pa abām nāsīm.

— Tad jau ir divas strūklas. Uz vienas varētu vizināties Zzzzzz, bet uz otras — kāds cits. Piemēram, es.

— Tīģeri ir par smagu.

— Bet es taču neko nesveru!

— A, protams.

— Es pat vairs nerūcu, tik loti iedomu tīģeris es esmu. Es patiešām esmu pavisam aizmirsis, kā jārūc. Izstāsti man, kā tīģeri rūc.

— Es izstāstīšu par zēnu, kas rūca uz tīģeriem.

— Tā ir slikta pasaka. Jābūt otrādi.

— Tu vispirms noklausies. Beigas būs labas.

Zēns, kas rūca uz tīģeriem

Reiz sensenos laikos dzīvoja mazs indiešu puika, vārdā Sadi, kas rūca uz tīģeriem.

— Tu uzmanies, — rņamma viņu brīdināja, — tīģeriem nepatīk, ka uz viņiem rūc.

Taču Sadi to neņēma vērā, un vienu dienu, kad mamma aizgāja iepirkties, viņš devās meklēt tīģeri, uz kuru parūkt.

Necik tālu neticis, viņš ieraudzīja vienu, kas slēpās aiz koka un gaidīja kādu garāmgājēju, kam varētu uzbrukt.

Tiklīdz Sadi pienāca tuvāk, tīģeris izlēca uz ceļa un ierūcās:

— Gr-r-r! Gr-r-r!

Un Sadi uzreiz rūca pretī:

— Gr-r-r! Gr-r-r!

Tas nu gan satracināja tīģeri!

«Par ko viņš mani uzskata?» viņš sāka prā-tuļot. «Par vāveri? Par trusīti? Par mežukaķi? Ē . . . par mežakaķi?»

Tad nu nākošajā dienā, kad atnaca Sadi, tīģeris atkal izlēca uz ceļa un rūca tik skaļi kā vēl nekad:

— Grrr-rr-r! Grr-rr-r!

— Labs tīģerītis, — sacīja Sadi un viņu noglaudīja. To nu tīģeris nevarēja paciest, tāpēc metās prom un sāka asināt nagus, un sita ar asti, un trenējās rūkt.

— Es esmu tīģeris! — viņš rēca. — T-ī-Ģ-E-R-I-S, TĪĢERIS! Gr-r-r! — Un tīģeris gāja un padzērās no dīķa. Padzēries viņš uzmeta skatienu savam atspulgam ūdenī. Tur nu viņš viss bija — lielisks dzeltens tīģeris ar melnām strīpām un garu asti. Tīģeris ierūcās par jaunu — tik skaļi, ka pats nobijās un metās bēgt. Beigu beigās viņš apstājās.

«No kā gan es bēgu?» tīģerim iešāvās prātā. «Tas tak biju es. Ak kungs! Puika man sabojājis garastāvokli. Nesaprotu, kāpēc viņš rūc uz tīģeriem?»

Nākošajā dienā, kad Sadi gāja garām, tīģeris viņu apstādināja.

— Kāpēc tu rūc uz tīģeriem? — viņš noprasīja.

— Nu, — novilka Sadi, — tas ir tāpēc, ka es esmu bailīgs. Patiešām. Un, kad es rūcu uz tīģeriem, tad liekas, ka ir otrādi, ja tu saproti, ko es ar to domāju.

— Es saprotu, — atbildēja tīģeris.

— Vispār, — turpināja Sadi, — tīģeri ir mežonīgākie zvēri pasaulē, un v,ajag pulka drosmes, lai uz tiem rūktu.

Tīģeris bija iepriecināts.

— Mežonīgāki nekā lauvas? — tas vaicāja.

— Bet protams! — apgalvoja Sadi.

— Un lāči?

— Daudz mežonīgāki.

Tīģeris ieņurrājās un kļuva pavisam draudzīgs.

— Tu esi labs puika, — viņš teica un nolaizīja Sadi.

Pēc tam viņi bieži kopā pastaigājās un rūca viens uz otru.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Džungļos daudz tīģeru?

— Nē, nu vairs ne sevišķi.

— Bet jūrā daudz vaļu?

— Nē, ko tu — ļoti, ļoti maz. Ari zivju laikam kļūst arvien mazāk.

— Agrāk bija daudz?

— Jā, ka biezs.

— Tagad izstāsti man par lielo drūzmu jūrā.

— Vēlāk! Teikšu, kā ir, tu esi kļuvis resnāks, vai ne?

— Jā! Uzzīmē mani, lūdzu!

— Paldies! Te uzmetās traips.

— Ja! Ko tu tagad gribētu?

— Vannoties, lūdzu!

— Vai uzziniet?

Ne, ļauj Alīnai. Viņa neuzmet traipus.

— Ko tu teici?

— Viņa neuzmet traipus.

— Ak tā! Anna!

— Nāku!

— Vai tu mūs abus nenoskūpstītu un pēcāk neuzzīmētu tīģeri vannā?

— Jā, paldies.

— Man šķiet, nu tev jākāpj āra!

— Nekāpšu!

— Ai, tu esi pavisam nepaklausīgs! Anniņ, paņem dzēšamgumiju un izdzēs to vannu! Uzmanies! Ūdens šļakstās pa lappusi!

— Esi taču rūpīgāka! Tu esi izdzēsusi manas strīpas!

— Ak vai!

— Viss būs kārtībā! Uzzīmē man vīru, kas krāso žogu . . .

— Es piespiedīšos pie ta papriekšu ar vienu sānu . . . un pēc tam ar otru . . .

— Tagad man atkal ir brīnišķīgas strīpas!

— Tīģer, es tā viegli raizējos. Tu apskatīji nākošo lapaspusi?

— Nē! Grrrr . . . vai drīkstu iet un izpētīt?

— Man liekas, tev to vajadzētu gan!

Kumplis pumplis

— Ko nu mēs darīsim?

— Palūgsim Annai uzzīmēt vilcienu, un visi sakāpsim iekšā un brauksim, cik ātri vien varēsim. Un tad es tev izstāstīšu pasaku par diviem lauvām — lielrūci un mazrūci.

Lielrucis un mazrucis

Reiz sensenos laikos dzīvoja lauva, kas varēja rūkt vienīgi mazus rūcienus. Viņu sauca Sems.

— Sem, nu izej ārā džungļos, — teica viņa māte, — un parūc kopā ar citiem lauvām.

Tā Sems aizgāja džungļos, un visi citi lauvas rūca ļoti skaļi:

— Rūrrrrrrr!

— Tagad rūc tu, Sem, — viņi sacīja. Un Sems iesāka:

— R ū r, r ū r!

Visi citi lauvas smējās par viņu.

Tad Sems devās mājās un nedaudz iedzēra klepuszāles, lai labāk rūktos. Pēc tam viņš dārzā aiz verandas izmēģināja rūkšanu.

Tomēr, lai kā arī viņš centās, iznāca tikai mazi rūcieni. Tas patiešām bija gaužām bēdīgi!

Sems iegāja džungļos un satika savu draugu Džeku, kas bija vislabākais rūcējs pasaulē.

Džeks varēja rūkt tik skaļi, ka, viņu izdzir-duši, ietrīsējās koki un mākoņi aizšāvās prom, un zvēri sāka skraidelēt un paslēpās. Pat karalis savā pilī nobijās.

— Atkal Džeks rūc, — viņš teica karalienei. — Kā viņš trokšņo! Zini, mana dārgā, viņš varētu būt labs pilsdurvju sargs. Kā tev šķiet, ko? Tad gan neviens nevarētu izzagt dārgakmeņus

no kroņa. Citādi šobrīd tikai kaķis un pele tos apsargā.

— Tā ir laba doma, — piekrita karaliene.

Tad karalis pavēlēja premjerministram iet un

lūgt Džeku nākt uz pili un sargāt kroņa dārgakmeņus.

— Un uzaiciniet viņu par bērnaukli arīdzan, — piebilda karaliene. Premjerministrs devās džungļos. Kad viņš ieraudzīja Džeku, viņš nobijās un uztrausās kokā.

— Karalis aicināja jūs nākt uz pili un sargāt kroņa briljantus, — viņš sacīja. — Un karaliene prasīja, vai jūs reizēm nevarētu arī bērnu paauklēt.

Džeks bija ar mieru un kopā ar premjerministru gāja uz pili. Kad viņi tur nonāca, karalis teica:

— Nu, sēdies aiz pils vārtiem un rūc.

Džeks rūca ari:

— Rūrrrrr! Rūūūūrrrrr!

— Labi rūkts, — sacīja karalis. Toties karaliene nebija apmierināta.

— Ikreiz, kad viņš rūc, mazulis satrūkstas, — viņa iebilda. — Es nevaru to izturēt. — Viņa raudzījās ārā pa logu.

— Tu esi pilnīgi nevaldāms, — viņa teica. — Tu rūc tik skaļi, ka pamodini bērnu.

Džeks mirkli padomāja. Tad viņš devās džungļos un satika savu draugu Semu, un aicināja viņu nākt uz pili un arī rūkt. Tā Sems atnāca un rūca mazos rūcienus:

— Rūr, rūr!

Karalienei tas ļoti labpatika.

— Tā tik tiešām ir lieliski, — viņa nosprieda. — Kad bērns ir augšā, sardzē var stāvēt Džeks un rūkt, cik skaļi vien tīk. Kad bērns ir aizmidzis, sardzē var stāvēt Sems un rūkt mazos rūcienus.

Sems un Džeks bija ļoti apmierināti un aiz prieka sāka dejot. Tā kā mazais bija tikko aizmidzis, Džeks nokāpa lejā virtuvē, un pavārs viņam izsniedza pusdienas. Un Sems stāvēja sardzē un rūca mazos rūcienus:

— Rūr, rūr!

— Tu esi īsts lauva, — teica karaliene.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Izstāsti man vēl kādu tādu pasaku.

— Tādu pašu?

— Nē, bet līdzīgu.

— Ā, gliemezi Olīvu tu jau pazīsti. Tā būs pasaciņa par viņu. Un par sienāzi Sendiju.

Sienāzis un gliemeze

Reiz sensenos laikos dzīvoja sienāzis — ļoti pašpārliecināts sienāzis, vārdā Sendijs. Kad viņš bija vēl pavisam mazs, tad vienā laidā lēca varen lieliem lēcieniem un skolotājs viņam sacīja:

— Tev jāmāk lēkt maziem lēcieniem tikpat labi kā lieliem, Sendij.

— Nē, — atbildēja Sendijs. — Es esmu ievērojams sienāzis. Es taisos lēkt tikai lieliem lēcieniem.

Tā viņš nemaz arī neiemācījās lēkt maziem lēcieniem.

Nu jā, un vienu dienu, kad Sendijs izgāja palēkaļāt, viņš satika gliemezi, kuru sauca par Olīvu. — Tev gan, draudziņ, dzīve liekas samērā lēna? — viņš apvaicājās. — Tāda rāpošana vien — un augām dienām ar māju uz muguras, vai ne?

— Ai nē, — novilka Olīva. — Man patīk rāpot. Un patīk būt par gliemezi, it īpaši lietainā laikā, tāpēc ka es nekad nesamirkstu zem savas skaistās gliemežnīcas. Un es nekad nepārnāku mājās par vēlu, jo es tur esmu nepārtraukti, ja tu saproti, ko es ar to gribēju teikt. Tā ka par gliemezi būt ir jauki.

— Ā, labi, — teica Sendijs. — Man šķiet — par gaumi nestrīdas. Visu gaišu!

Un viņš lēca prom. Viņš bija tik pašpārliecināts! Viņš taču bija teicams lēcējs. Sienāži tādi ir. Sendijs varēja aizlēkt divpadsmit collas tālu, un tas ir pamatīgs lēciens, ja tu pats esi tikai vienu collu garš. Tomēr bija viens, ko Sendijs nekādi nevarēja. Viņš nemācēja lēkt maziem lēcieniem. Viņš, teiksim, nespēja lēkt sešas vai trīs collas tālu — vienīgi divpadsmit collas. Ikreiz — divpadsmit collas.

Parunājies ar gliemezi Olīvu, Sendijs lēca mājup, tāpēc ka tuvojās tējas dzeramais laiks. Taču, kad viņš bija teju, teju klāt — tikai sešas collas no savas mājas —, viņš atklāja, ka nevar tikt tajā iekšā, jo lēkdams katrreiz pārlec tieši pār māju un nonāk tās otrā pusē. Viņš mēģināja atkal un atkal, bet, tā kā mācēja vienīgi lielos lēcienus, tad netrāpīja vis savā aliņā, bet gan pāršāvās tai pāri.

Nabaga Sendijs jau bija noguris un saīdzis, kad pierāpoja Olīva ar savu namiņu uz muguras.

— Nu tu redzi, Sendij, — viņa klāstīja, — cik lielas priekšrocības ir gliemežiem. Vismaz mājās viņi tiek bez kādām raizēm.

Neraugoties ne uz ko, viņa tomēr bija vēlīga. (Vairums gliemežu ir tādi, ja vien nav nīgri jau no paša rīta, — tad viņi maķenīt pakurn un pa-burkšķ.) Tā nu viņa bilda Sendijam:

— Ja tu kāpsi man mugurā, es tevi aizvizināšu līdz mājām.

Sendijs sēdās arī mugurā, un viņi kopā ierāpoja Sendija mājās. Kas par priekiem!

— Paldies, mīļā Olīva, — viņš sacīja. — Nu es redzu, ka lieli lēcieni vēl, neko nenozīmē.

— Tā tas ir! — paskaidroja Olīva. — Mazi lēcieni ir tikpat labi kā lielie. Paliec sveiks, Sendij!

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

Vajag mācēt darīt visu ko, vai ne?

— Nu, visu mācēt nemaz nevar. Taču vajag daudz ko mācēt.

— Skaties, es ari protu lēkt gan mazus lēcieni ņus — šitā, gan lie-ie-ielus lēcienus — tāāāā!

— Ei, uzmanīgāk!

— Un vēl es protu rūkt mazus rūcieni ņus un lielus rūcienus — grrrrrrrrr!

— Zini, kas tev izdodas labāk nekā citiem tīģeriem?

— Kas?

— Tev izdodas klausīties.

— Ā, tāpēc ka man garšo vārdi — dārdi— zārdi.

— Un pieturzīmes?

— Zīmes — līmes — rīmes. Protams. Tās ir kā cukurgraudiņi pie tējas. Paklau, pastāsti par cukuru.

— Nu, cukuru daudz ēst nav veselīgi . . .

— Nē, pastāsti pasaciņu.

— Pasaka arī būs par to pašu.

— Viena īga, pastās ti.

— Jā.

Skudrulens un cukurs

Krustmātei Lūsijai bija māja un dārzs. Mājā dzīvoja viņa, dārzā dzīvoja simts skudras.

Vienu dienu viens skudrulēns, vārdā Tomass, paziņoja:

— Es iešu pameklēt kaut ko ēdamu.

Tā nu viņš tipināja — zem sētas durvīm un pa grīdu pāri virtuvei, un pa bufetes durvīm, kamēr nonāca pie atslēgas cauruma un ierāpās pa to.

Tur nu viņš bija — virtuves bufetē. Viņš pavērās apkārt un ieraudzīja gauži lielu cukurtrauku.

— O, — skudrulēns iekliedzās, — tieši tas, kas man vislabāk garšo! — un sēdās klāt un sāka cukuru ēst. Tas bija salden salds. Viņš ēda un ēda, un kļuva resnāks un resnāks, līdz beidzot ne nieka vairs nevarēja dabūt iekšā.

Tad nu viņš izlēma kāpt uz māju pusi un sāka stumties atslēgas caurumā, taču bija tik stipri uzbarojies, ēzdams cukuru, ka nekādi netika pa to laukā.

Nabaga Tomass apsēdas un ieraudājās. Viņš zināja, ka mammuks viņu gaidīs. Viņš no jauna mēģināja spriesties atslēgas caurumā, bet nekas neiznāca — viņš bija par resnu.

Tā skudrulēns gaidīja un vājināja sevi vingrodams. Viņš sniedzās līdz pirkstgaliem, dziļi elpoja un izdarīja pietupienus — viens, div’,

viens, div’. Un viņš skrēja apļiem vien, apļiem vien pa bufeti, līdz galu galā bija atkal tievs.

Tomass jau grasījās izspraukties pa atslēgas caurumu un iet mājās, kad sajuta izsalkuma nespēku un tāpēc nosprieda: «Tā nu es nevarēšu paiet.» Un viņš ieēda nedaudz cukura.

Tas bija lielisks, tālab viņš saēdās krietni, lai pieņemtos spēkā garajam mājupceļam. Tad Tomass sāka lauzties caur atslēgas caurumu, bet otrreiz bija par resnu. Atkal viņš gaidīja, vingrodams vēl un vēl, kamēr novājēja, un tad gan devās mājup.

Viņš tāpat bija badā, tomēr tagad neēda vis cukuru. Viņš izrāpās pa atslēgas caurumu, čāpoja

lejup pa bufeti, pa grīdu pāri virtuvei, zem sētas durvīm un tika ārā dārzā.

Nonācis mājās, Tomass mammukam izstāstīja par cukuru. Viņa saaicināja kopā visas pārējās skudras un teica:

— Iesim un apciemosim krustmāti Lūsiju.

Tā nu skudras ceļoja pa dārzu un zem sētas

durvīm, pa virtuvi un pa gaiteni aiz tās, un pa krustmātes Lūsijas dzīvojamo istabu pāri paklājam, un pa krēsla kāju tieši uz krustmātes Lūsijas klēpi.

Krustmāte priecājās, ieraudzījusi skudras. Viņas izstāstīja krustmātei par Tomasu — kā viņš varējis tikt bufetē pirms cukura ēšanas un kā nav varējis tikt no tās ārā pēc tam.

Tad krustmāte Lūsija apsolīja, ka vienmēr iebērs skudrām cukuru lēzenā bļodiņā un atstās to virtuves kaktā uz grīdas. Un visas skudras sauca:

— Paldies, krustmāt Lūsij! — un, Ūsiņām kutinādamas, skūpstīja viņu uz atvadām un gāja mājās.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Izstāsti man vēl kādu pasaku!

— Vai tev nešķiet, ka nu tu esi gana apaļš?

— Nē! Tu taisījies man izstāstīt vienu stāstu par to, kā jūra bija pārpilna zivīm.

— Jā, tā bija gan. •

Viena brīnišķa diena nakts vidū

Reiz sensenos laikos, sen, sen, kad jūra bija maza, zivīm nebija vietas īstai peldēšanai, un viņas nepārtraukti cita citai uzskrēja virsū.

— Kaut jūra būtu lielāka, — viņas visas runāja. — Tā ir pārapdzīvota!

— Ak, nu rāpieties tak pāri! — menca sacīja krabim.

— Beidziet stumdīties, — sardīnes uzbruka līdzāspeldošam valim.

— Neaizmirstiet, kur mīņājaties, — austeres sauca garāmejošiem jūras vēžiem.

Visgudrākā zivs jūrā bija vecmāmiņa Siļķe, un viņa domāja un domāja.

— Ja jūra būtu lielāka, tā nebūtu tik pārpildīta, un tad pietiktu vietas visām zivīm. Diez kas būtu jādara? Kā jūru varētu pastaipīt lielāku?

Vecmāmiņa Siļķe domāja ilgi, ilgi. Visbeidzot viņa izprātoja gan, un viņa peldēja uz jūras augšu un izbāza galvu ārā no ūdens, un sacīja saulei: — Saule, lūdzu, ej prom un spīdi otrā zemes pusē!

— Ir vēl par agru spīdēt otrajā zemes pusē, — atteica saule. — Tur vēl ir nakts. Bet tas gan būtu jocīgi! Labi, vecmāmiņ Siļķe, es iešu! Interesanti, ko teiks Mēnesscilvēks?

Pasaules otraja pusē bija pusnakts. Spīdēja mēness un zvaigznes. Lidinājās pūces. Bērni gulēja savās gultās, zvirbuļi — savās ligzdās un kucēni — savos grozos.

Te nāca saule un uzlēca, un spīdēja. Ikviens pamodās un žāvājās, un sacīja:

— Ir laiks celties augšā.

Tēvi cēlās augšā un dzina bārdu. Mātes cēlās augšā un gatavoja brokastis. Bērni cēlās augšā un mazgājās, un ģērbās, un palīdzēja apģērbties mazajam. Zvirbuļi cēlās augšā un čivināja, un sakārtoja savas spalviņas, un izlidoja no savām ligzdām. Kucēni izlēca no saviem groziem un izstaipīja ķepas, un gāja, un rēja trepju augšgalā, un spēlējās dārzā. Gandrīz ikviens bija apmierināts.

Tikai pūces nepavisam nebija apmierinātas. Viņas zināja, ka īstenībā nemaz nav jābūt dienai.

— Vēl nav klāt mūsu gulētiešanas laiks, — viņas penterēja. — Tā ir viena vienīga saules nerātnība — nākt tik agri.

Toties, ja pūcēm bija tikai slikts garastāvoklis, tad gaiļi bija pārskaitušies.

— Šis nu nemūžam nav tas brīdis, kad mums jākliedz kikerigū! — viņi bazūnēja. — Saule, ej tak vienreiz prom!

— Nē, — atbildēja saule. — Man patīk šeit spīdēt.

Arī mēness vēl spīdēja, un Mēnesscilvēks tāpat bija dusmīgs. — Bērniem jāguļ, kad spīd mēness, — viņš teica. — Saule, tu esi ļoti nerātna.

— Ak, nieki, — atcirta saule. — Es varu spīdēt spožāk nekā tu. Tu esi vecs, nenovīdīgs mēness.

Kamēr viņi strīdējās, klāt pienāca mākonis un nodomāja: «Tagad es līšu,» — un sāka līt. Un pat gāza kā ar spaiņiem!

Bērni, kas bija izgājuši lauka spēlēties, caurcaurēm izmirka un sāka raudāt; un putniņi, kas meklēja drupačas, sāka raudāt; un raudāja suņi, kas dauzījās pa dārziem; arī pūces raudāja.

Pa to laiku otrajā zemes pusē ikviens raudāja, tāpēc ka bija tumšs un visiem bija jāpaliek gultās.

’ Tā visi pasaules bērni raudāja, un raudāja visi tēvi un mātes, un pūces, un suņi, un kaķi, un zvirbuļi, un eži, un cūkas, un govis, un tauriņi, un žirafes, un ziloņi — viņi visi raudāja.

Cik daudz bija asaru!

Tauriņi raudāja sīkas, mazas asariņas, un bērni raudāja palielas asaras, un ziloņi raudāja lielum lielas asaras.

Asaras sapilēja peļķēs un strautos, un strauti notecēja upēs, un asaru upes ieplūda jūrā. Un jūra auga lielāka un lielāka, un lielāka, līdz beidzot tā bija tik liela, ka nu pietika vietas visām zivīm, un viņas varēja brīvi peldēt, cita ar citu nesadurdamās.

— Paldies tev, vecmāmjņ Siļķe, — viņas tēr-gāja. — Nu te ir milzums vietas. — Un viņas peldēja, cik jaudas, un plakšķināja astes un spēlējās.

Jūra vēl arvien auga lielāka un lielāka, un vecmāmiņa Siļķe sāka spriest: «Ja tā ies arī

tālāk, tad jūra visu pārplūdinās. Man jāapsver, kā tagad apturēt raudāšanu.»

Tad viņa peldēja uz jūras virsu un sasauca gaili, kas bija uzmeties uz žoga:

— Gaili, lūdzu, dziedi, cik skaļi vien vari!

— Labi, vecmāmiņ Siļķe, — atkliedza gailis. — Kikkkerrriggūū!

Saule, kas jau bija nogurusi spīdēt vienā vietā, izdzirda gaiļa dziesmu un nodomāja: «Kaut kur citur arī jāataust rītam. Nu gan es zinu! Došos atpakaļ un spīdēšu pasaules otrā pusē, kā jau pienākas.»

Tā saule nāca atpakaļ, un diena un nakts atkal bija savās vietās, un visi pārstāja raudāt, un jūra vairs neauga lielāka, un visas zivis bija ļoti, ļoti laimīgas. Un te ir pasakas beigas!

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Anniņ, uzzīmē, lūdzu, manas skaistās melnās strīpas!

— Kāpēc tīģeri ir dzeltenmelni?

— Mmmm ... Jā . . . Zini, džungļos, kur dzīvo tīģeri, ir daudz dzeltenas saulesgaismas un tumšu ēnu. Tāpēc tīģeri ir dzelteni, ar tumšām, ēnainām strīpām, un tas palīdz viņiem noslēpties. Viņiem ļoti labi spēlēt paslēpes.

— Ā! Dzirdi, izstāsti man citu pasaku!

— Tu pārplīsīsi, ja dabūsi vēl kaut vārdu.

— Nē, nepārplīsīšu vis!

— Nu labi, tad klausies!

Pazaudēta dzimšanas diena

Reiz sensenos laikos bija milzonīgs ziloņu tētis, kas dzīvoja Vipsneidas zooloģiskajā dārzā kopā ar ziloņu mammu un viņu abu zilonēnu, vārdā Jālmārs.

Ziloņu tētis bija neiedomājami liels. Ziloņu mamma bija pietiekami liela. Un pat Jālmārs nebija nekāds mazais. Ziloņi tādi nekad nav!

Viendien ziloņu tētis nostājās uz galvas.

— Ko gan tu dari? — notaurēja ziloņu mamma.

— Es mēģinu kaut ko atcerēties, — pukstēja tētis.

— Ko tad tu gribi atcerēties?

— Ja es to zinātu, — dvesa ziloņu tētis, — tad man nevajadzētu censties to atcerēties, vai ne, dārgumiņ?

Un viņš uzslējās kājās un devās prom.

— Nu, paļeko apkārt, Jālmār, — ierunājās ziloņu mamma, — un apskaties, varbūt tu ieraugi to, ko tētis aizmirsis.

Jālmārs vieglā riksī izskrēja laukā. Pēc kada mirkļa viņš uzkāpa pakalniņā pie bambusu audzes, nosēdās un vēroja, kā mākoņi debesīs ķersta cits citu.

Piepeši viņš izdzirda raudāšanu. Redzēt nevienu nevarēja, taču šķita, ka raudātājs ir tepat blakus. Tāpēc viņš sacīja:

— Lūdzu, neraudi. Es tev palīdzēšu.

Raudāšana mitējās.

— Kas tu esi? — vaicāja Jālmārs. — Es tevi neredzu.

— Es esmu pazaudēta dzimšanas diena, — atbildēja balss, — un es nezinu, kam es esmu dzimšanas diena.

— Ai, ai! — novilka Jālmārs. — Tas ir bēdīgi. Vai tev ir ari dzimšanas dienas kūka?

— Protams! Dzimšanas dienās taču vienmēr ir dzimšanas dienas kūka! — teica pazaudētā dzimšanas diena. — Šī ir ar sešām svecītēm. Kādam šodien paliek seši gadi.

«Cik jauki, ja tev paliek seši gadi,» nodomāja Jālmārs. «Tas ir lielisks vecums. Gandrīz tikpat labs kā septiņi gadi. Pieci gadi arī nav slikti. Četri tāpat. Bet, kas attiecas uz astoņiem gadiem, tad tāds astoņgadnieks ir jau pa pusei pieaudzis. Taču seši gadi man laikam patīk vislabāk.»

— Man ļoti žēl, ka es tev tomēr nevaru palīdzēt. Es nezinu, kurš ir aizmirsis dzimšanas dienu, — viņš nomurmināja.

Jālmārs devās mājup. Kad viņš tur nonāca, ‘ tētis vairs nestāvēja uz galvas, bet gan mierīgi ēda sienu.

— Es atcerējos, — viņš paziņoja. — Es zinu, ka tas bija vakar vai šodien, vai varbūt rīt. Un tā ir . . .

— Kas ir? — jautāja Jālmārs.

— Tava dzimšanas diena! — iesaucās mamma, nākdama iekšā. — Tev šodien paliek seši gadi.

Jālmārs satraucas ne pa jokam. Viņš kuleņu kūleņiem vēlās uz pakalniņu pie bambusu nie-žina.

f

— Ei! — viņš brēkāja. — Tu esi mana dzimšanas diena! Man šodien paliek seši gadi!

— Urā! — nokliedzās dzimšanas diena. — Urā! Urā! Urā!

Topēcpusdien tējas dzeramajā laikā Jālmārs dabūja dzimšanas dienas kūku ar sešām svecītēm, un viņš atritināja savu snuķi un nopūta visas sveces ar vienu elpas vilcienu.

«Tas ir brīnišķīgi,» viņš nosprieda. «Man patīk būt sešgadīgam.»

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Man ari bus dzimšanas diena?

— Jā, protams.

— Kad?

— Es domāju, ka . . .

— Tu tikai domā? Tu nemaz precīzi nezini, kad tavam draugam ir dzimšanas diena?

— Nē, zinu gan, tikai man šķiet, ka tā nebūs šajā grāmatā.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka ši grāmata strauji iet uz beigām. Tavu dzimšanas dienu sagaidīsim nākošajā, labi?

— Labi, bet tā uzreiz beigt grāmatu nav veselīgi.

— Un vai ir veselīgi tā aprit pasaku pēc pasakas?

— Csss! Dzirdi?

— Ko?

— Zem dīvāna pīkst.

— Pele?

— Nē, skaties, te ir pasaciņas. Visādas pazaudētas un aizmirstas pasaciņas.

Pagaidi, es viņas izvilkšu. Šausmas, kāds noputējis zilonis, nē — zilonene!

— Izstāsti man par viņu!

— Dīvaini, ka es viņu esmu aizmirsis . . . Klausies.

Deizijas ceļojums

Reiz sensenos laikos dzīvoja slinka zilo-nene, vārdā Deizija. Ik pēcpusdienu — ja vien nelija — viņai patika zvilnēt zem lielā ozola un sapņot par milzīgu dūnu pēli.

— Es vēlētos, kaut man būtu liels dūnu pēlis, — viņa teica zvirbuļiem, kas dzīvoja kokā. — Tad es tā pamatīgi izgulētos un dotos uz Austrāliju apciemot vecmāmiņu.

— Tu esi tam par slinku, Deizij, — svirp-stēja zvirbuļi. — Labāk snaud vien.

«Varbūt kurmis varētu man dārza dziļumā izrakt alu,» gudroja Deizija. «Es domāju, pa to varētu tikt uz Austrāliju.»

Tad nu zilonene palūdza kurmim, kuru sauca par Ernestu, vai tas nevarētu izrakt tik garu alu.

— Tu gan esi stulba, Deizij, — nobēra Ernests, kas bija diezgan gudrs. — Es zinu, ka Austrālija ir zemes otrā pusē, bet rokoties līdz turienei nevar nokļūt. Tas ir par tālu. Vislabāk ir lēkt.

— Lēkt? — pārprasīja Deizija.

— Paklausies, — atsāka Ernests, — ja tu spētu uzlēkt ļoti augstu un palikt gaisā divpadsmit stundas, zemeslode 'pa pusei apgrieztos sev apkārt un Austrālija būtu tieši zem tevis. Tad tu varētu doties lejup un apciemot savu vecmāmiņu.

f

— Ak, — izdvesa Deizija, — man liekas, ka es nejaudātu tik augstu uzlekt — pat tad ne, ja sienāzis mani pamācītu.

— Un kāpēc tu nevarētu snuķi iegrūst zemē un pūst? — jautāja Ernests. — Tad tu uzšautos gaisā kā raķete.

— Es nespēšu pūst pietiekami stipri, — sacīja Deizija, — bet varbūt varētu iekāpt ista raķetē un uzlidot gaisā, un braukt, kamēr Austrālija ir apakšā, un tad izlēkt.

— Nē, — atcirta Ernests. — Nevienam nepatiktu zilonis raķetē. Tu tomēr spētu būt par raķeti pati sev. Es zinu, kā varētu pietiekami spēcīgi papūst. Tev jāizdzer vesela vanna dzirkstošas limonādes. Tad tev iekšā dzirkstīs un birk-stīs, un spirkstīs, tā ka tu kļūsi par teicamu raketi.

*

— Labi! — piekrita Deizija. Un zilonene izsūca veselu vannu dzirkstošas limonādes, un viņai iekšā dzirkstīja un birkstīja, un spirkstīja, un viņa iesprauda savu snuķi zemē un, pagrābusi lietussargu, uzspirkstīja augstu gaisā — turpat vai līdz mēnesim. Tad zilonene atvēra lietussargu un lēnām laidās lejup.

Visu laiku, kamēr viņa laidās lejup, zemeslode griezās, tā ka Austrālija bija tieši apakšā, kad Deizija nokļuva līdz zemei.

Kā ļaudis gavilēja!

— Tu gan esi gudra zilonene! — viņi klaigāja. — Atbraukt pilnīgi par velti! Vai negribi saņemt dāvanu par to?

— Jā, lūdzu! — paziņoja Deizija. — Es vēlētos milzīgu dūnu pēli, kurā varētu krietni izgulēties, un pēc tam doties apciemot savu vecmāmiņu.

Tad ļaudis iedāvināja viņai dūnu pēli, un tas Deizijai ārkārtīgi patika.

— Paskatieties, — viņa lielījās Austrālijas zvirbuļiem. — Man ir dūnu pēlis.

— Vīp, — novīpsnāja zvirbuļi, — mums arī ir. Mums visiem ir dūnu pēļi. — Un viņi iebāza galvas dūnas zem spārniem un likās uz auss.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Diemžēl Austrālijas zvirbuļi ir ļoti neaudzināti , vai ne?

— Nē, viņiem vienkārši nepatika, ka Deizija lielās.

— Ā, man ari nepatīk. Un Anniņai tāpat.

— Un man. Tas jau būtu pavisam ačgārni, ja kādam tas patiktu.

— Paklausies, par to taču noteikti varētu izdomāt pasaku! Par to, kā būtu, ja viss būtu otrādi.

— Te viena tāda ir nomētājusies. Šī te.

Ačgarniska zeme

Reiz sensenos laikos dzīvoja krauklis, vārdā Alberts. Alberts bija ļoti slinks krauklis. Šad un tad lidodams viņš snauduļoja un sapnī redzēja visvisādas dīvainas lietas.

Kādu dienu viņš iesnaudās un, lidodams ačgārniski, sapņoja ačgārnisku sapni. Un tas bija šāds.

Kaķim, kuru sauca par Mārmiju, patika medīt peles. Viņš bija uzgājis divas peles netīrās veļas grozā un tikko sataisījies tās noķert, kad izdzirda vienu peli sakām otrai:

— Skat, tur ir runcis. Sagādāsim sev to prieku un nomedīsim viņu!

Mārmijs bija pārsteigts. «Tas ir nepareizi. Peles nemedī kaķus!» viņš nodomāja. Tomēr peles metās viņam virsū, un Mārmijs joza prom, ko kājas nes.

«Te ir ačgārniska pasaule!» viņš izsprieda. Taisni tobrīd garām slāja Bačs. Bačs bija prāvs suns, un viņš vienmēr šiepa zobus pret Mārmiju.

Mārmijs jau sagatavojas bēgt un uzskriet kokā, taču pēkšņi viņam ienāca prātā: «Nu, ja te patiešām ir ačgārna pasaule, tad suns, protams, muks, ja es dzīšos pakāļ.»

Un Mārmijs skrēja Bačam virsū, ka kājas pie zemes nemetās. Un tiesa kas tiesa — Bačs laida ļekas vaļā.

«Hm, ir gan ērmota šī pasaule!» Mārmijs gudroja. «Kaķi medī suņus, bet peles medī kaķus. Es neko tamlīdzīgu agrāk netiku pat dzirdējis.»

Viņš pameta acis visapkārt. Pa ceļu tuntu-lēja zirgs un pienotavas rati, un pieninieks. Mār-mijam par izbrīnu, pieninieks vilka ratus, bet zirgs sēdēja uz bukas un, viņu skubinādams, bubināja:

— Nūūūūū! Nūūūūū!

Tad Mārmijs pamanīja divus bērneļus, kuri kopā ar tēti un mammu gāja viņam garām, un mazie teica saviem vecākiem:

— Jūs esat ļoti nepaklausīgi. Tiklīdz mēs aiziesim mājās, jūs tūlīt pat iesit gulēt — un bez vakariņām!

— Eēēēēēē, lūdzu, nesodiet mūs, — činkstēja tētis un mamma.

Sāka tumst, un mēness un zvaigžņu vietā uzlēca saule.

— Bet ir tak nakts, — noteica Mārmijs. — Naktī vajadzētu spīdēt mēnesim un zvaigznēm, nevis saulei. Ej projām, saule!

— Nē, — pukstēja saule. — Šī ir ačgārniska pasaule, un es taisos spīdēt pa naktīm. Tad es varēšu caurām dienām spēlēties.

«Ko vēl ne,» noprātoja Mārmijs. Tad, pavēries uz augšu, viņš ieraudzīja kraukli Albertu lidojam ačgārniski — ar kājām gaisā.

— Kā tad, Alberts ir iemidzis, — Mārmijs murmināja. — Viņš droši vien redz ačgārnisku sapni. Ei! Mosties, Albert!

Alberts pamodās vienā rāvienā. Acumirklī norietēja saule. Uzlēca mēness, un parādījā: zvaigznes. Pienotavas zirgs vilka pieninieka ratus, bet Bačs dzinās pakaļ Mārmijam. Mārmij dzinās pakaļ pelēm visu ceļu līdz pat veļas grozam. Tad viņš sagribēja ēst un drāzās uz virtuvi, un iebaudīja pienu un gardas zivis.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Tomēr labi, ja viss ir kārtībā un nav otrādi, vai ne? Peles nemedī kaķus, un visādi puikas nerūc uz tīģeriem.

— Jā, labi, tikai reizēm apnīk gan tāda pareizība. Tad gribas paķircināties, lai nav tik vienmuļi.

— Ā, tu mani sen jau neesi ķircinājis.

— Patlaban negribas.

— Nu, uzdod vismaz kādu smieklīgo jautājumu.

— Kurā pusē krauklim Albertam vairāk spalvu?

— Nezinu.

— Ārpusē.

— Vēl.

— Ko darīt ar za\u briesmoni?

— Ko?

— Gaidīt, kamēr nogatavojas. Klau, te viena pasaciņa izskatās jau pār gatavojusi es.

— Tikai nopūt putekļus.

— Nu, nav tik traki. Lūk.

Lielais melnums un mazais melnums

Sensenos laikos dzīvoja zīmulis, un tam patika vilkt svītras un šņīpas, un ķeburus, un ķekšus. Bet viendien tas sacīja pats sev:

— Es zinu, es uzzīmēšu arī kādu plankumiņu.

Un viņš uzzīmēja lielu melnumu un mazu melnumu.

— Tu būsi melnums mamma, — zīmulis sacīja lielajam melnumam. — Un tu būsi bērns, — tas sacīja mazajam melnumam.Kādu brīdi melnumi bija ļoti laimīgi. — Mums patīk būt par melnumiem, — tie mēļoja. — Tas ir daudz jaukāk nekā būt taisnai svītrai vai ķeburam.

— Hmmm, — iespiedzās tuvākais ķeburs. — Jūs esat tikai parasti muļķīgi traipi. Tāpēc turiet muti un mācieties uzvesties!

Abi melnumi pieklusa, taču tad lielais paziņoja: — Es gribētu drusku paspēlēties.

— Nu nē! — melsās mazais. — Es esmu bērns. Es varu drusku paspēlēties. Tu esi liels. Tev vajag strādāt un nodarboties ar visādām nopietnām lietām.

— Es negribu! — ietiepās lielais melnums. — Es eju spēlēties.

— Nu nē, tu neiesi vis! — brikstēja zīmulis, vilkdams apli ap lielo melnumu, lai tas netiktu ne no vietas.

Lielais melnums pārskaitās un ņēmās lauzīt galvu, kā lai izkļūst ārā no apļa. «Iespējams, ja es raudāšu, tad asaras pārskalos mani pār malu.»

Un tas sāka no visa spēka raudāt. Taču nekas tur nesanāca.

— Starp citu, no tavas raudāšanas nebūs nekādas jēgas, — ierunājās aplis. — Dzēšpapīrs uzsūc jebkuru slapjumu.

«Iespējams, ja es sadraudzēšos ar apli,» iedomājās lielais melnums, «tas atļaus man iet. Es varētu palocīties un teikt: «Labrīt, mīļais apli! Kā klājas taviem izliekumiem? Kas jauns tavā lokā?» Ak vai, nē, diezin vai tas līdzēs.»

Taisni tobrīd zīmulis izsprieda: «Es rakstīšu pasaku!»

Tā tas arī darīja. Un tad zīmulis vaicāja mazajam melnumam:

— Vai tu negribētu būt par punktiņu uz i?

— Jā, ar prieku! — atsaucās mazais melnums.

— Labi, — atļāva zīmulis, — esi ar! — Un tas uzrakstīja mazu i, un melnumiņš uzrāpās tam galā — i.

— Brīnišķīgi, — nomurmināja zīmulis, turpinādams rakstīt pasaku, ko drīz vien pabeidza, vienīgi punktu tai nepielika, ^jo nolauza sev galu.

— Nebēdājies! — nošmaukšķināja gumija, kas bija turpat tuvumā. — Es nodzēsīšu daļu apļa, un tad melnums varēs tikt ārā un kļūt par punktu tavas pasakas beigās.

— Labi, — noknikstēja zīmulis. — Milzu paldies tev, gumija!

Tā nu gumija nodzēsa gabaliņu apļa, un lielais melnums iznāca laukā un tapa par punktu galā tai pasakai, kuru bija uzrakstījis zīmulis. Un tās ir pasakas beigas, punkts.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Ka — vairāk tev nav pasaciņu?

— Neviena grāmata taču nav bezgalīga.

— Nav gan, tomēr divānapakša kādreiz tev būtu jāizmēž.

— Pagaidi, es noliekšos un paskatīšos.

— Skaties, kā nākas!

— Pie pašas sienas piespiedušies divi mazi nabadziņi. Divas mazas pasaciņas. Tas arī viss.

— Tomēr kaut kas.

--Nu, tad pēc kārtas. Vispirms šo.

Jaks

Tālu, tālu prom no viskautkā — Tibetas kalnos — dzīvoja jaks. īstenībā viņš, protams, nebija tāls pilnīgi no visa. Viņš bija tuvu sniegam un ledum, un ziemeļa vējam, un mitrai zālei, un stāvām klintīm. Augām dienām vējš pūta ar pilnu krūti un saule bēguļoja pa mākoņiem. Un melni kraukļi laidelējās pa gaisiem. Jā, tam viņš bija tuvs. Tomēr viņš bija tālu prom no veikaliem un bilžu grāmatām, un saldējumiem, un kamī-niemT un kino, un bērniem, kuri iet uz skolu.

Viņam nebija arī vārda, tāpēc es saukšu viņu gluži vienkārši par Jaku.

Nu, un Jakam ārkārtīgi patika nolīst klusā vietiņā aiz klintīm un klausīties jūras šalkoņā. Viņš bija atradis gliemežnīcu, apbrīnojamu spirālveida gliemežnīcu, kurai pieliekot ausi varēja dzirdēt jūru viļņojamies.

Kas zina, kā gliemežnīca bija tur nonākusi, bet tur nu tā bija un bija tā, kas patika Jakam vairāk par visu pasaulē. Parasti dienā viņš gliemežnīcu slēpa no citiem jakiem un arī no kraukļiem, bet naktī, kad uzlēca zvaigznes, viņš mēdza sēdēt starp klintīm un klausīties jūru, kas bangoja gliemežnīcā. Un viņš bez mitas ilgojās tikt pie jūras. Tad nu vienu dienu viņš paņēma spirālveida gliemežnīcu, atvadījās no pārējiem jakiem un devās ceļā. Tu varbūt brīnīsies, kā Jaks iedams nepazaudēja gliemežnīcu. Ā, viņš taču to nesa, uzmaucis uz raga.

Viņš droši nezināja, pa kuru ceļu iet, bet sprieda tā: «Es tikai iešu un iešu, līdz nonākšu pie jūras.» Tā viņš gāja dienu, vakarā ieēda zāli, paklausījās jūru savā gliemežnīcā un likās gulēt. Viņš gāja visu nākošo un visu aiznākošo dienu, bet joprojām vēl nebija sasniedzis jūru.

Visapkārt bija vienīgi kalni. Paretam viņš

sastapa lamu baru un vienreiz redzēja ērgli lidināmies augstu debesīs, bet neizskatījās gan, ka viņš būtu ticis tuvāk jūrai.

Kādudien viņš dzēra no sīka kalnu strautiņa un bija galīgi skumjš. Viņš piesēda strautmalā, nocēla no raga gliemežnīcu un pielika pie tās ausi.

Strauts burbuļodams tecēja pa akmeņiem un skatījās uz Jaku, un brīnījās, ko viņš tur dara. Tad tas apvaicājās: — Ko tu tur dari?

— Es klausos, — atbildēja Jaks.

— Ai, ļauj man arīdzan paklausīties, — ie-čalojās strauts. Jaks piestūma gliemežnīcu pie strauta, un strauts klausījās.

— Ei, tā taču ir jūra, — teica tas, — tā ir jūra!

— Vai tu zini ceļu uz to? — noprasīja Jaks.

— Vai es zinu ceļu! — atsaucās strauts. — Kā tad, es taču nenorimti uz turieni eju. Seko vien man, un tu pie tās nonāksi.

— Paldies, — sacīja Jaks un devās līdzi strautam.

Drīzumā strauts kļuva lielāks un lielāks, līdz beigu beigās partapa platā upē, pa kuru braukalēja laivas. «Būtu skaisti kuģot, nevis soļot,» nodomāja Jaks. Tad viņš kāpa laivā un peldēja tālāk.

Laivai bija liela sarkana bura, un vējš to pūta uz priekšu, toties Jaks tikai sēdēja un lieliski atpūtās.

Galu galā viņš sasniedza jūrmalu. Tas bija brīnišķīgi. Viņš sēdēja smiltīs un vēroja viļņus. Tie šalkoja gluži tāpat kā agrāk gliemežnīcā.

Jaks bija ļoti laimīgs. «Te ir skaistāk nekā drēgnos, saltos kalnos,» viņš izsprieda.

Viņš atrada alu, kurā pārgulēt nakti.

Tad — tāpēc, ka bija ļoti karsts, — viņš devās pie friziera un lika nocirpt savu garo vilnu, un pēc tam atkal gāja uz jūrmalu un ļāva bērniem vizināties uz savas muguras par diviem pensiem par reizi. Ātri vien viņam sakrājās gana naudas, lai nopirktu tik daudz siena un saldējuma, cik vien sirds kāro.

Tur bija lieliski. Viņam patika jūrmala un vislabāk — vēlos vakaros, kad satumsa un ļaudis

izklīda pa mājām; un Jaks sēdēja pie paša alas un klausījās jūras šalkoņu, un ar acīm tālumā meklēja kuģus, un raudzījās, kā saule krīt aiz apvāršņa; un tumsā cita pēc citas parādījās zvaigznes, un viļņi šļakstēja pret krastu.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Klau, kas ir lami?

— Nevis lami, bet lamas. Tās ir jaku radinieces — nedaudz līdzīgas kamieļiem, tikai mazākas, bez kupra un ar garu vilnu.

— Ā, skaidrs. Tu taisies pīpēt savu pīpi?

— Nē. Bet kāpēc tu tā prasi?

— Kāpēc tad tu uzšķīli sērkociņu?

— Es nešķīlu.

— Es taču redzēju.

— Es patiešām nešķīlu. O, kas tad tas?

— Nu, rau — uguntiņa!

— Tas taču ir pūķītis.

— Au! Tā liesmiņa viņam iznāk diži karsta!

— Protams, viņš taču ir no ugunsspļāvēju sugas. Stāvi rāms, mazais! Tu laikam gribi ēst, ko? Tūlīt Anniņa tev iedos aso tomātu mērcix

— Un ko vēl viņi ēd?

— Sarkanos piparus.

— Un sinepes?

— Jā. Un mārrutkus. Un visu ko tādu.

— Pastāsti man par puķīti.

— Nu, tas ir visai interesanti.

Puķitis un burvis

Reiz sensenos laikos bija kalns ar svelmainu, degošu uguni iekšā. Šā kalna vidū dzīvoja burvis, vārdā Fudzi-sans.

Viņam patika tur dzīvot. «Te ir skaisti un silti,» viņš mēdza sev sacīt, uzlikdams vārīties tējkannu, lai uzlietu tasi tējas.

Ļaudis jūdzēm visapkārt varēja redzēt viņa tējkannas tvaikus nākam lauka pa caurumu kalna galā.

— Āreče, — viņi teica, — Fudzi-sans vāra tēju.

Un tā kādu dienu Fudzi-sans, sēdēdams sava kalna galā un lūkodamies uz ieplaku lejā, pamanīja mazītiņu puķīti rāpjamies pie viņa.

— Vei, tas taču ir Endrjū, — Fudzi-sans noburkšķēja. — Es esmu pārliecināts, ka viņš nāk uz tēju.

Endrjū bija pūķītis, kas kopā ar savu vecmāmiņu dzīvoja alā kalna pakājē. Endrjū vecmāmiņa bija ļoti smalka pūķene, un vairāk par visu pasaulē viņai patika dzert tēju. Tomēr viņa bija pārāk veca, lai kāptu kalnā. Tāpēc Endrjū bija izdomājis, ka viņš varētu iet un palūgt burvim tasi tējas savai vecmāmiņai.

Taču, jo augstāk viņš kāpa, jo zeme zem kājām kļuva karstāka un karstāka. Beigu beigās tā jau

kļuva tik karsta, ka Endrjū netika tālāk un viņam bija jādodas atpakaļ uz ieleju. Tur viņš sev uztaisīja koka kājas — ķekatas. Viņš uztaisīja četras ķekatas — katrai kājai savu — un, uzrāpies uz tām, atsāka ceļu uz kalna galu. Un šoreiz viņš vairs nejuta zemi zem kājām un drīz vien nonāca pašā augšā.

Burvis priecājās, viņu redzot, un ielēja viņam tasi tējas, un nogrieza gabalu kūkas. Apēdis kūku, Endrjū izstāstīja Fudzi-sanam par savu vecmāmiņu — cik ļoti gan viņa priecātos par tasi tējas.

— Nu protams, es tev varētu to iedot, lai tu aiznes, — norūca Fudzi-sans, — bet tēja atdzisīs, kamēr tu tiksi līdz savai alai.

Un tāpēc viņš iedeva Endrjū tējkannu, paciņu tējas, krāšņu, zaļu kanniņu tējas uzliešanai un pāris tases.

— Lūdzu, tas ir tev, — burvis sacīja. — Nu jūs varēsit paši uzvārīt tēju, kad vien sagribē-sies.

— Ai, liels tev paldies, — bilda Endrjū.

— Vecmāmiņa par to ļoti priecāsies.

Viņš taisījās jau pagriezties un iet prom, kad atcerējās, ka ielejā tējas ūdeni nu nekādi nevar uzvārīt.

— Vai tad tu nevarētu t no kalna paņemt nedaudz uguns? — burvis vaicāja.

— Es to nespēšu aiznest, — teica Endrjū.

— Man taču jāstiepj arī tases un abas tējkannas.

Burvis aizdomājas uz mirkli un tad paziņoja:

— Labi, es darīšu brīnumu. Tagad aizver acis, ievelc elpu un skaiti līdz desmit.

Endrjū rīkojās, kā piesacīts.

* — Nu izelpo! — uzsauca burvis.

Endrjū izelpoja no visa spēka, un viņam no mutes izskrēja uguns. Viņam uzreiz bija jāklepo. Tomēr Endrjū neizsakāmi priecājās.

— Beidzot es esmu īsts pūķis, — viņš čukstēja. — īsts ugunsspļāvējs pūķis. Paldies, Fudzi-san!

Pēc tam viņš atvadījās, nokāpa lejā uz savu alu un ielēja tējkannā ūdeni. Tad viņš izpūta uguni, un ūdens, viens un divi, uzvārījās. Pūķī-tis uzlēja tēju un pasniedza tasi vecmāmiņai.

— Paldies, Endrjū, — viņa teica. — Man gaužām patīk dzert tēju.

Un kopš tās dienas līdz pat šim laikam pūķi, pabeiguši spļaut uguni pasaku grāmatās, iet mājās, ielej tējkannā ūdeni un uzvāra kādu tasi smaržīgas tējas savām vecmāmiņām.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Mums ari jāpadomā par atpūtu. Rīkosim tējas dzeršanu, jā?

— Jūs abi ar Annu varētu sākt tai gatavoties, bet man jāsakārto grāmata.

— Tu domā, ka es viens pats nemāku uzliet tēju?

— Kāpēc ne, bet . . .

— Bet Anna pa to laiku saliktu pasaciņas pēc kārtas.

— Un ko tad es?

— Tu vēl kaut ko pastāstītu.

— Pēdējo reizi tev saku — paskaties uz sevi spogulī.

— Nu, lūdzu, lūdzu! Bez šīs pasakas grāmatai varbūt kaut kā pietrūks.

— Tu nu gan proti pārliecināt. Bet, kas zina, varbūt tev šoreiz ir taisnība.

— Man vienmēr ir taispība.

— Nelielies. Izstāstīšu arī. Taču tā patiešām būs pēdējā pasaka.

Slinkais karalis un gudrais zirneklis

Reiz sensenos laikos, stipri, stipri sen, kad pat tīģeru vectētiņi bija mazi, dzīvoja karalis, kas bija ļoti, ļoti slinks.

Rītos viņš brokastis ēda gultā, tad iztīrīja zobus un lasīja avīzes.

Un visu dienu viņš nekā cita nedarīja — tikai gulēja gultā un sūkāja konfektes, un lasīja avīzes, un reizēm vēl pa starpām nosnaudās.

Ik vakarus ieradās viņa paša orķestris un spēlēja viņam. Viņa paša orķestris! Ar raga spēlmani un bundzinieku, un diviem stabulniekiem.

Beiguši spēlēt, viņi dabūja cepumus ar pienu, noskūpstīja karalieni, labu nakti vēlēdami, un paši gāja gulēt.

Karaliene bija ļoti satraukta, viņa karaļa uzvedību ņēma pie sirds.

— Viņš paliek gultā augu dienu! — viņa teica premjerministram. — Tautai tas nepatīk. «Kāds gan labums no karaļa, kas cauru dienu nekāpj no gultas ārā?» viņi saka. «Mēs nekad neredzam viņu, lai uzsauktu — urā! — vai — lai dzīvo karalis!» Ja es viņam atgādinu, ka laiks celties, viņš tūlīt pat saīgst. Vienīgais, ko viņš vēlas, ir — lasīt avīzes un klausīties orķestri.

To pateikusi, nabaga karaliene sāka raudāt.

— Ak, neraudiet, jūsu augstība, — sacīja premjerministrs.

Tad viņš uzlika galvā cepuri un devās mājup domāt. Viņš domāja visu garo dienu, bet viņam neienāca prātā nekas, ar ko varētu karali piedabūt kaut vai kāju no gultas izcelt.

Premjerministra dārzā dzīvoja zirneklis, varda Horācijs. Un tajā pēcpusdienā^ kad premjerministra sieva Matilde izkāra \eļu žāvēt, Horācijs sēdēja savā tīklā, viņu vērodams, un viņš pamanīja arī premjerministru staigalējam krustu šķērsu pa dārzu un reizumis 'pakasām pakausi.

— Kāpēc tu kasi pakausi? vaicāja Matilde. '

— Zini, dārgā, — ierunājās premjerministrs, — tas man palīdz domāt. Un karaliene grib, lai izgudroju, kā likt karalim piecelties no gultas.

Horācijs dzirdēja premjerministra sacīto un nosprieda: «Ja es ierāpotu viņa cepurē, tad varētu viņam kutināt pakausi, likdams to kasīt un tā palīdzēdams domāt.»

Viņš paraudzījās lejup no sava tīkla un ievēroja, ka premjerministra cepure ir turpat apakšā zālē. Tad viņš pats sevi nolaida lejā garā pavedienā un noslēpās cepurē.

— Tēja ir gatava! — no mājas sauca Matilde. Premjerministrs paņēma cepuri un gāja iekšā. Pēc tējas viņš to uzlika galvā un devās apraudzīt karalieni.

— Man kut galva, — viņš teica, noņemdams cepuri un ejot pakasīdams pakausi. Tieši tobrīd viņam iešāvās prātā kāda doma.

— Es zinu, kas jādara! — viņš iekliedzās. — Izdomāju!

Te viņš pamanīja Horāciju.

— Tu esi labs zirneklis, — viņš sacīja. — Tu man tik ļoti kutināji pakausi, ka tas nemitīgi bija jākasa, līdz domas sarosījās. Un es esmu izdomājis, kā lai karali dabū augšā. Karaliene būs apmierināta un tauta — arī.

Tiklīdz premjerministrs pa sētas durvīm iegāja pilī, viņš satika vīru, kas orķestrī pūta ragu, un viņam premjerministrs izstāstīja, ko bija sagudrojis.

— Manuprāt, tā ir laba doma, — atzīmēja raga spēlmanis. — Tas noteikti karali uzcels augšā. Es izstāstīšu pārējiem.

Viņš izklāstīja pārējiem orķestrantiem, kas jādara, un viņi visi, kā parasti, devās uz karaļa guļamistabu.

Tāpat premjerministrs par savu plānu pavēstīja karalienei, un arī viņi abi iegāja. Karalis bija ļoti apmierināts, viņus visus vienuviet redzēdams.

— Nāciet un piesēdiet uz gultas malas! — viņš teica premjerministram. — Tikai uzmanīgi — neuzsēdieties man uz pirkstiem! Arī tu, dārgā! Nāc un piesēdi! Nu mēs varēsim paklausīties mūziku. Lūdzu, sāciet! — viņš sacīja orķestrantiem.

Orķestris ķērās pie spēlēšanas — tik skaļi, cik vien spēja. Bundzinieks sita bungas. Raga spēlmanis pūta ragā, cik skaļi varēdams, un abi stabulnieki stabulēja tā, ka likās — viņi pārplīsīs.

— Tas ir par skaļu! — izsaucās karalis. — Spēlējiet skaisti un klusām kā vienmēr!

— Par skaļu? — noprasīja orķestra vadītājs. — Vai tad bija par skaļu, jūsu augstība?

— Man patika, kā viņi spēlē, — iebilda karaliene. — Lūdzu, nospēlējiet vēl kaut ko.

Orķestris sāka spēlēt un atkal skaļāk nekā parasti.

— Cik jauka mūzika! — spiedza karaliene.

— Jā, tā patiešām ir skaista, jūsu augstība! Jauka, klusa, maiga mūziciņa! — atkliedza premjerministrs.

«Es laikam jūku prātā,» iedomājās karalis. «Mcņi tā nemaz neliekas ne jauka, ne klusa.» Viņš pabāza galvu zem spilvena, bet mūzika vēl arvien bija par skaļu. Tad viņš teica orķestrim:

— Ejiet ārā aiz pils vārtiem un spēlējiet tur, pie sargposteņiem.

— Labi, kungs, — sacīja orķestra vadītājs. Viņi visi izgāja ārā, bet šoreiz tikai izlikās spēlējam. Neviens i ne skaņas neizdzirdēja.

— Kāpēc orķestra^nti nespēlē? — vaicāja karalis.

— Cik patīkama mūzika! — atsaucās karaliene. — Nekad agrāk neesmu dzirdējusi viņus tik labi spēlējam.

— Jā, lieliski, — piekrita premjerministrs.

Karalis vairs neticēja savām ausīm, tāpēc

izkāpa ārā no gultas. Viņš paskatījās laukā pa logu. No tālienes likās, ka orķestris spēlē, cik tik jaudas, tomēr viņš nevarēja sadzirdēt, kas tas ir par skaņdarbu.

«Tas man jānoskaidro,» karalis nosprieda. Viņš teica:

— Lūdzu, pasauciet virssulaini un paprasiet, lai viņš atnes manu izejamo kroni.

— Jūsu izejamo kroni, ser? — brīnījās premjerministrs. — Jums nemaz nav izejamā kroņa.

— Tad aizsūtiet pakaļ manam kroņmeista-ram! — pavēlēja karalis. — Un, lūdzu, nekavējoties, ja iespējams.

— Ak, Velpsa kungs, — karalis sacīja savam kroņmeistaram, — es gribu, lai jūs man izgatavojat izejamo kroni.

— Izejamo kroni, jūsu augstība? — pārvaicāja Velpsa kungs. Viņš bija galīgi pārsteigts.

— Ak jā, Velps, — piebilda karalis, — van-nošanās vakarā es, vannā gulēdams, uzliku kājas uz ūdens krāniem un vēroju savus kāju pirkstus, un nodomāju: «Cik laba forma iziešanas kronim!»

— Ļoti laba forma, jūsu augstība, — piekrita virssulainis. — Velpsa kungs, esiet tik laipns, pasteidzieties, lūdzu.

Misters Velpss atvadījās no karaļa un karalienes, uzkāpa uz divriteņa un devās mājup. Pa ceļam viņš sacēla kājas uz stūres un vēroja formu, kādu veido pirksti.

Kad viņš pārbrauca mājās, viņš iegāja vannā un uzlika savas kājas uz krāniem.

— Jā gan, — viņš teica, — tā tiešām ir laba forma kronim.

Tad viņš sadabūja lielu podu zelta un dažus dārgakmeņus, un gabalu samta un uztaisīja karalim skaistu izejamo kroni. Viņš to aizgādāja uz pili un atdeva karalim; karalim tas ļoti iepatikās, un viņš to uzreiz pielaikoja.

— Pateicos, mister Velps, — viņš sacīja.

Tad karalis aplika mantiju un ar jauno kroni

galvā izgāja ārā. Tiklīdz orķestranti pamanīja viņu nākam, viņi sāka soļot pa ielu, vēl arvien izlikdamies, ka spēlē, un karalis steidzās nopakaļ, mēģinādams ko saklausīt.

Ļaudis uz ielas priecājās, viņu ieraudzīdami, tāpēc viņi noņēma cepures un palocījās, un teica:

— Labdien, jūsu augstība! Prieks jūs redzēt!

Viņi spieda karalim roku un māja, un saldējuma pārdevējs iedeva viņam sūkājamo ledeni, — tik priecīgs bija saldējuma pārdevējs.

Kad visi sasniedza pilsētas laukumu, orķestris iesāka spēlēt pa īstam, un karalis gāja pa laukumu, ar katru kādu vārdu pārmīdams un ļoti labi juzdamies. Viņš iegāja veikalā un nopirka pasaku grāmatu, un tad ogļu vedējs ļāva viņam savos divričos aizbraukt uz pili, kur ar apsveikumiem viņu jau gaidīja karaliene un premjerministrs.

— Es šodien brīnišķīgi pavadīju laiku, — viņš pavēstīja karalienei. — 'Nekad vairs nepalikšu gultā pēc brokastīm. Es celšos augšā un sēdēšu uz troņa, un teikšu ļaudīm, kas jādara, un iešu ārā, un rīkošu gājienus un svētkus, un būšu īsts karalis.

Karaliene bija ļoti apmierināta un karsti viņu noskūpstīja. Tad viņa aizsūtīja pakaļ premjerministram.

— Paldies, — viņa sacīja. — Jūsu plāns izrādījās ārkārtīgi labs.

— Ziniet, tas taču bija Horācijs — zirneklītis, kas dzīvo manā dārzā, — īstenībā viņš palīdzēja, — atzinās premjerministrs. — Viņš ierāpās manā cepurē un tik stipri kutināja man galvu, ka nepārtraukti bija jākasa pakausis, un tad man bija arī daudz jādomā. Vairāk nekā jebkad agrāk! Un tā es izdomāju.

— Cik gudrs zirneklis! — iesaucās karaliene. — Lūdzu, paņemiet viņu līdzi uz tēju sestdienas pēcpusdienā.

— Labi, jūsu augstība, — atbildēja premjerministrs, zemu paklanīdamies un skūpstīdams viņai roku.

Kad viņš bija prom, karaliene devās uz savu istabu un sāka adīt Horācijam skaistu zelta tīklu.

Sestdienā premjerministrs Horāciju atnesa uz pēcpusdienas tēju, un karaliene viņam nolika zelta tīklu dārza uz rožu krūmiem. Un pēc tējas karaliene viņam nolasīja dažas pasakas. Viņš tiešām bija laimīgs zirneklis.

xxxxxxxxxxxxxxxxxxx

— Kas noticis?

— Tur, pāri, nākošajā lapaspusē, ir viens nedraudzīgs zvērs.

— Tīģer, varbūt tu esi nedraudzīgs zvērs, bet tas — nākošajā lapaspusē — tieši ir visnotaļ jauks zvērs. Vai tu saproti, ko es domāju?

— Tu domā, viņš nav tik briesmīgs, kā izskatās?

»

— Jā, āriene maldina.

— Viņš vienkārši ir liels?

— Liels, bet ne bīstams. Galu galā pārliecinies taču pār to pats.

— Kas man jādara? Vai es varu apskaut Pubuli?

^ Jā!

L- Bet viņš var iekost!

» «

— Tad Kod pretī. Tīģeris arī var. Nu, ej lec! Pamēģini!

PUBULIS

— Tas tik bija lēciens!

— Tu esi jauks, Pubuli!

— Tu esi jauks, tīģeri!

— Vai es varu uzaicināt Pubuli uz tēju?

— Kā tad! Un kāpēc pārējos ne — Adataino Lumziķi Garkauli un Kumpli Pumpli?

— Četrdesmit trešajā lapaspusē līdzās Lum-ziķim Garkaulim ir brīdinājums: «Dzīvnieks ir bīstams.»

— Nu, neskati vīru no cepures!

— Labi, es viņam aizrakstīšu un uzaicināšu viņu uz tēju.

Tējas dzeršana pie tīģera

— Vai tu, lūdzu, nevarētu paprasīt Anniņai, lai viņa uzzīmē pastkastīti? Tad es varētu aizsūtīt ielūgumus Lumziķim Garkaulim un Kumplim Pumplim.

— Cik plana! Vai ta kļūs resnākā, ja es nosūtīšu dažas vēstules? .

— Jā!

— Tāpat kā es, ja tu man stāsti pasakas?

— Jā! Pastkastēm patīk vēstules.

— Tu uzraksti adreses uz aploksnēm, bet es rakstīšu vēstules!

— Sarunāts! Te būs Lumziķim Garkaulim.

— Un tagad Kumplim Pumplim.

— Vai man sākt no jauna?

— Jā! Un es uzrakstīšu adresi.

— Es nosūtīšu ielūgumus!

— Ko nu mēs darīsim?

— Liksimies un gulēsim līdz rītdienai. Anna, uzliec zvanu uz rītrīta deviņiem.

— Tēja gatava!

— Viņi visi ir klāt!

— Cik labu tēju Anna uzlējusi! Tomēr man labāk patīk pasakas. Izstāsti man kādu, lūdzu!

— Nē! Te ir grāmatas beigas, un tu jau esi diezgan apaļīgs. Tu varētu atvadīties no bērniem, kas lasīja par tevi.

— Es māšu ar roku atvadoties! Un tu arī nāc.

— Protams! Anniņ, uzzīmē mūs visus mājam ardievas un zīmē mūs ikreiz mazākus un mazākus, un mazākus, līdz mēs pazūdam pavisam.

Saturs

Sarunas ar tīģeri Princese Nīna un tīģeris Zem paklāja Policista zirgs Nelsona ola

Seintpenkresa un Kingskrosa Stacija, kas nestāvēja uz vietas Vēlmju brlnumkoks Sivēns, kas mēģināja lidot Vārdu upe Bliukš!

Binkijs un viņa strīpiņas Gliemeze Olīva un Gilberts Vabole domātāja Zilonis,

ugunskurs un baltā pilīte Večiņa no Haigitas Migla

Degunradzis un labā feja Anabella

Autobusiņš, kas baidījās no tumsas

Paslēpes

Gā, gā!

Vabole un buldozers Sarkana cepure Valdnieks Neptūns un vaļi Stāsts par Zzzzzz Zēns, kas rūca uz tīģeriem Lielrūcis un mazrūcis Sienāzis un gliemeze Skudrulēns un cukurs Viena brīnišķa diena nakts vidū Pazaudētā dzimšanas diena Deizijas ceļojums Ačgārniskā zeme

Lielais melnums un mazais melnums Jaks

Pūķītis un burvis

Slinkais karalis un gudrais zirneklis Tējas dzeršana pie tīģera

Дональд Биссет

Беседы с тигром

Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Перевела с английского и составила ИНЕСЕ ПАКЛОНЕ

Художник ЭР И КС ОШС

ИБ № 5202

Donalds Bisets

Sarunas ar tīģeri

Jaunaka skolas vecuma bērniem

Redaktors Andris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Andris Lamsters Tehniskā redaktore Maija Jaunzeme Korektore Māra Tirzite

Nodota salikšanai 10.04.87. Parakstīta iespiešanai 16.03.88. Formāts 60X84/16. Ofseta papirs N? 1. Taims garnitūra. Ofsetspiedums. 9,30 uzsk. iespiedi.; 19,06 uzsk. krāsu novilk.; 5,84 izdevn. I. Metiens 40 000 eks. Pasūt. N? 220. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 193/32688/B-972. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Bisets Donalds Sarunas ar tīģeri

Sarunas ar tīģeri

Princese Ņina un tīģeris

Zem paklaja

Policista zirgs

Nelsona ola

Seintpenkresa un Kingskrosa

Stacija, kas nestāvēja uz vietas

Vēlmju brīnumkoks

Sivēns, kas meģinaja lidot

Vārdu upe

Bliukš!

Binkijs un viņa strīpiņas

Gliemeze Olīva un Gilberts

Vabole domātājā

Zilonis, ugunskurs un baltā pīlīte

Večiņa no Haigitas

Migla

Degunradzis un laba feja

Anabella

Autobusiņš, kas baidījās no tumsas

Paslēpes

Ga, ga!

Vabole un buldozers

Sarkana cepure

Valdnieks Neptuns un vaļi

Stāsts par Zzzzzz

Zēns, kas rūca uz tīģeriem

Lielrucis un mazrucis

Sienāzis un gliemeze

Skudrulens un cukurs

Viena brīnišķa diena nakts vidū

Pazaudēta dzimšanas diena

Deizijas ceļojums

Ačgarniska zeme

Lielais melnums un mazais melnums

Jaks

Puķitis un burvis

Slinkais karalis un gudrais zirneklis

Tējas dzeršana pie tīģera

Saturs