Jaunsudrabiņš Jānis

Tā paiet pasaule

Jānis Jaunsudrabiņš

Tā paiet pasaule

.

.....

JĒKABS GUDRAIS UN VINA NELAIME

Tas notika tajos laikos, kad pašslepkavība patlaban nāca modē un kad vēl latviešiem pret to nebij izdota neviena grāmata.

Lieknāju Lates vizītkaršu šķīvī uz kumodes bij raibs daudzums daždažādu papīra gabaliņu. Un kādu tik tur vārdu nebij! Liela daļa no tiem bija tādu, kuru īpašnieki vis nebūtu tik tuvu kopā gulējuši visā mierā. Nē, jau pa lielu gabalu tie grieza zobus cits uz cita. Jo Lieknāju Latei bija trīs labas īpašības: viņa bija jauna, skaista un bagāta. Un vēl viņai bij ceturtā labā īpašība: Late nebij pilsētā skolā gājusi. Tā viņas vērtību pagasta saimniekdēlu acīs nekas nevarēja mazināt. Kam tad tāds izglītots meltiets vairs der? Tāds tūlīt tinas vairāk ap skolotājiem, ap skrīveri un melderzeļļiem. Un, ja arī saimnlek-dēlam uz brīdi tiek novēlēta tā laime būt ap viņu, tad ej nu sazini, ko runāt un kā vārdu teikt. Sevišķi, ja vēl kāda vīriešu kārtas dvēsele ir tuvumā. Muļķim izlikties nevienam negribas, un gudram būt tik piepeši ir ļoti grūti. Un kādreiz, kad tu cilvēks patlaban domā, ka esi atradis īsto pavedienu un tev vārdi sāk jau daudzmaz rindā stāties, — te viņa pleš savu muti un saka: oh — konzervēsim labāk kaut ko citu. Jā, tādas ir tās smalki izglītotās meitas. Tāpēc skolota meita pagastam ir tikai par krustu, un sevišķi saimniekdēli dedzina pie viņām pirkstus. Te ir meklējams attaisnojums tai tumsas draudzībai, ko lasām avīzēs par daudzu apvidu garīgo būšanu. Jo rakstītājs ir vai nu skolotājs, vai cits kāds puskoka lēcējs; bet tumsoņu ir viss pulks, viss apvids. Tādam smalkā galdiņa urbējam jau labi rakstīt... Bet gadās arī starp tumsoņiem gaišas galvas, un tad nāk pretraksti. Un tad avīžu abonentiem jālasa pretraksti, lai zinātu, kam taisnība. Bet kur tad nu palika Lieknāju Lates vizītkaršu šķīvis?

Jā, Lieknāju Lates vizītkaršu šķīvī uz kumodes bija kāda ļoti skaista karte ar neaizmirsteļu pušķīti uz stūra, un stūre-niski pār visu karti lieliem, trekniem burtiem stāvēja drukāts: «Jēkabs Gudrais», šī karte te bij ieradusies ap ievu ziedu laiku. To viņas īpašnieks kādā vakarā Latei iespieda saujā. Un nu tā bija brīnišķīga karte: cik viņa arī pa svētdienām, ciemiņiem kravājoties, netika iemaisīta citu pulkā — atkal un atkal gadījās visām virsū. Var būt, ka tas bija neaizmirsteļu dēļ, jo puķes taču meitām dikti patīk. Bet var arī būt, ka vārds Latei ļoti gāja pie sirds. Jēkabs Gudrais — tas taču bij debešķīgs vārds. Un ik rīta, galvu sukādama, Late raudzījās viļņotajā spogulī un reizā vizītkartē. Tas saskanēja tik loti labi. Brīžam viņa nolaida savus gaišos, saules balinātos matus acīm priekšā un pa mazu, mazu šķirbiņu raudzījās spogulī un uz vizītkartēm. Nu viņa izskatījās visa kā sukātu linu sauja; bet viņa skaidri varēja redzēt uz kartes puķītes un skaisto vārdu — Jēkabs Gudrais. Tad Late ņēma adāmo adatu un aizbāza to pa matu apakšu līdz pašam pakaušam un izšķīra celiņu. Un tad viņai pašai smieklis nāca, redzot linu saujas vietā taisno deguneli, apajos, spīdošos vaigus un apaļo matu kamolīti augstu pakausī baložu olas lielumā. Tā viņa niekojās gandrīz ik rīta. Latei bija divdesmit gadu.

II

Ap rudzu pjauju Lieknāju Lates sirdī notika liels lūzums. Kādā svētdienas rītā atbrauca divi precinieki. Taisni svētdienas rītā un smalki precinieki! Bildinātājs bij kāds mūrnieku meistars no kaimiņu pagasta, bagāts cilvēks, kurš simtus grozīja kā skaidas. Viņš uzņēma lielas būves. Pat vienu baznīcu bij cēlis; tikai torni taisījis cits meistars. Ka viņš pie tādām būvēm daudz pelnīja, to vis nebija nevienam jāsaka — to jau katrs pats zināja. Pie tam viņš tikko trīsdesmit piecu gadu vecs un lielām ūsām ogles melnumā.

Lates vecāki un arī brālis bija līksmi par šādu laimi. Arī pati Late bij kā apdullusi. Tūlīt, līdzko atbraucēju nolūks bija gaismā nācis, viņa sāka lietu pārlikt. Tas nebij vis tik viegli. Bet pēc pāra stundām viņa vairs par sevi varēja tikai brīnēties, ka pirmajā brīdī nezinājusi, ko darīt. Ja viņa salīdzināja te šo sabriedušo vīru ar Jēkabu Gudro, kas tad no tā vairs palika? Tikai ēna! Jēkabs pret šo viņai izlikās pelēks, kā applucis. Vai Jēkabam bij tādas ūsas? Vai Jēkabs prata tik cēli pie galda sēdēt un nazi turēt tikai ar trim pirkstiem? Nēf Jēkabs bija tīrais puika, mīkstčaulis, spārnus nolaidis putna bērns. Un kur tad, par visām lietām, dzīve pie tāda vīra! Viss uz naudas — ne laidars jābrien, ne jāplančojas ap veļas baļļu, ne jāgādā par klēti. Piesit tik ar roku pie kabatas, un danco visas dzīvas un nedzīvas lietas. Kad vien gribi, aizbrauc uz Rīgu, jo stacija tik pusotras verstes ... Tikai vārds, vizītkarte*— tā Latei nebija pa prātam. Viņas precinieks bija Vilis Buks. Bez kādām šaubām — vārda ziņā tā bij slikta maiņa. Bet, kad lietu labi pārlika visā klusībā un mierā, tad nebija arī par to daudz ko brēkt. Vārds «buks» taču savā īstajā nozīmē šajos laikos ļoti maz vairs tika lietots; aitām bija auns un kazām āzis, tikai stirnām bij vēl buki, bet tos tik reti dabūja redzēt, ka retumis vairs pieminēja. Un tad — neviens jau tādu vīru nesauks citādi kā: Buka kungs. Vilis Buka kungs! Buka kundze ... Ha!

Kaut gan tajā svētdienā viss vēl palika pa vecam, tad tomēr Lieknāju Lates vizītkaršu šķīvī jau bija notikusi liela pārmaiņa. No šās dienas sākot, pašā virsū stāvēja Vilis Buks. Jēkabs Gudrais gulēja citu vienaldzīgo pulkā.

111

Tagad par Jēkabu Gudro.

Jēkabs Gudrais bij Lieknāju Lates vecumā. Viņš bija saaudzis diezgan brašs un plecīgs puisis, bet sirds viņam bija pārāk mīksta. Sešpadsmit gadu vecs viņš vēl raudāja par tīriem niekiem, un arī tagad asaras tam nebij dārgas. Piemēram, ja Jēkabs aizgāja uz aploku pēc dūkanā un tas bij pārrāvis pinekļu, neļāvās rokā dabūt, tad Jēkabs tūlīt vilka garās vaļā. Un rudeņos, kad tēvs aitas kāva, tad Jēkabs turēja lopiem kājas un raudāja. Vispārīgi viņam piemita kaut kas apaļš, kaut kas apviļāts no visām pusēm, kā tas mēdz būt pie ļaudīm, kam vāja gribas spēja un kuri no sirds labi un taisni cilvēki. Bet šādiem jaudīm pasaulē ir grūti dzīvot.

Jēkabs Gudrais par Lieknāju Lates preciniekiem dabūja dzirdēt jau tajā pašā svētdienā, jau pat tajā stundā, kad Buks iebrauca Lieknājos. Tādas ziņas jau aiznes zvirbuli no jumta uz jumtu, ja ne cits. Sirds Jēkabam dauzījās un nedeva nekāda miera. Viņš novilka svētdienas drēbes un staigāja pa sētsvidu no vieniem vārtiem līdz otriem. Tad viņš svilpodams lēnām aizgāja uz zirgu dārzu. Tur nu viņš atkal staigāja un svilpoja. Pie tam viņš dzirdēja katru troksnīti, kas nāca no lielceja puses. Kad rībēja rati, tad Jēkabs Gudrais kāpa uz kārtīm un skatījās, kas tur brauc. Braucēji bij dažādi. Droši vien kāds no tiem bija mūrnieks Buks — varbūt tas ar to stīvo baltiņu. Ilgi taču viņš pie Lates nevarēja tilpt. Late teica «nē» — vienu par visām reizēm, un Bukam bija jāstūrē atpakaj.

Jēkabs apmierinājās. Viņš nesvilpoja vairs. Vai tad viņš te nāca uz zirgu dārzu nemiera dzīts? Nē, kas tā domā, tas nežēlīgi maldās. Bija taču zirgi jādzirdina. Un viņš tos pēc kārtas atpina, pieveda pie grāvja turpat dārza vidū, svilpa un mudināja lopus dzert. Divas reizes viņš veda katru zirgu pie ūdens, bet tiem šodien nebija nekādu slāpju.

Kad saule nebija vairs augstu, tad Jēkabs Gudrais gāja uz māju launagā. Ko tad viņš te, pie zirgiem, lai ilgāk būtu darījis?

Launags bija paēsts. Vecākais brālis gulēja gultā un skatījās griestos. Vienā rokā tam bija papiross, otrā laika grāmata. Kad Jēkabs garām gāja, brālis pagrieza galvu sāņis un ievilka dūmu. Nu viņš palika tādā stāvoklī.

Jēkabs zagšus brāli uzskatīja.

Paldies Dievam, brālis neteica ne vārda, neprasīja, kur bijis, ko darījis. No brāļa Jēkabs rāvās vairāk kā no tēva. Viņš arī bij par desmit gadiem vecāks par Jēkabu.

Tad Jēkabs iegāja piena kambari un ēda kādu pusstundu, pa lodziņu raudzīdamies uz lielceļa pusi. Vēl viņam tomēr sirds paredzēja, ka Buks nav braucis atpakaļ, kaut gan mēģināja sev iestāstīt, ka skatās pa logu tikai tamdēļ, ka nav citur kur acu likt.

Paēdis Jēkabs Gudrais jutās mierīgāks. ViņS atkal saģērbās svētdienas drēbēs — un darīja to pilnīgi apzinīgi.

Kur iešot, brālis ievaicājās.

«Nekūri»

Bet Jēkabs Gudrais tomēr gāja, jo pēc pusstundas jau sēdēja krogā.

Vajadzēja aklam būt, lai neredzētu akmeņa uz Jēkaba sirds. Krodzinieks bij redzīgs, un, kad Jēkabs prasīja pudeli alus, tad tika atkorķētas divas.

Labs laba nemaitā.

Jēkabs Gudrais izdzēra abas pudeles un prasīja, lai dodot vēl vienu. Un atkal izdzēra divas.

Krogā bija vairāk ļaužu, bet Jēkabs neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi.

Kad Jēkabs vēl uz trešās kājas prasīja, tad krodzinieks kļuva pavisam laipns. Pirmo reizi Jēkabs Gudrais bij tik dūšīgs; citādi tas krogam lieca līkumu. Vajadzēja viņu tikai drusku papurināt, lai nav tik nolaidies, — kas zin, varbūt vēl iznāks vesels ducis un kunde priekšdienām.

«Nu, Gudrais kungs, kad tad mēs laidīsim precībās?»

Jēkabs pacēla galvu.

«Ko? Mēs precībās? Kāpēc tad?»

«Nu reiz tas taču tā kā tā ir jādara. Precēties vajag.»

«Vajaga gan,» Jēkabs atteica un dzēra.

«Ārpagastnieki zvejo te, brauksim mēs atkal uz viņu ezeriem.»

Jēkabs smējās, bet lielas dalības neņema pie krodzinieka tenkām.

Bet tad krodzinieks sāka stāstīt, ka Lieknāju Latei šodien sabraukuši tādi un tādi kungi raibām pakaklēm. Tikko nesenīt vēl bijis te jaunais Lleknājs pēc diviem dučiem alus. Laikam jau ejot uz labo pusi. Viņš galvojot, ka to āķi Late ierīšot.

«Raun viņus velns!» Jēkabs iesaucās un sāka acis mirkšķināt. Tad viņš uzsvieda naudu uz galda un izgāja. Kājas viņam cēlās daudz augstāk nekā parasts.

Kroga priekšā, uz zirgu kārtīm uzgūlušies, runāja daži vīri.

«Jēkab, kur tad tu nu cilposi pie vakara?»

Jēkabs pagriezās, bet tad izstiepa kaklu uz priekšu un gāja tikai tālāk, kaut gan ne visai taisni.

«Nu jau gan uz brūtēm,» otrs teica.

«Pie īstās jau cits priekšā, jau par vēlu.»

Bet tie jau visi bija tikai joki. Varēja taču skaidri redzēt, ka Jēkabs ticis tādā dūšā, ka nezina vairs, kur rīti, kur vakari. Un tiešām — Jēkabs pat paklupa uz grunts čupas. Bet tad viņš saņēma visus spēkus un prātus un gāja taisni kā svece. No kroga priekšas kāds kliedza, lai tak neesot delveris, lai griežoties pie laika atpakaļ, jo mājas esot pavisam uz otru pusi; bet Jēkabam nebija ausu priekš tādām muļķībām.

Ticis tiltam pāri, Jēkabs Gudrais nogriezās pa upes malu uz Lieknāju pusi. Te krastmala bij avotaiņa, apaugusi lielām govju lapām cilvēka augumā. Nāca jau pa gabalu pretim lapu vēsums. Jēkabam tika vieglāka galva. Kur tad viņš gāja? Nu turpat, kur simtu reižu gājis. Bet Latei taču precinieki... Kas par to? Ies izsitīs visus no mājas un paņems savu mīļāko. Tiešām — ies un nositīs to Buku kā vardi. Viņš paātrināja soļus.

Bet, kad bija klāt jau upes līkums un kad zari piepeši pašķīrās un varēja redzēt vakara krēslā Lieknājus, tepat netālu kūpošu skursteni, tad Jēkabs Gudrais sabāza rokas kabatās un apstājās. Nekāda pasaules vara viņu nebūtu varējusi tālāk dabūt. Viņš pat parāvās drusku atpakaļ elkšņos, lai Lieknājos kāds viņa nepamanītu.

Tur pa sētsvidu staigāja ļaudis. Viens meitiets smēla ūdeni pie akas. Čīkstēja vinda. Pienāca vēl viens meitiets baltu lakatiņu. Bet Late tā nebij. Tad no istabas iznāca viens vīrietis un apstājās durvīs. Varēja redzēt tikai ģīmi un rokas. Rokas kustējās, cēlās viena, tad otra, kaut ko rādīja. Sāka suņi riet.

Par brītiņu piebrauca pie durvīm lielu melni. Sievietes nozuda no akas. Viens vīrs, laikam Andris, turēja melni pie galvas, bet varēja tikko valdīt.

Jēkabs Gudrais elpoja, cik klusu vien iespējams, un tomēr viņš gandrīz vai krāca. Bija bail pašam no sevis. Bet tomēr viņš raudzījās kā vanags uz Lieknājiem.

Iznāca no istabas tumšas ēnas, nevarēja vairs skaidri noģist, divas vai trīs, un iesēdās ratos. Melnis dižojās, rāvās uz priekšu, atpakaļ. Te durvīs parādījās arī Late. Ak jā, Late! Tā bija viņas gaišā galva, tas bija viņas augums, tā bija viņas puķotā šalle ap pleciem. Viņa pieiet pie ratiem... Laikam sniedz roku viesiem. Jā, Late aizvien ir laipna pret viesiem. Varbūt viesi saka: uz redzēšanos, jaunkundz. Bet Late teic: uz nekad neredzēšanos. Jā, viņa raujas atpakaļ no ratiem, bet kāds velns tad viņu sien pie... Rau, rau! Nē — sasper tevi deviņais — viņa sēstas ratos! Viņa vizināsies pa tumsu ar svešiem jauniem cilvēkiem! Ar veco Buku! Jā, viņa iesēstas ratos. Melnis izstiepjas. Ratos sēdētāji atgāžas, tad saliecas uz priekšu. Zirga turētājs atsprāgst sāņis kā bumba.

«Urā! Urā!»

«Urā!» Jēkabs Gudrais čukst un turpat nosēstas zālē un raud kā izkults.

«Urā ...» viņš vēl atkārto.

Kad Jēkabs Gudrais atjēdzis, viņš vispirms ieraudzīja pie debesīm šķību mēneša pusi. Bija gaišs. No upes locījās migla augšup. Varēja būt pāri pusnaktij. Tālu, tālu gaudoja suns.

Jēkabs izberzēja acis, pacēlās, noskurinājās, bija palicis vēsi, tā sēdot.

Lieknāji bij tumši, tikai jumta galā mēnesnīca vizēja. Tur zem šā jumta tagad gulēja viņa neuzticīgā Late.

Jēkabs gāja pa krasta virsu atpakaļ, pāri tiltam, gar krogu. Arī krogā nebija vairs uguns. Paldies Dievam! — Ak jā, pār tiltu iedams, Jēkabs apstājās un noraudzījās pār lēni lejā.

Ūdens bija melns.

Nē, ja Dievs būs tā nolicis, ka viņam jāmirst caur paša roku, tad viņš gan atradīs kādu cienīgāku nāvi, bet šādā darvā jau nelēks. Un, par visām lietām, viņš rakstīs Lieknāju Latei vēstuli un, pirmkārt, viņu krietni izsunīs un tad piedos visu.

Galu galā Jēkabs Gudrais aizgāja mājā pilnīgi tai cerībā, ka Late ir atkal viņa un neviena cita. Viņš taču nezināja, ka Jēkabs Gudrais guļ jau vienaldzīgo strēķī un viņa vietu cienīgi ieņem Vilis Buks.

V

Jau veselus trīs dienasvidus Jēkabs Gudrais gudroja Lieknāju Latei vēstuli. Bet dienasvidi bija īsi, un lieta negāja uz priekšu. Vajadzēja arī no ļaudīm rauties. Brālis slepus bāza degunu viņa darīšanās. Un, ja jau Jēkabs šo mīlestību bij tik ilgi pratis noslēpt, tad pēdējā laikā neviens to nedrīkstēja uzost. Sevišķi tam vajadzēja būt vēl noslēpumam, kamēr lieta ar Lati noskaidrojas. Arī nedabūja neviens lasīt, ko tur Jēkabs tajās piecās rindiņās uz vecas skolas burtnīcas lapas uzrakstījis, pat

Late ne ... Jo trešdienas vakarā pēc vakariņām Lieknāju ganu zēns atnesa aizlakotu vēstuli. Par laimi, Jēkabs gadījās tai brīdī olnīcā, zirgus vezdams, kad vēstnesis nāca; tā vēstule nonāca taisni viņam rokā un nesacēla mājā nekādas ziņkārības un taujājumus.

Jēkabs, vēstuli saņemdams, tikko neiekliedzās aiz prieka. «Jēkabam Gudrais kungam.» Jā, tas bija Lates raksts, to viņš vēl atminētu no skolas laikiem, ja nebūtu simtām reižu šķirstījis kladi, kur viņa ierakstīja tās ziņģes, kuras viņai dikti patika. Un te, otrā pusē, bij vēl iespiedušās viņas pirksta rieviņas sarkanajā lakā.

Ar vienu rāvienu Jēkabs norāva sasmulētai vēstulei zieģeli.

Vēstule bij gara. Kaut gan burti šķobījās un gorījās uz visām pusēm, tad tomēr bija pierakstītas pastpapīram visas četras puses. Ak — un vēstules beigās bija ielīmēta maza roka ar neaizmirsteļu pušķi. Tā bija laba zīme.

Jēkabs dega aiz ziņkārības, bet lasīt nebij iespējams, jo bija jau diezgan tumšs un vēstule bij ar zīmuli rakstīta. Visjaunākais bij tas, ka mājā nebij ne petrolejas, ne arī sveces, jo nebij vēl sākts vakaros degt uguni. Un, ja arī uguns būtu, tad tomēr katrs tūlīt skatītos, ko viņš ar to darīs. Un lampu aiznest uz savu klēti nemaz nevarēja tā, ka neviens neredz, ja arī tā degtu kādu brītiņu. Jēkabs Gudrais apņēmās ciest līdz rītam. Bet kurš gan V3j noturēt līgavas vēstuli kabatā no vakara līdz rītam neizlasījis?! Kaut bijis tikai pilns mēnesis! Bet, domādams par pilnu mēnesi, Jēkabs nolādēja savā sirdī Lieknāju Lates zīmuli.

Vajadzēja padomāt, kā tikt pie gaismas.

Kalpa siēvai bija mazs bērns — tai taču katrā ziņā vajadzēja būt kādai gaismiņai. Ak, kaut būtu bijusi lai vai tāda uguntiņa kā kaķa acs, tad būtu pilnīgi pieticis.

Kad visi bija nolīduši katrs savās cisās, Jēkabs cēlās no savējām. Viņš klusām atvēra klēts durvis. Arā bija pavisam tumšs. Basām kājām, viegli kā spoks viņš aizļodzījās līdz kalpu durvīm istabas galā un uzmanīgi iegāja iekšā. Dziedāja circeņi. Bija stipra zemes smaka, jo te nebij grīdas.

Jēkabs pa tumsu aiztaustījās līdz kalpa galdiņam un čamdīja. Lampiņas nebij. Tikai iemērca pirkstus piena vai putras bļodiņā. Bet tai pašā brīdī viņš ieraudzīja uz loga sveces galiņu. Nē — tā bija baltu diegu spolīte.

Kalps pa miegam ko ierunājās. Jēkabs klupa. Tad kalpa sieva pamodās un bij uz reizas gultā sēdus.

Jēkabs bij tik gudrs, ka nebēga. Viņš sāka tūlīt runāt un Izteica savu vajadzību. Viņš arī lietas visos pamatos neslēpa. Esot atnākusi no kaimiņu Kristapa steidzīga depeša un nevarot izlasīt bez gaismas.

Kalpa sieva pacēlās vēl vairāk un noņēma no laktiņas mazu skārda lampiņu. Viņa to arī iededza, un Jēkabs varēja turpat pie galdiņa sēdēt un lasīt. Vēstule bij tāda:

Mīļais Jēkap Gudrais kungs?

Es tevi apsveicināju ar daudz simtu labām dienām un daru zināmu ka man iet precinieks man bij svētdiena un viņš gan nāv tik jauns ka tu bet viņš ir diezgan smuks un iznesīgs mūra istaba miesta mala un māte ļoti vēca ilgi nedzīvos daudz naudas mīļais Jēkap man sirds lūst kad iedomājos ka man tevi jāatstāj bet liktenis tā nolēmis jo visi mani ļaudis traki grib lai es eju pie buka kunga pārvelti tu mans esi un paliksi es negribu pretoties man ar ir sirds krūtis bez prāta tu man mīļš bet ko tur lai dara uz naudas es neskatos tev ari būs tūkstoš un man tūkstoš ar zirgu un ratiem sešām govīm un skaps kumode galds seši krēsli bet tas nieks mums nav māju kur mes dzīvosim nauda drīz izput art un ecct tu maki bet mūra darbu tu neproti buka kungs to var viņam

nāk navda par 20 strādniekiem viena diena meita man būs mani apdienēs ka lielmāti zīda un samta kleites un cepures ar putnu 3 rub vērtiba ak jēkab sirc man to laimi nedod miera 3 dienas es tev rakstu šo vēstuli un lūdzu ka tava laba sirc neņems par ļaunu jo es aizeju pie buka kunga dies ir manc liecinieks mani spiež vecāki un brālis un visi radi jo tu man palieci aizvien piemiņa visu mužu nākošu svētdien man jādod adbilde ka es iešu un tad es braucu pie pie V buka kunga uz 1 nedeļu pēc 3 nedeļām tad taisisim kazas un dancosim tevi ari lūkšu panāksniekos tikai lūdzams neatsakies pārgriez savu sirdi dies ta nolic negribu ar tevi tikties kad zinu tu esi dikti dusmīgs uz manim sirdz tev miksta un laba nenāc uz mani es esmu tikpat ka otra sieva un tu mani neatrunāsi esmu to lietu pārlikusi tiku tikām dzivo vēsels šo puķu pužki paturi no manas rokas mūžigu piemiņu viņas nenovist dārziņa ta nepastāv ardievu tava mūžam uzticīga

Late Lieknais.

Jau visu laiku, vēstuli lasot, Jēkabam bira asaras kā pupas uz papīra, bet, kad vairs nebija kur skatīties, tad asaras sāka plūst kā no diviem avotiem. Labi, ka kalpi bija tūlīt atkal iemiguši un neredzēja, un nedzirdēja nenieka.

Jēkabs nopūta lampiņu un izgrīļojās laukā. Viņš neskatījās ne uz augšu, ne uz zemi. Kā mēnessērdzīgs viņš gāja pa sētsvidu, tad pārkāpa pār sētu. Ieņurdējās suņi, bet tūlīt apklusa, nesaoduši svešas smakas. Jēkabs manīja, ka viņš ir teļu dārzā, ar kājām viņš to sataustīja. Bija apmācies un silts.

Ja nu viņš te pusnakts stundā pie vīksnas zara pakārtos? Rītu pat jau runātu viss pagasts, ka Jēkabs Gudrais pakāries. Pat avīzēs rakstītu. Pašslepkavības iemesli nezināmi... Ak, gan viena zinātu šos iemeslus pārāk labi un lauzītu rokas. Jēkabs

16

noraisīja siksnu no vēdera un staipīja to no visa spēka. Siksna netrūka. Viņš to staipīja ilgi, un daždažādas domas skrēja pa viņa smadzenēm kā triektas. Nekad viņa domas nebij skriešus skrējušas. Bet, ja nu viņš pakaras un pa tam Late ir apdomājusies, ko tad? Viņu taču spiež vecāki. Un, kad Jēkabu izvada un uz kapiem radi un piederīgie met patlaban savas trīs smilšu saujas uz zārka, tad skrien kāda izmisusi meita, matus plēsdama un brēkdama: «Aprociet mani līdz ar viņu, jo vienīgi es esmu pie viņa nāves vainīga.» Un tikai ar lielām pūlēm ļaudīm izdodas viņu atturēt no bedres. Tā ir Lieknāju Late. Bet, kad kaps ir aizbērts, tad viņa krīt ceļos dzeltenajās smiltīs un plosa savu skaisto ģīmi un nav dabūjama prom. Un visu mūžu Late neprecas un ik svētdienas nes un liek puķes uz viņa kapa, kad ir vasara, un ziemā sprauž raibiem papīriem izpušķotas eglītes sniegā un sien ap krustu skaistas lentas. Bet viņš, Jēkabs Gudrais, guļ un nekā no visa tā nejūt un nezin. Jēkabam pārskrēja drebuļi, un viņš sāka domāt, kā to visu varētu vēl citādi izveidot. Ja tikai negribētos ēst, tas nebūtu nekas liels. Nosmērē ģīmi ar vasku un guli. Un tad, kad zārks jau ir uz kapiem un kad Lates vaimanas sasniegušas visaugstāko pakāpi, — tad notiek savāds skats: zārka vāks pats no sevis paceļas, un Jēkabs Gudrais ceļas, noņem cepuri, paklanās Lates priekšā un aiziet uz māju. Tā būtu Lates neuzticība atmaksāta vislieliskākā kārtā. Bet tad atkal Jēkabs iedomājās, cik Late ir bijusi pret viņu laba, atcerējās daudzās naktis, kuras viņi kopā pavadījuši gan klētiņā, gan upes malā, un cik Late skaista. Nē, tā nevarēja rīkoties. Vēl viņš katrā ziņā mēģinās Lati pārliecināt, ka tā ir viņas nelaime, ko viņa tagad ieņēmusi savā sirdī kā laimi. Ja nevarēs tikties, ja viņa nelaidīs klētī, tad rakstīs vēstuli — un rakstīs to tik lielisku un aizgrābjošu, ka Late raudās un izstieps abas rokas viņam pretī. To pirmo gadījumu kapsētā viņš arī minēs. Taisnību sakot, vēl jau arī nekas nebij noticis.

Ja arī uz brīdi bagātība ir apstulbojusi meitenes sirdi, tad tomēr īsta mīlestība to atkal apgaismos un rādīs, kas labs un kas ļauns.

Jēkabs Gudrais bija apmierinājies. Viņš joza siksnu atpakaļ ap veco vietu un izgāja no teļu dārza, lēnām vārtus celdams, lai tie nečīkstētu. Viņš gāja uz klēti gulēt; bet labprāt gan viņš būtu vēl pirms gultā likšanās ko ēdis, jo vakariņās uztraukums nebij ļāvis norīt vairāk par diviem kumosiem. Bet piena kambarī varēja iekļūt tikai caur istabu, kur gulēja brālis un vecie, un labības klēts, kur rudzu apcirknī vāļojās pārs šķiņķu, bija aizslēgta. Ar smagu sirdi Jēkabs Gudrais likās gulēt.

VI

Otrā rītā Jēkabs Gudrais šķipelēja un tīrīja rijas priekšu. Laiks taisījās uz lietu, ar steigu vien bij jāved rudzi. Vecais brālis turpat paspārnē smērēja ores un bija kā uz karstām oglēm. Viņš jau jutās kā pa pusei saimnieks un visās vietās uzstājās kā tāds. Jau sen tēvs būtu mājas viņam nodevis, kā nākas, bet dēls tūļojās ar precēšanos. Bija nemanot jau iekļuvis tajos gados, kad cilvēkam palaikam grūti iet ar apprecēšanos. Tad gribas meklēt naudu, tad ir bail, ka nepaņem velnu mājā, un tad ir tāda vaina un tāda vaina. Un tad cilvēks zina, ka viņam vajag saimnieces strādnieces, bet, ka arī vajag sievas un ko ar to lai viņš dara, to nezina. Kad jau paņemta, tad, zināms, dod viņai klēts un pagraba atslēgas un koka tupeles laidara brišanai, un viss ir labi, jo vakaros ir arī uztaisīta mīksta gulta.

Nu jā — Jēkaba brālis bija kā uz karstām oglēm. Skraidīja ap orēm un kliedza Jēkabam, lai lokoties drusku žiglāk, gan laikam esot vilka kauls mugurā. Viņš pat lamājās. Bet Jēkabam bija viss viena alga. Tagad no rīta viņam sirds atkal nebija vairs vietā. Viņš dzirdēja brāļa lamas, dzirdēja kliegšanu, bet — lai! Jēkabs Gudrais dūra saviebies neaso šķipeli mitrajā rijas priekšā un domāja, ko lai Latei raksta. Bet relzā viņš jau jutās kā viņā pasaulē, kaut gan mirt viņam briesmīgi negribējās. Jau no Ziemassvētku nāves viņš skrēja vai sienā, labi zinādams, ka tā ar savu kulstekli tikai drusku kaklu parīvē un tad aptašķa ar biešu sulu, — kur tad nu lai šis būtu draugs ar īstu nāvi... Bet, ja Late neatgriezīsies, tad viņš katrā ziņā meklēs galu. Lai tad visi ļaudis redz, ka ir vēl pasaulē uzticīga mīlestība un pat vīriešu pusē. Nebūtu tikai tie rudzi vedami, viņš tūlīt ņemtu tēva plinti, aizietu uz sila stūri un — paukš!

VII

Rudzu kūļi lidoja no statiem orēs un no orēm atkal šķūnī. Strēķis auga, un lauks kļuva aizvien kailāks. Laiks sāka pamazām skaidroties, nesācis nemaz līt. Strādnieki bija darba prieka pārņemti. Meitas iekliedzās, kad rudzu kūļu smagās vārpas iesitās ģīmī; bet kliedziens bija jautrs un gaišs.

«Kas tad Jēkabam šodien, ka tāds saskābis kā pakrējums?»

Lai liekot mieru. Neesot labi.

Labi...

Bet pusdienā, kad citi pēc maltītes izstiepās kaulus atlaidināt, Jēkabs ņēma lapu papīra, aizlīda atskatīdamies uz rijas šķūni,' uzkāpa uz strēķa un sāka košļāt zīmuli. Zīmulis bija pārāk ciets, un rakstīšana neveicās. Vēl bija uzrakstīts tikai uzbudinājums un «M ēs šodien vedam rudzus un es sēdu uz strēķa...», kad jau brālis ieveda zirgu šķūnī, lai jūgtu. Jēkabam bij visas skaistās domas kā zvirbuļi pa šķori laukā. Viņš sēdēja starp rudzu kūļiem tukšs un nevarīgs.

Kad brālis bij izbraucis, Jēkabs Gudrais nošļūca no strēķa. Vienaldzīgi un bez steigšanās viņš iejūdza dūkano un brauca uz lauka.

Bet ap launaga laiku kaut kas gadījās, kas Jēkabu pavisam notrieca.

Viņš patlaban brauca ar vezumu mājup un bija ticis netāl no lielceļa, kad kā no zemes izaugusi viņa priekšā atradās Late. Viņa brauca pa lielceļu, laikam uz staciju, jo bija ratu pakaļā piesieta siena ķīpa.

Jēkabam pa visām dzīslām sāka skudras skriet. Viņš iesvilpās skaļi kā ar svilpi. Pats nobijās no sava svilpiena. Tad viņš sauca Lates vārdu, ari ne visai klusu.

Late nedzirdēja.

Ceļš gāja drusku kalnā, tāpēc Late brauca soļiem. Likās ari, ka no zirdziņa ne ar ko nav izspiežams riksis. Starp Jēkabu un Lati varēja būt divdesmit soļu starpas, bet dažreiz pietiek viena soļa, lai tie, kas mīlas, nevarētu kopā tikt. Būtu dūkanais bijis rāmāks — Jēkabs būtu uzsviedis tam grožus uz muguras un aizskrējis pie Lates. Tad viņa droši vien būtu tūlīt braukusi atpakaļ, ja viņa vispārīgi brauca, Buka pievilkta. Bet dūkanais varēja sākt trakot, un ļaudis varētu ieraudzīt... Nē — labāk tā. Kā tur taču viņa teica? Jā: negribu ar tevi tikties.

«Late!» Jēkabs vēlreiz mēģināja.

Bet Late raustīja pastāvīgi grožus kā audējs un turēja degunu taisni uz priekšu. Un pat notika vēl tas, ko neviens nebūtu varējis iedomāties: zirgs sāka rikšot!

Nu Late drusku atskatījās. Viņa bija piesārtusi kā magone, bet izlikās, kā kad ratu troksnis viņai nav ļāvis sadzirdēt nenieka.

Jēkabs instinktīvi izkāra mēli, tad aizvēra acis un nometa ar roku. Bet viņš nemaz ar to negribēja rādīt, ka tas vienalga, ko Late dara/Nē — gluži otrādi: viņš tagad darīs, kas darāms. Viņš nebūs vis tāds puika, kuru var aiz deguna pa pasauli vazāt. Viņš ir pratis slepeni, bet uzticīgi mīlēt un uzticīgas mīlestības dēļ pratīs arī nomirt. Lai brauc Late, lai pērk sev kāzu drēbes un rotas! Gan viņa to visu noliks un tērpsies melnās drēbēs, kad baznīcā zvanīs.

Bet vai tikai zvanīs?

Nu, gan zvanīs, kad labi samaksās.

Nu Jēkabs Gudrais sāka rēķināt dienas. Šodien bija ceturtdiena, rīt piektdiena, parīt sestdiena... Ja laiks pastāv, tad rudzi sestdien būs visi šķūnī. Un svētdien, tad — tad pasaule gan ko izdzirdīs. Tad par viņu vien visi mēles locīs. Svētdienas rītā viņš vēl paēdīs kartupeļus ar sviestu un biezpienu, un vēlāk — tad visi sastings, kad redzēs un dzirdēs, ko Jēkabs Gudrais izdarījis. Jā, Latiņ, arī tu!

Jēkabs iebrauca šķūnī.

Kūļi lidoja kā putni rindā uz strēķi. Kalpa sieva nespēja ne atņemt.

«Jēkab,» viņa pēkšņi iesaucās, lai tādējādi Jēkabu kaut uz mazu brīdi apturētu.

Jēkabs apstāja.

«Vai tā nebij Lieknāju brūte, kas tur brauca?»

«Kur?!»

«Pa lielceļu, kad tu patlaban brauci šurp. Es pa šķirbu skatījos.»

«Neredzēju! Vai man visas bābas jāredz?»

Un kūļi atkal lidoja kā putni rindā.

VIII

Svētdienas rītā bija bieza migla. Diena ausa pamazām un uzaususi tomēr nebij vēl nekāda diena. Jēkabs Gudrais uzcēlās agri, apģērbās svētdienas drēbēs un aizgāja uz istabu. Tur pie sienas virs tēva gultas karājās plinte. Ņemt vai neņemt? Ka tikai nepamostas tēvs. Bet kas par to!

Jēkabs paņēma plinti. Abi stobri bija pilni.

Priekšnamā Jēkabu sastapa māte. Kur tad nu tik agri skriešot?

«Jāmēģina notriekt kāds balodis.» Jēkabs gribēja jokot un smējās bez smieklu. Ari māte smējās.

«Tad jau jāmazgā tik katls.»

Nebija pirmā reiza, kad Jēkabs Gudrais izgāja ar plinti pablandīties, kaut gan savā mūžā bija nošāvis tikai vienu vāveri un pagājušā ziemā dzeni. Tāpēc māte nedomāja par baloža gaļu, bet lika tūlīt vārīt kartupeļus.

Jēkabs Gudrais gāja taisni uz sila stūri. Ja nu viņš tur paliek un vairs nepārnāk, tad, mazākais, māte zinās, kur viņš guļ, jo sila stūri sauca par baložu mežiņu un tur tiešām aizvien varēja baložus manīt. Viņš neatmanīja savu soļu, neredzēja, ka kamašas rasā izžulga un izpletās kā lupatas. Jēkabs arī nedomāja vairs par Lati. Ak, par to viņš pēdējās dienās un vakaros bija tik daudz domājis, ka pilnīgi pietika. Tagad visas viņa domas riņķoja ap melno nāvi. Cik taču savādi! Te viņš viņu nes pats uz savas muguras, un viņa ir pilnīgi nevarīga. Bet vajag pakustināt tikai pirkstu, un viņa aprīs tevi kā zvērs.

Ticis sila stūrī, Jēkabs apstājās. Te nu bij tā vieta.

Viņš gribēja krist tepat malā, lai ļaudīm nav pēc līķa ilgi jāmeklē. Un, ja pirmajā dienā viņu neatron, kas zin — naktī nāk jau lapsas viņu tiesāt un vabules sāk rakt no apakšas. Tas būtu briesmīgil

Jēkabs nosēdās pie resnas priedes, lai nebūtu tik augstu jākrīt, kad dabūs nāvīgo triecienu. Tad viņš atmēroja trešo ribu starpu un lika stobra galu taisni pret sirdi.

Aukstas tirpas pārskrēja pār visu miesu, un elpa apstāja, kā kad dziļā ūdenī iebrien. Bet nu viņš nevarēja plintes gaiļa ar rokām aizsniegt. Vajadzēja aut kājas nost, lai varētu ar kāju pirkstiem rīkoties.

Jēkabs noāva kājas. Viņš apgrozīja izmirkušās kamašas

un apskatīja no visām pusēm. Vienai bija zole drusku caura. Būs jādod kurpniekam pie laika. Velns, atkal rublis pagalam!

Bet tad Jēkabs nosvieda kurpes un zeķes. Viņam taču nekā vairs pasaulē nevajadzēja. Lai nomirst badā visi kurpnieki, visi skroderi, un vilks lai apēd visus mūrniekusl

«Ardievu, pasaulīt,» Jēkabs čukstēja, «tu miglas pilnais teju dārzs!»

Būtu viņam papīrs un zīmulis pie rokas, viņš šo teikumu uzrakstītu un atstātu kā savu beidzamo vārdu pasaulei. Un vēl viņš pieliktu kaut ko labi nāvīgu Latei. Bet Jēkabam Gudrajam nebija ne papīra, ne zīmuļa. Viņš lika stobra galu pie krūtīm un atkal sastinga.

Bet vai nebūtu labāk, ja viņš veco pagali izmēģinātu? Varbūt tā ir aizrūsējusi, jo nemaz nevarēja atcerēties, kad beidzamo reizi bij šauts. Tādā gadījumā plinte var sisties atpakaļ un viņu padarīt par kropli uz laiku laikiem.

Jēkabs atvilka gaili, lika plinti starp divām cieti kopā saaugušām priedēm, aizrāvās pats labi sāņis un, acis aizmiedzis, spieda vaļā.

Bija briesmīgs rībiens. Jau diezgan plānā migla to nesa no meža uz mežu un atkal atpakaļ. Tie beidzot nošalca kā ūdeņi.

Plinte nebij aizrūsējusi.

Jēkabs atvilka otru gaili, nosēdās atkal un meklēja ar pirkstiem īsto ribu starpu... Te viņš ieraudzīja, ka kupars sašķaidīts un drusku vēl kūp.

Kas tad tas?

Ak, Jēkabs savā izklaidībā bij pavisam piemirsis, ka ar šo veco krāmu nekad nedrīkstēja izšaut labo stobru pa priekšu, jo kreisā atslēga bij izdilusi un sita labajai līdz. Nu tur nekā vairs nevarēja darīt.

Jēkabs ņēma savas izmirkušās kurpes, sameklēja zeķes un āva kājas. Viņš pat klusībā pateicās Dievam, ka tā bij noticis.

Jo — ja viņš, piemēram, būtu uzreiz mērķējis sev un, par nelaimi, abi stobri, reizā sprāgdami, būtu pasituši viņa rokas sāņis un viņu tikai ievainojuši? Tad viņš tagad te gulētu degošās sāpēs, ievainots varbūt vēderā vai plecā, un nebūtu vairs otra šāviena, ar ko sāpes izdzēst. Tad jau labāk tā kā tagad.

Ar kāju aušanu Jēkabam Gudrajam gāja grūti, jo visi trīs priekšmeti — kājas, zeķes un kamašas — bij slapji. Viņš ņēmās tusdams un nemaz neredzēja nelaimes, kura tuvojās ātriem sojiem. Jēkabs viņu ieraudzīja tikai tad, kad tā jau stāvēja viņam blakam un turēja izšauto plinti savās brūnajās ķetnās.

«Mežsargs!» Jēkabs nelabā balsī iekliedzās.

Tad nāca raudāšana.

IX

Nelīdzēja nekāda taisnošanās, nekādas izrunas — reiz piespēts meža zaglis netika vairs vaļā. Lietas īsto kodolu gan Jēkabs Gudrais negribēja lobīt laukā; bet, kad apsvēra visas nepatikšanas, kas vēlāk var nākt, ja mežkungs sūdz, tad bija jāpadodas liktenim. Kā gan lai arī mājā iet bez plintes? Tad jau brālis un vecais viņu apēdīs. Nē — lai vilks apēd arī ragavas, ja zirgs jau apēsts! Un viņš izstāstīja mežsargam visas savas sirds bēdas, pie tam nemitīgi slaucīdams ar rokas virsu acis.

Mežsargs smējās pilnā kaklā. Trīs reizes viņš nosauca Jēkabu Gudro par bābu, un Jēkabs katrreiz meta ar galvu, apliecinādams, ka tas tiešām tiesa. Bet patiesībā viņš mežsargam nebūt nepiekrita. Vai bābai pavisam būtu drosme plinti rokā ņemt?

Beidzot Jēkabs juta savās rokās ko aukstu, glumu. Jā — plinte bija viņam atkal rokā. Zelta cilvēks tas mežsargs! Jēkabs Gudrais bija laimīgs. Nu viņš pavisam brīnējās, kā varējis būt tik dulls, nieka meitas dēļ taisīdams tādu joku ar savu dzīvību.

Mežsargs deva padomu, lai cita reiza meža daļa nenākot, ja jau — tad nudien vaļā nelaidīšot, lai vai dzīvu vai mirušu satikšot.

Jēkabs Gudrais neteica ne vārda, viņš tikai meta ar galvu. Tas bija viņa jā un nē. Vajadzēja steigties mājup.

Bet, jo tuvāk Jēkabs Gudrais mājām tika, jo smagāka nasta viņam atkal gūlās virsū. Viņš skaidri juta, ka dzīvība ir par velti glābta. Pirmajā brīdī viņš nemaz nebij iedomājis, ka mežsargs taču lietas nenoklusēs. Ak — viņa pļāpība krogū un uz katra meža celiņa bij visiem pazīstama. Šodien pat jau zinās viss pagasts, ka Jēkabs Gudrais gribējis nošauties Lieknāju Lates dēļ. Mežsargs to droši vien izstāstīs vēl sīkāk, nekā Jēkabs to viņam teica. Un ja to dabū zināt tēvs un māte, un brālis...

Jēkabs Gudrais būtu bijis tūlīt ar mieru dzīvs zemē ielīst; bet zeme nepašķīrās, un viņš gāja pa olnīcu aizvien tuvāk mājām. Jau no tālienes viņam likās, ka visi mājinieki zina notikumu sila malā. Bet, kad māte ievaicājās, ko gan viņš tur tik nejauki šāvis, tad Jēkabs tikko paspēja noslēpt asaras saujā.

Kaut ko nomurminājis par netrāpīšanu, viņš pakāra tukšo kumeļkāju pie sienas un tad sēdās pie galda.

Māte bārās, ka staigājot svētā rītā pa blēņām, nevarot ne uz baznīcu aizbraukt. Brālis gaidījis, gaidījis, beidzot aizbraucis viens.

Nu ir postā, Jēkabs nodomāja, un kumoss iespiedās viņam rīklē. Kā viņš tagad nožēloja, ka nebij šorīt paņēmis līdzi pulveri un skrotis. Pirms vēl mežsargs būtu pienācis, viņš jau varēja gulēt ar otru lādiņu krūtīs. Tas, ko Jēkabs nākdams domāja, — tas tagad bij jau sen piepildījies. Varbūt šai pašā brīdī jau brālis visu zināja, jo mežsargs gāja pa lielceļu mājā, kad brālim vajadzēja pa to viņam pretim braukt.

Jēkabs saņēma dūšu, bija vīrs un noslēpa savu uztraukumu.

Tai pašā acumirklī viņam ausa jauna cerība, kā nobeigt savu nožēlojamo dzīvību. Ūdenī uztūkt viņš negribēja. Pakārties un pārgrieztām acīm un zilu ģīmi ļaudis biedēt arī viņš negribēja. Nē, viņš aizies pavisam svešā vietā un tur sevi pazudinās. Tiešām tā!

Paēdis Jēkabs Gudrais apāva sausas zeķes, nomazgājās, uzvilka mēteli un teicās arī aizkāpt līdz baznīcai. Uz sprediķa laiku būšot galā.

Bet, ticis upei pāri, Jēkabs nogriezās pa kreisi no lielceļa. Lieliem, ātriem soļiem viņš devās uz stacijas pusi.

Bija verstu divdesmit ko iet. Pustrešas stundas Jēkabs gāja, un tad jau bija redzams dzelzceļš.

Sākumā Jēkabs domāja noslēpties te krūmos ceļa malā un gaidīt, kad nāks vilciens, tad skriet un mesties uz sliedēm, lai nobrauc galvu. Un viņš tiešām apsēdās uz grāvmalas un gaidīja.

Pagāja pusstunda, pagāja stunda. Pagāja viens otrs cilvēks viņam garām, iedams uz staciju vai nākdams no turienes. Tādās reizās Jēkabs stipri saduga un plūkāja zāli vai bakstīja ar pirkstu nevīžīgo kamašu purnus. Nāca arī dzelzceļa sargs viņam garām — jau otru reizi.

Ko viņš te gaidot?

Jēkabs neapķēra, ko lai atbild.

Nekā. Esot tālu gājis, atpūšoties.

No kurienes esot? Kur iešot?

Ejot uz staciju. Braukšot Rīgā. Esot no Jandaviem.

Viņš taču nevarēja teikt, ka ir nācis likt kaklu uz sliedes. Tas būtu bijis diezgan muļķīgi. Un bez tam šis nolādētais dzelzceļa sargs tad'būtu viņa nodomu izjaucis. Varbūt viņš to būtu pat nodevis policijai.

Vēl esot tikai divdesmit minūšu laika, tad pienākšot vilciens. Ja gribot tikt Rīgā, tad jāņemot kājas pār pleciem.

Jēkabs gribēja teikt, ka viņš vēlas tepat palikt un vēl kādu bridi papriecāties par skaisto dabu. Bet tas būtu modinājis sargā aizdomas, tāpēc viņš cēlās. Gribot negribot bija jāiet uz staciju. Viņi gāja kopā ar dzelzceja sargu.

Kad nu šis esot no jandaviešiem, tad gan varbūt zinot Liek-nājus? Tur esot vienam no šo ļaudīm, mūrniekam Bukam, brūte. Bagāta brūte. Dabūšot pūrā trīs tūkstoši, ērzeli, divpadsmit govju, nu — nevarot jau ne visu izteikt.

Jā, Jēkabs tā drusku zinot Lieknājus.

Tad labi runāt. Bet kas nu par lietu? Tur nu nācis gaismā, ka šai brūtei esot cits brūtgāns.

Dievs tēvsl Jēkabam izskrēja silts un salts caur kauliem.

Jā, tur esot kāds Jēkabs Biezais vai kā viņu tur saucot, tas šorīt aiz sirdssāpēm par to, ka šī apsolījusies iet pie mūrnieka Buka, gribējis pakārties, bet, kad striķis trūcis, tad ņēmis plinti un šāvies. Bet šāviens neesot nāvīgs. Esot aizvests šis Jēkabs uz Rīgu, uz spitāli. Brūte tagad nezinot vairs, ko darīt. Viņa jau kopš trešdienas vai ceturtdienas dzīvojusi te, pie Buka, jo Buks gribējis, lai palīdz mātei ierīkot istabas uz kāzām. Kā atbraukusi, tā nelaidis vairs uz mājām. Bet nu viņa tūlīt aizskrējusi uz Lieknājiem. Gan jau stacijā dzirdēšot ko tuvāku. Gan jau būšot kāds no tās puses, kas par to lietu zināšot ko tuvāku pateikt.

Tagad Jēkabam Gudrajam kļuva tik piepeši nelabi ap sirdi, ka nevarēja paspert vairs ne soļa. Viņš teica, lai sargs ejot vien tā lēnām, šis ieiešot drusku elksnīšos.

Reiz vaļā ticis, Jēkabs izzuda kā dūmi.

X

Gudrajos jau bij sadzīti lopi, paēstas vakariņas, daži gāja jau gulēt. Bet saimnieku gals bij nemiera pilns. Visi zināja šās dienas notikumu un tagad baiļojās, ka Jēkabs nebūtu ko ļauna padarījis pie miesas un dvēseles. Māte raudāja un vairāk reižu teica, cik Jēkabs viņai mīļš un labs. Viņa to teica tādā balsī, kā kad Jēkaba vairs nekad dzīva neredzētu. Arī brālis vaidēja. Bet viņam bija citi sirdēsti. Šorīt uz baznīcu braukdams, viņš bij paņēmis Jēkaba mēteli, jo baidījās no lietus un negribēja savu jauno mērcēt. Un nu Jēkabs bija nozudis ar visu viņa skaisto mēteli. Vecais gulēja gultā augšpēdu. Laiku pa laikam viņš ievaicājās, vai tad tā delvera vēl neesot? Dabūjis atbildi, viņš gulēja atkal mierīgi tālāk. Beidzot vecis nebija vairs tik kluss, jo aizmiga.

Māte ar dēlu izgāja uz lieveņa. Bija silta, apmākusies nakts. Vairs nebij ilgo vasaras krēslas stundu. Nāca vakars, un tūlīt viņam uz papēžiem mina nakts. Brālis sirdījās. Kas tagad gultā nekaitētu! Arī mātei bij tās domas, bet viņa tomēr apņēmās sēdēt un gaidīt. Viņai likās, ka Jēkabam jānāk. Viņai vajadzēja ar to runāt. Citādi jau tas zēns tīri badā nomirs. Ieies savā klētiņā un gulēs atkal — kā jau dažu nakti — ne ēdis, ne dzēris.

Tiešām ... Jēkabs nāca.

Ierējās suns. Bija dzirdami soļi. Jā — tā bija Jēkaba balss. Viņš mierināja suni. Tad nočīkstēja klēts durvis.

«Nāc taču vakariņās, brūtgān,» māte pusbalsī teica.

Jēkabs sastinga. Tagad, kur Late bija viņam atkal tikpat kā rokā, — tagad viņam atkal cits valgs sējās ap kaklu.

Atbildes nesagadījusi, māte cēlās un gāja uz klēti. Bet to viņai nevajadzēja darīt. Jo tagad Jēkabā tiešām iegāja velns. Jēkabs juta tik, ka viņam tiek uzmaukts galvā kā mīksts, silts maiss pāri acīm, pāri visiem locekļiem. Viņš viss kā pazuda šai maisā. Tad tikai juta, ka tumsa un vējš skrien viņam ap ausīm. Tad viņš ieraudzīja aku savā priekšā un ielēca tajā.

Māte griezīgi iekliedzās un saķēra galvu krampīgām rokām.

«Pagāns, manu mēteli!» brālis sauca un skrēja uz aku.

Uztrūkās visa māja. Tikai tēvs nepamodās, jo viņš vairs labi nepiedzirdēja.

Akas dibenā bij dzirdama apspiesta šņukstēšana. Tur nu stāvēja Jēkabs Gudrais līdz jostas vietai aukstajā ūdenī un raudāja.

«Trepes! Trepes! Uguni! Ķeksi!» jaucās balsis.

Tad nolaida spanni akā un kliedza, ja Jēkabs vēl esot pie dzīvības, lai kāpjot iekšā. Ka akā nav daudz ūdeņa, to visi zināja; bet sadauzīties krītot varēja līdz kauliem.

Jēkabs nepaklausīja balsīm tur augšā.

Brālis palika vai traks aiz dusmām. Velns, ņemšot kādu malkas pagali un triekšot, lai tad arī izšķīst. Kur šis nu vairs tādu zvejas mēteli lai liekot!

Jēkabs aptaustīja kabatas, apkakli un tiešām atrada, ka viņam mugurā nav paša mētelis. Bet viņš tik ātri vis nepadevās, lai ļaudis nedomātu, ka viņš tikai gribējis pa jokam izbiedēt māju. Nē, viņiem vajag būt pārliecinātiem, ka viņam negribas vairs dzīvot. Tikai kad māte ar asarām lūdzās un ari brālis teicās visu piedot, Jēkabs kāpa spannī un brauca augšā.

Varēja Dievam pateikties, ka nakts bij tik tumša, ka neviens viņa acu neredzēja. Tomēr drošības pēc viņš pa pusei noģība. Tikai pēc vakariņām viņš atžilba, kad bija jāiet gulēt. Viņš aizmiga acumirklī sev un visiem par prieku.

XI

Tagad stāstam ir beigas, jo Jēkabs Gudrais nava vairs tāds muļķis. Viņš ir tik daudz iekšķīgi un ārīgi cietis, ka vairāk nevajag. Viņš ir saņēmis no Lates jau trīs vēstules, lai kādu nakti aiziet pie viņas parunāties. Bet Jēkabs neceļ ne ausu. Viņš zina, ka Late nodzīvojusi pie sava Buka veselas trīs dienas, un viņam kā godīgam jauneklim tas ir līdz kaklam pretīgi. Bet Buks, dabūjis zināt par Jēkaba nāves deju un aizskarts par to, ka Late tik piepeši no viņa aizbraukusi, kad dabūjusi zināt par notikumu ar Gudro, atstāja savu līgavu viņas neuzticības dēļ.

Jā — ko tur lai dara? Katram savs krusts ir jānes.

GULMEĻI UN MEDINIEKI

I

Kad svētdienas rītos abās mājās turēja pātarus, tad, no malas klausoties, nevarēja saprast, ko tur īsti dzied, ko ne. Bet, kad darba dienās Gulmeļu pati sāka rāt savu saimi, tad no tās pašas svētības pietika arī Mediniekiem.

Gulmeji ar Mediniekiem bija tāli radi. Viņi dzīvoja savā starpā tīri labi. Bet Sesku Dārta reiz ņēmusi un Gulmelienei sastāstījusi, ka sveši aizvienam esot labāki par saviešiem. Sal pat — Pieterels tak ejot par pusgraudnieku, esot sava smuka iedzīvīte, vis, bet šī nevarot pie viņa padzīvot. Un esot tak, kā teikt, pašas as'nis, ne tik kad vēl tālāk rada. Gulmelis pats gan daudz uz tādām tenkām neklausījās; bet ienaids jau gulēja zem istabas sliekšņa un ņirgājās.

Veci ļaudis saka: visām lielām lietām ir mazs iesākums. Gulmelis to gan zināja, ka katrai drēbei ir sava kreisā puse, bet, ka arī šim teikumam var izvērst kreiso pusi, tas viņam nenāca ne prātā. Vispārīgi Gulmelis nemēdza prātot. Viņš piederēja pie tā tūkstoša, kuru domas nesniedzās mēles galam pāri.

Mediniekam bija dēls, kurš raudzījās pēc tādas mātes meitas, kura Mediniekos derētu par saimnieci. Gulmelim turpretī bija divas meitas, kuras jau ilgi ilgojās pēc tāda tēva dēla, kuram vajadzētu saimnieces. Te nu bija divas puses un trīs sirdis. Abās pusēs bija vajadzība, bet laba griba tikai vienā pusē, un priekšroka tak jādod dāmām.

II

Otros Vasaras svētkos pēc brokasta Gulmelis izgāja uz lieveņa un noslaucīja pie matiem rokas. Zods viņam bija pārvilkts kā ar glazūru. Noslaucījis to ar kreisās rokas virsu, viņš iegāja istabā atpakaļ un iznesa laika grāmatu. Labu brīdi viņš šķirstīja un skatījās, tad apsēdās, nolika kalendāru sev blakām uz sola, Izberzēja acis un sāka blenzt taisni uz Medinieku istabu.

«Hm, branga māja.»

Bija saules diena. Medinieku jaunās istabas sarkanie ķieģeļi un dakstiņu jumts Gulmelim apžilbināja acis. Viņš novērsās un aplūkoja tumši zaļos, apsūnojošos klēts un staļļa jumtus. Staļļa siena bija izgāzusies uz āru, un klēts jumts labi vien nodevies uz pagraba pusi, it kā gribēdams palūkot, vai aiz tā nav paslēpies ganu Jančuks ar savu pirmo mīļāko — lielā Miķeļa darba dienas pīpi.

«Citas mājas gan tādas sakritušas.»

Bet tad Gulmelis atkal pagriezās drusku pa kreisi un tur redzēja zem Medinieku vīksnām lielu grēdu akmeņu.

«Nu, nāks 1 jūsu reizal»

Vai nu Gulmelim bija tāds paradums vienam pašam runāties, jeb vai viņš nemācēja klusi domāt, bet var arī būt, ka noslēpumus nīda un, ko runāja, to nerunāja kaktā. Viens no trijiem bija. Bet šāda noslēpumu neslēpšana viņam svētības vis nenesa. Reiz, no pagasta nama nākdams, sācis rēķināt savus parādus. Kā vilka nests un palaists turpat krūmiņos gadījies Ozolnieku gans. Tas visu noklausījies un izstāstījis Stopiņu Jānim, kurš pie summas dažus simtus pielicis un tad visu summu padevis

Smalu Jēcim. Smalu Jēcis aiz tīrās matemātikas mīlestības šo summu pavairojis ar trīs. Iznākums — apaļi trīs tūkstoši — ticis izlaists pa pagastu. Lejas krodziņa Atis gan to nekādā ziņā negribēja ticēt. Otra ļaunumam jau katrs labprāt pierakstot + un X, bet priekš savām vainām paturot — un :. Bet Ata gudrības vārdi, ar kuriem tas aizbildināja savu neticību, palika Lejas krodziņa vistumšākajā kaktiņā, kaut gan viņš tos labprāt būtu izlaidis pa pagastu.

«Kas viņam kaiš? Var mūrēt. Naudas diezgan ...»

Gulmelis būtu varbūt vēl ko runājis, bet iznāca jaunākā H meita Anna.

«Ko tu, papiņ, skaties?» Anna ierunājās un saņēma baltā priekšauta stūrī no sarkanās blūzes apsārtoto deguntiņu. Anna tagad izskatījās skaista. Ja viņa neietu pārlieku maziem solīšiem un iedama nemētātu roku kā žīdu skroders, tad daudzi to būtu turējuši par glītu skuķi. Un, ja Anna, pa ceļu iedama un ieraudzīdama pazīstamu cilvēku, jau pa lielu gabalu nesmietos, tad varbūt arī jaunais Medinieks to būtu cik necik ievērojis.

Vecajam, raugoties brīžam uz Annu, brīžam uz viņas ugunīgo blūzi, sāka asarot acis. Ar abām rokām viņš tās iztrina un tad pameta ar galvu uz Medinicku istabas pusi.

«Vai tu re, kādu istabu uzmūrēja ... Pils kas pils.»

Anna ne uz to pusi nepagriezās — apsēdās un noņurdēja:

«Uzmūrēja ... Par ko tad neuzmūrēs?»

«Vai tev tur nebūs laba dzīve?» tēvs skāņi domāja.

«Man?» iesaucās Anna. «Es nemaz negribu. Mūra māja. Ziemā slapjas sienas.»

Bet nu viņai ienāca prātā Krilova pasaka par lapsu un vīn-ogām. Šīs pasakas dēļ viņa skolā bija palikusi bez pusdienas, tāpēc vēl mazliet atminējās viņas saturu. Lai tēvs neieraudzītu viņas acīs un lūpu kaktiņos izteikto vārdu nožēlošanu, tā aizgriezās un skatījās uz ceļa pusi. Pie klēts pakša stāvēja vecais

«JĒKABS GUDRAIS UN VIŅA NELAIME»

Vaktis un rēja, galvu pacēlis un kājām kašņādamies. Pa lielceļu brauca žīdi uz Vēju muižas tirgu, kurš tika noturēts katru gadu trešajos Vasaras svētkos. Tur bija kādi septiņi bārdaiņi vienos ratos — citi guļus, citi puszviļus, kājas izkāruši pār ratu malām, — tās locījās un trīcēja, ratiem lēkājot pa akmeņaino ceļu. Anna iedomājās dzīvu teļu vezumu un sāka smieties.

«Kas tur nāk?» vecais ievaicājās. Galvu piešķiebis, viņš ņēmās skatīties uz lielceļa pusi. Acis atkal sāka asarot.

«Nekas nenāk.» Anna smējās. «Es tāpat. Iedomājos, sak, cik jocīgi, kad žīds piekrauj pilnus ratus ar teļiem un tad brauc pa tirgu, — ļum vien viss vezums, un bļauj nelabā balsī. Dažam galva, pārkārusies pār ratu malu, dauzās ap riteņiem. Pērn ar šuvēju Biti noskatījāmies. Bite smējās. Tāpat velns viņā pasaulē mūs vedīšot uz kukņu.»

Gulmelis arī pasmējās un, izslaucījis acis, paskatījās drusku uz Mediniekiem. Tad viņš sāka šķirstīt kalendāru tik steidzīgi un līksmi, it kā kad meklētu tur Annas un jaunā Medinieka kāzu dienu.

No istabas iznāca arī vecākā māsa. Matus tā bija sagriezusi pēc Rīgas modes un apģērbusi jau piecpadsmit gadu veco Iesvētījamo kleiti, kura bija palikusi stipri vaļīga. Katrīne gan stāstīja, ka drēbes, ilgi stāvēdamas, izstiepjoties. Bet Bitei tie mēri pierakstīti, un tā melsa, ka Katrīne jau no aizpērnā gada krītot miesās. Ja drīz neapprecēšoties, tad palikšot tāda pat čauk-stīte kā Krimsteļu Anna. Šodien Katrīne izskatījās bālāka un smieklīgāki raudulīgākiem vaibstiem nekā agrāk. Bet varbūt tas tik tā salīdzinot ar Annu. Katrīnes parastā gaita bija tīri lēna, bet baznīcā vai tirgū tā gāja visātrākā galopa taktī. Un roku viņa meta katram solim divas reizes. Baznīcā stāvēdama, viņa vienmēr košļāja virslūpu un ziemas laikā bieži berzēja ar cimdiem vaigus.

«Kur memme?» Anna instinktīvi apvaicājās.

«Mazgā traukus.» Un Katrīne pagriezās pret veco, kurš sen jau novēroja viņas galvu, apbrīnodams rīdzisko frizūru.

«Papiņ!»

«Nu, nu, melt.»

«Šodien tak Mediniekos kluba.»

«Un tavējais arī tur būs,» piemetināja Anna.

Katrīne veikli apgriezās un nosēdās Annai blakām.

«Aiziesim, bērni, aiziesim. Pag, cikos tad tur tas sākums? Nu, bet mums jau viena alga — paēduši iesim, kā sakot, tak jau kaimiņi, un vēl radu starpā.» Vecais tapa jautrs, tina kalendāru rullītē un uzcēlies smīnēdams noraudzījās uz Medinieku jauno istabu.

«Sākums ir tā ap trim, četriem,» Katrīne noteica un aizskrēja, roku vicinādama, uz klēti izmeklēties pēcpusdienai labāko kleiti.

Anna iegāja kukņā pie mātes.

Vecais palika viens. Viņš sāka staipīties un žāvāties, lēnām nokāpa no lieveņa, samauca cepuri uz acīm, paskatījās saulē un saviebās. Rokas uz muguras salicis, savu īso figūriņu gāzelēdams uz vienu pusi, uz otru, viņš aizgāja apstaigāt laukus.

111

Pasaulē ir daudz labu cilvēku, kuri nav sabiedrīgi. Viens no tādiem bija arī vecais Medinicks. No tās dienas, kad viņa saimnieci aizveda uz priedēm, viņš bez vajadzības nekur neizgāja. Mājas jau norakstītas dēlam, kaut gan šis vēl bija tikko pilngadīgs. Un padarītā vecais Medinieks nekad nenožēloja.

Jaunais zināja, ka tēvs šodien uz istabu neatnāks. Atbrauks viņa jaunākais brālis, un viņi abi nosēdēs te klētiņā līdz vakaram, tāpēc viņš aizlaikus atnesa krūzi alus. Kad alus bija nolikts uz krēsla, tad vecais pacēla acis un kā pie sevis norunāja:

«Ak, ka tiem nabaga zaldātiņiem ...»

Jaunais piegāja pie durvīm, piespieda pieri pie palodas un lūkojās tālumā. Bet jaukais laiks, Vasaras svētki un baltais baznīcas tornis tur aiz kalna gala aizdzina tuvojošās skumjas. Ne iedomāties nevarēja, ka arī šodien kaut kur tālu, kur saule nu gan norietējusi, mētājas vaimanādami cilvēki. Ja šā brīža jūtas, kuras viļņo pa Medinieka dvēseli, būtu katrā sirdī, tad būtu mūžīgs miers virs zemes. Bet katram acumirklim ir savas jūtas.

Medinieks paskatījās pulkstenī — jau divi. Viņš nogāja uz pagrabu un aiznesa uz istabu alu, tad iznāca atkal ārā. Viesi vēl neradās. Pliku galvu, jaunām drēbēm, spožām kamašām, rokas bikšu kabatās — tāds viņš lēnām aizsoļoja līdz rijai. Uz jumta gala tupēja jaunie stārķēni, melnos knābjus paplētuši. Medinieks pastiepa labo roku uz augšu un labināja:

«Putni, putni!»

Piebrauca pajūgs pēc pajūga. Atnāca arī Gulmeļu Anna, Katrīne un papiņš. Bet jaunais Medinieks gāja vienmēr ārā un lūkojās uz birztiņas pusi.

Ap pulksten četriem pie birztiņas paspīdēja balts saules-sardziņš. Medinieks ieskrēja istabā. No jaunkundzēm lūdza piedošanas, ka mūzika nosebojusies. Nudie, neesot viņa vaina. Pārmija pa vārdam ar vienu otru viesi, pasmējās nevietā un izsteidzās atkal ārā.

Baltais saulessardziņš bija vēl olnīcas galā.

Lēnām Medinieks aizgāja līdz akai, paskatījās uz lielceļa pusi, tad skriešus ieskrēja istabā paziņot, ka muzikanti braucot. Viņš lūdza viesus dzert alu, bet pats iegāja saimes istabā. Tur sēdēja uz sola neredzīgais Jurks.

«Ek, Jurka, kas šodien par skaistu laiku! Bet, pag, es pateikšu Līzei, lai tev ienes alu.»

Baltais saulessardziņš bija jau klēts priekšā.

Medinieks nostājās istabas durvīs, smīnēja un neteica ne vārdiņa.

«Tu manis gaidīji?» pienācēja jautāja.

«Nē.»

Abi viņi sapratās un pasmējās.

Kad nāca istabā, Gulmelu Katrīne piegrūda māsai ar elkoni. Anna paskatījās ienācējos, bet tūlīt aizgriezās un raudzījās pa logu. Vecais Gulmelis otrā kaktā sablisināja acis un ieklepojās. Vecākās viešņas sačukstējās. Būtu varbūt istabā ienācis dieviņš ar pastalām, bet, kā par laimi, nāca gaidītie muzikanti. Bija trīs vijolnieki. Satrinkšķinājuši savas zosis, tie uzrāva maršu. Mūzikas skaņās aprima skaudība, greizsirdība, tik omulība un smiekli visus apskaloja.

Nebija vēl vakars, kad Katrīne un Anna piegāja pie Gul-meļa. Abas viņas nosēdās tam blakām. Vecim vai ausis piekusa, uz abu čukstiem klausoties. Beidzot laikam viņš nekā vairs nesaprata. Kaut ko pie sevis runādams, viņš gausi piecēlās un izlīda pa durvīm.

Medinieks patlaban dejoja kadrili, kad pienāca pie viņa Gulmeļu Katrīne un atvainojās, ka ilgi nevarot palikt: jaunās kurpes spiežot. Anna, ja gribot, varot palikt, bet jaunam meitēnam (Annai bija tikko divdesmit pieci gadi) tas vis neklājoties. Papiņš jau aizgājis. Ardievojušās tās vēl pie durvīm apstājās, likās — gaidīja, vai neuzaicinās palikt. Bet Medinieks sāka staigāt un nepaskatījās ne uz to pusi. Divas pieres saraucās, un četras rokas izvicinājās priekšnamā.

Mediniekos spēlēja, dziedāja un līksmojās. Par visiem jautrāks bij Medinieks ar savējo. Ausa jau diena, bet viesi vēl ne domāt nedomāja šķirties. Jaunkundzītes dziedāja pa istabu, puiši atkal, Izgājuši pagalmā, tērzēja un smējās. Daži projektēja iet uz Gulmeļiem un ar mūziku modināt jaunkundzes. Bet, kad sāka apskatīties pēc muzikantiem, tad atrada tik vienu

vijoli un lielo basi. Base bija iespiedusies turpat zāles kaktā pie jaunkundzēm, un vijole gulēja saimes istabā uz plīts, bet viņu īpašnieki nebij nekur atrodami.

No Gulmeju istabas iznāca vecais Gulmelis bez cepures, izpūrušiem matiem. Mugurā tam bija pliks, sarkans kažoks, kailās kājas koka tupelēs, pelēki baltās apakšbikses tepat līdz ceļiem uzrotījušās.

«Labrīt, sievastēv!» iesaucās Medinieku Miķelis.

Gulmelis ātri apsviedās, iztrina acis, paskatījās, pakratīja dūri un aizgāja murminādams uz zirgu stalli. Ilgi un griezīgi kauca atslēga, tad viņš atcēla dzelzs kārti, atdarināja plaši durvis un pazuda staļļa tumsā.

Maz pamazām Mediniekos viss apklusa. Rati aizripoja pēc ratiem, arī kājnieki gurdi aizlīgojās. Beidzot Medinieks lika iejūgt sirmo un pats aizveda uz mājām balto saulessardziņu. Kad atbrauca, tad diena bija jāpārvērš par nakti.

IV

Pulkstens nebija vēl deviņi, kad Medinieks atmodās. Viņš gribēja vēl tāpat bez miega pavārtīties un padomāt par vakardienu. Piepeši viņš atcerējās, ka šodien tirgus. Gan nekas nebija tirgū vajadzīgs, bet kā pie pasvētdienas parādīties un paskatīties neko neskādēja. Ātri apģērbies, viņš aizgāja uz kalpu klētiņu modināt Miķeli, lai papļauj sēku, ko tirgū zirgam pasviest. Atnācis uz istabu un paņēmis ziepes un dvieli, Medinieks gāja pie akas mazgāties. Berzēdams ar auksto ūdeni ģīmi un kaklu, viņš stipri sprauslāja. Ne manīt nemanīja, ka kāds nāca. Vēlreiz viņš ģīmim ietrina ziepes.

«Kaimiņ!»

Medinieks pacēlās ziepainu ģīmi un atņirdza zobus, jo acu nevarēja atdarīt.

«Kaimiņ, vai tu ari redzi, kas notiek?»

«Kas? Kur?»

«Kur? — Paskat!» Gulmelis rādīja uz dienvidiem.

«Pag, lai acis izmazgāju.» Un Medinieks sāka atkal rēkt un sprauslāt.

Gulmelis aizskrēja.

Medinieks noslaucījās un, ietinis ziepes dvieļa stūrī, izgāja pa pagalma vārtiem. Viņš nevarēja saprast, ko Gulmelis tur melsa.

Starp abu māju istabām bija tikai — kā veci ļaudis saka — laba vīra solis. Bet šis solis bija tik laba vīra, ka taī atradās trīs četras dobes kāpostu, vagu desmit kartupeļu un plata robeža eža, apaugusi ar treknu zāli. Uz šīs zāles iegūšanu labu kaimiņu starpā vienādas tiesības. Un, taisni uz šādām kaimiņu būšanas tiesībām dibinādamies, Miķelis bija iestājies ežas pašā platākajā galā un uzbrucis treknajai zālei, lai to padarītu par sēku.

Kad Medinieks izgāja pa vārtiem, tad Gulmelis patlaban pieskrēja pie Miķeļa, saķēra tam aiz izkapts kāta un sāka to raustīt. Miķelis Gulmeli atstūma nost un pļāva mierīgi tālāk.

Gulmelis pārskaitās. Atstājis Miķeli, tas drāzās atkal atpakaļ pie saimnieka.

«Ko domā,» Gulmelis jau pa gabalu sauca, «ballējas caurām naktīm un dienā guļ, kā tad lai redz, ko kalpi dara?»

Medinieku šie vārdi aizķēra. Viņš pārmeta dvieli pār plecu un gāja Gulmelim pretim.

Gulmelis apstājās.

«Klausies,» Medinieks, pie Gulmeļa piegājis, paklusām iesāka, «tādas bābu valodas tu vari paturēt priekš Gulmelienes un viņas meitām, bet pats runā, kā nākas. Nāc un parādi man, kurā vietā robežs.»

Medinieks ātriem soļiem aizsteidzās uz kapču dārza stūrī.

Senāk te bijis Medinieku sakņu dārzs, un tam bijis ari slits visapkārt. Bet tagad šinī stūrī sēja labību, tāpēc sēta bija jau labi sen kā nopostīta. Vietām gan vēl bija uz robeža redzamas kā žoga stabu vietas, bet skaidri neko noteikt nevarēja. Kapča turpretim — kā jau labu kaimiņu un radu starpā — bija izplūdusi kā sakritenis pīrāgs un bija caurmērā asis divas.

Medinieks atnācis nostājās uz kapčas un sāka skatīties uz sava sta)ļa stūri. Istabas galā kapča bija laba, pat vēl ar mietiņu pašā vidū. Bet robežs negāja vis taisni no dārza stūra uz istabas galu. Vēl šinī starpā vajadzēja vienai kapčai būt. Nu bija nezināšanā tā Medinieks, kā Gulmclis. Medinieks, atradis nopuvuša mietiņa galu, apgalvoja, ka kapčas vidus esot tur. No turienes līnija ejot taisni uz zirgu staļļa stūri un tad griežoties uz istabas galu. Gulmelis atkal rādīja un spēra ar kāju kādā iedobumā, tielēdamies, ka tur esot bijušā slita stūra staba vieta. No turienes robežām jāejot mazu gabaliņu taisni uz Medinieku aku un tad jācērtoties uz istabas galu.

Miķelis jau bija savācis sēku, sakravājis ratus un lēnām soļoja pa nopļauto ežu uz saimniekiem. Pienācis vaicāja, vai nevarēšot sākt jau jūgt. Pulkstens ejot uz vienpadsmitiem.

«Pagaidi» saimnieks iesaucās un sāka atkal mīdīties pa kapčas virsu un meklēt kādu zīmi, pie kuras turēties.

Gulmclis turēja vienu kāju atrastajā dobumā un sāka Miķeli rāt no jauna.

«Kā es skatos, tad tu, sievastēv, tik kašķoties gribi. Tev kauna nebija pie izkapts ķerties man, kā teikt, znotam? Bet citā reizā tu šitā ne, citādi...» Un Miķelis pacēla dūri.

«Ak šitāds tu man slepkavnicks? Medinick, tu redzēji, ko tavs puisis? Tā ir draudēšana! Tā ir krimināla lieta! Tu man būsi liecinieks.»

«Lien burkānos ar visiem lieciniekiem un ļauj man mieru!»

«Tad ta man kaimiņš!» iekliedzās Gulmelis. «Visa māja pret

mani sazvērējusies. Nu, to redzēsim! Jūs gribat manu īpašumu laupīt un vēl mani pašu nobendēt?» Pie šiem vārdiem viņš atstāja savu cietoksni un laidās uz māju pusi.

Pie vārtiem bija iznācis vecais Medinieks. Gulmelis viņa nemaz nepamanīja, jo gāja ātri, rokām mētādamies un runādams. Tikai kad Medinieks uzprasīja, kas tur esot, viņš satrūkās.

«Ko nu par niekiem ķildoties, eža paliek eža. Kā bērni.» Medinieks nospļāvās.

«Zināms, nieki,» atcirta Gulmelis, «bet taisnībai vajag būt. Redz, kaimiņ, — vai mēs nedzīvojām? Pietika visa kā, bet iztikām ar godu. Divdesmit astoņus gadus nodzīvojām. Bet, avū Dieviņ, nāca šis, tūlīt cita daļā kāpt. Un tad vēl šis — razbai-nieks. Znots mans!? Nē, es viņus izmācīšu!»

Vecais Medinieks klausījās un brīnījās. Pie klēts pakša grozījās Medinieku otrs kalps ar savu veceni un meitas. Kaut kas tamlīdzīgs bija Gulmeļu iekšējā dzīvē parasta lieta, bet tas notikās aizvien darba dienās. Bet, tā kā šodien nebija ne svētdiena, ne darba diena, tad naidam vajadzēja ņemt pavisam jaunu virzienu. Un šo jauno virzienu bija devusi vakardienas pēcpusdiena. Jaunais Medinieks naida iemeslu tūlīt manīja, un arī visa Medinieku saime to puslīdz pareizi uzminēja, tikai vecais Medinieks nekā nenojauta. Visi ņēma Gulmeļa ālēšanos kā kādu joku, ar kuru jokotājs pats sevi negribot uzvelk, tikai vecais nopietni skaitās.

Bet pie Gulmeļiem bija apmācies.

Istabas galā spīdēja Annas baltā blūzīte un tai blakām Gul-melienes sarkanais ģīmis. Katrīne nesa jau desmito spaini ūdens un gāza uz gurķu dobes vienā un tai pašā vietā. Visas trīs viņas klusēja, bet tā, kā apses klus priekš negaisa.

«Neba man tur kāda bēda, dēla darīšana,» vecais Medinieks iesāka, «bet es tavā vietā gan tā nedarītu. Nav tak par ko...»

«Kā nav par ko?» Miķelis pienākdams apspiestā balsī iesāka,

lai teiktais iznāktu jocīgāk. «Ir gan par ko! Divas meitas kā linsēklu zārdi — un abas kopā priekš Medinieka par jaunām.»

Gulmeju istabas galā iegraudās. Pašas ģīmis tapa rozā, Anna dīžojās, dižojās, beidzot ieskrēja istabā. Katrīne nesa vienpadsmito spaini. Tikusi pret māti, viņa nosvieda spaini un ko pačukstēja. Gulmeliene pakāpās uz Medinieku pusi, bet Katrīne to atvilka atpakaļ.

Vecais Medinieks lēnām atstājās no vārtiem un pazuda klētiņā.

«Ko nu vēl kverni?!» uzsauca Miķelis. «Ej aizķiņķij zirģeli, un brauksim reizā!»

«Nu, paga tik,» norūca Gulmells un aizļodzījās kā pīlēns pie mātītēm, kuras izstiepa kaklus pretim.

«Re, re, kā nu saošņājas,» Miķelis smējās.

Pienāca jaunais Medinieks. Viņš gribēja jau teikt, lai Miķelis sāk jūgt, bet apdomājās. Ienāca prātā, ka robeža lieta nevar tā palikt. Gulmells visādā ziņā ies tiesā, un būs tik velta prāvošanās. Jā, bet ko tur nu lai dara? Aiziet pie Gulmeļa un izrunāties kā ar cilvēku? To nevarēja jau meitiešu dēļ vien. Vai mērnieku? Tas dzīvo tālu un tik lēti vis nebrauks. Bija gan turpat pašu muižā mērnieķelis Grodings, bet muižas kalpi smējās, ka tas tiem atmērojis liniem sieka vietas ar vagarienes centimetru mēru. Bet šie ar tādu mērošanu nebijuši mierā. Priekškalps paņēmis kārti un nometis zemi katram veselus trīs soļus platāku. To sprīžu metēju jau nu gan ne, Medinieks, istabā ieiedams, nodomāja.

V

Miķelis sēdēja istabas priekšā, pīpēja un gozējās saulē. Jau sāka palikt nepacietīgs: pusdienas laiks klāt, bet vēl neliek jūgt. Pa lielceļu aizrībēja rati pēc ratiem, daži brauca jau atpakaļ. Pa-šulaik viņš gribēja iet pie saimnieka, kad šis pats jau nāca.

Rokā tam bij liels, balts papīrs, gara aukla un lauku karte. Smīnēdams saimnieks piegāja pie Miķeļa.

«Ej paprasi no vecās Līzes tītaviņas. Un tad paņem ķlrvell un notaisi nelielu mietiņu.»

Miķelis paplēta muti, bet nekā nepaspēja atteikt, jo Medi-nieks aizgāja gar aku uz plato kapču.

«Tak, kā teikt, svētki vēl — un es lai Sam mietus tēšu,» Miķelis lēnām ņurdēja. Pateicis Līzei, lai sameklē tītavas, viņš aizrikšoja uz žagariem pēc mietiņa. Gadījās taisns elksnis rokas resnumā. Miķelis nocirta resgali savā garumā, aptēsa un laidās atpakaļ pēc tītavām. Līze nokliedza, lai tik nesalaužot.

Medinieks jau darbojās pa kapčas virsu. Karte vienā, zīmulis un papīrs otrā rokā, grozījās uz visām pusēm un rakstīja. Kad atnāca Miķelis, tad abi ņēma auklu un pastiepa uz Deftu pusi. Pēc tam Medinieks uzstādīja uz kapčas tītaviņas un sāka mērķēt uz sava staļļa stūri. Miķelis nevarēja izprast, ko tāda niekošanās nozīmē, beidzot Ievaicājās:

«Un kas tad te nu iznāca?»

«It nekas. Mēs jau ar Līzes instrumentu nevaram pareizo līniju atrast. Tagad ņem tik mietiņu un iespraud to pāris soļus Gulmeļa auzās.»

Gulmeļu ļaudis stāvēja sētas vidū un skatījās. Kad Medl-nieks un Miķelis ar visām tītavām un auklām iegāja mājās, tad Gulmelis aizdrāzās uz kapču. Galā ticis, viņš ieraudzīja mietiņu savās auzās. Spārdīdamies un rokām mētādamies, sāka kliegt:

«Nu, nu Jau ir beigas! Puslauka viņš man atņēmis. Vai tad nekur vairs taisnības nebūs? Te vajaga revizera. Ei, klausies, Pēteri Jābrauc. Skrien uz ganībām pēc bērā!»

Pēteris, kurš stāvēja pie žagariem, iegrūda pīpi ar visu uguni nātna bikšu kabatā un aizdilināja pa olnīcu.

Kad Gulmelis atgriezās, jau Pēteris ar bēro bija mājā. Vecais Jēcītls Izvilka no vāgūža goda ratus, un abi ņēmās steļ-

dzīgi vien jūgt. Gulmelis pa tam iegāja istabā paņemt pātaga un uzlikt jauno cepuri. Sievai un meitām ne vārda neteicis, viņš ātri izgāja, ievēlās ratos un sašāva bērajam, kurš uz rāviena sāka lēkt. Gulmelim galva vien nodrebēja.

Nogaidījis, kad no Gulmeļu pagalma pazuda visi ļaudis, Medinieks lika meitai pasaukt cūkganu. Pēc pāra minūtēm no akas pa kartupeļu vagu aizmirdzēja mazā Janča baltās bikšeles. Kad mietiņš bija izrauts, tad bikšeles atmirdzēja Medinieku istabā.

Drīz pēc tam Miķelis aizjūdza sirmo un abi ar saimnieku lepni, kā jau uzvarētāji, pabrauca gar Gulmeļu logiem uz tirgu. Pār abām mājām izplēta spārnus miers, un nemiers saritināja asti, apgūlās kartupeļu vagā un aizmiga.

VI

Saulīte lidinājās tikai vairs kādu asi augstāk par Bambaļu egļu galotnēm, kad iebrauca Gulmeļos mērnieks. Gulmelis braucis uz Apseni, bet pusceļā Jeskis to atgriezis atpakaļ: jau veselu nedēļu mērnieka neesot. Aizbraucis uz Pēterburgu. Tad nu šis braucis atpakaļ un paņēmis tepat Vēju muižas Grodingu.

Visai Gulmeļu dzimtai bija viena vājība par visām stiprāka: tie gribēja ārīgi spīdēt. Pats Gulmelis bija gatavs izdzert stopu krāsota ūdens, ja citi tikai domātu, ka tas vīns. Tā šodien pat. Mērnieks skaidri redzēja, ka zirgs jau bez kāju, bet Gulmelis lielījās, ka esot tik gājēja zirga ko meklēt kā šis. Zirgs bij sabraukts vienās putās. Pati atkal gribēja paspīdēt ar savu turību un devību. Viņa sagaidīja atbraucējus ar pilnu priekšautu rudzu (auzu viņiem sen vairs nebija), ko tūlīt zirgam padot. Abas meitas ņēmās pa kukņu ar tējas vārīšanu.

Gulmelis ar Grodingu iegāja istabā. Pēteris nojūdza zirgu, kurš turpat izvāļojās, nopurinājās un pievilkās pie saimnieces, kurai redzēja priekšautā graudus. Kāri bērīša lūpas ķarstīja

cietos rudzus un zobi tos steidzīgi krumšķināja. Gulmeliene turēja priekšautu, vienmēr šķielēdama uz logu, vai pa to nepaskatīsies mērnieks. Logs bija tukšs un dziļš kā aka. Redzēdama, ka neviens neievēro, viņa atrāva priekšautu un aiznesa atliekas uz klēti sabērt atpakaļ maišelī.

Mērnieks atteicās no tējas un vēlējās tūlīt vest robeža lietu kārtībā. Gulmelim vajadzēja nest astrolabiju, Pēterim ķēdi, raibus mietiņus un vairākus dzelzs iesmus. Mērnieks gāja tiem iepakaļ un brīnum nopietni pētīja Gulmeļa lauku karti. Pēteris savā prātā domāja, ka laikam ar iesmiem zemi tik ilgi badīšot, līdz uziešot robežu. Tad iespraudīšot raibos mietiņus un aizstiepšot ķēdi priekšā, lai tad uz mūžīgiem laikiem ...

Mērnieks uzstādīja astrolabiju uz kapčas, kura atradās Medinieku jaunās istabas galā. Tad viņš paskatījās kartē, pamēroja, cik grādu liels kakts un cik gara līnija velkama. Gulmelim par lielu prieku kapča iznāca pāris soļu Medinieka dārzā. Vecais Jēcītis tūlīt uzmeta kapču. No šīs kapčas līniju vilka uz strīdus kapču, un nu izrādījās, ka nopļautā eža bijusi visa Medinieku daļā. Gulmelis aiz dusmām runāt nemācēja vairs, ne tik vien mērnieku ar tēju cienāt. Jēcim viņš lika tūlīt zirgu jūgt, un Pēteris lai apģērbjoties, tam vajadzēšot mērnieku palaist.

Grodings turpat ārā uz lieveņa iepakāja savus instrumentus. Gulmelis pa tam apvaicājās par maksu.

«Es aizvien tādos mazos izbraukumos ņemu desmit rubļus,» Grodings sausi atteica.

Gulmelim bija tikai trīs rubļi. Viņš bija domājis, ka pietiks. Tak: kā kungu atved, i vēl aizved... Pie Gulmeļa pievilkās veca, veca ^vecenīte strīpainu deķīti uz galvas un iečukstēja kaut ko ausī. Tā bija nabadzība. Un Gulmelis nokāra galvu. Bet nāca lepnība, saķēra Gulmelim aiz deguna un izslēja to gaisā.

«Labi. Bet lūgtu istabā — iedzeriet tak tējas kādu glāzi!»

Grodings Iegāja.

«Bet kur nu lai ņem pārējos septiņus?» Gulmelis pa para- #

dūmam izteica.

Līdzko Katrīne ienāca ar tēju, Gulmelis aizbildinājās ar saimniecības darīšanām un izgāja. Nostājies uz lieveņa, viņš tā nemierīgi skatījās uz Mediniekiem.

Jēcītis veda bēro pie ratiem. Bet bērais bija tīri stīvs, gāja kā uz staklītēm un tuša vien.

«Par daudz sabarots,» pukojās Jēcītis. «Varēja labāk balto...»

Bija jau labi patumšs. Gulmeliene kāsa pienu pagraba priekšā. Anna gaiņāja ar slaucenīti kaķi, kurš līda klāt un bļāva. Gulmelis piegāja pie tām, pačukstēja pašai ko un bija tīri nošjucis. Ir Gulmelienei rokas nokārās, bet tad viņa sāka gaiņāties un atcirta:

«Dari, kā pats zini, kas man bēdas!»

Zināms, kas viņai bēdas: viņas darīšana pa kukņu, govju un cūku stalli, klēti, pagrabu; par lauku jāgādā viņam pašam.

«Būs jāiet uz veco Medinieku.»

Klusām viņš lika kājas, kad tik kāds neizdzirstu. Kad vārti atceļot drusku iečīkstējās, tad Gulmelim likās, ka šodien tas notiek pirmo reizi un taisni viņam par spīti. Lēnām kā ēna viņš pārvilkās pār Medinieku pagalmu un apstājās pie klētiņas.

Par laimi, neviens neredzēja. Tad viņš lēnītiņām pieklauvēja.

«Kas tad tur nu?»

«Es. Lūdzams, attaisi,» Gulmelis čukstēja.

Medinieks atdarīja.

«Varēji dienā atnākt paciemoties. Tirgū nebiju. Ko tad tu tā tik vēlu ... Kā izdzīts.»

«Taisni kā izdzīts,» Gulmelis ienākdams tikpat klusi turpināja. «Nav, brāl, nekur griezties. Dzīvojām tak veselus divdesmit astoņus gadus bez naida, bez visa kā. Vai tad nu taisni

tagad lai sanīstamies? Bet jaunais nu gan ir drusku par augstu. Redz, brāl, dusmas visu Izdarīja. Man jau vel parāds, kur aiz-pērn no tevis paņēmu. Tagad nu tie gadi bija tādi. Bet vai tad nu neatdošu? šogad pat — rudzi kā siena. Esi, brālīt, tik labs un aizdod man desmit rubļus. Nebaidies, ka neatdošu, ja citādi ne, pa rubļam atnesīšu. Paglāb gan šito relzītl. Redz — jāmaksā tam velna mērniekam, un man nav ne kapeikas, nudie nav. Kā lai aizbildinājos, ja tu neglāb? Kauna lieta. Un tev, es zinu, netrūkst.»

Medinieks neklausījās un arī neteica ne vārda. Piegājis pie skapja, viņš izņēma desmit rubļus un iedeva tos Gulmelim, piebilzdams:

«Tos es tev dāvinu. Arī manam dēlam caur to labums. Mēs Iztikām bez robeža, izplūdinājām kapčas, jo nebija, mums iemesla naidam. Bet, kad pieaug bērni, tad kapčas jāuzmet no jauna. Ja grib un var, lai dzīvodami izplūdina tāpat kā mēs, ja ne — lai nogriež visu kā ar nazi.»

«Bet vai tad tavs dēls nevarētu Anni...»

Medinieks nometa ar roku un apgūlās.

Tāpat kā nācis, lēnām un klusi Gulmelis līda atpakaļ. Ticis sētsvidū, viņš satrūkās. Lieveņa priekšā bija sanākuši visi mājas ļaudis. Caur užģēšanu dzirdēja Gulmelienes griezīgo balsi:

«Tas, Jautiņi, Medinieka darbs, tas, mīļie, ar sātana ziņu. Šorīt viņš taisni pār to vietu pārbrauca un nezin ko skaitīja. Pagalam lopiņš, pagalam. Medinieks, Medinieks — cita vaina nav.»

Gulmelis pienāca. Pie zemes gulēja bērais, uzpūstu vēderu kā bungas. Vecais Jēcītis bija nometies pār zirga kaklu un iedūris īlenu ribu starpā kā govei.

«Saēdās sasilis rudzus, no tam 1 bija,» ierunājās Pēteris. «Tāpat pērn Zeperim ķēve aizgāja. Kūla rudzus. Saimnieks pats rullēja. Tik uzšauj, lai tik Iet. Kamēr salmus kratām,

iebrauc stūrī, lai sukā pie vakardienas čupas. Izlaižam salmus, sakraujam orē, vedīs ķēvi jūgt. Bet ķēve tāda stīva. Tik pārkāpa pār slieksni — krita, 1 gatava, i gatava.»

«Ko nu dziedi!» atcirta Jēcītis. «Lai saka, ko grib, bet liesa un liesa. Apstiepās ap vēderu, i diezgan. Būtu pie ātruma durts...»

Bet Gulmeliene nemitējās raudāt un vaimanāt:

«Medinieka padarījums, jautiņi, Medinieka darbs!»

Mērnieks arī bija iznācis un, apsēdies uz lieveņa margām, vienaldzīgi klausījās un skatījās. Gulmelis pienāca, uzlika naudu Grodingam uz ceļa un, ne vārda neteicis, iegāja istabā.

Pēteris iejūdza balto, iesēdās mērniekam blakām ratos un aizbrauca. Gulmelis stāvēja istabā pie loga un raudzījās ārā naktī. Aiz eglēm vēl manījās sārtums. Pa olnīcu varēja redzēt, kā rati šķobīdamies krēslā dzisa. Kā pa nakti, kā pa nelīdzenu olnīcu Gulmelis ir braucis savu dzīves ceļu. No gravas gravā ir gājuši čikstošie rati. Un visu mūžu viņš brauc un domā ceju uzlabot, bet vienā vietā labo, otrā jūk. Drīz pienāks tas laiks, kad nevajadzēs ne zirgu, ne lauku, ne mērnieka. Atnāks uz priedēm vecais Liepiņš un atmēros tam trīsdesmit divas kvad-rātpēdas.

Bet Gulmelis stāvēja un domāja savā prātā:

«Rīt vajadzētu sākt jau mēslus vest, bet vieni vien tik rati...»

MEŽKUNGS LAUCIS

Cilvēka sirdsprāts ir ]auns no mazām dienām.

1. Moz. gr., 8. nod., 21. p.

Pasaulē jau tas sen tā: zemnieks par kungu pārvēršas drīz, bet kungs par zemnieku palikt tūļājas. Tas nozīmē, ka muļķībai regresa nav, bet gan ir prātam progress. Un tas nozīmē arī to,

ka progresēt var tāds, kas nemaz nezina, kas ir progress.

Tāds bija barona Volta jaunais mežkungs. Nepilna pusgada laikā viņš attīstījās no barona Bāra sulaiņa. Tas apstiprina Darvina teoriju par sugas izcelšanos.

Jaunā mežkunga pirmais darbs bij reformēt. Viņš ieteica baronam, lai uzsaka vietas visiem trim ilgi kalpojušiem mežsargiem. Viņi jau nekā nedarot — maisoties tik cits cita darīšanās un šim pa kājām. Kad mežu pārvaldīja Lukstu mežkungs, tad bijusi cita lieta; šam tādu konkurentu nevajagot, šis tepat dzīvojot un varot rītā, vakarā visu pārredzēt. Ziemā, ja meži cērtami, tad varot pieņemt pāris meža kalpu un nevis turēt cauru gadu trīs cilvēkus par barokļiem.

Lauča darba lauks ar pavasari izpletās, jo mežsargi aizgāja. Ik rīta un ik vakara viņš apstaigāja mežus, apskatīja, vai nav kādā vietā jaunas skaidas jeb vai nav purva malā stirnas pēdas nozudušas asinīs. Pusdienā nogāja, reizām arī jāšus aizjāja uz pusotras verstes attālo lielo muižu un nodeva baronam raportu, gandrīz pie katra vārda pielikdams: «Lūdzu, barona kungs.»

Barona kalps un visu muižas mežu kungs mita mazā, jaunā koka mājiņa, kuru vienīgi viņš pats par muižu sauca. Mājiņa bija skaistā mežā līkumā lielceļa malā. Vienā galā bija neliela istaba un lielā istaba un otrā galā kukņa un pieliekams kambaris. Lauku pie mežkunga muižas nebija, tāpēc klēts un rija būtu bijušas te liekas. Bet toties kūtiņa bij krietna. Tajā dzīvoja zirgs, divas govis, sešas aitas. Ap mājeli kašņājās četras mālainas vistas, un pa pagalmu vazājās un bulduroja vecs tītars. Par visiem mājas dzīvniekiem gādāja vecā māte — Lauča pamāte.

Viss gāja kārtīgi un jauki.

Par sevišķi gudru Lauci nevarēja saukt, bet savām vajadzībām prāta viņam pietika, mazākais, viņš bija prāta gados. Bet

tā jau veca pasaka, ka prātam pasaulē daudz ienaidnieku. Un viens no visulielākajiem laikam ir un arī mūžam paliks — pavasaris. Tas arī Laucim galvu sagrozīja. Kad šis pēc saules rieta gāja bērzu stūrī uz slokām, tad mežs vēl bija kails, bet gulēja tik vairs smagā pusmiegā un brieda. Bērzu pumpuri bij tīri sārti un smējās vien. Visapkārt dzīvība. Gaiss dūc. Pār Lauča galvu, viegli švīkstēdamas, divas pīles aizlaižas uz upes pusi. Pazib divas slokas virs bērzu galotnēm un, viena vīdamās ap otru, nogrimst meža ēnā. Turpat netāli no purvāja izbrien divas slaidas stirnas — buks un māte. Aiz greizsirdības Laucis liek plintes resno galu pie sirds un izšauj nemērķēdams. No bērziem nobirst pumpuraini zariņi. Apspiesta šņākoņa aiz-brāžas no viena meža stūra uz otru, līdz, izlauzusies klajumā, nodziest.

Mājā iedams, Laucis domā: jāprecas. Naktī pa sapņiem pienāk muižas vagars un saka: jums, mežkungs, jāprecas. Redzat: māte jums ir veca. Saimniecība panīkst, kad nav jaunu acu un stipru roku. Jums nav ni puķītes uz loga, jums nav kas elsiņus un ročkas izpletē, nav kas parauga smalkāku ēdienu. Tā jūs paliksat vecāks par saviem gadiem. Cilvēkam vajaga atjaunoties. Būs jums mājā jauna sieva, būsiet i pats daudz prišāks.

Otrā rītā, jādams ap mežu, Laucis visu labi pārdomāja. Ko lai prec? Maz te viņam pazīstamu meitu, tik vienu vien gadu šā apgabala zemi mina. Un gribētos tak tādu dabūt, kurai sava kapeika. Bet pagastā tikai vienai — Vabiņu Ievai esot simti astoņi. Citām tik tādi krāmi: zirgs ar aizjūgu, divas vai trīs govis, vēl šis tas... Laucim pašam zirgs, pašam govis, pašam arī rati sākti kalt. Žēl, ka nav redzēta. Bet pasaule jau no labuma drīzāk atņem, nekā pieliek, un Laucis no daudziem dzirdējis, ka Ieva esot pagasta spraunākā meita. Tik nezin, vai pie šā nāks? Tādi jau grib pie saimnieka, kam savs drošs zemes gabals. Izglītība un

stāvoklis jau tādiem bijis nebijis. Ieva esot pajauna, izglītota — veselu gadu Rīgā šūšanā gājusi.

Taisni no meža Laucis jāja uz muižu. Ejot uz barona pieņemamo istabu, viņš redzēja uz kukņas sliekšņa saimnieci bālā apģērbā. Pret patumšo, attālo sienu viņa izskatījās kā pērnā siena kaudze apziluša meža malā. Šoreiz Laucis aizmirsa pat cepurei pirkstus pielikt, kad saimniecei garām gāja, netik vēl pateikt: «Gut morgen, guedige freilein!»

Raports bij īss, tik reizas piecas iznāca teikt: «Lūdzu, barona kungs.»

Laucis aulekšoja mājup. Jādams viņš domāja tik to vienu: būtu jel tas spogulis drusku lielāks.

Iegājis istabā, Laucis izņēma no kumodes jaunu, gaiši pe-lēkzaļu vadmalas uzvalku brieža raga pogām. Visu ziemu uzvalks nebij cilāts. Laucis glaudīja un rīvēja iegulējušās krokas.

«Velns — jāgādā skapis.»

Laucis saģērbās. Uzvilka vēl spožus zābakus paīsiem auliem, beidzot uzlika jaunu cepuri ar divām tīra sudraba ozollapām zaļajā lokā. Tad nostājās pret spoguli.

Spogulī stāvēja mežkungs.

«Būtu jel tas spogulis drusku lielāks!»

Laucis varēja redzēt tikai savu gudrāko galu, līdz jostas vietai. Tas viņam patika. Tik apkaklīte tāda apvazāta, vēl tikko mazgāta nu būtu, bet jau mīksta un apvazāta. Nē, vagaram taisnība — kaut arī sapnī teikts, bet taisnība: jāprecas. Laucis it kā smieties saviebās un sāka paklusām dziedāt: «Viens ģē-ģers iet uz jakti...» Dziedādams viņš kāpās atpakaļ gandrīz līdz durvīm.^ Nu varēja redzēt to gabalu no jostas vietas līdz grīdai. Skaisti! Kājas nebij sliktākas par galvu.

Nav ko liegt, Laucim bija stipra paškritika, bet šoreiz viņš to izturēja. Kad māte ienākusi apstājās turpat pie durvīm un,

viņu redzēdama, saldskābi smīnēja vien, tad dēls nenocietās.

«Māt, tu gan esi vecs cilvēks un maz ko zini no tādām lietām, bet man tev jāsaka, ka esmu iemīlējies. Redzi — tagad ir pavasaris. Kur tikai skaties — visi putni, visi zvēriši, visas ampibijas rāpo un skrien pa pāram, tikai es esmu viens kā apsūnojis cirtuma bērzs. Nē, māt, ilgāk šitā nevar. Man tīri prieks, ka nu reiz esmu iemīlējies.»

«Bet kā tad tu, dēls, šodien, tik pēkšņi, darba dienā?»

«Tas, māt, tikai mēģinājums. Zini — esmu iemīlējis Vabiņu Ievu. Esot skaista, mācīta, un tai būšot astoņi simti skaidras naudas. Tur ir jāuzvedas, kaut kā vis nevar. Nu, man liekas, tīri zemē metams es vis neizskatos.»

Laucis iebāza abas rokas bikšu kabatās un lieliem soļiem staigāja pa mazo istabu. Tad viņš pēkšņi apstājās un, pa logu uz lielceļu skatīdamies, teica:

«Par visām lietām — rati jābeidz kalt. Būtu rubļu trīsdesmit, sakaltu viens un divi.»

«Jā, dēls, cilvēks tad esot gan. Man jau sen, sen skolmeis-tera māte stāstīja, lai ierunājot tev. Sī gribējusi, lai viņas dēls ņemot, bet šis ieskatījies citā, tai pilsētniecē. Jā, jā, dēls, tur gan tu brauc. Esot i izskats, i tikums. Skapis esot ritumu kā sis-tin piesists — gan vilnas, gan linu audekli. Mums jau, kā redzi, tās lupatas iet uz beigām. Ko tad es, vecs cilvēks, varu paraudzīt?»

Aiz lielas laimes Laucis tīri vai valodu aizkoda. No piedzīvojumiem un no grāmatām viņš zināja, ka vecāki pa lielākai daļai nīda savu dēlu brūtes un neparko tiem neļāva precēties. Bet viņam tīri pats Dievs palīdz: bagāta, jauna, izglītota brūte, gudra, laba pamāte, pie laika miris tēvs... Ko vēl vairāk? Atģērbies atpakaļ vecajā mundieriņā, Laucis mātei teica gala vārdu:

«Tātad tās ltetas ir kārtībā, māt, tur nav vairs ko gudrot.» Bet galvenais šķērslis gulēja kā sieksta meža takā — negatavie rati! Šī sieksta nebija vis viegli pārkāpjama. Ja būtu citā pagastā braucams, tad jau nebūtu liela bēda — aizlienētu vai nu no skolotāja, vai no kāda saimnieka, bet tepat tak nevar, kurš katrs ceļa gājējs apstāsies, paskatīsies un noteiks: tā kā tā un tā rati. Tāds mežkungs, savu ratu neturi Būtu varējis izņemt algas kādu daļu, bet nebija vēl mēnesis pēc Jurģiem, un lielā puse laukā. Barons sāks skatīties greizi, neuzticēs. Un ja precības neizdodas? Dievam jau neviena lieta nav neiespējama.

Savām vajadzībām Laucim prāta pietika, un savās vajadzībās laisks domātājs arī viņš nebij. Trīs dienas un trīs naktis viņš domāja, vai labāk izņemt trīsdesmit rubļus no algas vai nogaidīt līdz rudenim. Nē, kur vēl rudens! Pavasarī iemīlējies cilvēks lai nu staigā līdz rudenim! To tak katrs zina, cik grūt’ ir dzīvot ar Amora bultu sirdī jau vienu vien dienu, ne tik vēl visu vasaru. Nē, tā nevar!

Laucis savas domes ceturtā dienā nolēma godīgi pelnīties.

Par vārnas kāju pāri barons maksāja piecas kapeikas, par vanaga — desmit un par zemnieku kaķu un suņu astēm pa pusrubļam. Nu Laucis staigāja pa mežu un pa pagastu, šāva ko noķerdams un stiepa uz muižu. Bet ar laiku sāka mežkungam trūkt mērķu un baronam — pacietības. Naudas tomēr vēl trūka. Te vienu rītu Laucis, būdams vēl pusmiegā, piepeši atminējās ļoti skaistu punktu savā nolīgumā ar baronu:

Mežkungam jāgādā par to, lai visā baronam fon Volta kungam piederošā apvidū netiktu šauti nei zvēri, nei putni. Mežkungam jāgādā arī par to, lai mežā netiek patvarīgi koki cirsti, lūki plēsti, ogas un sēnes lasītas. Mežkungam

nebūs ļaut ganīt saimnieku lopus pa mežu un it īpaši pa jaunu mežu. Visas ķīlu naudas piekrīt mežkungam kā atlīdzība par sargāšanu.

Laucis nepaguva ne nožāvāties, ne izrozīties, ar lēkšanu izlēca no gultas. Kā tad viņš līdz šim to nebij praksē izlietojis?! Nē, šis punkts bij slavenākais punkts visā pasaulē. Ķīlāt — tas tak daudz ienesīgāks darbs nekā skraidīt pēc nieka kustoņa un niekot pulveri. Uzmet tikai drusku acis un saņem naudu ... Kamdēļ tad dzīvības maitāt?

Un Laucis bez kādas apdomāšanās sāka pelnīties pēc citas sistēmas.

Daudziem saimniekiem pienāca ganības pie paša meža. Laucis nu līda ik dienas gar ganībām kā izsalcis vilks, un viņa sirds ilgojās pēc kādas govs vai aitas meža daļā. Bet gani tūlīt nomanīja, kas par lietu, ievēroja laiku, kad šis parasti ložņāt mēdza, un uzmanījās. Laucis ložņāja vienu otru dienu, pat visu nedēļu izmocījās, bez kā būtu sirdi apmierinājis. Jau sāka lādēt pasaules slaveno punktu: šis noskrienoties kā suns, sargādams kunga meža malas, un kas tad šam par to atlecot? Ne sarkana graša!

Astotās dienas rītā Laucis gāja gar Zvejnieka ganību malu. Bija tā ap brokasta laiku. Pūta pavēss ziemelis. Retie elksnīši sīkdami locījās. Uz dienvidiem skrēja balti mākoņi zilām apakšmalām, kā sasaluši. Govis gulēja un gremoja. Pie bieza lazdu krūma aizvējā un piesaulītē gozējās ganu puika. Acis piemiedzis, viņš raudzījās ātrajos mākoņos. Brīžam likās, ka mākoņi stāv uz vietas, bet visa zeme klusi slīd uz ziemeļiem. Pasaule jau no savas rašanās ir negatīvu pilna.

Varbūt gans patlaban sapņoja par Vidusjūru un par ekvatoru, kad Laucis palēcās gaisā un tikko neiekliedzās aiz prieka. Cirtumā rāmi plūca sulīgo zāli visas Zvejnieka aitas. Laucis

pakāpās uz paaugsta celma un, katrai aitai un katram jēram svinīgi ar rādītāju mezdams, saskaitīja trīsdesmit. Tad viņš apgrozījās un apskatījās. Ieraudzījis ganu, klusām piegāja no krūma otras puses, iespieda rokas sānos un kliedza:

«Kur tev aitas, sukinsinl?»

Gans uzlēca stāvus un neapzinīgi izdvesa:

«Tepat.»

«Kur tepat? Nav vis tepat! Redzi?»

Laucis rādīja uz cirtuma pusi.

Gans laidās skriet, bet Laucis izlikās briesmīgi noskaities un kliedza:

«Pagaid! Sak' tu man, cik tev ir aitu? Bet nemelo!»

«Trīsdesmit viena.»

«Labi.»

Laucis svilpodams sojoja mājup. Iegājis istabā, viņš izņēma no kumodes virsējās atvilktnes nelielu, raibu kastiņu ar uzrakstu «A u s s e r 1 i c h ». Tajā bija nauda. Rūpīgi izskaitījis, Laucis drusku padomāja un tad gaišu ģīmi aizgāja uz kūts nojumi pie jaunajiem ratiem.

Šodien Laucis aizmirsa, ka baronam jānodod raports.

Tūlīt Zvejnieks saņēma zīmīti ar mežkunga zieģeli un parakstu, ar to tika uzaicināts visā drīzumā ierasties «mežkunga muižā». Tās pašas dienas pavakarē Zvejnieks ieradās.

Laucis patlaban bija izvilcis pusgatavos ratus un izvedis zirgu, lai apmērotu ilkšu garumu, kad Ieraudzīja pa lielceju Zvejnieku nākam. Ātri viņš pasvieda pavadu mātei un iegāja istabā. Kad ienāca Zvejnieks, Laucis cienīgi sēdēja pie galda un smēķēja. Kad Zvejnieks apvaicājās, kamdēļ viņš šurpu ataicināts, tad mežkungs kundziski noklepojās, lēnām pavilka galda atvilktni, izņēma lielu papīra lapu un lasīja:

Barona von Wolfa kunga Meža Valde Jūs uzaicina samaksāt augšā minētai Meža Valdei divpadsmit rubļus četrdesmit kapeikas par to, ka jūsu aitas, skaitā trīsdesmit un viena, ir ganītas bez vajadzīgās atļaujas pa meža cirtumu. Pretējā gadījumā apakšā parakstījusies Meža Valde būs spiesta rīkoties pēc likuma.

Barona von Wolfa kunga

Meža Valde.

«Cienīgs meža kungs, bet tā jau gana vaina. Es tiešām nekā nezinu. Pirmā dzirdēšana. Tad jau jums vajadzēja ķīlāt.»

«Jūs vis manis nemācīsiet. Es zinu likumus. Man nevajag nekādas ķīlāšanas, pietiek, kad redzu un saskaitu. Ak jūs domājiet, ka jums tur nav nekādas daļas? Nē, par jūsu ganiem man nav jāzin. Kam lops pieder, tas par lopa darbiem atbild, jūsu aitas, jūs vainīgsl Ganiet manis dēj paši, ja gribat turēt šlāpmicl gana vietā. Divās nedēļās jums jāgādā samaksāt.»

«Es neparko nemaksāšu. Un, ja arī gribētu maksāt, kur tad tagad pavasara laikā lai ņem?»

«Meža Valde sūdzēs.»

«Sūdziet.»

«Jums būs veltīgas izdošanas par ceļiem.»

«Lai ir.»

Zvejnieks aizgāja.

Otrā dienā Laucis gāja uz muižu ar raportu. Barons nebija no ļaunajiem un savam vārdam daudzreiz darīja kaunu. Aprādīja, ka zaudējuma no tam liela neesot, ja kādreiz kaimiņu aitas ieskrienot meža daļā, — kad tik pastāvīgi netiekot ganīts. Bet Laucis atsaucās uz savām tiesībām un citēja pasaules slavenāko punktu, kurā teikts, ka ķīlu naudas nākas mežkungam par meža sargāšanu. Ja jau barons akurāt nevēloties, šis jau taisni neuzstājot, lai sūdz. Neesot jau paša mežs, neesot šā

labums. Lai ejot un darot kurš katrs, ko tikai gribot pa barona daļu. Laucis bija ļoti uztraukts un nepalaida neviena teikuma bez: «Lūdzu, barona kungs.»

Barons, zināms, sūdzēja — sūdzēja sava labuma dēļ.

Tiesas dienā Laucis kopā ar barona pilnvarnieku devās uz pagastnamu. Kad viņi brauca gar Zvejnieka olnīcas galu, pusaugu meitene pacēla drusku vārtus un izlaida divus sarkanus suņus.

Barons bija sūdzētājs, Laucis — dubults liecinieks. Ar to pietika. Tiesa sprieda pēc tās pašas likumu grāmatas, no kuras Laucis jau sen bija izzinājis, cik kapeiku par katru aitu jāmaksā. Ja viņš mežā satiktu govi, zirgu, pat cūku ja Dievs tam paga-dītu — katra lopa vērtību jau Laucis sen bij iemācījies no galvas. Zvejniekam vēl bija stiprajai un taisnajai pusei jāatlīdzina par dienas kavēšanu.

Varot četrupadsmit dienu laikā pārsūdzēt pie zemnieku virstiesas.

Zvejnieks, zināms, nepārsūdzēja — nepārsūdzēja sava sliktuma dēļ.

Pēc deviņām dienām Laucis saņēma savus divpadsmit rubļus smiedamies. Tos atnesa Zvejnieka gans raudādams un lūgdamies — pusalgas šis te atdodot. Bet Laucis, ārīgi dusmodamies un iekšķīgi smiedamies, kliedza:

«Tas tev par mācību, sukinsin!»

Gans šņukstēdams aizvilkās.

Laucis sakala ratus, deva segliniekam, lai apsit un nolako, piekodinādams, lai līdz aizcitai sestdienai viss ir gatavs.

Kad pienāca noteiktās sestdienas rīts un seglinieks vēl nebija ziņas devis, lai jāj pēc ratiem, tad Laucis vairs nerima ne ādā, bet, kad vēl ap pusdienu nebija neviena sūtņa, tad Lauci sāka drudzis kratīt. Lai sirdi mierinātu, viņš izveda no

kūts zirgu un gribēja apjāt kādu meža gabalu. Arī raports šodien vēl nebija nodots.

«Urrā!» Laucis piepeši iekliedzās. Pavada viņam izsilda no rokas, sasitās plaukstas aiz prieka un pārsteiguma: gar istabas galu brauca seglinieks atgāzies, cigāru zobos. Viņš sēdēja Lauča jaunajos ratos tik pašapzinīgi, it kā tie viņam pašam piederētu.

Nu viss bij labi.

Šodien Laucis atkal aizmirsa, ka baronam jānodod raports.

Visa pēcpusdiena pagāja kopjoties. Skraidīja māte, skraidīja dēls. Vajadzēja širas melnot un spodrināt, vajadzēja sevi un zirgu piekopt. Zirgam nestāvēja krēpes kārtīgi uz vienu pusi, un Laucis spļāva rokā un glaudīja zirga silto kaklu. Kaut kas līdzīgs bija ar paša sarkanīgiem matiem. Viena neliela šķipsna uz paša virsgalvja neļāvās un neļāvās pieglaudīt. Izskatījās kā vāveres astes galiņš, matos ievīstīts.

Bet to nieku dēļ Laucis nemaz neuztraucās: zirgu piebrauks tā pie sētas vai pie sienas, ka tikai krēpju puse redzama, un pats viņš atspiedīs elkoni uz galda un pieturēs nerātno šķipsnu ar pirkstu galiem.

Svētdien ap pusdienas laiku atnāca muižas vagars — tas pats, kurš Laucim sapnī lika precēties. Viņš bija ne vien vecs, bet arī pļāpīgs. Pusstundu abi jūdza un tad, mātes dievpalīga pavadīti, izbrauca. Bija jābrauc verstes četras. Vagars sēdēja Laucim pa kreisi un turēja grožus, rokas izstiepis tālu uz priekšu. Laucis bija lepni atvēlies mīkstajā krēslā un turēja pātagu pār plecu. Tā viņi piebrauca gandrīz pie pašām Vabiņu istabas durvīm.

Neviens tiem pretim neiznāca.

Uz apsūnojušā istabas jumta stāvēja un staipīja kaklus jauni baloži gaišiem knābjiem, pie tam vēl nolaidās gabalu divdesmit veco. Laucis, atkāris galvu, skatījās un apbrīnoja mālainos

un baltos putnus. Vagars pūlējās pavadu izvērt caur dārza sētas šķirbu un apņemt ap stabu. Pēc laba brīža tas izdevās. Bet stabs, pie kura vagars bēri piesēja, bij labi notrunējis.

Piesējuši zirgu, viņi abi grozījās pa pagalmu un sprieda, kā to lietu iesākt. Likās — neviena cilvēka mājā nebij. Laucis gan teicās redzējis pie dārza gala loga sievietes galvu, kad piebraukuši, bet abi nevarēja izprātot, kāpēc tik ilgi neviens pretim neiznāk. Beidzot nolēma iet iekšā. Ja jau durvis nebūs aizslēgtas, tad būs kāda dzīvība mājā, vai nu liela, vai maza. Patlaban, kad vagars Lauci mudināja iet istabā un mudinādams Laucim labi stingri uzsita uz pleca, viss baložu bars, šalkdams un spārnus pliukšinādams, pacēlās gaisā.

«Va velns!» Laucis iesaucās.

Vagars bija jau priekšnamā. Atskatījies viņš ieraudzīja, ka zirgs saslējies kāpjas atpakaļ un ka viss sētas loms nāk tam pakaļ. Beidzot iemauktu siksna trūka. Bēris drāzās gar aku, rati slīdēja kā pa ledu un cirtās pret staļļa stūra asajiem akmeņiem. Zirgs, ceļa neatguvis, atdūrās laidara vārtos.

Nu lēnām iznāca no istabas vecais Vabiņš un Zvejnieks.

Nu ir tinte, bija Lauča pirmās domas, kad ieraudzīja Zvejnieku. Acumirklī viņam izmaisīja smadzenes viss garais aitu stāsts. Un Laucis negribot un pašam nemanot iesaucās:

«Kāds meža zvērs gan šo te atnesis!»

Vagars bija aizskrējis pie zirga, viņš piņķēja grožus un mierināja lopu.

Laucis stāvēja turpat istabas priekšā, stāstīja uztraukti un nesakarīgi par nelaimes gājienu, viņš stāstīja un izrādīja, kā baloži cēlušies, kā zirgs trūcies un kāpies atpakaļ.., Tad Laucis piegāja pie apgāztā žoga un rādīja večiem notrunējušu stabu, apgalvodams, ka tas tik turējies vēl kā par brīnumu — jau sen viņam vajadzējis gāzties, to tak varot redzēt no lauzuma.

Pēc tam 1 Laucis aizsteidzās uz zirgu. Tāda posta un nelal-

mes viņš nebija ne sapni redzējis. Ratu krēsls bija pušu, kreisais spārns nolauzts, spožais lakojums apdauzīts. Ilksis nebij lūzušas, aizjūgs turējās. Vagars izgrieza zirgu no slapjās laidara priekšas un apstādināja uz ceļa. Zirgs aušojās un drebēja. Lauris, galvu nokāris, stāvēja laidarā un laikam skuma.

Pienāca pie ratiem abi veči. Zvejnieks noglaudīja zirga krustu, aptaustīja ratu sēdekli, apskatīja ādu un asis. Tad viņš, pussmīnēdams un pret Vabiņu pagriezies, teica:

«Diez vai šitie ir tie paši rati, kurus manas aitas palīdzēja nopelnīt?»

Lauris sakoda lūpas, pacēla galvu un nāca. Viņā modās bes-tija no jauna.

Nu Zvejnieks palika personīgs.

«Un tad jūs, cienīgs meža kungs, gribējāt ar tādiem grēka ratiem manu māsasmeitu vizināt? Man jau seglinieks stāstīja, ka jūs šodien šurpu braukšot. Atnācu i es, sak, jāredz, kāda tad ir tā štāte. Nu — neko teikt — ierikte jau tad krietna, tikai diez cik jauna visa tā būšana vis vairs neizskatās. Vai zināt ko? Brauciet labi ātri, mana māsasmeita aizgāja uz to pašu cirtumu zemenēs, kurā manas aitas bija ieskrējušas, noķīlājiet to — būs ar ko ratus izpravīt. Bet nez vai likumu grāmatā ir noteikts, cik kapeiku par katru cilvēku ir ķīlu naudas jāmalcsā. Cienīgs meža kungs, cik tad man būs jāmaksā par savu māsasmeitu?»

Lauris nezināja un nesaprata, ko darīt. Aizgājis viņpusē, viņš labi zemu pieliecās un lūkojās ratu apakšā, vai nav asīm un riteņiem kas nodarīts.

Vagars patlaban vēra iemauktu siksnu caur misiņa riņķi, kad skanēja Zvejnieka beidzamie vārdi. Tas vecim likās par daudz, ka tādā nelaimes brīdī viņa līdzbraucēja kungu izgāna. Viņš izrāva pavadu atpakaļ, sagrūstīja zirga galvu uz vienu pusi, uz otru un sāka sīkā balsī kliegt:

«Ejta pie simtā velna ar visu savu māsasmeitu! Vai kāds tev

prasa pēc tavas māsasmeitas? It kā mežkungam nebūtu preileņu ko precēt. Ja esiet gudri cilvēki, tad labāk parādiet mums ceļu uz Dēšu sudmalām.»

«Vagara kungs,» Laucis piecēlies laipni iesāka, «izglītots cilvēks taču nedrīkst uzbudināties. Ko šie cilvēki no mums grib? Jā, par to sētu es visādā ziņā aizmaksāšu — es jums, Va-biņ, došu kokus.»

«Ho, ho, ho!» Zvejnieks smējās. «Vai tu dzirdēji? Viņš tev sola kokus! Izputina tev visus žogus, visu sētsvidu, piemīda laidaru un vēl galu galā sola kokus. Tīrs dzimtkungs!»

Laucis ironijas nemanīja, bet noturēja to par pārpratumu; dusmas tomēr neatļāva izskaidroties. Puskrišus viņš iekrita ratos, pavisam piemirsdams, ka rati tagad citādas konstrukcijas nekā atbraucot. Gribēja iesēsties arī vagars, bet nevarēja: krēsls pletās. Un vienā sānā pederes bij notriektas: svērās viss sēdeklis uz vienu pusi. Bet mežkungs sēdēja lepni un taisni greizajā sēdeklī. Kad vagars padeva grožus, viņš pielika roku pie cepures zaļā samta loka un, kā pienākas, teica:

«Ardievu!»

Bēris soļoja knaši, vagars sekoja pusrikšus. Tikuši kādu gabaliņu no mājām, viņi apturēja un vēlreiz mēģināja sasēst abi divi, bet nebij un nebij iespējams. To visu viņi izdarīja klusi — kā pantomīmē. Neko darīt. Laucis, kā jau īpašnieks, palika ratos, bet vagars tecēja kājām, ar vienu roku ieķēries ratu atlikušajā spārnā.

Ceļā viņi satika Vabiņu Ievu un nelielu meitenīti, kuras nāca no ogošanas. Ieva bija ļoti izbaidījusies, jo priekšautā tai slēpās liela kārba, pilna cirtuma zemeņu. Lai ātrāk garām tiktu, Ieva pieņēma meiteni pie rokas un gāja mudīgāk.

Vagars piegrūda Laucim pie sāniem un čukstēja kā nesamaņā:

«Ieva, Vabiņu Ieva!»

Kad Ieva bija blakām ratiem, tad braucējs, kā ari kājnieks nosarka kā pliķējami un noņēma cepures.

Ievai aiz brīnuma paplētās mute.

DEBESS VĀRTI

Pār mežu lēnām vilkās zili mākoņi uz rīta pusi. Rietumos vizēja zelta jūra un cēlās aizvien augstāk debesis. Virs purva kroplo priežu galotnēm iesecās vakara zvaigzne, sāka spīdēt mēness kā apsudrabots maizes riecenītis. Nāca salta nakts.

Mežmalā zem egļu zariem gulēja mēma būda. Būdas priekšā sēdēja pusmūža vīrs un kūra uguni. Ledainie žagari čūloja un spiedza. Silti dūmi cēlās un ložņāja pa egļu skujām. Pastāvīgi krita no egles zemākajiem zariem netīras piles. Viņas pilēja ugunskurā, uz vīra cepures, uz sarkanajām rokām. Būdas sānos bija piesiets balts, vājš zirdziņš. Uz ragavām nolikta ķīpa ar sienu un salmu krateni. Baltiņš stāvēja sakļāvies, galvu nodūris.

«Vai Mikiņš aizmidzis?» vīrs mīksti teica.

«Jā,» atteica no būdas sieviete.

Baltiņš pacēla galvu un samiedza ausis. Pār pļavu kāds nāca pa sasalušā sniega virsu. Kad tika tuvāk, ari uguns kūrējs izdzirda čīkstēšanu un sāka skatīties.

«Siev, paraugies — vai nav tavs brālis?»

No būdas pabāza galvu vēl pajauna, bet rūpju aizkauta sieviete. Netīri balts vilnas lakats bij tai cieti aptīts ap galvu un ap pleciem apņemts lupatiņu deķis.

«Tas jau būs,» sieva noteica vienaldzīgi un nosēdās būdas «durvīs».

«Domāju, ka būsiet jau apgūlušies,» pienācējs teica. Viņš padeva māsai un tās vīram roku, tad apsēdās pie ugunskura,

nopūtās un sāka taisīt pīpi. Pēc dažiem dūmiem Izvilka no baltā kažoka kabatas paprāvu vīstokli un padeva to māsai.

«Sitas no manas sievas tavam Mikam. Esot tāda drupana sviesta un vēl šis tas. Kā tad nu ir ar iztikšanu? Es nākdams domāju, kur Jūs ūdeni varat ņemt, — purvi izsaluši, un no akas nest briesmīgi tāli. Vai esi ko strādājis?»

«Ūdeni tagad vedu no akas. Ir mums piecu nēšu toverītis, kad atved, tad pietiek dienām trim četrām. Agrāk, kad zirga vēl nebija, tad pacirtu tepat purva grāvī āliņģi. Nevārītu dzert jau nevarēja — dūņains. Vārīts nevienam nesmeķ. Sieva salauza aveņu kaulus; es atnesu mārciņu cukura, izvārām pa reizei tēju. Mikiņam jau grūtāk ir. Ar savu tagadējo muižu esam apraduši. Palienēju no laba cilvēka trīsdesmit rubļu un nopirku aizvakar zirģeli. Ragavas pa dedzināšanas laiku bija citam aizdotas; tās tagad dabūju atpakaļ. Kamēr vēl sniegs būs, pabraukšu peļņā, kad uzkalniņi nosusēs, sākšu tūlīt zemi skribināt. Brālis solīja sēklu, cik jau šis varēšot atlicināt. Vecākais dēls ar atlaida grāmatu. Rubļu piecdesmit šis varēšot atsūtīt.»

«Bet kas tad ar Kārli? Nekas nav zināms?»

«Dieviņš viņu zina,» māsa iesaucās un sāka raudāt.

Vīrs sarausa nodeguļus ugunskurā. Sāka degt gaiši. Kā spoki sēdēja trīs cilvēki — klusi, nekustēdamies, spīdošām acīm. Visas pasaules sāpes bija saķērušās roku rokās un ņirgādamās joņiem dejoja ap viņu būdu un ap ugunskuru. Tās nebija vairs tikai rētas, kādas viņu līdzšinējā dzīvē pa reizei ieskrambāja likteņa neasā bulta. Par tādu rētu varēja lādēties, varēja paraudāt vai pasmieties — drīz viņa sadzija. Bet tagad bija saplosīta mātes sirds, bija aprīta tēva mūža lielā un raženākā daļa, iztukšots viss viņa sūro sviedru kauss līdz beidzamajam pilienam. Šīs sāpes ir lielākas par zemnieka dvēseli — tāpēc viņi sēd un stīvi raugās ugunskurā.

Bet būdā guļ abu sāpju nomākto cilvēku bērns. Ar katru maizes kumosu viņš ieēd tēva un mātes klusās sāpes. Ar katru ūdens malku, kuru viņš dzer no apdegušā toverīša, rodas dvēselē slāpes — karstas, dedzinošas slāpes.

«Tev, mās, par visiem grūtāk būs.» Atnācējs pārtrauca drūmo klusumu. «Večām piepalīdzēs Miks, cik jau varēdams, bet tev būs jāapzina i sēta, i laukā jāiet. Kalpa turēt tak neiespēsiet.»

«Vai tad šim gan viegla diena būs?» māsa atteica. «Cik tad no Miķelīša tā palīga. Pašam spēks ar jau raunas. Un cik tad labu kumosu līdz rudenim dabūs? Ja Jānis atsūtīs, nopirksim kādu gotiņu, kādu aitiņu. Vajag drēbju, vajag piena lāses, vajag gajas gabaliņa ziemai. Būs jāpaņem kāds sivēns. Kur tad citādi tās lapas liks? Dārzi jau būs jāapstāda. Mājas arī jāsāk celt. Tak jau nāks i kaimiņi pa kādam talkā, bet lielums tomēr pašam jāveic būs. Mazākais, istabiņa un stallītis jāuztaisa, vai tad nu visu laiku dzīvosim kā čigāni pa mežu. Labi, ka vēl atjāva, citādi būtu jāpalick uz klaja lauka. Būtu jele pirtiņu atstājuši. Varējām jau kaut pie kura kaimiņa apmesties līdz pavasarim, bet visi baidās pieņemt. Un labāk jau arī ir šitā. Nav tak ierasts citam pa kājām. Būdu sakrāvām labi biezu, auksti nav. Un pastāvīgi uguni kurinām, ja paliek auksti, izlienam un sasildāmies. Miķelīiis gan pavārgst. Bet drīzi tak būs pavasaris.»

«Ak jau,» brālis pārtrauca, «jums sava zemīte — dzimts gabaliņš. Izsitīsaties. Viens otrs piepalīdzēsim ar darbiem. Miks augošs. Vēl jau nevar zināt, kā tie laiki grozās, — var būt, ka ir Kārlis pārnāk. Vai tad jau mūžīgi tā būs?»

Māsa ielīda būdā un apgūlās. Dzirdēja tik apspiestu elpošanu būdā un zirga zobu krumšķēšanu aiz būdas.

Brālis ilgi raudzījās melnajā mežā, tad trīcošā balsī teica:

«Vilks nerausi Mēs esam gļēvi, un varbūt mums vēl spēka

un saprašanas ir par maz, bet mēs izcietīsim. Mēs esam kā veci vilki — aiz izsalkuma un sāpēm mēs kaucam. Bet mums aug bērni. Tie paaugs un zinās, par ko kaucām. Tie nekauks līdz, bet klusi un veikli ies pa ganībām un atnesīs mums to, kas vajadzīgs.»

Beidzis runāt, viņš paskatījās uz māsasvīru, kurš bija muguru pie egles atspiedis un stīvi raudzījās dziestošā ugunī. Tad viņš uzcēlās, piegāja pie Baltiņa un noglaudījis teica:

«Būtu bijis ar ko apsegt. Vai vēl jauns?»

«Septiņu gadu.»

«Nu, liksi uz āboliņa — paliks kā rullē. Cik tad tev to lopiņu — būs izēšanās.»

«Kad tik veselība, gan jau izcietīsim.»

«Jā,» brālis ieteicās un pienāca atkal pie uguns, «nu es sākšu iet. Rīt būs vēl lini jāpakulsta sukāšanai. Jāizauž i jums pa kreklam. Nemaz nedomāju, ka tik drīz jūs atradīšu. Man gan sieva stāstīja, ap kuru vietu būda esot, bet es nevarēju izprast, vai te vai viņā līkumā. Bet, iznācis no purva, dūmus ieraudzīju. Lai māsa ar Miku atnāk pa reizei pie mums. Kas tad te tās septiņas verstis ko paiet. Iestrēbs kač siltas putras. Miks jau varētu ir kādu nedēļu palikt pie mums. Laikam drīz gotele atnesīsies — būs piena, vis.» Un, padevis roku, viņš lēnām aizgāja pār pļavas stūri, kā nācis.

Vīrs atgāzās pret egli un ar dūri izslaucīja acis. Viņš atminējās sava tēva stāstu par debess vārtiem. Viņš bijis muižā darbos. Ap pusnakti izgājis no rijas. Te pār viņa galvu atvē-rušies debess vārti, tik lieli kā rijas durvis, un aiz vārtiem viss bijis gaišs kā saule. Viņš kritis ceļos un lūdzis: «Mūsu dienišķu maizj dod mums šodien!»

Tad vārti lēnām aizvērušies. Un savā mūžā viņam maizītes < netrūcis.

«Vai tu vēl nenāksi gulēt?» sieva no būdas sauca.

«DEBESS VĀRTI»

Vīrs uztrūkās.

Zaļganajā sniegā kvēloja tumši sarkanas ogles, tās izskatījās kā sarecējušu asiņu peļķe. Viņš pacēla acis. Pa egļu zaru starpu varēja redzēt bālu, zvaigžņotu debesi. Ilgi viņš skatījās un gaidīja. Beidzot vārti atvērās ...

Zemnieks gribēja krist ceļos un lūgt dienišķu maizi, bet ceļi neliecās. Pusapzinīgi viņš pacēla abas dūres pret debesīm un kliedza:

«Dievs kungs, liec Miķelītiin augt un atriebt manu mūžu!»

Tad viņš ielīda būdā un apgūlās dēlam blakām.

JURA LIELDIENAS

Vecais Juris ir balts kā ziedoša ābcle, bet baltie mati viņam vēl diezgan biezi un gari, gandrīz uz pleciem gulstas. Kad Juris noņem cepuri, kas gadās diezgan reti, tad paliek galvai visapkārt kā stīpiņa, cik tālu cepure stāvējusi. Tas tāpēc, ka cepure sen vairs netiek stumdīta no vienas auss uz otru, no pieres uz pakausi un otrādāk, kā tas senāk notika, kad valkātājs vēl bija jauns. Tagad Juris rītos, mazā dieniņā, cepuri uzmauc dziļi uz acīm un noņem to tikai tad, kad muti mazgā un kad ēd. Jā, kamdēļ viņš gan lai cepurei miera nedotu? Vai viņam vairs kas jāprāto vai jāuzvedas? Nē. Viss viņam tagad notek garām kā ūdens piles pīles spārniem. Visi skati, visi vārdi, visas citu ļaužu domas aizrit viņam garām. Viņš dabū dažus mērus labības no pagasta un vēl aizvien klausa saimniekam cik varēdams. Ir darbi, kurus viņš labāk padara vēl par spēka vīru. Viņš strādā, ko liek, un ēd, ko dod. Svētdienās atnāk viens otrs ciemiņš. Bet vai pie viņa, pie vecā Jura, kāds nāks? Tas būtu brīnums, ja pie viņa kāds atnāktu. Viņš sēd salīcis aizkrāsnē un bungo ar saviem līkajiem pirkstiem pa mazā loga nokvēpušo bēģeli. Pirksti ceļas kā negribēdami cits pēc cita. Tā ir mūžam viena un tā pati takts, kādā pirksti ceļas un krīt; tā ir vienmuļīga doma, kas liek to darīt. Tikpat vienmuļīgi viņš velk dūmus no īsās pīpes. Dūmi ir zili un tikko saredzami pelēkajā kaktā — tik mazus viņš tos velk, lai taupītu dārgo tabaku. Un cik reti ir šie dūmi! Juris sēd ilgu laiku, bungo ar pirkstiem un savām zilajām miglas acīm raugās uz nenoteiktu vietu, te piepeši pašā lūpu vidū paveras apaļš caurumiņš un pa to tiek izsviests zils dūmu vīšķītis. Dūmi it kā brīnīdamies atskatās, tad laižas puszviļus uz istabas vidu, kur vairāk telpas. Pēc ilgas pauzes seko atkal tāds pat dūmu kamolīts, tad atkal un atkal. Tādas ir tagad vecā Jura svētdienas, tādi ir viņa svētki.

Un nu ir pienākušas atkal Lieldienas. Debess ir zils, un zeme vairāk zaļa nekā sārta. Cīruļi apber visus uzkalniņus, visas birzes ar saviem zvārgulīšiem. Apses apkārušās pelēki brūna samta bārkstīm kā staltas viešņas. Rīti un vakari, ziemeļi un dienvidi ir pilni dūkšanas, dūdošanas un čivināšanas. Ir atkal saule jau tik tuvu, ka ziliem, baltiem un dzelteniem ziediņiem jāatveras gribot negribot.

Vecais Juris šogad dzīvo Bitānos. Vairāk nekā pusi pagasta māju viņš ir savā laikā izdzīvojis, bet nu viņš dzīvo Bitānos, sēd plītēs kaktā pie lodziņa, bungo, pīpē un raugās laukā uz sētsvidu. Var redzēt saimnieku lieveņa priekšu, baltiem akmeņiem apliktas, tukšas puķu dobes, grantētus celiņus. Bet kur ir šūpoles? Jā — kur tad šūpoles, kurās citkārt karinājās bērni caurām dienām? Tagad bērni saģērbti tīri kā kungi. Meitenēm lelles uz rokām, zēniem sarkani un balti karodziņi vicinājās pa gaisu ... Bet šūpoļu nav.

Juris skatās un samauc cepuri vairāk uz acīm. Jā — kas viņa laikos bērniem deva tādas drēbes! Zēni un meitenes līdz sep-tītam gadam skraidīja vienā pašaustā krekliņā, bez apava, bez

cepures vai lakata. Juris pats dabūja rūtainas pakulu bikses līkai tad, kad jau bija kauns no lielajām meitām.

Nu Juris drusku pasmaida. Viņš atceras Lieldienas, kad viņam bij vēl varbūt kādi četri gadi, varbūt pat tikai trīs; tad toreiz viņam mātesmāsa atnesa sīpolu mizās novārītu olu. Ak, kas tas bija par prieku! Olu viņš saglabāja līdz Vasaras svētkiem. Viņš atceras tik skaidri kā šodien: viņam māte pakāra šūpoles pūnītē, jo lielākie bērni savās nelaida. Mātei nebij tāda striķa, un viņa ņēma no lādes divas jaunas dzīparotas jostas, sasēja kopā, apņēma ap siju, un viņam bija šūpoles. Viņš par šūpošanu atdeva mātei savu olu, bet ikreiz pēc šūpošanās dabūja to atpakaļ, lai būtu nākošu reiz ar ko samaksāt. Toreiz Jurim nebija vairs tēva, un tāpēc māte pret viņu bij tik laba.

Un tad bija skaļākas Lieldienas. Juris jau gāja ganos. Viņam bija vīzes kājā, bumbulainas nātna bikses, pat cepure salauzītu papīra nagu viņam bija galvā. Bet šūpolēs karāties vairs nebij vaļas, jo aitas un cūkas to neatļāva. Tad viņš vakaros vienā stundā raudzīja to panākt, ko citi visu dienu bija darījuši. Viņa basās kājas un gaišās bikses tad pa pelēko krēslu ņirbēt ņirbēja. Līdz tad nāca māte vai saimniece un visam priekam darīja galu, atgādinādamas, ka rītu viņam atkal sava gaita priekšā. Viņš bija paklausīgs, krita uz savas lāviņas un gulēja kā nedzīvs.

Tad nāca gaišas un siltas Lieldienas. Jurim jau bij kājā gariem stulmiem zābaki un ap kaklu balts lakatiņš sarkanām mušiņām. Tad Juris pats bij šūpoļu kārējs, šūpotājs un olu saņēmējs. Kādu tik tad viņam olu nebij. Gan zilas, gan zaļas, gan sīpolu mizās, gan pirts slotu lapās, gan rudzzālē vārītas. Pilna kastiņa! Un Juris atcerējās, kuru olu deva viņsētas Ieva, kuru Baltiņu Līze, kuru Riķu Ilze. Viņš kravājās pa olu kas-tiņu kā ar dzīvām būtnēm. Dažas viņam bija sevišķi tīkamas, tās tika apēstas vispēdējās un tāpēc iekšķīgi nebij vairs tik labas kā ārēji nepatīkamās, kuras tūlīt pie šūpolēm tika nolaupītas. Cik lepni tad viņi stāvēja pie šūpolēm abi ar viņsētas Krišu, krūtežas izrlezuši, jauniem grožiem rokās. Un meitas nāca cita pēc citas, piesarkušas un uz zemi raudzīdamās. Piegāja pie Jura un iedeva tam olu, tad piegāja pie Kriša un iedeva arī tam olu. Bet gadījās arī tādas meitas, kuras gribēja viņus pie jokot un nostādīt par neveikliem un puikām citu acīs. Tāda bija Loku Māre — piebriedusi meita, jau tuvu trīs-desmitam.

«Kad pa priekšu samaksā, tad vari kustēties no vienas jairēs līdz otrai,» viņa teica rupjā vīrieša balsī.

Pirmo reizi grožus pievilkuši, viņi tad ar Krišu mēļoja, ka esot gan smaga, nemaz, pagāns, neesot dējusi. Bet, kad bij jau labi iekustināts, tad Juris pameta Krišam ar acīm un Krišs atkal Jurim, un viņi izlieca muguras un sakoda zobus. Sākumā Māre smējās un bezbēdīgi kliedza, galvu uz visām pusēm grozīdama, bet tad sāka vējš par daudz ap lakatu rūkt un spiesties vaļējā mutē, tā ka Mārei acis plaši iepletās un asaras sāka tecēt. Groži tika uzlaisti meitai līdz augstu gaisā un tad ar tādu sparu rauti lejup, ka beidzot nabaga Mārei tomēr sāka mieži dīgt, un tā, uzlidojusi augstāk nekā pusriņķi, krišus krita atpakaļ. Labi, ka viņas pirksti zināja, ka to darbs ir žņaugt virves, cik vien var. Gadījās, ka pēc tādas šūpošanas meita bāza roku lindraku kabatā un izvilka veselu sauju krāsainu mizu, olas baltuma un dzeltenuma un atdeva to puišiem. Bet Māre toreiz, iebāzusi roku kabatā, tikai iekliedzās un ieskrēja citu meitu pulkā. Tad Juris, protams, žigli dzinās pakaļ. Viņš taču nevarot tādu plestu sviest bez zieda pāri velbomlm. Bet Māre tomēr palika nesamaksājusi. Jā, viņa pat nevienam cilvēkam nedrīkstēja rādīt savas labās rokas un labā sāna. Pie olu vārīšanas tēvareize vai nu bij par ātru skaitīta, vai arī izlaists kāds teikums.

Bet blj starp šūpojamām meitām arī tādas, kurām galva reiba un mieži dīga jau pēc trešā pasviediena. Tādas tad parasti šūpotājus sauca par mīļajiem brālīšiem un lūdza, lai augstāk nesviež. Juris ar Krišu ievēroja katras vēlēšanos, un tādās rcizās tad viņi grožus mīksti pavalkāja ar vienu roku, kā kad bērnus šūpo, un tad uzsvieda tos beidzot šūpojamai virsū. Ja groži aptinās meitai ap rokām vai kaklu, vai kājām un valkājās līdzi, tad visi smējās, kā š i s pielipis un skraidot līdzi. Dažreiz šis šis tika pat vārdā saukts un darīja dažam labam no klātesošajiem sārtus valgus, šūpolēs sēdētāja gan pūlējās, cik drīz vien iespējams, no balasta un smiekliem atsvabināties. Dažreiz tas ari Izdevās ar vienu rokas mājienu vai kājas spērienu, bet dažreiz vajadzēja ilgi ņemties un tomēr netika no cilpas vaļā.

«Redz, redz — labāk nepūlies!» tad visi sauca.

Juris atstumj cepuri uz pakauša. Nu viņš ir atcerējies ko slavenu. Tas bija vēlāk, varbūt gadus divus trīs, varbūt pat piecus gadus vēlāk. Tad viņš iedraudzējās ar savu Annu. Viņi bija reizā pātariem mācījušies un tagad pēc vairāk gadiem sastapās Birķu klubā pie šūpolēm. Annai tai dienā bija spožas gumijas kurpes kājā un baltas zeķes. Viņi sasveicinājās, un Juris teica:

«Tu vēl esi tāda pat kā toreiz, Anna.»

«Vai tad par tiem pāra gadiem lai es būtu veca palikusi?» Anna smaidīdama atteica.

Tad Juris viņu uzaicināja šūpoties uz galdiņa, un viņi kāpa šūpolēs. Metās jau krēsla. Citi klubiniekl klētī dancoja. Viņi bija vieni. Vispirms Anna paskatījās Jurim acīs, tad augšup uz oša lokiem, tad palēcās pāra reižu, lai izmēģinātu virvju stiprumu. Viss bija jauns un stiprs. Tad viņi sāka šūpoties. Juris sviedās viens priekš abiem, un drīz vien viņi redzēja kaimiņu māju jumtus pāri sijai, kaut gan šūpoles blj uzkalniņā.

Bet, tā kā Annas kurpēm neblj papēžu, tad kājas viņai slīdēja aizvien uz vidu un viņa sāka kliegt. Taču Juris ar to nebij Iebaidāms. Viņš nostājās dēlīša vidū — gluži turpat, kur bija atslīdējušas Annas kājas, — un sviedās tālāk. Tad viņš juta, ka Anna nevirzās no viņa prom, ka viņa pat tīšām spiežas vēl tuvāk pie viņa klāt, un tas Jurim tik joti patika, ka viņš iekliedzās un sāka sviesties kā bez prāta. Viņš pietupās un vilkās uz priekšu un atpakaļ, kā smagu laivu irdams, līdz Annai viena roka spruka no virves vaļā un ieķērās Jurim svārku piedurknē. Tad Anna nolaidās uz galdiņa sēdus. Nu viņa bija drošībā. Juris nesviedās vairs. Viņš stāvēja un ar savādu tīksmi noraudzījās uz viņas balto lakatiņu pie viņa ceļiem.

«Nu odi visu mūžu neēdīs,» viņš teica.

Viņa pacēla acis un smaidīja. Juris saprata viņas skatu un smaidu, un nākošajās Lieldienās tie bija vīrs un sieva.

Cik savāds, cik brīnišķīgs ir tāds cilvēka mūžs! Juris stumda cepuri no vienas auss uz otru, no pieres uz pakausi, viņš grib atcerēties vēl kādas Lieldienas — kaut kā mazas dzirkstītes lai tās būtu dzīves pelēkumā, — bet nevar nekā vairs atcerēties. Vai tad visus tos garos gadus, kad viņi kopā ar Annu nesa savu krustu, nebija nevienas Lieldienas? Vai tad Kristus tikai cieta un mira, bet nebija kas noveļ akmeni no viņa kapa?... Dievs viņiem deva un ņēma meitiņu, tad dēlu, beidzot arī Anna apgūlās ... Jā, kādas gan vairs Lieldienas tādam ubagam, kuram dzīvē ir vairs tikai trīs kapi, trīs jau notrunējuši sīki krustiņi kapsētā un paša smagais krusts, pie kura pierasts kā pie drauga.

Juris atkal samauc cepuri dziļi uz pieres. Pīpe viņam kūp vēl arvlenu un plānās, zilganās lūpas laiku pa laikam izmet pa zilam dūmam. Viņš bungo tikpat rāmi un vienmuļīgi kā pir-māk un skatās uz kluso pagalmu, kur bērni rātni dzīvojas ar lellēm un sarkaniem un baltiem karodziņiem. Jura Liel-

(Ilonas jau sen, sen kopš kļuvušas līdzīgas citām svētdienām, liet viņš tomēr savā sirdī dusmojas uz jaunajiem ļaudīm, kuri Lieldienās nepaceļas pāri gavēnim. Un vislielāko īgnumu viņš izbauda pēc svētkiem, kad jaunieši sāk lasīt patiesus un nepatiesus laikrakstu ziņojumus par upuriem, kādus atkal prasījušas šūpoles. Tad viņš pat nospļaujas un iziet ārā. It kā galu nevarētu dabūt pie akas, ūdeni smeļot. It kā aiz bailēm no nāves nedrīkstētu acis uz debesu zilumu pacelt, jo var kāju nolikt nepareizi un sevi samaitāt. Protams, cilvēkam priekos aizvien jābūt stiprākam un uzmanīgākam nekā darbā, to vecais Juris teic, un viņam varbūt taisnība.

NOZIEDZNIEKA ACIS

Pilsēta kūpēja kā sabraukts zirgs. Te vairs nebija sniega, tikai ziemeļpusē daži jumti slēpa vēl pa netīram gabalam. Bet saule kāpa jo dienas jo augstāk un sildīja visas ziemas slēptuves, lai sataisītu vietu netālajam viesim, kurš nāca ar pieneņu ziedu aiz cepures un ziliem vizbuļiem rokā.

Tā bija savāda diena, kad Roberts soļoja uz staciju. Viņš gāja, uz zemi raudzīdamies. Kad netālajā tornī sāka zvanīt, viņš pacēla galvu. Debesis augšā, taisni virs galvas, izskatījās tīri melnas. Saules nomazgātās mājas žilbināja acis. Robertam likās, ka šodien — tik ievērojamā dienā — vajadzētu justies laimīgam. Viņš saviebās kā uz smiešanos; bet smieklu cēlonis nebija pašā. Nevarēja. Kad gāja gar katedrāli, tajā zvanīja ar visiem zvaniem. Lielais dārdoši dūca. Drebēja zeme. Zvana telpā stāvēja cilvēks un grūda resno mēli no vienas zvana malas uz otru. Laikam bija ļoti grūti, jo cilvēks bija svārkus

novilcis un pa reizei slaucīja pieri, kaut gan laiks bija vēss. Roberts uzsita ar kāju trotuāra malā satecējušam ūdenim. Nelūza. Jā, zvanīt bija ļoti grūti. — Patlaban nāca skaista dāma. Robertam likās, ka šī dāma viņu pazīst. Vai tā nebija kāda no viņa senējām skolniecēm? Viņam pat likās, ka šī dāma ir tepat stāvējusi un skatījusies, kā viņš ar cauro galošu dauzīja renceles ledu un domāja par zvanīšanu. Roberts ātri noņēma cepuri, pagriezās pret katedrāli un pārkrustojās. Pa tam dāma bija garām pagājusi. Viņš raudzījās tai pakaļ un atrada, ka to redz pirmo reizi. Pārgājis uz ielas otru malu, Roberts vēl atskatījās. Jā, tā bija pilnīgi sveša dāma, kas tur aizgāja. Un viņš sāka smieties par savu neģēlīgo krusta mešanu. Nu Roberts aplaida visapkārt skatu un ieraudzīja, ka ir pilnīgi starp ļaudīm kā mežā koks starp kokiem. Atkal viņš iekšķīgi smējās par to, ka pirmīt redzējis tik vienu pašu nieka dāmu un viņas dēļ pat krustu metis, ko nebij darījis kopš mazatnes. Tad uzreiz viņam apriebās šie svētdienas un lielpilsētas ļaudis, un viņš devās sāņis pa pirmo šķērsielu.

Te bija savādāks gaiss. Roberts gāja atkal lēnāk. Viņš bija drusku aizkusis. Vispārīgi pēdējās dienās viņš jutās gurdens, kaut gan ēda ik dienas maizi un dzēra tēju. — Slaucīja ielu vairākās vietās. Putekļi līda acīs un rīklē. Bet Roberts nesteidzās. Viņš priecājās, redzot, kā svētdienas trotuāra minēji, degunus saraukuši, skrēja ielas slaucītājiem garām. Daudziem bija biezas un nelielas grāmatas rokā. Jaunavas tās nesa sevišķi veikli. Uz dažām grāmatām bija zelta krusti...

Roberts apstājās. Viņš nevarēja tikt skaidrībā, uz kurieni iet, kāpēc iet. Bija kā apjucis. No šejienes varēja pārredzēt visu ielu. Roberts saskaitīja deviņus ielas slaucītājus. Sieviete bija tikai viena. Jā, šodien taču svētdiena. Šodien divdesmit piektais marts. Māras diena. Šodien visi kukaiņi mostas, nāk putni no dienvidiem... Roberts ķēra pie kreisās paduses —

tur bija avīžu papīrā kas ietīts. Tad piesita ar dūri pie vestes kabatas. Ieskanējās. Viņš iebāza divus pirkstus tajā pat kabatā, Izvilka divus sudraba rubļus un iegrūda tos bikšu kabatā. Apskatījies, vai nav kāds redzējis, viņš laidās pusrikšus uz staciju. Steigdamies viņš reižu reizēm sita sev pa pieri un pūsli ksmi domāja: kā varējis viņš būt tāds nelga un aizmirst, kas šodien par dienu. Tā viņš varēja nokavēt vilcienu.

Tālumā baznīcas tornī bija pulkstenis, bet tas bija tikpat zils kā pats tornis. Roberts skatījās un dusmojās, ka nevarēja nekā saredzēt. Viņš sāka domāt par savādu pulksteni, par tādu, kuru redz un dzird visa pilsēta. Ir tak tik daudz labu ļaužu, kuriem galva uz pleciem, bet pulksteņa kabatā nav. Viņš gribēja drīzumā izstrādāt modeli šādam pulkstenim. «Gi-gantanu» viņš to nosauks un liks tūlīt patentēt. Tas taču maksāja tik dažus rubļus. Tos nieka pāris rubļus varbūt varētu aizņemties un vēlāk simtkārtīgi atdot. Svešs grasis tak viņam vēl nekad nav pielipis pie pirkstiem.

Rati rībēja, un klaudzēja pakavi. Ļaudis kaulējās ar ormaņiem. Bija troksnis kā tirgū. Mauroja lokomotīves. Nāca pretim stipra akmeņogļu dūmu smaka. — Roberts bija stacijā. Viņš slaucīja no pieres un no kakla sviedrus.

Bija par velti skriets. Vēl līdz vilciena noiešanai vesela pusstunda. Labi. Tas bija ļoti labi.

Roberts nopirka biļeti līdz Vilkālel.

II

Cik liela un varena izskatās zeme, kad ziema to ar baltu palagu ir apklājusi. Šur tur guļ kā brūni lāči uz šā palaga, un debess malās zilst kā jūra. Izliekas, ka esi ziemeļzemes fjordā un pār tevi lēnām spārnus sit kāds neredzēts putns, kāds milzīgs putns, kurš ar saviem spārniem visus apsegtu,

ja nomestos. Tumši zils ir šis putns, un viņa vienīgā acs ir dzeltena un staraina kā pienenes zieds... Ak, tas ir Kurzemes klajums ar zilu debesi un zelta sauli, ar briestošām bērzu birzīm un tumšajiem skuju mežiem pie horizonta.

Sniegs bija visu ziemu pārāk biezs, un arī tagad nerādījās vēl ne purvā cintiņa, ne laukā velēnas līkums, kaut gan ik dienas saule nāca un sildīja. Ziema bija uzaudusi ļoti stipru palagu.

Klajuma uzkalniņā stāvēja salīkusi veca mājiņa. Kad jumts apsniga, to grūti bija ieraudzīt, jo būda bija pa pusei zemē salīdusi. Bet tagad jumts bija pelēks, kails, tik garas led-tekas vēl ēnas pusē karājās gandrīz līdz zemei kā tievas kaņepāju grīstes. Ja apdrupušais skurstenis nekūpētu, neviens neteiktu, ka šādā suņu būdā dzīvo cilvēki. Bet apdrupušais skurstenis kūpēja, un būdā dzīvoja vecītis ar vecenīti. Kā pasakā.

Divpadsmit garus gadus vecīši vairs nezināja, kur viņu vienīgais dēls. Viņi bija krājuši visus spēka gadus un smiedamies panesuši visgrūtākās nastas, cerēdami, ka viņu dēlam tas par labu būs. Viņi bija likuši kapeiku pie kapeikas, lai dēlu izpirktu no tās verdzības, kādā viņi mita, un slepenībā viņi cerēja, ka, izpirkdami dēlu, izpirks arī sava mūža pēdējās dienas. Bet nu jau divpadsmit gadu, kopš viņu cerība aptumšota. Divpadsmit gadu, kopš nosēdusies uz viņu būdas mūrīša mitra sieva un nevar izkaltēties. Nu vecīšu ausis tapušas jau biezākas, viņu acis palikušas neskaidras; bet agrāk vai ik vakara, kad krēsla metās, ziema vai vasara, māte, istabiņā ienākusi, teica:

«Večuk/ nudie, man tā vien redzas, ka nāk mūsu Roberts.»

Un tūlīt viņa izgāja atkal būdiņas galā un skatījās ilgi uz ceļa pusi. Bet ik reizes tas bija vai nu cits gājējs, vai verstes stabs, vai krūmu pudurs. Ienākusi viņa slaucīja acis, meta

krustu un klusām skaitīja lūgšanu. Dažreiz viņa loti ilgi lūdza. Un brīžam viņa nakts vidū pamodās, pietrūkās sēdus un sacīja:

«Dzi, vai nerībēja kā soļi?»

Tad viņi abi ar tēvu klausījās, līdz sāka ausis džinkstēt.

Tā bija pagājuši divpadsmit gadi. Viņu dzīvīte bij pastāvīgi šaurinājusies un saraukusies kā viņi paši. Nespēja vairs viņi liela darba darīt. Tēvs nevarēja rudeņos vairs linus kulstīt, nevarēja ziemā malku cirst. Daudz ķirpju bija viņu mūžu grauzuši, un cilvēks nav no tērauda. Vecuma birzī atskan visi skaļākie jaunības kliedzieni. Nu varēja viņš tik sasliet kādu trauciņu, sasiet kādu slotu, ko atdeva par sauju putraimu vai miltu. Lai pie pagasta ietu pēc palīga lūgties, vecītis bija par lepnu. Trūkums tāpēc palika par ikdienas viesi. Labi, ka vēl būdiņa bija brīva. To viņš spēka laikā ieguva par īpašumu līdz ar pūrvietu zemes uz ilgiem gadiem. Bet dzīvības tiem bija vairs tik divas: tievs, strīpains kaķītis un balta cūciņa būdas priekšiņā. Agrāk viņiem bija arī govs un divas aitas, kad spēja vēl par ganību kaimiņam atkalpot. Bet pagājušā rudenī sarķīte bij jāpārdod. Aizveda žīds. Kad ceļa līkumā gosniņa atskatījās un mauroja, tad māte saņēma degunu priekšautā un ieskrēja istabā. Un ziemā aitas nobeidzās aiz barības trūkuma un slapjas vasaras dēļ. Māte bija izmisusi, bet tēvs teica:

«Nav, māt, mums pasaulē nekā vairs. Mēs esam savu dzīves peļķi izbradājuši krustām un šķērsām. Esam gaidījuši, kad dūņas nostāsies, bet mūsu peļķē nav neviena smilšu grauda. Gaidīsim, kamēr tas Tēvs mūs aizsauc, jo cita mēs nekā vairs nevaram sagaidīt.»

Bet katru reizi, kad tēvs tā runāja, mātes sirds dziļumos tvīka kliedzoša jausma, ka pārnāks dēls, ka sabradātā peļķe nostāsies un viņi tajā raudzīsies kā spogulī. Un arī tēvs neticēja saviem vārdiem, kuros kvēloja vienīgi rūgtums.

Kad lielo lopu nebija vairs, tad tēvs ņēma zāģi un nozāģēja

kūtiņai pakšus. Priekš kam tad kūtiņa viņiem vairs bija vajadzīga? Kad ziema tos bij apēdusi, tad noplēsa jumtu un griestus.

«šai un nākamajai ziemai būs kurināmais,» viņš mātei teica.

«Grēks, grēks.» Māte skumīgi nopūtās.

«Vai tad vairs ilgāk čīkstēsim kā sažuvuši vītoli?» tēvs kā atbildēdams, kā mierinādams teica. «Vai tad nu Dieviņš vēl neņems?»

Un viņi sildījās ar kūtiņu un bija apmierināti, pat laimīgi, kad juta pavasari nākam un kad jutās noguruši, kā nepārvarama miega pārņemti. Labprāt un bieži viņi pieminēja nāvi un runāja, ka nespēks un miegs esot viņas vēstneši.

* * *

Šodien vecīši sēdēja uz gultas malas un skatījās, kā māla krāsnī kvēloja sapuvušie baļķu gabali. Krāsns priekšā cepās kartupeļi. Vecīši zināja, ka šodien viņu Robertam dzimšanas diena. Priekš trīsdesmit gadiem viņš pamodās šinī istabiņā pirmo reizi. Kādas savādas gaismas tad bija pilna viņu būdai Līdz ar gulbjiem bija viņš nācis — šis ilgi gaidītais — viņu laulības devītā gadā. Un vēlāk viņš rušināja smiltiņas istabiņas galā, skraidīja pa dārza malu un nesa viņiem puķes, kādas tik atrazdams. Astoņu gadu vecumā māte viņam noadīja sarkanu kamzoli. Kā guntiņa tad viņu Robertiņš mirdzēja. Un tad sāka iet skolā. Skola bija tālu, un zirga tēvam nebija, tāpēc viņš pirmdienas rītos lika dēla maizes kuli pār pleciem un viņi abi gāja. Roberts ļoti labi mācījās, un tēvs ar māti uzkrāva sev zirgu nastas, lai tikai dēlu semināram cauri izdabūtu. Un to viņi iespēja beidzot. Bet tad pēc semināra beigšanas viņu dēls aizgāja uz pilsētu un — nav vairs atgriezies... Visu to viņi atcerējās un domāja vienīgi par bijušo. Un sejas viņiem bieži mainījās kā zeme, kad balti mākoņi pa gaisu skrien. Viņi dzī-

voja atmiņās, bet katrs par sevi, baidīdamies viens otru sāpināt. Bet tādās reizēs klusēšana ir daudz sāpīgāka par valodām.

Kartupeļi bij sadeguši par ogļu vīstoklīšiem, bet ēdēji sēdēja un domāja. Jā, šodien bija svētdiena un Roberta dzimšanas diena.

* * *

Tai pašā laikā brida pa zaļgano, ūdeņaino, netīro celiņu bāls cilvēks vecā pilsētnieku apģērbā. Viņš gāja, un acis viņam savādi mirdzēja — kā bailēs, kā priekā. Brīžam viņš apstājās un skatījās atpakaļ. Varbūt viņš vēroja, vai stacija no šejienes ir trīs vai četras verstis tālu. Tik ilgi nebija te būts. Bērzu puduri palikuši par labām birzīm, krūmu vietā līdzeni lauki. Viņš nevarēja vairs ne atjēgties. Tad paskatījās uz būdas pusi, redzēja zaļi dzeltenus dūmus, un acis atkal iemirdzējās kā bailēs, kā priekā. Viņš steidzīgi sāka spert soļus un runāja sevī:

«Kūp dūmi... Kūp dūmi...»

Tātad viņa mīļie vēl dzīvoja. Un piepeši Robertu sagrāba vētrains prieks par to, ka vecāki vēl dzīvi. Un viņš nevarēja ne nobrīnīties, kāpēc viņš tik ilgi klīdis pa pasauli, viņus neapciemojis. Bet nu bija viss labi. Roberts gāja vēl ātrāk.

* * *

Bet vecīši neizgāja ārā. Pat pa logu viņi nepaskatījās. Bija piekusuši gaidīt.

III

Roberts ienāca.

Vai tur bija vainīgs marta sniegs, ka viņš sava vecā tēva pazīt nevarēja? Nē, par daudz tēvs bija salīcis un balts palicis.

Mātes Roberts nemaz nepamanīja. Kad noliecās pie tēva rokas, viņa izlēca no krāsns kakta kā kaķe un vaidoši smējās. Tā smejas vājprātīgs, kad tam ko iedod. Viņa saļima un apķēra dēla celi. Roberts stāvēja un raudzījās krāsns oglēs, ap kurām plivinājās zilas liesmas. Ogļradis negrib skābeklim vairs padoties, Roberts domāja. Viņam likās, ka šinī brīdī viņš tāpat kvēlo zilās ugunīs un pēc nedaudz mirkļiem sakritīs pelnos. Cik savādi — taisni tai pašā brīdī, varbūt tai pašā vietā un ap to pašu stundu, kurā dzimis, viņam tagad jāizplēn. Tad viņš paskatījās sev uz rokām. Tās bija baltas, gandrīz caurspīdīgas. Roberts pasmējās. Viņš noliecās, lai satvertu mātes rokas.

«Nu,» viņš sev nepazīstamā balsī teica, «vai gaidījāt?»

Tēvs sēdēja un acis vienmēr vēl slaucīja ar dūmaļo krekla piedurkni: diena bija pārāk gaiša.

Neviens Robertam neatbildēja, un viņš sakaunējās par savu jautājumu.

Māte piecēlās. Viņa tecēja salīkusi pie krāsns, lai izraustu kartupeļus. Vajadzēja taču dēlu mielot. Viņa bija kā visas mātes: pirmā vietā tām ir bērna vēders. Un labi tas. Bet kartupeļi bija oglēm līdzi izkvēlojuši.

«Jā, dēls, gaidījām,» māte šņukstēdama sacīja un iztecēja priekšiņā.

Roberts dzirdēja, ka māte priekšiņā grāba kartupeļus. Skalenīte grabēja. Kvieca sivēns.

«Kuš, cūciņ!»

Kad māte ienāca istabā atpakaļ, viņa bija kā atjaunojusies. Viņa tekāja gar krāsni, slaucīja un runāja. Drīz kartupeļi krāsnī čūlāja, un cepēja, piesarkusi no laimes un no uguns, piegāja pie tēva un čukstēja ko ausī. Abu grumbotie vaigi aptumšojās. Roberts sajuta tumsas cēloni.

«Jūs nepūlaties manis dēļ,» viņš teica un piecēlies izvilka

no svārku kabatas apkaltušu desas gabalu. «Redzat, es tikko ēdu ... Es nākdams ēdu. Tas vēl atlika. Pamēģiniet.»

Viņš paņēma no galda nolūzušu nazi un grieza desu plānās šķēlēs.

«Tā nav vis vienkārša... To sauc par olmaras desu. Maksā astoņdesmit kapeiku mārciņā. Dārga.»

Vecīši līksmi saskatījās un ņēma pa ripiņai no dārgās desas. Jā, tā bija ļoti garda. Pa vienai ripiņai tie apēda — vairāk nebija piedabūjami: lai stāvot viņam pašam. Tad māte teica, ka gribējusi tēvu sūtīt uz kaimiņiem, lai palūdz kādu drupanu sviesta. Viņam taču sausi kartupeļi nesmēķēšot. Nē, nē, viņa dēļ lai esot pilnīgi bez rūpēm. Un Roberts uzsvieda uz galdiņa sudraba rubli. Vai tas esot suns? Viņš smējās un sita sev pie bikšu kabatas. Tur skanēja. Jā, paldies Dievam, naudas viņiem tagad netrūkšot. Viņš vis nebij, nākot ciemā, bez kapeikas.

Vecīši bija laimīgi un līksmi. Smiedamies viņi dēlam izstāstīja par savām likstām pēdējos gados. Viņi žēlojās, ka nepacietušies un steigušies kūtiņu nojaukt. Varējuši jau dabūt žagarus ko kurināt. Vēl varbūt varot kādreiz iedomāties govi turēt. Vēl jau viņi nemaz tik nevarīgi neesot. Arī cūciņai priekšnamā esot auksti. Un izskatoties pārāk nelāgi, kad nākot kāds svešs. Retais gan viņus apciemojot.

Roberts klusēdams klausījās. Viņš dzirdēja to kā no citas pasaules. Viņam likās, ka ir miris un tagad, trīsdesmitā dzimšanas dienā, nolidojis lejā pie saviem audzētājiem. Viņš jutās tik viegls kā dūna. Ja tagad māte vai tēvs nopūstos, viņš aizlidotu un vairs neatgrieztos. Viņš juta tikai, ka viņu varbūt vilktu atpakaļ tie pāris vara gabali, kas kabatā. Viņš piesita atkal pie bikšu kabatas un palika smags kā vara gabals.

Krāsns bija pilnīgi izdzisusi, bet kartupeļi izcepuši tik pa pusei. Māte zūdījās par siltumu, būšot ciemiņam pa nakti jāsalst.

Roberts sacīja, ka viņš vis neesot tik izlepis, kā viņi domājot. Šis esot dzīvojis mēnešiem pavisam nekurinātā istabā. Negribējis kurināt. Malkas bijis pilns kakts, bet šis itin vienkārši kalponei teicis, lai nekurina. Gribējis zināt, kā ir, kad jādzīvo aukstā istabā.

«Nu tad pastāsti mums, dēls, kā tev pa šiem gadiem gājis,» tēvs ierunājās. «Kā esi dzīvojis un ko labu darījis?»

Un māte nosēdās čīkstošajā gultā. Lai visu dzirdētu, viņa atvilka lakata malas aiz ausīm.

Roberts brīdi klusēja. Viņš nezināja, ko teikt, kā runāt. Bija tik grūti patiesību stāstīt, jo tā viņa vārdus aplies ar vērmelēm. Nevarēja tak pēc divpadsmit gadiem nākt un vecāku būdu vēl tukšāku padarīt. Tomēr — viņš īsumā teiks visu, ko darījis un kā cietis, un beigās vecīšiem par prieku traki samelosies. Tā būs viņiem dāvana uz dēla dzimšanas dienu. Ha, ha! Un Roberts iesāka:

«Visu, zināms, nevarēšu izstāstīt. Ir visa bijis tik daudz, ka ne atminēties nevar. Arī izstāstīt man grūti būs, jo visā šinī laikā man nav bijis neviena cilvēka, kam būtu varējis vārdu teikt. Es esmu skrējis pa ielām un uzrunājis svešus cilvēkus. Man gribējās teikt kādam mīļu vārdu, bet visi novērsās un smiedamies gāja savu ceļu. Vakaros es nevarēju aizmigt. Tajās telpās, kur gulēju, bij vairāk vaidu nekā zem maniem sāniem cisu. Un brīžam es smilkstēju kā suns caurām naktīm.»

Roberts aprāvās. Kamdēļ viņam tas viss bij jāstāsta? Tā taču nebija viņa fiziskā dzīve. Nē, viņš stāstīs bez aizraušanās.

«Jā, bet tas jau sen, sen garām. Gandrīz jau aizmirsies. Varbūt tik tamdēļ prātā nāk, ka nav nevienam teikts. Es stāstīšu, ko darīju. Ak, taisnību sakot, es nekā nevarēju darīt, tikai gribēju. Ak Dievs, kā es gribēju to darīt! Dabā esot milzīgs daudzums potenciālas enerģijas. Man tās nebija. Es

biju kā svelmē un pastāvīgi lauzos uz darbu. Tik rīta stundās pakritu un smējos par potenciālo enerģiju. Bet kamdēļ es jums to stāstu? Jūs tak no tā visa nekā nezināt un nesaprotat...»

Tēvs nopūtās. Arā laikam mācās. Sāka pūst smags ziemeļa vējš. Istabiņā varēja just, ka nāk pa logu un durvju šķirbām nelūgts, nepatīkams viesis, Robertam pārskrēja drebuļi. Māte sāka bāžoties dēļ siltuma — krāsns esot ar tiem priekiem izdzisusi. Vajagot iekurt vēl. Bet Roberts to nepieļāva un stāstīja tālāk.

«Viss, ko esmu teicis, nav vēl nekas. Man tīri brīnums, kāpēc es nevaru koncentrēties. Kāpēc es... Jā, es gribēju studēt tā. Ticis pilsētā, es sāku dot stundas un mācījos pats bez skolotāja. Reizēm man bij jāskrien dienā uz vairākām vietām, lai padotu stundas, kuras kopā man deva par šo zirga darbu tikai dažas kapeikas. Bet citādi es nevarēju. Un mūsu bagātie ļaudis maksāja vissliktāk. O, tie prot cilvēkus izmantot. Viņi no acīm nolasa katra cilvēka acumirklīgo stāvokli. Ja atnāksi pie viņa janvārī bez mēteļa — viņš tevi gribēs kalpināt par vecu drēbes gabalu, bet, ja dabūs zināt, ka tu neesi dienas divas ēdis, tad ielies šķīvi zupas un pēc paldies atraidīs. Tīkli savilkti pa visu pasauli. Zirnekļi tik sēd un novēro. Mušu ir tik daudz, neiepīsies viena — iepīsies otra. Pēc ilga, pūļu pilna laika es noliku ģimnāzijas gala eksāmenu. Tad es aizbraucu uz tālu pilsētu Krievijā. Turienes universitātē man bija simpātiski profesori. Tur savārgoju vairāk nekā gadu, bet nevarēju tikt tiktāl, lai spētu lekciju naudu samaksāt. Tad es lādēju visu pasauli un pusbraukšus, puskājām pēc pusgada ilgas ceļošanas biju atkal Baltijā. Stundas padot es vairs nevarēju — biju palicis ļoti nervozs. Mazākais nieks mani uztrauca. Neviens man arī savus bērnus negribēja vairs uzticēt. Varbūt mana āriene bij atbaidoša, jo arī bērni paši bēga no manis. Kāds kungs, pie kura reiz trūkumā griezos dēļ stundām, man teica,

lai es kā pedagogs nenodarbojoties. Man esot noziedznieka acis. Šis kungs bija izmeklēšanas tiesnesis. Es smējos par viņa vārdiem. Es sacīju, ka es mušas nevaru nospiest, ka man kokam lapu noplūkt nenākas bez iekšēja pārmetuma; bet mani tomēr atraidīja. Vēlāk es bieži raudzījos spogulī un atradu, ka man acis gluži tādas pat kā citiem. Bet visiem nav vienāda garša. Redzams, izmeklēšanas tiesnesim manas acis nepatīk. Bet man tomēr šis viņa spriedums neiziet no prāta. Tas skan tā savādi — «noziedznieka acis».»

«Kad vilks grib, tad jau jērs ir vainīgs,» māte nopūtās.

«Taisnību sakot, man arī šī stundu došana bij līdz nāvei apnikusi. No tās reizes, kad aizgāju no izmeklēšanas tiesneša, vairs neesmu nevienas stundas pasniedzis. Es izdzīvojos visur. Es gribēju atrast darbu, kurš dotu vairāk nekā uzturu un kailuma apsegu vien. Es piestāju par ķelneri kādā viesnīcā. Tur dabūju par dienu no viesiem desmit kapeiku dzeramnaudas un divdesmit lamuvārdus. Trijās dienās es biju sešdesmitkārtīgs ēzelis. Pietiek, es teicu un aizgāju.

Vēlāk es salīgu reiz pie kāda apkārtceļojoša muzeja par tulku uz diviem mēnešiem. (Muzeja īpašnieks prata tikai vienu valodu.) Pirmajā Lieldienā muzeju atvēra. Zvani dūca, un visa debess un zeme dimdēja, kad gāju pa ielu. Ļaudis plūda šurpu turpu kā jautras straumes. Bet man bija jāiet smacīgajā vaska figūru teltī. Mēs ar kādu šķēpu rijēju stāvējām būdas priekšā un melojām, ka iekšā redzama puspasaule, kaut gan bija tikai tēlota kāda nosalusi bulgāriete, guloša flora, cilvēks no Ugunszemes. Bez tam gar telts malām bija panorāmas. Dažas bija nešķīstas. Tās man vajadzēja publikai ieteikļ un atslēgt pret sevišķu samaksu. Gadījās ienākt dažiem no maniem bijušiem skolniekiem. Man likās — es nosarku. Tomēr es gribēju izturēt šos divus mēnešus, kā norunāts. Bet trešās Lieldienas vakarā man muzeja īpašnieks

iedeva divus rubļus un atlaida. Tagad pēc svētkiem apmeklētāju būšot maz, iztikšot bez manis. Man ienāca prātā manas noziedznieka acis. Varbūt to dēļ? Bet šķēpu rijējam bij acis kā meža āboli, un ari pašam principālam nebij viņas diezin cik patīkamas. Pirmajā acumirklī es nosviedu naudu, bet tad paķēru un aizskrēju. Bija tak pārpārēm nopelnīts. Un reiz es iestājos pat slepenpolicijā. Bet tur sāka runāt, ka es esot caurkritis students, un — atlaida pēc nedaudz nedēļām. Jā, es viņiem nederēju. Tad es biju... Bet pie joda, kāpēc tad es visu to stāstu?! Tam tak nav vairs nekādas nozīmes. Kas noticis — noticis. Tagad ir pavisam citādi. Nu es esmu vīrā. Man uzsmaidīja laime: tas bija vēl nesen, tagad pat, vakar. Nu es iešu studēt. Tagad varu ir jūs apgādāt, ir pats kas būt.»

Roberts bija piecēlies kājās, lai vārdi iznāktu pārliecinošāki.

Tēvs apvaicājās, kā tad viņš tā uzreiz varējis tikt bagāts.

Māte izgāja pēc malkas. Tagad tak nebija vairs jābadojas. Nu viņi bija bagāti.

«Man — nu, teikšu taisnību, — man ir kritis lielais vinnests ... jā... desmit tūkstošu. Tā tak ir smuka naudiņa. Vai ne? Vēl gan nav rokā. Vēl vakar tikai izsludināts tika. Es, Pēterburgā būdams, nopirkos sev vienu lozi... pa jokam... Un ir kritis.»

Roberts izvilka no kabatas vecu avīžu lapu un rādīja kādu skaitli.

Tēvs bija kā bez prāta. Kā mazs bērns viņš iztecēja pa durvīm, lai pateiktu mātei, cik viņu dēlam naudas; nevarēja sagaidīt ienākam.

Roberts palika viens. Viņš atminējās izmeklēšanas tiesnesi, un, to atminoties, pārskrēja viņam šermuļi. Vai viņš nebij tagad padarījis noziegumu? Vecīši bija tik nevarīgi, šāds jūtu saviļņojums varētu tiem atnest nāvi, un viņš tad būtu noziedznieks. Bet ko tad viņš citu varēja darīt, kā citādi runāt? Un

priekš tēva un mātes arī botu daudz labāk, ja viņi rītdienas vairs neredzētu.

Satumsa. Krāsnī spiegdami suta vecie bajķu gabali no jauna. Valodas vairs negribēja veikties. Roberts bija pēkšņi pārvērties, palicis kluss un domīgs. Nebija gandrīz nekas ēsts. Māte pārcepa kartupeļus pa otram lāgam. Arī Roberts apēda kādus trīs no tiem. Vecīši ēda daudz un ar gardu muti. Tad viņi pamazām padevās miegam. Viņiem bija salda apziņa. Tiem likās, ka no galvas viņiem nomaukts maiss, kurā tie muldējuši pa pasauli veselus divdesmit gadus. Tagad bija silts un gaišs.

Robertam bija pataisīta vieta uz soliņa aiz galda. Viņš vēl negulēja. Sēdēja, rokā atspiedies, un nelikās ne redzot, ne dzirdot, kas ap viņu notiek.

Vecīši viegli krāca. Viņi gulēja vislielākā mierā.

Roberts atkal atminējās, ka viņam noziedznieka acis. Ilgi viņš raudzījās krāsnī, kur ap oglēm atkal vijās zilas mēles. Tad uznāca kā snaudas. Aiz loga tālumā rēja suņi. Ausīs viņam gaudoja simtkārtīgas atbalsis no visiem būdas kaktiem. Viņš uztrūkās. Pa istabiņu staipījās sarkanas un zilas dzijas. Tās sa-vīsies un nožņaugs manas smadzenes, Roberts domāja.

Krāsnī vēl drebēja zilas liesmas. Un Roberta acīs iemirdzējās savāda dzirkstele. Viņš lēnām piecēlās, klusām piezagās pie krāsns un sataustīja šīberi. To viņš aizšāva. Tikpat klusi atnācis atpakaļ, viņš nogūlās. Tā. Reiz viņš gribēja būt noziedznieks: pirmo un beidzamo reizi. Lai arī šim muļķīgajam izmeklēšanas tiesnesim taisnība. Viņš gribēja darīt ne noziegumu, bet labu darbu, augstākas kultūras cilvēka cienīgu darbu. Viņš gribēja iznīcināt šo trūkuma perēkli un līdz ar to pats sevi. Tas taču nekas nebija. Ne būdas jumta salmiņš par to neiedrebēsies. Tas bija tikai praksē izvests, ko dažu gudru cilvēku teorijas sen jau klāstījušas kā īsta cilvēka cienīgu darbu ...

Bet, kad pa klonu sāka velties tvans un kāpa jau pie Ro-

bērta, viņš pēkšņi trūkās augšā, paķēra cepuri un mēteli un izgāja no būdas, durvis klusi atvērdams un cieti aizvērdams aiz sevis. Nakts bija melna. Roberts bēga no būdas kā no velna, nezinādams, uz kuru pusi skrien. Kājas stiga dzijajā sniegā. Piekusis viņš kā atjēdzās. Viņam bija kauns no sevis. Nu tikai viņš redzēja, ka enerģijas viņam daudz par maz, lai varētu kā nākas dzīvot un mirt, kad vajadzīgs. Viņš nonāvēja vecākus, lai nebūtu pienākuma ne pret vienu, bet sevi, kuram pasaulē nekā vairs nebija, — atstāja dzīvu. Bail bija.

Viņš gribēja griezties atpakaļ, raut būdiņas durvis vaļā un uz rokām iznest savus radītājus tīrā gaisā. Bet nakts bij melna un klusa, un Roberts nezināja, uz kuru pusi griezties. Kā tumsas vaņģinieks viņš raudzījās, acis ieplētis, uz visām četrām debess malām. Nebija uguņu ne zemes, ne debesu logos. Roberts plēsa savus matus un kauca kā zvērs aiz sirdssāpēm. Viņu medīja visi meži.

RAZE

Kad viņu atnesa no mežsarga, tā bija spīdoši melna, baltām ķepiņām un baltu astes galiņu. Kā zīda kamols viņa valstījās pa mauru istabas priekšā. Saimnieka dēlēns deva viņai pienu un atturēja mazākos brāļus un māsu, lai tie nemocītu mazo bārenīti, jo nu tai nebija vairs mātes, par tēvu jau nemaz nerunājot. Viņa bija no putnu suņu sugas un ļoti skaista. Lielais Lācis izskatījās kā stirāju klēpis, kad piegāja pie tās un ziņkārīgi apostīja. Viņš lēnām vēdināja ar bārkstaino asti. Likās, it kā sen jau būtu zinājis, ka šādu melnu vaboli reiz atnesīs, lai uzaugtu tam biedrene. Jā, nu viņi ries rakstā, nu neskanēs vairs par soli metiens. Nu žīdam jāgaiņājas būs ar divām rungām.

Suņiem vārda devēji mēdz būt bērni. Jānim bij jau desmit gadu, un viņš zināja visu, kas pie šādas kristīšanas vajadzīgs. Lai nenotiktu pārestība, lai mazā pieaugusi varbūt nesūdzētos nepatīkama vārda dēļ, tad viņai deva brīvu izvēli. Jānis nogrieza trīs vienādus maizes gabaliņus, apsmērēja ar sviestu un nolika visus trīs kopā. Viens gabaliņš bij Mirte, viens Roze, viens Le< dija. Šie vārdi bija visi vienlīdz skaisti, atlika tikai pašai valkātājai rādīt savu garšu. Mazā ošņādama piečāpoja un bez apdomāšanās paņēma Rozi.

«Rozīte, Rozīte!» bērni sauca un sita plaukstas.

Bet mazā Roze, apēdusi maizes gabaliņu, lēkāja un meta kūleņus pa mauru. Viņa nezināja savas tumšās nākotnes tāpat kā cilvēks.

Pagāja diena, pagāja otra, trešā. Roze auga un pamazām kļuva ikdienišķīga. Agrākās saudzības vietā jau Jānis pats to brīžiem mocīja. Neviens vairs nelikās ne zinis, vai Roze ēdusi vai neēdusi. Saimniecei bij pastāvīgi darba pilnas rokas, un daudzreiz viņa mazo aizmirsa. Tādās reizēs zīda kodeliņa kāpa silītē pie Lāča miltu ēdiena, nemaz nebēdādama par viņa draudiem. Tikai kad viņš to sagrāba pie rīkles un aizsvieda nost, viņa, gauži žēlodamās, uz vēdera šļūca kur nomalītē un ilgi raudāja, un ar mīksto mēlīti gludināja savu zīda tērpu. Bet tas vēl bija tikai nieks, salīdzinot ar tām dzīves ciešanām, kam bija nākt.

Roze nebija vēl ne sešu nedēļu veca, kad jau Jānis viņu sēja pātagas galā un veda sev līdz ganos. Nu viņai bija jātekā ar savām īsajām kājiņām cauru dienu, un bieži asā aukla griezās viņas mīkstajā kakliņā. Un rītos bija auksta rasa. Pat kūd-ļainais Lācis 'nomērcējās līdz pussāniem un brīžam apgūlies laizīja nokrupušās kāju apakšas vai atkal skrēja kā neprātīgs pa noru līkumu līkumiem. Bet tādam nieciņam kā Rozei tādos rītos bija pārdaudz grūt. Visa samirkusi, viņa drebēja un

smilkstēdama cēla brīžam vienu kājelīti, brīžam otru un brīžam pat divas reizē. Tad viņa pakrita. Bet zeme bija auksta un slapja, un Roze cēlās atkal augšā. Actiņas viņai bija kā ar miglu. Savilkušies kamoliņā, tad viegli nosēdās un skumīgi raudzījās savā priekšā. Varbūt viņa domāja par savu māti. Varbūt viņa ilgojās pēc tās, kura viņu mīlēja vairāk nekā pati sevi. Viņa taču mežsardzenel rokā iekoda, kad aiztika viņas bērnus. Cik silts bija tāds sapnis rasā sēdošai bārenītei. Bet drīz atkal Jānis kliedza un rīdīja, un vilka sev Rozi līdz uz lauka malu. Viņai vajadzēja atstāt silto vietu, skriet un riet, lai dabūtu garoziņu maizes.

Tā tas gāja dienu dienā, tikai ar to starpību, ka dažurīt rasas nemaz nebij, dažreiz sijāja silts lietutiņš, dažreiz migla apsedza visu ganāmu pulku. Bet, tā kā Rozei nekad nebij pietiekoši barības, tad viņai gandrīz viena alga bija, vai pie debesīm valstījās melni mākoņi vai dega saule. Ar aukstumu viņa bija apradusi. Arī spalva bija pastiepusies garāka, kaut gan tā izskatījās daudz sliktāk nekā agrāk. Zīda spožums bija nozudis. Mīksti baltās ķepiņas bija tapušas netīri pelēkas. Maigā vilna pārvērtusies par sariem līdzīgu spalvu, kuru bieži vajadzēja ar pakaļkāju nagiem sukāt, jo ādā zīdās asinskāri kukaiņi. Bet galvenais posts bij tas, ka nebija ko ēst. Divas pavārnīcas miltu ūdens priekš augoša kucēna bija daudz par maz. Reiz Roze redzēja, ka kaķe āboliņā vardi noķēra, pamocīja un beidzot sāka kost no lejas gala. To vajadzēja arī Rozei mēģināt. Un viņa mēģināja. Bet tūliņ nāca pie pārliecības, ka vardi ēst nav īsta suņa cienīgi.

Uz rudeni Roze drusku atkopās. Bija lietains laiks, un labība stāvēja uz lauka līdz vēlam rudenim. Zem sadīgušu auzu un miežu gubām dzīvoja milzums peļu, kurām vecais Lācis vairs lielas vērības nepiegrieza, jo nagi nebija vairs asi un mugura bija par stīvu. Jānis Rozes ganos vairs nevilka līdz

kā vasarā. Govis bija rāmas, un aitām neliedza vairs rudzzāles. Nu viņa varēja klejot pa lauku un kast peles no rīta līdz vakaram. Brīžam baltais astes gabaliņS tik kustējās, tik dziļi viņa bija iekāsusies smiltī. Mājā miltu ēdiens bija tikai kā uzēdām, kā slāpju dzesēšanai. Nagi viņai nespēja pa nakti uzaugt, cik pa dienu nodila, bet par to viņa nebēdāja. Tagad viņa bija paēdusi. Kažoks sāka spīdēt. Acis kvēloja. Varbūt viņa domāja, ka ar tagad sakrātajiem taukiem varēs ziemu gulēt un mitināties. Ja tā, tad viņa no zooloģijas nekā vēl nezināja. Nezināja, ka ziemas miegu guļ tikai nedaudzi, bet suņu ciltij jāsargā cilvēku manta sniegā un aukstumā. Bet varbūt Rozei bija iepaticies čigānu sakāmvārds: ko vari apēst šodien, to netaupi rītam... Kas to zina? Suņu dzīve jau mūžam ir tik traģiska un reizē gatava komēdija, ka kaut kādus psiholoģiskus slēdzienus taisīt nemaz nevar. Varam tikai rindot veselu virkni daždažādu acu mirkļu un tad tos aplūkot no cilvēciskā redzes stāvokļa.

Bet kādā rītā, kad Roze izlīda no šķūņa, viņa palika kā apmulsusi stāvot. Likās, ka pasaule otrādi apgriezusies. Pa debesi viņa tagad varēja staigāt, un pelēkā zeme (pats par sevi saprotams, ka Roze bija krāsu akla) karājās gaisā. Viņa cēla kājas, kā baidīdamās nokrist kaut kur neizmērojamā dziļumā. Kūtī mauroja govis, bļāva aitas. Tai pašā brīdī izskrēja no istabas mazais Kārlēns basām kājām, krekliņā vien un kliedza:

«NiegtI niegt! mem, niegt!»

Izskrēja memme un, saķērusi mazo, ienesa istabā.

Roze dzirdēja vārdu «sniegs», bet viņa nelikās ne zinis, ka tā sauc zemes balto palagu. Viņa arī neapķēra, ka, ja saimniece un Kārlēns pa šo baltumu var staigāt, — ka tad arī viņai tas ir iespējams. Tikai kad ap kūts galu apgriezās

Lācis un rikšoja uz istabu, viņa aizmirsa visu un steidzās tam pretī.

Skriet bija viegli un tīkami, tikai kājas drusku sala.

Pēc neilga brīža Roze bija jau pie baltās zemes tā pieradusi, ka zināja atrast visas vasarā iemīļotās vietas. Tai pašā dienā viņa vēl aizskrēja uz peļu lauku. Bet peles bija naktī staigājušas, un nu pēdas visas bija aizsnigušas. Tikai vienā vietā atrada alu, bet tā bija akmeņu starpā. Tad Roze sarauca degunu, nošķaudījās un tecēja uz māju pie plānās miltu putras.

Sniegs ar pirmo snigumu palika. Laiks bija apmācies, bet sals turējās, un, ja arī mākoņi kļuva smagi, tad nelija vairs lietus, bet bira sniegs. Bija atnākusi ziema.

Kādā vakarā, kad saimnieks slēdza zirgu stalli, saimniece pukojās, ka suņus laižot šķūnī gulēt. Redzēšot vien, ka kādreiz kūti tukšu atradīšot. Vai tad tādā migā arī varot kaut ko dzirdēt?

Arī saimnieks viņai piekrita. Jā, nekad suņi neesot dzirdējuši, kad šis nākot ap vienpadsmitiem iesviest zirgiem sienu un govis apraudzīt.

Jau tai vakarā Roze atrada vārtu apakšu cieti aizbāztu. Viņa mēģināja plēst ar nagiem un ar zobiem, bet nespēja neko izdarīt. Bērni un saimniece stāvēja istabā pie loga un smējās par viņas izmisuma cīņu. Beidzot viņa apmierinājās un nogūlās turpat šķūņa priekšā izplūkātajos salmos. Bija drusku jādreb, bet kas tas gan par suni, kurš jaunībā nebūs drusku drebējis...

Vēlāk atmetās pavisam auksts un skaidrs laiks. Dienā saule pavilka tikai mazu, mazu loku gar debesu malu, nespēdama izkausēt neviena sniega kristāla. Naktī spīdēja daudz spožu pogu pie tumši zilajām debesīm, un brīžam nakts vidū

Roze pamodās un redzēja baltu sauli augstu pie debesīm. Viņa uztrūkās, ierējās, bet sals to lieca atkal līkumā.

Ik nakti saimnieks, iedams uz stalli, paklusām iesvilpās, un Roze tad tikai rūca, zinādama, kas tur, un negribēdama galvas pacelt no siltā sāna.

Kad šķūņa priekšā nebija vairs izturams, tad arī Roze sāka žagaros līst, kur Lācis jau no paša rudens bija ievietojies. Tur viņš gulēja starp skujām un bērzu pumpurainām galotnēm kā īsts lācis. Virsū bija sakritis daudz sniega, tā ka aukstums nevarēja piekļūt jeb, cilvēcīgāki izsakoties, Lāča siltums nevarēja izstarot. Te nu būtu telpas pieticis tiku tikām arī Rozei, bet, tā kā pie suņiem kopā gulēšana jau sen laikus atzīta par veselībai kaitīgu, tad viņa Lāča alā netika. Vajadzēja pietikt ar ieeju. Arī tur viņa drīkstēja apgulties tikai tad, kad Lācis bij jau labi sasilis un negribēja vairs celties, lai dzītu savu viešņu prom.

Bet stiprais sals neprasīja, vai kādam zemes virsū ir māju vieta kur apsildīties jeb vai tam tikai jāiekašas dedzinoši aukstā sniegā un tur jāguļ; viņš tikai vārsmojās un berzēja jo spožas baltās debesu pogas.

Kādā rītā Roze izlīda no žagariem jau agri no rīta. Nepanesams aukstums viņu dzina. Galvas viena puse bija kā sadauzīta. Negribot vajadzēja streipuļot. Labā acs bija kā aizsieta. Roze gribēja ar priekšas ķepu saiti noraust; bet nebija ne saites, nedz arī varēja ko noraust. Drebēdama un sarāvusies viņa aizstreipuļoja uz istabas priekšu. Tur viņa notupās pie nama durvīm un smilkstēja, brīžam kašņādama durvis, brīžam tumšo aci. Nāca laukā saimnieka dēlēns Jānis un iespēra viņai krūtīs ar smagu koka tupeli. To viņš bija mācījies no sava tēva un šoreiz priecājās, ka pilnīgi tā pratis trāpīt kā tēvs. Bet Roze tomēr ielavījās istabā. Par daudz viņa šonakt bija drebējusi, lai nieka tupele to atbaidētu no siltuma.

Tikai ap pusdienu saimniece ieraudzīja, ka viena acs Rozei tāda nebranga. Apskatīja tuvāk un atrada, ka tā gan laikam būšot izsalusi. Tad abi ar saimnieku nosprieda, ka suņi jālaiž atkal šķūnī, kamēr pāries ziemas sprēgoņa.

Bet izsalusī acs vienmēr pūļāja un tecēja, un pēc neilga laika Rozei pierē palika tikai riebīgs iedobums. Tas drebēja un raustījās, kad otra acs grozījās vai mirkšķinājās. Šis iedobums jau tā diezgan neskaisto Rozi padarīja pavisam nejauku. No tā laika bērni viņu nīstin nīda un noteica, ka Roze neesot nekāds vārds priekš tādas skrandu mātītes, bet ka tā jāsaucot par Razi. Un visi sāka Rozi saukt par Razi.

Kad saules loks jau bija kļuvis labi liels un kad pa naktīm sāka zaķi dārzā lēkāt un šķērēt ābeles bez kādas jēgas, tad kaimiņu suņi sāka nākt pie Razes ciemos. Visi viņi bija ļoti laipni un izturējās veikli un varonīgi. Raze viesus uzņēma labi un bija ar visiem pa draugam. Jo nebija nekāda skaistule, un kroplim jau aizvienam vāja izvēle; jau pat pie cilvēkiem tas tā. Tikai kad saimnieks vai saimniece ķēra koku un svieda svešajiem, tad arī Raze, iztapt gribēdama, rēja un abi ar Lāci dzinās nebēdniekiem pakaļ. Lācis bija par vecu, lai tālu skrietu. Knapi līdz vītolam ticis, viņš jau cēla kāju un skatījās atpakaļ. Arī Razei pieņemtās dusmas pārgāja ar katru jaunu lēcienu. Pļavas malā tikusi, jau viņa luncināja asti. Un svešie atgriezās.

Tā tas gāja nedaudz dienu. Varbūt šīs kāzu dienas bija viņas mūžā tās visjaukākās, jo vēlāk mātes prieki bija pārāk rūgti.

Pēc suņu kalendāra viņai vajadzēja dzemdēt apmēram nedēļu priekš Lieldienām. Un Raze uz šo savu stundu gatavojās ar vislielāko rūpību. Viņa bija šķūnī vasarāja salmos izkāsusi dziļu alu, pavisam tādā kaktā, kur neviens aplam negāja. Tikai pēc dažām dienām mazos atrada pēc smilkstēšanas.

Tā kā pirmos kucēnus pat sakāmvārds liek slīcināt, tad arī šos bij Jānim tūlīt jāvelk no alas un jāaiznes uz urgu. (Kaut

taču māte vai tēvs to paši būtu darījuši, jo Jānis bija pārāk nežēlīgs pret Razi.) Viņš ņēma visus trīs mīkstos sunīšus no siltās alas un iebāza tos vecu kreklu piedurknē, lai nevarētu papeldēt, un nesa prom. Tēvs teica, lai Razi aiztaisot istabā, bet Jānim gribējās redzēt, ko viņa darīs, kad sunīši slīks, un viņš neklausīja. Mazais Kārlēns lūdzās raudādams, lai viņam atstājot vienu sunīti. Bet lielākie brāļi un māsa smējās un palēkdami devās uz urgu. Visu ceļu Raze Jānim vijās pastāvīgi apkārt, un bieži viņam bija jāsper ar savu tupeli, lai Raze nelien priekšā, lai var paiet.

Kad urga bija klāt, tad bērni gribēja šo ārkārtīgo baudījumu izstiept cik iespējams garu. Visi trīs kucēni tika nolikti urgas malā, kur ūdens tikko sūcās. Mazie rāpās krastā un smilkstēdami purināja slapjās ķepiņas. Bērniem bija brīnums, kā akli un tik mazi sunēni var zināt, kur mala. Un viņi lika vienu dziļāk ūdenī. Tad Raze saķēra savu bērnu aiz muguras kā kaķe un izsvieda malā. Ak, kas tie bija par smieklieml

Tā viņi būtu varbūt ilgi ņēmušies un mazos saldējuši, ja māte no sētsvida nebūtu kliegusi, lai nāk uz māju, lai neblēņojas tik ilgi. Satrūkušies bērni iesvieda katrs savu sunīti urgas vidū.

ūdens bija straujš un ledaini auksts. Mazie sprausloja un mētājās pa ūdens virsu, nevarēdami uz priekšu tikt. Raze lēca ūdenī un ķēra vienu, tad sniedzās pēc otra, tad viņai ūdens Ieskrēja ausī un bija jāpurina galva.

Beidzot viņai izdevās vienu mārķīti malā dabūt, bet tas bija sastindzis un maz vairs dzīvs. Viņa nolika to turpat uz krasta zemē un nogūlās klāt. Viņa nelikās par to ne zinis, ka divus straume aizrāvusi, viņa priecājās par šo vienu un laizīja to, gribēdama sasildīt un nožāvēt.

Bērni raudzījās kā nesaprašanā, kā cits citam vaicādami,

ko tagad darīt. Viņi nebij domājuši, ka Raze skries tik aukstā ūdenī.

Jānis nāca, lai ņemtu kucēnu un sviestu atkal straumē, bet Raze atņirdza zobus. Jānis satrūkās un atlēca atpakaļ. Tuvumā nevienas rungas nebij. Bērni sāka Razi labināt un gribēja aizmānīt no mazā; bet Raze ne ausu necēla. Tad abi mazākie Jānim deva padomu, lai ejot vien droši klāt un dodot ar tupeli pa purnu — uzreiz būšot nost.

Jānis gāja un spēra Razei.

Raze iekaucās un pietrūkās kājās.

Jānis liecās pēc kucēna un gribēja to ņemt, kad Raze saķēra viņa elkoņu un turēja kā stangās. Jānim acu priekšā viss pazuda. Viņš tikai dzirdēja, ka pats briesmīgi kliedz. Tad Raze palaida viņa roku un ņēma savu mīļo bērnu mutē un nesa lēnām, kā visu notikušo pārdomādama, prom no šejienes. Uz mājām iet baidījās, jo apzinājās darījusi tā, kā nevajag. Viņa gāja uz laukmalas grāvi un apgūlās pie kārklu krūma.

Mājā visi sanāca, lai apskatītu Jāņa roku. Nekas bīstams nebij. Vadmalas piedurkne bija aizsargājusi. Varēja redzēt tikai zilas Razes zobu pēdas.

Bet no sabīšanās Jānim cēlās roze labajā vaigā.

Bija pirmā Lieldiena. Pa netālo lielceļu ripoja rati pēc ratiem. Zirgiem bij augsti uzsietas astes un skaisti loki. Braucējiem spīdēja cepuru nagi, un balsis skanēja caur dārdoņu. Arī Razes saimnieks ar saimnieci izbrauca pa olnīcu. Visi steigšus steidzās uz baznīcu.

Suņi rēja pa visām malām. Tikai Raze bija klusa. Viņa sēdēja uz grāvja malas saulītē, savu vienīgo aci piemiegusi. Viņa nebij varējusi sava bērna sasildīt. Bija gūlusies pie viņa, lai tas zīstu viņas pienu, bija laizījusi un visādi ap viņu ņēmusies, bet mazais sāka jau trunēt. Nu Raze manīja, ka viņas vairs te nevajag, un gāja, asti kājās iespiedusi, uz māju. Ļaudis, viņu

tādu redzēdami, viegli varēja iedomāties, ka viņa traka, bet viņai tas bija gluži vienalga. Šoreiz viņa saņēmās un iegāja istabā.

Uz smilšaiņā, tīri saslaucītā klona krita saule no gala loga. Saulītē sēdēja Kārlēns un kravāja mazus klucīšus. Pie loga rūtīm mušas dauzīja savas simtacainās galvas un sīca kā zirnekļa karamas. Jānis gulēja gultā aptītu galvu un vaidēja. Uz galda uzgūlušies, vidējais brālis ar māsu gāja uz desām. Razes neviens neievēroja.

Viņa aizgāja krāsns priekšā un apgūlās. Drīz viņa aizmiga un pa sapņiem skrēja un rēja. Bērniem tas likās jocīgi, ka Raze murgo, un viņi sāka skaļi smieties.

Raze pacēla galvu. Bērni nekā neteica, un viņa lika galvu pie zemes un sapņoja atkal.

Jānis bija galvu mazliet sānis pagriezis, lai redzētu Razi. Viņam likās, ka Raze sapņo par slīkstošiem kucēniem, ka viņa pa miegam skrien ūdenī tos glābt un kauc, kad nevar. Viņš stīvi raudzījās uz krāsns priekšu, līdz acis tumšas kļuva. Tad uzreiz viņš ieraudzīja mazos sunīšus. Tie vaļojās un mētājās pa ūdens virsu. Viņš gribēja stiept roku, lai mēģinātu tos glābt, bet Raze atņirdza zobus . „.

«Raze!» Jānis briesmīgi iekliedzās.

Mazais Kārlēns sāka raudāt. Abi lielākie sēdēja kā sastinguši un raudzījās brīžam uz Jāni, brīžam uz Razi.

Raze piecēlās, laiski izgorījās, kā dusmodamās par traucējumu, tad viņa lēnām nāca uz Jāņa gultu.

Jānim acis bija aizpampušas, un galvu viņš ar mokām varēja pagrozīt. Bet nu viņam bija risis tumšais plīvurs. Viņš saprata, ka tas, ko tagad redz, nav vairs murgi. Razes dzeltenā acs kvēloja netāl no viņa. Bet viņš nevarēja pakustināt ne pirkstiņa.

Raze pieslējās pie gultas un ošņāja.

Jānis juta, ka asinis v.iņam apstāj. Viņš gribēja kliegt, lai {audis viņu glābj, bet nevarēja, gribēja Razi atgrūst, bet nespēja.

Raze apostīja Jāņa rokas un sāka laizīt, tad viņa sniecās pie slimā vaiga un laizīja ari to.

Jānis juta, ka sirds viņam sāka atkal pukstēt un ka viņu apņem tik savāds siltums kā pēc liela prieka, kā pēc pēriena. Sāka plūst no šaurajām acīm asaras. Un viņš glaudīja Razes pinkaino kaklu un šņukstēja, nezinādams, kāpēc to dara.

LĪZĪTE

Bārenītes asariņas Maksā zelta gredzentiņu.

Līzītei ir septiņi gadi. Maziņa, pūkainām, vīžotām kājiņām viņa skraida diendienā ap cūku pulku. Bieži viņa raud, smejas retumis, gandrīz nekad. Vēl viņa nevar «r» izrunāt.

«Līzīt, bērniņ, — kur tev šūpulis karājās? Kas cirta līksti? Kas klāja baltus paladziņus šūpulī?»

Līzīte nezina, ko lai atbild.

Kā pa sapņiem aizveda viņas tēvu. Balts zārks uz veciem ratiem, zirdziņš, apklāts strīpainu deķi... Tāpat kā pa sapņiem māti aizveda. Līzīte viņai bij ap kaklu apķērusies un turēja to cieti, bet ciemiņi atplēsa to ar varu un aizveda māmiņu. Pie tētiņa teicās vest. Labi, ka pie tētiņa.

Līzītes tēvs un māte krita grūtā darbā kā zirgi pārāk smaga vezuma priekšā. Tūlīt pēc kāzām viņi ņēma celmotu zemes gabalu, līdumu, pūrvietu trīsdesmit lielu. Tur nu viņi rakās un plēsās caurām dienām, caurām naktīm.

Bet ceturtajā gadā pēc kāzām viņi abi krita savā līdumā, viens vasarā, otrs rudenī — reizē ar kļavu lapām.

Līzīte palika kā putniņš ieplestu knābīti, viņa palika mazajā ligzdā.

«Kā putniņš ...» visas ciema vecenītes teica.

Tagad šis putniņš ir liela meita — jau ganos var iet. Pašai tai kājas jāaun, rītos agri jāceļas, pusdienā jāravē dārzi. Ai, cik bezgala garas ir burkānu vagas, cik bezgala garas ir vīžu auklas, bet cik īsas ir vasarā naktisl Arī savas drēbes un veļa Līzītei pašai jāmazgā. Jo viņa taču jau ir — liela meita.

Bāra bērni — ar desmito dzīves gadu jūs jau esat pilnīgi pieauguši...

Līzītes tēvam bija kāds attāls radinieks saimnieks Sarķis. Tas bija bagātākais visā radu pulkā. Bet viņam bija mīksta sirds, un bērnu pats nebija piedzīvojis, tādēļ Līzīti viņš uzlūkoja kā no Dieva taisni viņam dotu un pieņēma to bērna vietā.

Bet Dievam vis nepatika, ka Līzītei tagad tāds tēvs būs. Jo viņš gan zināja, kamdēļ Sarķim pašam nebija bērnu devis... Bet pasaulē vajaga bāriņu, vajag arī daudz, ļoti daudz asaru, lai prieki būtu jo dzidrāki pēc tām un lai prieku putekļi negrauztu cilvēkiem acu, — tāpēc Dievs ļāva tam visam notikt tā.

Sarķim bija lielas dzimtas mājas, jau pilnīgi izmaksātas. Sarķim bija arī sieva, saimniece, resna mcitiete un tikpat mīkstu sirdi kā viņam pašam. Arī viņai likās, ka Līzīti pats Dievs viņiem nolēmis un tāpēc aizsaucis tās vecākus pie sevis bez laika. Viņai arī nekas nebija pretī, ka Līzīte tikai šogad sāk dzenāt cūkas, nē, nē — pērn vēl viņa pati ar savu muti teica, ka Līzīte esot'par mazu šim amatam, kaut gan tā jau bija diezgan liela meita.

Pulka gan tāds bērns pavalkāja, bet kas tad nepavalkā pulka, kam tikai dvaša, kas tikai kustas? Cik cūkām labības jāsagāž,

«LĪZĪTE»

lai tikai nokaut varētu! Un zirgs cik apēd! Jā, pat nieka vista prasa daudz — kur nu Vēl tāds cilvēka bērns ...

Pie šiem labajiem cilvēkiem Līzlte nu jau bij nodzīvojusi tepat četrus gadus. Savu īsto tēvu un māti viņa atcerējās ļoti miglaini un pieminēja tikai asarās un savā sirdī, jo runāt viņai nebija ne ar ko. Kam tad bij vajas ar tādu nieka skuķi runāt! Tā pamazām bālēja tēvs, māmiņa mazās atmiņā.

Tagad Līzītei bija — paps un mamma ...

Tēvs un māte — kas tie nu par vārdiem priekš bagātiem ļaudīm!

Pirmā vasara Ikvienam ganiņam ir ļoti grūta, ne vēl mazajai bārenītei, kurai bija tikko septiņi gadi. Man pašam bija jau astoņi gadi un ļoti laba saimniece, kad pirmo vasaru kalpoju, bet tomēr es vēl tagad atceros, cik atstāts brīžam jutos. Likās, ka neviens vairs manis neatceras te lauka galā, ka nevienam manis nevajaga, ka esmu pilnīgi piešķirts cūku pulkam. Taču Līzītei gana grūtākais laiks, kad papuves patlaban mēsliem nogāztas, jau bija garām, un viņa ar katru dienu redzēja, kā plešas ganība. Rudzi stāvēja jau pulciņos, vietām garās rindās kā zaldāti, kā dāmas. Ak, šie rudzu stati! Brīžam viņi izskatījās kā karaļi bildēs — gariem mēteļiem līdz zemei. Dažs steigdamies uz priekšu sakumis, dažs lepni atgāzies — kā gaidītu, lai pavalstnieki krīt ceļos un skūpsta viņa mēteļa vīli.

Ak, šie rudzu stati!

Kādā vakarā, kad Līzīte uz piedurves akmeņa āva savas pūkainās kājiņas nost, nosēdās uz sliekšņa arī mamma.

Līzītei bija bail, ka mamma sēd tik tuvu: aizvien tad viņai bija kas ko piebilst par viņas kāju aušanu, aizvien tad Līzīte vēl nemācēja kāju noaut un vīžu sasiet, kā tik lielai meitai pienākas.

Bet šovakar mamma bija laipna. Viņa sauca Līzīti par meitu un iedeva tai dzeltenu kliņģeri.

Kur mamma varēja ņemt kliņģeri?

Bet tūlīt Līzīte atcerējās: aizvakar dzirdējusi, ka paps ar mammu runājuši par ķiršu vešanu uz Rīgu. Aizvakar paps viņai iedeva ari veselu sauju ķiršu — lielu, brūnu ķiršu! Un tas kliņģeris arī no papa, no Rīgas. Jā, paps taču bija ļoti labs.

«Vai zini, Līzīt, kas tev rītu par dienu?» mamma tāpat laipni vaicāja.

Tai vietā, kur saule nogrima mežā, pacēlās sarkans mākonītis kā ugunsputns, spārnus sakļāvis.

«Svētdiena,» Līzīte bailīgi atbildēja.

«Liela meita, bet dumja kā zeķe,» mamma noteica. «Vai tev pērn netika teikts?»

Līzīte bija kājas noāvusi, sasējusi vīzes un steigšus vien devās uz dīķīti izmazgāt autus.

Meitas nāca no govju slaukšanas. Mamma stenēdama piecēlās.

«Līžukam rītu dzimumdiena,» viņa kā sev, kā meitām noteica.

Meitas smējās.

Vai tad tādam niekam vajag arī kādas dzimumdienas? Tikai lielmaņiem un bagātniekiem tādas ir. Tad nāk dāvanas, laimes vēlējumi ar skaistām kartēm.

Izkāsušas pienu, meitas arī skrēja lejā mazgāties.

Līzīte vēl tupēja uz laipiņas un burzīja savus rupjos autus.

«Labvakar, preilenīt!» viena meita pa gabalu sauca.

Līzīte pacēla savas zilās actiņas. Tās bija mitras. Varbūt tas no sasarkušām debesīm.

«Labvakar, preilenīt!» teica otra meita, Līzītei klāt pienākusi, un, aiz pleciem saņēmusi, pasvieda viņu no laipas uz krasta. Tad meitas abas divas smējās un plunčojās pa ūdeni.

Līzīte kāpa krastā. Kā sunītis viņa rāpās augšā.

«Pagaidi» viena meita sauca.

Līzīte atgriezās.

«Tev rītā esot dzimumdiena,» otra meita teica. «Vai tu arī zini, kas tas ir, ko tas nozīmē?»

Tālumā rūca pērkons. Zem sarkanā mākonīša gulēja liels, pinkains, palss mākonis un brīžam iedegās zilās ugunīs.

«Zinu,» Līzīte atteica. Viņa pavēra vēl mutīti, apaļu mutīti, bet vairāk nezināja, ko teikt. Tad viņa griezās un gribēja rāpties atkal, bet meitas kliedza vēl, lai pagaidot. Un viņa gaidīja. Tad meitas sāka mēļot viena par otru tālāk:

«Ak tad tu zini gan, ka esi dzimusi?»

«Vai tad viņa pavisam ir dzimusi?»

«Nu kā tad — vai tad tāds no gaisa krīt?»

«Var jau būt, ka viņa pa ratu pakaļu izkritusi.»

«Bez jokiem — viņa papam un mammai tāpat gadījusies, bez raudzīšanas, ar visām vīzēm kājā jau bijusi.»

«Jā, bet nu viņai būs kurpes.»

«Kas par kurpēm?»

«Kurpes. Paps no Rīgas atveda. Es redzēju — tādiem augstiem papēžiem. Klabēs vien, kad staigās ...»

«Nu būs gan princese mūsu Līze! Ai, ai, ail»

Līzītei paplētās actiņas. Viņa klausījās meitās.

«Bet kurpes — tik lielu dāvanu!»

«Uz dzimumdienu taču kaut kas jādāvina. Un Līzīte taču ir preilene, viņai piederēs šīs mājas, kad paps un mamma mirs.»

«Tad, žēlīgo preilenīt, ņem mūs abas par savām bērnauklēm, kad būsim vecas un līkas.»

Un meitas atkal smējās un plunčojās pa dīķi. Granda aizvien tuvāk.

Līzīte uzskrēja kalnā.

Vai tikai meitas nemeloja, ka paps kurpes dāvinās? Ak, kurpes! — augstiem papēžiem... Kā gan tad viņa izskatīsies.

Būs labi vien lielāka. Tad viņa tiešām būs preilene, lai meitas smejas, cik grib.

Sētsvidū Līzītl satika mamma. Viņa nebija vairs tik laipna kā pirmīt. Mudināja Līzīti, lai ēdot vakariņas un lai ejot gulēt, jo rītu viņa kaut ko dabūšot — par labu cūku ganīšanu.

Nu Līzītel pietika. Nu viņa skaidri zināja, ka paps ir atvedis kurpes. Est nemaz vairs negribējās. Arī miegs nenāca. Viņa trinās ilgi pa sava soliņa virsu. Līdzko laidās miegā, te likās, ka paps dod viņai kurpes un saka: tas tev, meitēn, par labu cūku ganīšanu ...

Re, cik labi, ka cūkas tik labi noganītas.

Tad Līzīte atkal laižas miegā un skaidri redz, ka pie soliņa zemē stāv jaunas dzeltenas kurpītes. Un Līzīte noliecas, lai tuvāk apskatītu. Te viņa pamana, ka ir pa miegam to redzējusi.

Beidzot Līzīte tomēr aizmiga. Tad viņa redzēja brīnišķīgu sapni. Nekad viņa nebij redzējusi tāda sapņa. Tas bija tik savāds, pavisam kā nomodā.

Līzīte stāvēja uz kādas mājas lieveņa. Tā bija jocīga māja — puspazīstama, pussveša, kā jau tas sapnī mēdz būt. Mugurā Līzītei bij gaiši zila kleitiņa — taisni tāda kā melderu Otilei, kad svētdien te garām gāja. Ap vidu bij apņemta balta, plata un gara zīda bante. Galva bija kaila, bet mati, sacirtoti kā zelta vaiņags, vijās ap pieri. Bet kājā bij noplīsušas vīzes un rupji, smagi auti. Līzītei bija kauns no savām kājām, kaut gan tuvumā nebija neviena cilvēka. Viņa gribēja nosviest šis skrandas, bet nevarēja atraisīt auklu. Tad viņa pakrita uz sveši pazīstamās mājas lieveņa un raudāja. Te viņu kāds sauca. Viņa piecēlās un skatījās uz lielceļu. Uz ceļa stāvēja divi balti eņģeļi. Svētuma spožums zalgoja ap viņu galvām. Redzi, cik skaista mūsu Līzīte, viens teica. Viņai matiņi kā zelta vaiņags, atteica otrs. Tad atkal runāja pirmais: «Mūsu Līzītei actiņas kā divas palazdītes.» Un otrais teica: «Cik paps un mamma viņu

skaisti apģērbuši!» — Te Līzīte sāka stipri raudāt un rādija savas pūkainās kājas. Tad viens no eņģeļiem izvilka no sava baltā tērpa krokām zelta kurpītes un svieda tās pār augsto sētu taisni LIzītei Ieplestajās rociņās. Tās atlidoja zibēdamas kā mazas saules. «Valkā un piemini mūs, tās mēs tev dāvinām uz dzimumdienu...» — «Vai jūs neesat tēvs un māmiņa?» Līzīte, priekā tvīkdama, kliedza un skrēja dārza vārtiņus atvērt. — «Jā, Līzīt, mēs tie esam .,.»

Un Līzīte uzmodās. Viņa drebēja aiz laimes. Bet tad pamazām ieraudzīja savu tumšo kaktu, ieraudzīja kā caur miglu govu ganu, jau tas pie durvīm, uz krāģīša sēdēdams, āva kājas, kaut gan vēl bija tikko laba gaismiņa. Laiks bija gandrīz jau arī viņai celties, bet nevarēja pakustināt ne loceklīša. Tad pēkšņi viņa sāka nevaldāmi šņukstēt un saukt:

«Māmiņ, māmiņ, mīļā zelta māmiņ!»

Govu gans izbrīnējies berzēja acis. Viņš saprata mazās biedrenes kliegšanu: arī viņam nebija mātes un viņš zināja, kā ir, kad sasapņojas. Viņš gribēja iet pie Līzītes un to modināt, bet Līzīte gulēja platām acīm kā vanags. Un govu gans aizgāja.

Tad nāca istabā mamma.

Vai viņa ko neslēpa zem priekšauta?

Līzīte pietrūkās sēdus.

Naktī bija stipri lijis. Sētsvidus tagad bij kā nomazgāts. Zāle zaļa kā dzīpars. Rīta pusē sāka šķirties mākoņi. Saule vairs nebija tālu.

«Tev, skuķi, gan laikam tā dzimumdienas dāvana nejaun miera,» mamma teica. «Citiem rītiem ne celdams nevar uzcelt. Es arī slikti darīju, ka vakar teicu. Bet nu — ilgāk ari negribu tevis mocīt. Še, ņēmi vien, valkā vesela pa svētdienām, tik piesargā, ka purnus nenodauzi pie akmeņiem, — nav jau no

dzelzs...» Un mamma nolika pie soliņa zemē smagas ādas tupeles koka zolēm.

Līzītei kāds žņaudza mazo sirsniņu. Kāds zaldija ar nāt-rām Llzītes lūpiņas, tās raustījās un kniebās cieti kopā.

Mamma stāvēja, paldies gaidīdama, bet, kad neprašas skuķis pats no sevis nesajēdza, kas darāms, tad pati pastiepa roku. Līzīte to noskūpstīja.

Ienāca meitas. Nu Līzītei vajadzēja tupeles apmērot. Viņa iekāpa tajās un paspēra soļus divus. Kājas bija smagas kā nastas. Līzīte izskatījās tieva, gara, vārga.

«Nu gan Līze tīrā preilene,» viena meita smējās.

«Ko nu preilene,» otra atņēma, «princese! Vai princese negrib padancot?» Un meita ņēma Līzīti pie padusēm un griezās riņķī.

Tupeles viena pēc otras klabēdamas nokrita.

Meitas un arī mamma smējās. Tad viņas visas trīs izgāja.

Līzīte noglabāja savu dāvanu zem soliņa un sāka aut vīzes. Ilgi viņa šorīt āva savas mazās kājas, un lielas asaras bira uz rupjajiem autiem, uz rokām — tikpat lielas asaras kā pieaugušam cilvēkam. Un viņa čukstēja simtām reižu:

«Māmiņ, māmiņ, zelta māmiņ ...»

Bet, kad cūkas bija laukā un kad cēlās spirgts rīta vējš, nesdams steigšus beidzamos mākoņus uz vakariem, tad Līzīte kā atdzīvojās. Viņa atkal redzēja mežmalā tos pašus kokus, vecus un jaunus, tie tur tāpat stāvēja kā vakar un aizvakar, tikai, lietus mazgāti, tie tagad saulē stiprāk kvēloja. Līzītei pacēlās actiņas uz augšu. Tur augstu egļu galotnēs sārti čiekuri šūpojās. Ja kāds no tiem nokristu — ek, būtu liela govs! Un Līzīte sāka taisīt no smiltiņām kūti. Tad cūkas gāja tālāk, un tur Līzīte atkal atrada, ko darīt. Tad pļavā uz šķūņa jumta klabināja stārķis. Nu Līzīte atkāra galviņu un klabināja viņam pretī. Tad viņa norāva no galvas plāno lakateli un izpina savus

gaišos matus. Kā zelta putns sāka spārnus sist ap mazo galviņu. Grāvī l)ija skaidrs lietus ūdens, Līzīte tajā sevi redzēja. Viņa atminējās sapni: redzi, cik mūsu Līzīte skaista... Mūsu LIzītei actiņas kā divas palazdītes... Viņa raudzījās tīrajā lietus ūdenī un mēģināja smieties. Sen viņa nebija smējusies. Bet izskatījās tik skaisti, kad smējās. Un Līzīte smējās un gavilēja.

Nu Līzīte likās liela arī pati sev.

Bāra bērni — ar septīto, jā, pat ar sesto dzīves gadu jūs jau esat diezgan lieli citiem un sev.

ANDREJS

Putekļi no lielceļa cēlās kā migla un nebēga sānis. Pastāvīgi ripoja man garām rati, dzeltenīgo miglu sabiezēdami no jauna. Vienos ratos sēdēja skaista meitene, lūpiņas pavērusi. Man tā vien likās — viņa gribēja, lai redzētu tās samta smaidu un baltos zobus.

Drīz rati bija tālu manā priekšā. Vēl viņā līkumā meitene atskatījās. Es skaidri redzēju viņas balto seju un sejā nožēlošanu par to, ka braukusi. Mēs būtu gājuši pa ceļmalīti sveši, bet juzdami viens otra tīkamo jaunību; būtu gājuši, kur dzeltenīgās miglas nav, kur pieneņu ziedi ar tauriņiem rotājas. Varbūt es runāt sāktu, par ko šaubos, bet tad gan nerunātu prāta valodu — priekš jaunības tā pārāk loģiska un tamlīdz pārāk sausa.

Braucēji palika retāki; putekļi nogrima. Kad pienācu pie Daugavas, jau saule bija bez spožuma. Kuģītis stāvēja, piepla-cis pie otra krasta. Atspiedies uz laipu margām, raudzījos uz vakariem. Daugava šļūca, vizēdama kā sastingusi čūska aiz sēnēm apauguša celma. Pa čūskas mirdzošo muguru vilka saule tumšu, zeltotu strīpu līdz pat manām kājām.

Viņā pusē Iesvilpās. Dzirdēju, kā kad tur peldētos un kājām dauzītu mīksto ūdeni. Skatos: skrien pa ledu krāsotas kamaniņas, un Iekšā sēd meitene — maziņa, kailās rociņas Izplētuši. Kamaniņas ielūst un nogrimst. Bet tanī vietā, kur kamaniņas ielūza, šūpojas kuģītis. Kuģītim pa gaismas sāniem peld tā pati meitene; tās garie, zajganie mati sniedzas līdz viņam krastam. Ap atvērtajām lūpiņām un baltajiem zobiem glaudās kā kaķīši mīkstie viļņi. Tā tak tā pati meitene, kas pirmīt pabrauca garām. Kuģītis atsitas pie piestātnes tilta. Meitene izpleš rokas, saķer savus garos, zajganos matus un smiedamās un virpulī griezdamās nogrimst...

Paķēris nesamo, uzkāpu uz kuģīša. Man blakām nosēdās glīti ģērbies resns kungs. Pēc ilga, pētoša skatiena manī viņš ierunājās:

«Ja nemaldos, tad veci pazīstami?»

«Varbūt. Neatceros...»

«Nē, nemaz es nemaldos — tu tak esi Jānis, mans vecais karabledrs. Tad tu Andreja vairs nepazīsti?!»

Nu atcerējos. Pazīt tomēr nevar. Pat acis viņam, liekas, pārtaukojušās. Mans Andrejs, mans mījais Andrejs tā pārvērties! Es viņa neskūpstītu vairs kā toreiz, kad šķīrāmies. Tas tikai seši gadi atpakaļ. Viņš brauca uz kādu Latvijas nomali, lai garīgu līdumu līstu. Vienu reizi tik man rakstīja, īsi minēdams, ka ar visu varot būt mierā. Esot gan daudz darba, bet par to arī daudz prieka par panākumiem. Esot arī daži inteliģenti cilvēki, ar kuriem varot satikties un runāt. Sevišķi krietns vecis esot turpat viņu muižas īpašnieks. Meita apmeklējot vēl skņlu; bet pa vasaras svētkiem viņi tikušies un tīri vai samīlējušies. Esot pēcāk dažiem izteikusies, ka šis esot varens puika. Skaista gan neesot, bet skaistums esot pārejošs. Cilvēka labākā īpašība esot sirds un prāta izglītība. Un izglītota viņa esot, gleznojot pat. Nezina, vai tiku atbildējis vai ne, bet vairāk vlņS man nerakstīja.

Sadevām diezgan vēsi rokas. Prāts spieda, lai priecājos, bet dvēsele virzījās nost un tiecās projām vien. Nu atminējos, ka apmēram uz šo pusi viņš toreiz atbrauca par līdumnieku. Varbūt viņš tagad muižas īpašnieks? Gribējās vaicāt, bet klusēju.

«Kur tu tagad brauksi?» Andrejs nedabīgi laipnā balsi prasīja.

«Es mērķus aizlaikus sev neuzstādu.»

Andrejs mani savādi uzlūkoja.

«Tev laikam brīnums? Es katru vasaru šitā klejoju.»

«Vai zini ko? Tad brauc man līdz. Zirgi man te pilsētiņā. Tikai pusotras stundas ko braukt.»

«Gandrīz. Man šis apgabals svešs. Tepat nakti palikt negribētos.»

«Zināms. Aizbrauksim pie manis.»

Un viņš sāka stāstīt, kā Rīgā gājis. Bijušas darīšanas do-meņu valdē. Nosvilušas viņiem kalpu klētis. Viņš priecājās, ka klētis bijušas labi apdrošinātas. Es aizgriezos un sāku klepot.

Kuģītis deva piestātnes tiltam stipru triecienu un pats at-slīda nost. Priekšgalā stāvēja zēns; tas pievilkās ar ķeksi pie tilta un apmeta rīcagu ap stabu.

Lēnām un klusēdami sojojām pa krastu uz pilsētiņas augšgalu. Rīta pusē gulēja tumšs mākonis sārtām malām, vēl tālu aiz mākoņa plātījās rūsa. Tāds pat mākonis aizsedza manu dvēseles rūsu. šis mākonis gāja man blakām, dobji klusēdams. Skaidri jutu, ka esmu tagad viņam tikpat svešs kā viņš man. Un man uzmācās ilgas pēc nakts klusuma, pēc mākoņainas vasaras nakts, kad sēdi viens kaut kur mežmalā pie apses vai līcī pie siena gabanas, — tik nakts putnu spārnu švīkoņu padzirst, tik pazib augšā reta zvaigznīte, no balta mākoņa smiedamies izlien mēness un skumdams tūliņ lien aiz pelēkā ...

«Pagriezīsimies nu te pa labi,» Andrejs teica.

Aizgājām uz mājvietu. Jauns cilvēks, Andreja kučieris, mūs pazemīgi sveicināja. Andrejs, labvakara neatņēmis, pavēlēja tūliņ jūgt.

Rati bija mīksti un braukšana strauja. Abi mejņi košļājās un, ausis samieguši, dusmīgi drāzās uz priekšu.

«Nu mums sešas verstis būs pa mežu vien,» Andrejs ierunājās.

Tad viņš sāka stāstīt jo plaši un gari par to, kā agrāk ceļš te gājis līkum līkumiem pa mežu. Šis taisnais ceļš, pa kuru mēs tagad braucot, esot tikai aizpērn sākts taisīt. Deviņas reizes vecais ceļš ejot jaunajam pāri. Vairāk vietās viņš man rādīja vecā ceļa vietu, priecādamies, ka jaunais tagad esot veselas trīs verstis īsāks.

Man apnika viņa stāstīšana, un es teicu:

«Andrej, — vai esi skaitījis, cik reižu tavas agrākās dzīves ceļš liec līkumus pār tavu tagadējo taisno, balto? Andrej, nolādēti lai ir visi dzīves taisnie ceļi! Nekad tu neiemaldīsies vairs valgā pļavā, kur baltas pūkas līgojas ap taviem ceļiem, kur zaļi puteklīši aizsedz kā ar miglu tavu baso kāju pirkstus, kur puplakši un hiacinšu māsas — dzeguzītes zied. Nekad tu nebrauksi pa ēnaino meža ceļu, kur dzeltenie priežu zari tevi apkampt taisās, kur sīļi pa pazarēm laižas, braucēju vadīdami verstīm tālu, ja vien šis ceļš būs līkumains un prasīs desmit minūšu vairāk tava garlaicīgā laika. Viens tevī mīt, kas nemīl vienmuļos, taisnos ceļus, bet tu to esi iesprostojis pārliecības būrītī kā cīrulīti. Tu nedzirdi vairs sava cīrulīša čiepstēšanas, tik sevī klusi rēķini un pārliec, cik soļu tukšais ceļš ir īsāks.»

Mežs beieļzās. Es it kā pamodos. Bija žēl, ka Andrejam to visu teicis. Ja jau to apmierina tā neprātīgais prāts, tad labāk lai dvēsele dus. Kamdēļ viņai čiepstēt un spārniņiem dauzīt būrīša sienas? Pasaulē ir miljoni divkājainu kustoņu. Iekšēji un

savstarpīgi viņi var būt tikpat laimīgi kā cilvēki. Cik redzamais no neredzamā atšķiras! Clvēks neredzamo ierauga daudz ātrāk, bet kustoni tik redzamais un taustāmais var saistīt. Tās ir divas lielas pasaules un dzīvnieku sugas, kuras atrodas mūžīgā naidā un savstarpējā nesaprašanā.

Ja jau Andrejs no redzamā ir uzvarēts, lai viņā mirst viss neredzamais, jūtamais.

«Tu zini,» Andrejs negaidīti, kā manas domas nolasījis, ierunājās, «cik sirsnīgs es toreiz biju. Bet toreiz bija dzīves pavasaris, karstas asinis un mīlestība. Ar laiku tas viss pāriet, noskaidrojas — nāk pelēkā dzīve.»

Nolādētas lai ir sarkanās asinis! Andrej, sarkanās asinis cilvēku plosa un maltā un sadedzina viņu, lai vēlāk kvēlotu tik zilās nāvīgās liesmās. Vai sarkanās asinis spēj ilgoties un sapņot? Nē! Sarkanās asinis liek sava cilvēka dvēseli tērauda bultas galā un šauj to uz debesīm, uz sauli. Bet debesis ir augstu, un saule tālu. Un, kad bulta ar dvēseli nokrīt atpakaļ, sauli neaizsniegušas, tad sārtās asinis sāk dzist un cilvēks skumji raugās dilstošā mēnesī, kurš vakarā jau augstu debesīs. Bet mēness ir auksts, dvēsele ir slima, asinis stingst, un cilvēks iemieg. Tad viņu modina bāls rīts. Cilvēka asinis vairs savas dvēseles nepazīst, un, ja vēl pazīst, tad pārliecība ņem un iesloga to būrītī kā cīrulīti. Tad ikdienība nāk un uzceļ pār cilvēka galvu netīra audekla telti.

Bet svētas ir cilvēka gaišās asinis. Viņas nekāro, lai dvēsele sadegtu dzeltenajā saulē, bet klausās, kā bezgalība čukstoši dzied. Viņas sakūst ar dvēseli un zemu noliecas, kad rītos saule nāk caur zilo bērzu birzi, un paliek raudot vakarā, kad saule purva kārklos ielien. Bet, kad nakts melnajos matos vizuļo dimanta sirpis un viņas krūtis kā nobārstītas dārgakmeņiem, tad dvēsele atstāj savus slogus un lido pa neredzamo telpu, nedzirdamas dziesmas dziedādama. Un pa zāli zalgo

mazas zvaigznītes mežmalā kā augstās nakts dimantu vājš atspīdums ...

«Nu būsim drīzi mājā, šis jau mūsu šķūnis,» Andrejs teica un pameta ar roku.

Tiešām neatjēdzu, vai tikai domās runāju jeb vai ari Andrejam to visu stāstīju. Bet, ja arī stāstīju, viņš nesaprata.

Pēc brītiņa piebraucām pie stikla verandas. Durvīs iznāca ar sveci rokā jauna meitene un, padevusi labvakaru, ar vienu roku saņēma Andreja virssvārku un cepuri.

«Tā man radiniece,» Andrejs paskaidroja.

. Es sniedzu meitenei roku, viņa bija cieta un tulznaina.

Istabā Andrejs mani stādīja priekšā savai kundzei un kundzi man. Šis esot mani saķēris uz kuģa un stiepis līdz. Mēs neesot jau gadu desmit vai vairāk tikušies. Jā, cik daudz pa to laiku esot ūdens uz jūru aiztecējis. Kundze vārda pēc mani pazina. Tātad Andrejs bija mani tomēr kādreiz pieminējis. Kad ēdām vakariņas, tad kundze, smīnēdama un uz Andreju šķielēdama, ierunājās:

«Vai mana veča brūte jau apprecējusies?»

Andrejs uzlūkoja mani, tad sievu.

«Nē,» es atteicu. Viņas jautājums man likās obligatorisks un aizskarošs, tāpēc es piemetināju: «Viņa gaida vēl uz Andreju.»

Kundze atplēta acis.

Andrejs skaļi iesmējās.

«Mēs, paldies Dievam, neesam vēl jaunstrāvnieki!»

Nu man ienāca prātā notriecoša atbilde, bet paskatījos Andrejā un, ieraudzījis viņa svešādo, miermīlīgo ģīmi, apmierinājos. Tad man iepatika domās nokritizēt mājasmāti. Viņa sēdēja man pretim, mazās, zaļganās ačeles piemiegusi. Kad pagriezās pret Andreju, tad redzēju, ka viņas profils ieapaļš un neskaists. Tā bija slikta kopija no Bēklina «Zuzannas».

Drīz devāmies pie miera. Viesu istaba tiekot balināta, gultas esot iznestas. Vai es apmierinātos ar kušeti? Es teicu, ka būtu mierā jau ar grīdu, bet kušete — tas jau man baudījums.

Iedomājos ko visai tīkamu un teicu:

«Man būtu prieks, ja varētu es gulēt verandā.»

«Jā — ja vien tīkas,» kundze ātri iesaucās. «Auksts jau varbūt nebūs. Un kad ar: jauniem jau vairāk tā siltuma. Bet, pardon, varbūt jūs precējušies? Veci, tu man par to neesi neko vis teicis.»

«Zellis, vēl jau zellis,» Andrejs īsi noteica.

Es gribēju gan iestāstīt, ka esmu precējies, bet neviens man neticēja. Viņi abi mani izvadīja verandā. Tur bija dīvāns — mīksts un labi paplats. Andreja radiniece atnesa pāris spilvenu, uzklāja baltu palagu un mīkstu segu.

«Nu būsiet labi pavārguši — guliet rītā, kamēr modināsim. Un tu, Dorīt, kad celsies tītarus barot, tad nedauz priekšnama durvis, lai to kungu netraucē.»

Beidzot paliku viens un apgūlos. Mēness nebija, bet nakts bija gaiša no zvaigznēm un no bālā ziemeļu zelta. Tepat aiz dārza irināja divi zemes vēži, kad brīžam abi reizē apstāja, tad dzirdēju, ka odi lidoja pa mīksto tumsu. Siltais apsegs man uzvēla kā patīkamus slogus. Sāku pazaudēt pats sevi.

Es skaidri redzēju, ka Andreja verandā kāds guļ, ka gulētājs esmu es pats. Bet es taisos ceļā un saku: tu, Jāni, guli un gaidi, es iešu tālu, bet pārnākšu drīz. Es uzlieku ziemas cepuri un saku: dzīvo veselsl Man jāiet palūkot, vai mana istabiņa ir vēl sestajā stāvā. Un tūlīt es ieeju viņā. Bet istabiņa ir palikusi melna, daudz plašāka un zemāka, un lodziņam tik divas rūtis. Es esmu aizmaldījies. Pie lodziņa uz sola uzmeties ar plikiem celīšiem mazs puisītis. Es pieeju un viņu pazīstu: tas esmu es pats. Vai tev nepatīk šis lodziņš? — viņš man prasa. Ak Dievs, cik man šis lodziņš mīļš. Šīs abas rūtiņas man tikpat

dārgas kā visas pasaules acis. Un es skatos pa lodziņu un redzu, kur aizvelkas nogurušas dienas. No aizkrāsnes izlien dzelteni pelēks lauva, aizmigtām acīm rosīdamies nožāvājas, tad klusiem kaķa soļiem nāk un nogulstas pie manām kājām. Es nedrīkstu kustēties, pat dziļāk elpot nedrīkstu. Kā nemaņā sēdu un raugos pa bālgano logu. Jau kapu kalna tumšās priedes sirmas metas. Tad pienāk nakts un aizsedz abas rūtiņas ar savu nosalušo zilo plaukstu. Nu manai dvēselei ir svētdiena. Istabiņa aug un plešas. Lauva paceļas, laiza manas slābanās rokas un tumsā lēniņām gaist. Tad sāk nākt ciemiņi. Sirmā stunda ir manas dvēseles svētdiena, un Andrejs man mīļākais ciemiņš.

Skaidri redzu: atveras durvis, un pa tām ieskrien Andrejs. Viņš ir jauns, smaidošs — rokā zils ziediņš...

«Ko tu sēdi? Vai atkal Laplasa pasaules attīstību studē? Svied kaktā visu, kas no papīra, un nāc! Ārā patlaban tiek radīta pasaule. Urgas dibenā vēl ledus, bet dzeltens ūdens skrien pa visu leju, un vijolītes piekrastē jau zied.»

Andrejs skūpsta zilo ziediņu un saņem manu roku. Roka viņam deg kā ugunīs un vaigi kvēlot kvēlo. Es esmu vēss.

«Nāc! Lai paliek grāmatas un teorijas, tās silda, kad lauki balti un logiem leduspuķes. Bet nu nāk pavasaris. Saulītes gaisma jau zilgana metas, piesaulītē balinājās zāles asniņi — citi gaiši zaļi, citi tumši sarkani. Vai zini — ieviņas un lazdu krūmi trīc aiz prieka.»

Ne vārda neteikdams, nolieku grāmatu un sāku ģērbties. Andrejs pieiet pie loga un līksmi bungo. Man nāk prātā pērnais rudens. Mēs abi ejam pa rūsganu mežmalu. No ziemeļiem joņo balti un tumšzili jātnieki pār koku galotnēm. Vakar bija skriešanās, un šodien atlikušie jāj. Pātagu cirtieni svelpj pa bērzu virsotnēm, slaidās egles vaidēdamas lokās. Mēs dabai līdzi jūtam, runājam ko drūmu, nopietnu un skumstam. Iegrie-

žamies mežā. Papardes jau sakaltušas, ne tikai dzeltenas vairs, bet pavisam sarāvušās. Lapu koki vakarējās vētras nobraucīti. Trūdainā zeme no vietas apklāta kā gailenēm un mušmirēm.

Mēs soļojam klusi, bez mērķa, līkum likumiem. Lazdu krūmos sīļi brēc. Starp tumšajām eglēm kā paslēpies skumst dzeltens osītis. Viņš tikai rokas resnumā, bet ziemeļpusē apaudzis jau zaļām sūnām. Gaiši dzeltenās lapas pašas sevi atraisa un lēnām gulstas uz pērnajām skujām. Mēs apstājamies — savāds spēks, savādas jūtas mūs tur. No apsarkušas egles galotnes krīt dzeņa knābieni. Man ienāk prātā vecu vecā dziesma, un es saku:

«Dzenis kala krustu...»

Paskatos Andrejam acīs — asaru pilnas. Es skumstu tik, jo asaras jau sen man izraudātas.

Bet Andrejam ir kauns par savām asarām. Ātri viņš pieskrien pie osīša un spēcīgi to krata. Nolido kā dzeltens snie-dziņš, augšā paliek tumšs. Andrejs raugās manī un nervozi smejas...

Es paķeru cepuri, un, līksmi triekdami, mēs dodamies laukā.

Kā pa sapņiem dzirdu ķēžu žvadzēšanu un suņu riešanu. Es paceļu galvu un redzu, ka pa dārza malu aiziet kāds ar vējlukturi un pazūd stallī. Es neatjēdzos, kur esmu, bet zinu, ka gājējs ir Andreja kučieris. Rīt Andrejam vaicāšu, kāpēc viņš kučiera labasdienas neatņēma.

Bet Andrejs ir manas dvēseles svētdienas mīļākais ciemiņš. Viņš bija reiz sarkano asiņu īpašnieks — skaists, dedzīgs. Bet viņa bulta nokrita, saules neaizsniegusi...

Ap galvu man lidoja sīkdami odi. Es atvēru acis un skatījos griestos, līdz atkal uznāca kā snaudas. Gar ausīm man svilpo vēji — laikam krītu no mākoņu gultas, — un es satrūk-stos. Bet tūlīt pienāk bārdains vīrs un vaicā:

«Kuru tad, jaunskungs, jūgsim?»

«Dūkano,» es atbildu, bet nemaz vēl nezinu, kas ar dūkano brauks.

«Vai tikai varēsiet līdz vakaram vairs aizbraukt?» bārdainais vaicā atkal.

«O jāl» es atsaku, bet nemaz nezinu, cik tālu jābrauc. «Jaunskungs, ka jums tas papīriņš tik neizkrīt.» Bārdainais rāda man uz kabatu.

Es paķeru papīriņu. Tā ir vēstule no Andreja, viņš raksta: Esi svelcinātsl

Veselu pusgadu neesam tikušies, neesam pat sarakstījušies. Nu tev nosūtu programmu, lai tu redzētu un zinātu, ka mēs te rīkojam teātri un balli. Es esmu viens no galvenajiem rīkotājiem. Ceru, tās trīsdesmit verstis tevi neatturēs mūs apmeklēt un satikties ar mani.

Cerēšu, ka atbrauksi.

Tavs Andrejs.

Bārdainais vīrs iejūdz, un es braucu. Gribas ar Andreju tikties. Jau rudens. Riteņi grauž kā garozas pussasalušos dubļus. Bet pa uzkalniņiem dūkanais izstiepjas slaidos rikšos, un aukstais vējš tad uz pusi asāk dedzina manus vaigus. Ir jau liela tumsa, kad nokļūstu pie svētku mājas. Teātris jau pie beigām! Andrejs ari ir aktieros. Man viņa spēle nepatīk.

Kad sākas deja, es noņemu sev zāles kaktā pastāvīgu vietu blakus kādai patīkamai paziņai, kura nedejo. Sēdām un sarunājamies par to, vai Andrejs mani ātri ieraudzīs. Un katru reizi, kad Andrejs uz šo pusi griežas, mēs smejamies un minam, vai ieraudzīs vai ne.

Andrejam melni svārki, pie krūtīm pagara, balta zīda lenta. Ievēlēts par dejas priekšnieku. Viņš loti jautrs.

«LAPSA MAISĀ»

«Nevaļīgs,» paziņa teic.

Bet zāles otrā galā kāds ar Andreju runājas un pamet šurp ar galvu. Šis skatās un — ierauga.

«Ak mūžs! Tomēr tu atbrauci?! Sveiks!»

Viņš nosēstas man blakus, vaicā šo to, par ko apvaicāties mēdz, tad aizbildinājās un aizskrien. Pēc minūtēm piecām viņš atgriežas bez dejas priekšnieka nozīmes. Izejam kādā blakus telpā un nosēstamies uz logu. Te ir piesmēķēts, bet toties mazāk kustības — tādas kustības, kura lēnu, klusu jūtu neieredz.

Andrejs ir pēkšņi pārvērties. Labu brīdi sēdām klusēdami, kā sveši. Man paliek neomulīgi. Es tak braucu vairāk Andreja dēļ, gribējās viņa sirsnības, viņa jautrības. Pusgadu biju ieslodzīts kā cietumā viens pats — gribētos kaut vienu stundu atkal diviem pabūt. Es raugos grīdā, uzlieku roku Andrejam uz ceļa un saku:

«Kad mani ieraudzīji, tu teici, esot kā saulīte uzlēkusi. Vai tiešām ilgojies pēc manis?»

«Tu nemaz nezini,» viņš ātri atbild, «cik daudz man nakšu negulētu, cik nomodā sapņu izsapņots. Bija tā parasts izteikt visu sirdi — un tagad nav neviena, kam vārdiņu bilst. Sāk noslēpumi iezagties. Materiāli esmu apgādāts. Tēvs mani kā vienīgo tīri vai izlutina. Kaut tikai būtu kāds ar ko parunāties, ar ko saprasties.»

Ienāk jauna meitene melniem matiem, tumšām acīm. Viņa mūs pētoši uzlūko un iziet.

«Ar to ir katram jāapron. Vajag noslēgties sevī,» es saku.

«Nav spēka,» Andrejs strauji atbild. «Man savas apņemšanās jāapliecina, jāpārrunā, citādi tās nozūd un es sapņoju atkal ko citu. Man bail, ka tikai nepadodos visiem netikumiem. Tu zini — es pa šo laiku esmu smēķēt sācis, kaislīgi smēķēt. Bet es atstāšu — man nepatīk. Smēķēju tik īsa laika pēc, bet drīz tas palika tīri vai par nepieciešamību.»

«Kad būsi sevī noslēdzies, tik toreiz netikumus atmetīsi,» es neticīgi saku. «Apnīkst jau šie mūžīgie tikumi un netikumi un visi šie robežu vilcēji. Es vairāk sargājos no tikuma — tas daudzreiz samaitājošāks par netikumu.»

Andrejs domīgi raugās man uz kājām un groza gredzenu uz kreisās rokas mazā pirkstiņa.

«Tev interesants gredzens,» es Ieminos.

Klusēdams viņš paceļ acis un sniedz man roku, lai paskatos.

Ir sudraba — ar miroņa galvu kā uz nāves zālēm. To viņam dāvinājis kāds radinieks, medicīnas students.

«Tas laikam ārstniecības simbols?» es smejos.

«Ieiesim vēl zālē,» Andrejs mudina. «Bet pag, gribēju tak apvaicāties, kā tev tur jaunajā vietā — vai labi?»

Es atmetu ar roku.

Ieejam zālē. Pauze. Dejotāji pastaigājas pa trīs četri, pat vairāk vienā rindā. Ir mēs dodamies straumē. Esam diezgan sēdējuši, diezgan runājuši un klusējuši. Kustība rada jaunas domas — vieglākas, skaistākas.

Es redzu: Andreja skati klīst sānis. Viņš pūlas gan slēpt, bet redzu. Un tumšmatainās meitenes melnās acis šurp vien veras. Taču ne uz mani viņa skatās? Es zinu, tāpēc vaicāju:

«Andrej, — vai tu nevienas sievietes vēl mīlējis neesi?»

Es viņu cieti uzlūkoju, lai noredzētu savu vārdu iespaidu. Bet Andrejs paskatās man acīs, pasmejas un atbild:

«Nē.»

«Andrej, nav taisnība. Tu roc iz sniega vijolītes, tu redzi, kā Ieviņa trīc pavasara gaidās, tu raudi par birstošām lapām — un ^visdzīvākā, visdižākā skaistuma tu nemīlētu? Andrej, tu melo!»

Bet Andrejs neatzīstas.

Rīt astoņos man jābūt mājā. Ardievojos un eju. Andrejs

Iznāk man līdz tāpat bez cepures un iesēstas pie manis ratos — pavadīšot. Esmu noguris, runāt nemaz negribas. Andrejs brauc kādu versti. Atvadoties viņš man roku spiež tāpat kā satiekoties. No ratiem izkāpis, vēl Andrejs nāk man pāris soju līdz, tad saņem mani aiz piedurknes un saka paklusām:

«Kad sēdējām uz loga, kura ienāca, to mīlu.»

«Sveiks, Andrej! Raksti kādreiz!»

Atgriezies vēl redzu, ka Andrejs stāv tai pašā vietā. Tad viņš aizdedz papirosu un drīzi saplūst ar upmalas vītoliem.

Es atlaižos ratos puszviļus... Uzreiz noklust zirga soļi, riteņi veļas kā pa sūnu. Paliek gaišāks. Dzirdu cīruli dziedam, dzirdu ķīvīti skumīgi vaidam, un man brīnums: tagad tak rudens.

Iečirkstas istabas durvis — es atveru acis.

Mežu virsi jau skalojas austrumu zeltā un cīruļi bārsta pa gaisu tirpstošas skaņas. Visa zeme aprasojusi tik tīra, tik balta. Atceros: man jāguļot tik ilgi, kamēr modināšot. Nē, es esmu diezgan gulējis. Kādas gan šiem tiesības noteikt ciemiņa guļas stundas?

Un, pašam negribot, sāka uzmākties domas, kuras nesaskanēja ar manu sapni un gaišo rītu. Kāpēc man tumšot pasauli?! Es klusītēm aiziešu. Neviens no muižas ļaudīm nezinās, no kurienes tas gājējs un kurp viņš aiziet pa apsarkušo pļavas malu. Lai novērstu aizdomas, apņēmos atstāt zīmīti. Es ātri apģērbos, izplēsu no savas kabatas grāmatiņas rūtainu lapu un uzrakstīju:

Andrej!

Tagad naktis ļoti īsas: tik vienu sapni noredzēju, jau

ceļas rīts un mostas cīruļi. Andrej, Tu mans bijušais labais,

neļaunojies, ka aizeju, no Tevis neatvadījies. Apskati visu,

kas tev lr, un Tu redzēsi: nekas nav gājis man līdz. Cienītā kundze lai nerāj Dorīti — viņa nav vainīga pie manas aiziešanas, vēl tītari nav baroti. Es redzēju sapni, par kuru es Tev saku paldies. Un aiz pateicības pret Tevi un aiz cienības pret savu sapni es aizeju, jo negribu, lai Tu un Tavs nams šo sapni apēnotu. Vai kādreiz tiksimies? Vajadzības nav ne Tev, ne man.

Andrej, kaut Tu sāktu redzēt sapņus!...

ZIEDOŅA NEGAISS

Visām mātēm dāvāts

Divi draugi — viens mazāks par otru. Vilis gan jau cūkas ganīja, bet Jānis tikko mācēja kūleni mest un runāt. Vilis dzīvoja Latos, Jānis — Radiņās. Vilis ganīja savas piecas cūkas uz robeža netāl no Radiņu olnīcas gala, kad Jāni pirmo reizi ieraudzīja. Tas panāca pa olnīcu un lielām acīm raudzījās Vilī.

«Nāc šurp!» Vilis teica.

Jānis pastāvēja brītiņu smiedamies, tad aizdilināja pa olnīcu atpakaļ.

Otrā dienā bija silts, gandrīz karsts laiks. Jānis atkal nāca pa olnīcu, tiklīdz Vilis ieradās ar savu saimi papuvē. Šodien viņam bija mugurā tikai garš linu krekls. Atkal viņš apstājās un raudzījās, bet jau daudz tuvāk.

«Nāc tak!» Vilis teica.

Jānis stāvēja un smējās. Bet, kad Vilis pacēla baltas sud-maliņas sev'virs galvas un tās lēnām griezās vēsmā, tad Jānis nenocietās. Viņš gan tikko kustējās, bet tomēr nāca tuvāk un tuvāk.

«Sudmalas,» viņš teica.

«Gribi? — Ņem! — Iztaisīšu citas.»

Jāņam nu bij sudmalas. Uz māju iet viņam nenāca ne prātā. Viņš skrēja vēsmai pretī — kā sudmalas tad mala! Tad viņi abi ar Vili plūca jaunos stiebrus grāvī un pina venterus. Tad cilāja akmeņus un meklēja, zem kura sarkanās, zem kura melnās skudras. Zem dažiem akmeņiem bij spožas vabulītes gariem ragiem. Vilis ņēma tās rokā. Viņš pat varēja mazu var-dīti rokā paņemt. Jānis bija laimīgs par to, ka viņam tāds draugs. Mājā viņš bij mūžīgi viens.

Cūkas bija lielas un lēnas, viņas vienīgi rakņāja skosu saknes. Dažas jau pat stiepās garšjauku rakumos, jo kļuva aizvien karstāks. Vilis noliecās Jāņam pie pašas auss.

«Skriesim līcī!»

Un viņi norāpās pa stāvo krastu līcī. Te bij līkums, un viņus nevarēja redzēt ne vienās, ne otrās mājās. Viņi varēja droši mīdīt lielo zāli. Vilis noplūca dažas skābenes, ēda pats un bāza Jāņam mutē. Gardas. Tad viņi iebrida zelta jūrā. Viss līča uzkalniņš bij ar saules pureniem kā apbērts. Tie viegli locījās ap puisēniem. Jāņam daži bija līdz pat acīm, daži pat pāri galvai. Viņš stāvēja kā apmulsis un tikai mīksti smaidīja. Tad viņš sāka purenus plūkt. Pilnu mazo saujiņu pieplūca.

«Memmei... Aiznesīšu memmei...»

Likās — tālumā kāds sauca Jāņa vārdu. Tas Vilim izlikās kā biedēkļa sauciens, jo pietvīkusī pļava viņu bija drusku apreibinājusi. Jā, vēl sauca. Viņš ņēma Jāni pie rokas, lai tam būtu vieglāk krastā tikt.

Cūkas nebij nekur blēņās. Vilis skatījās pēc saucēja. Varbūt laiks bija mājā dzīt? Nē. Vēl ēna bija piecu pēdu gara. Bet viņsētas olnīcā pūnes galā stāvēja drukna sieviete pelēku priekšautu, dzeltenu lakatu galvā. Viņa atkal sauca.

Jānis atsaucās un gāja uz māju taisni pār lauka stūri. Ticis pie olnīcas, viņš pārvēlās pār apakšējo kārti un gāja ātrāk.

Jau pa gabalu viņš stiepa mātei pretī mazo roku ar zelta zvārgulīšiem.

Māte bija klusa, tumša kā aka. Tikusi pie bērna, viņa cirta ar rīksti pa izstiepto rociņu. Saules pureni nobira smiltīs. Viņi nebija vairs zelta, bet kļuva netīri zaļi.

Pusdienā nāca pa olnīcu aitas un govis, visbeidzot cūkas. Viens sivēns pie pureniem apstājās, parakņāja, paņēma vienu, apdauzīja sev ap galvu un krekšķēdams aizskrēja citiem pakaļ.

TĒVUZEMES MĪLESTĪBA

Kādās viesībās reiz iznāca runa par tēvuzemes mīlestību. Vairāk gan jokoja un smējās par to, bet gadījās arī dažs nopietns vārds.

«Es mīlu savu tēvuzemi,» sacīja kāds jauns muižas īpašnieks. «Es esmu saaudzis ar savu zemes gabalu kā potes zars ar celmu. Mans tēvatēvs ar pūlēm tika šai vietiņā un — ticis tajā — iedzīvojās. Mans tēvs jau raka zivju dīķi un izdeva par to tūkstošus. Viņš cēla arī namu, kurš, kā zināt, tagad ir tas krāšņākais visā apvidū. Es pats pūlos un raugu visas lietas un vietas ierīkot uz to labāko. Es arī gādāju par saviem ļaudīm, es raugu tos turēt pie miesas un pie dvēseles labklājības. Un, ja reiz pienāktu brīdis, kur man sava tēvuzeme būtu jāaizsargā ar savām sirds asinīm, es tās ar prieku nodotu. Es arī ticu, ka visi mani apakšnieki to pašu darītu.»

«Nav brīnums,» teica vecs kungs, mājastēvs, «jūsu zivju dīķis un pils, un jūsu zemes gabals jums ir mīļi. Bet es, ceļodams pa Norvēģiju, reiz sastapu kādu jaunu cilvēku, tas skaldīja akmeņus ceļmalā Sogne fjorda ielejā. Es braucu no Ber-genes pa zemes ceļu līdz Sogne fjorda galam, kur tad pa dzelzceļu gribēju doties līdz Trondjemai un vēl tālāk uz ziemeļiem.

Mans kariols ritēja uz priekšu tik vienlīdzīgā ritumā, ka pavisam aizmirsu, kur esmu. Pasakainā daba grieza manas acis uz visām pusēm, un mazais zirdziņš zināja ceļu līdz nākošai stacijai daudz labāk nekā es, tā es varēju netraucēts nogrimt dabā un sevi.

Te nevilšus es saķēru grožus, un zirgs apstājās. Es biju izdzirdīs savādas skaņas, Jā, tiešām — te šis akmeņu sitējs dudināja kādu man tik labi pazīstamu tautas dziesmu. Es, ratos sēdēdams, pagriezos atpakaļ un viņu uzrunāju. Ak, nekad es neaizmirsīšu šī brīža! Viņš raudāja, kad dzirdēja savu mātes valodu. Viņš krita man ap kaklu un raudāja, un sauca: «Ko dara mana tēvuzeme?!» Kad lielais uztraukums bij rimis, es to aicināju braukt man līdzi līdz netālajai stacijai. Viņš aizbildinājās, ka taisni šai brīdī nevarot, jo drīz būšot ceļa pārlūks un noņemšot darbu. Bet viņš stacijas piebūvē dzīvojot, ja gadoties pa to pašu ceļu atpakaļ braukt — šis būšot vai nu te uz ceļa, vai arī tur, mājās. Es spiedu viņa cieto, sauso roku, kura nemaz nesaskanēja ar jaunekļa nervozo seju, un aizbraucu.

Mans ceļojums līdz pat Nordkapam vilkās dažas nedēļas. Milzīgie glečeru lauki un kalnu aizas man pavisam bij no prāta izdzinuši savādo sastapšanos tur ielejā. Tikai kad stāvēju uz Nordkapa cietās muguras un manā priekšā izplētās milzīgā jūra kā zaļa zīda paklājs, tikai tad piepeši sajutu spējas ilgas pēc savas mazās dzimtenes. Un reizē atcerējos arī vārgo jaunekli tur ceļmalā ar smago āmuru dzīslotajās rokās. Mani pārņēma iekšējs nemiers, un es novērsos no jūras.

Atpakaļ es gribēju braukt pa dzelzceļu līdz Krtstlānljai, bet atcerējos, ka ir pienākums apciemot jauno draugu, un devos pa to pašu ceļu atpakaļ uz Bergen!. Vēlāk gan man bij žēl; es taču varēju braukt pa fjordu ar tvaikoni — daudz skaistāk būtu bijis. Ticis pie stacijas, kurā viņš teicās mītot, es skaidri sajutu, ka te viņš dzīvo, ka te pukst sirds, ka te viļņo asinis

manām rada. Tūliņ pavaicāju stacijas saimniekam, vai te nedzīvo kāds akmeņu sitējs un vai tas ir mājās. Nē, jau kopš divām nedējām viņš esot aizgājis. Pēdējā laikā bijis joti uztraukts. «Uz kurieni tad?» es vaicāju. — «To netiku prasījis. Vispārīgi, pie mums nav parasts svešiniekus iztaujāt. Viņš visu ir godīgi aizmaksājis. Bet, tā kā nu jūs pēc viņa vaicājiet, tad man jums ir kas nododams. Tā viņš lūdza: ja kāds apjautājoties, lai tad dodot tam.» Stacijas saimnieks izgāja un ienesa salocītu papīra lapu. «Es neesmu lasījis,» viņš smaidīdams teica, «taisnību sakot, arī neprotu tādas valodas.» Sī lapa bij vēstule, kurā jauneklis... bet es labāk lasīšu juras viņu priekšā, jo to atstāstīt es esmu par vecu.»

Viesi piekrita, ka vēstule labāk priekšā lasāma nekā atstāstāma.

Vecais kungs izgāja un pēc brītiņa bij atpakaļ. Viņš nosēdās un sāka lēnām lasīt:

«Augsti godājamais svešiniek un brāli!

Rakstu Jums tāpēc, ka kaunos vēlreiz Jums rādīt savas asaras. Nevaicājiet, kur es tagad. Ir zināms, kāds liktenis gājuputnam, kad tam salauzti spārni. Varbūt es savu ilgu uguni izdzēsīšu kādā aizā, varbūt man kāja slīdēs kā Eis-teram, kad tas steidzies pie sava pasaules dārguma, un es nogāzīšos rūcošā bezdibenī. Bet varbūt es reiz aizvilkšos līdz savai dzimtenei un nolikšu uz ežiņas savu galvu. Man dzimtenē nav ne vecāku, ne brāju, ne māsu, man tur nepieder ne tik daudz zemes, kur varētu nolikt savu kāju, un tomēr... kas manu sirdi dzel un reizē glāsta, tiklīdz domāju par idņu? Un vai tad es varu kādu brīdi nedomāt par viņu? Kad rudeņos putni, jautri sakliegdamies, dodas uz dienvidiem, tad es situ savus akmeņus kā neprātīgs. Ak, brīžam es pat vēlos, kaut starp akmeni un āmuru būtu

mana galva. Bet reizēm tomēr acis paceļas, un, kad kāda putnu virve mazliet pagriežas uz austrumiera, tad kliedzu savu sveicienu dzimtenei, kaut gan zinu, ka viņa nekad to nesaņems. Vēl Jaunāk: ik uz soļa viņa man liktu slazdus, ja es kādreiz, ar savu mīlestību pie viņas nāktu, nevarēdams izciest vientulību, kāda mani žņaudz jau ilgu laiku. Vai mani dzimtenē vēl kāds atceras? Kam lai vaicāju? Es agrāk brīnījos, ka mirušos tik ātri aizmirst, tagad es par to vairs nebrīnos. Es te runāju ar akmeņiem, ar savām rokām, ar mākoņiem... Viņi neatbild. Un, kad es iekliedzos, tad mans kliedziens tiek izsvaidīts pa kalnu kalniem tāpat kā putnu ķērkšana. Aķ, ko lai Jums saku? Nekā cita, kā tikai to, ko esmu simtām reižu pakal saucis putnu rindām rudeņa debesīs...»

Mājastēvs salocīja papīru. Visā zālē bija klusums kā aizturēta elpa. Pēc brīža kāda dāma dzirdami nopūtās un teica: «Dzejnieks.»

«Slimīgs jūtu izplūdums,» ātri noteica jaunais muižas īpašnieks, kura tēvs no nenieka bij pie kaut kā ticis.

«Slimīgs jūtu izplūdums.»

Šis teikums visiem viesiem noņēma slogus no krūtīm. Pacēlās viena otra balss aizvien skajāk un skaļāk. Pēc brītiņa jau skanēja glāzes un smiekli. Tad nāca mūzika un jautras dejas.

TA PASAULE PAIET ...

Ķirpēnu mājas gulēja liela sila malā kā milzīgi zārki. Šo iespaidu radīja varbūt tuvie kapi tepat sila pirmajā uzkalniņā. Likās, ka šie zārki līdz šai vietai gan atritināti, bet kalnā uzdabūt nav iespējams, tāpēc tie atstāti tepat zemes virsū. Bet kas

tad tas? Šie zārki taču sevi glabāja dzīvību. Šad un tad pa sētsvidu grozījās spēcīgs vīrs, pūzdams ap sevi zilus pīpes dūmus. No istabas zemā skursteņa kāpa gaisos lēna migliņa. Tur saimniece vārīja azaidu. No istabas uz klēti aiztecēja pusaugu meitēns dzeltenu lakatiņu galvā, basām kājām. Pie žagariem locījās veca, veca vecīte no vietas salāpītiem lindrakiem. Nē, šīs mājas bija gluži kā visas mājas, tikai smagās ģēveles šīm ēkām piedeva tik drūmu izskatu.

Es biju labu laiku nosēdējis augšā uz kapsētas vaļņa un noraudzījies lejup uz šīm mājām, uz šo kluso sētu, kura tomēr sevī glabāja dzīvību. Es biju pazīstams, kaut gan pats pazinu ļoti maz cilvēku, jo kā zēns jau biju atstājis šo apvidu, kur man nebij pie kā pieķerties. Tāpēc es nebrīnējos, kad dzirdēju sevi vārdā saucam. Es pagriezu galvu uz kapsētas pusi un ieraudzīju baltu vecīti. Šis vecītis, it kā tīdamies ap savu spieķi, pa kapu starpām man tuvojās. Kad viņa acis sastapās ar manējām, viņš apstājās un pacēla cepuri tā, kā to dara švīti pilsētnieki. Šī cepures pacelšana bija ļoti nesaskanīga ar visu vecīša gaitu un ar viņa gadiem! Viņš nebij smaga darba strādnieks.

Es pārsvēros kapsētas pusē, nolēcu no vaļņa, un mēs sasveicinājāmies ar pienācēju.

«Tu jau gan, dēls, manis vairs nepazīsi. Kur nu tev vairs tādus nabagus pazīt!»

Acumirklī man caur galvu izskrēja visi klibie vīrieši, kādus vien savā bērnībā biju redzējis. Un uzreiz es teicu:

«Vai tikai nebūs Lūciņš?»

«Redzi nu, redzi nu!» vecītis teica un atslējās pret valni. Uz tā nosēsties viņam nebij iespējams»

Arī es paljku stāvot, un mēs sākām spodrināt senās, apsūbējušās dienas. Izrādījās, ka Lūciņš ir man attāļš radinieks, ka ar manu vectēvu viņi ir bijuši brāļu un māsu bērni un ka viņš man mazam šuvis biksītes kopā ar vestīti. Maksas viņš man

neņēmis par to. Drīz vien mēs bijām nonākuši pie tagadnes,

un es vaicāju:

«Kur tad dēli tagad dzīvo?»

Vecītis pacēla balto spieķi un rādīja uz diviem ziliem krustiem tepat netālu.

«Divi atnāca jau šurp man aizņemt vietu. Nomira abi —. kā migt iemiga. Tāpat vecīte jau Dieva priekšā ...»

Es redzēju, ka Lūciņš uztraucas, un nevaicāju, kādā kaitē dēli aizgājuši. Es gribēju sarunu novērst uz kaut ko gaišāku un apvaicājos par tiem, kas vēl dzīvo.

«Pastarītis jau gan vēl šai saulē, bet mums blj tikpat, kā kad viņa nebūtu. Viņš aizgāja uz Rīgu. Viņš, vesels cilvēks, negribēja mana amata. Viņš ir brūzī, lielā alus brūzī par kučieri. Viņam pa dienu jāizvadājot pilnās mucas, jāatvedot tukšās atpa-kaļ, un pa nakti viņš esot svabads cilvēks; zirgus kopjot staļļa puiši. Bet saki, kas tā par dzīvi! Viņš, divdesmit deviņu gadu vecs puika, jau jostas vietā resnāks nekā krūtīs. Vai tas ir kur pieredzēts? Un mātei viņš darīja lielas sirdssāpes. Ko domā: viņš nepieņēma viņas Ziemassvētku dāvanas. Viņa nomira drīzi pēc tam.»

Vecītis iešņukstējās. Viņš nespēja noturēt asaru, ko pirmīt, par mirušajiem dēliem runājot, vēl varēja. Ar šo cilvēku nebij iespējams runāt; viss tam ķērās pie sirds. Aizvien Iznāca beigās kaut kas ļauns.

«Un kā tagad dzīvojat?» es vaicāju.

«Dzīvoju viens pats kā balodis dūdodams tepat Ķirpēnos. Par aplāpīšanu saimnieks dod kaktu. Kas man vairs, vecu laiku meisteram, liks ko jaunu gatavot? Viss mans darbs tagad — atklibot līdz kapiem ik dienas un savārstīt dažādas lupatas, ko saimniece padod.»

Mēs šķīrāmies. Lūciņš kāpa lejā. Viņš tik stipri kliboja, ka pie katra otra soļa pusriņķī apliecās ap savu resno paegles

spieķi. Es paliku viens pats ar savām domām, kuras bij smagākas par zemi. Te nu bij atkal viens mūžs, kādu ir miljoniem visā plašā pasaulē bijis un vēl būs. Un tomēr ikviens no šiem mūžiem ir it kā atsevišķs gredzens bezgalīgā ķēdē, un, tikai acis uzmetot, tie visi liekas vienādi un vienmulīgi. Bet, pakal pētot, mēs atrodam tur lielu dažādību kā materiālā, tā apstrā-dājumā. Un šī dažādība dod iespēju māksliniekam veidot aizvien jaunus mākslas darbus, kuri dažreiz spilgti atšķiras no visa tā, ko viņš līdz šim radījis.

Šis mazais gadījums, šī īsā satikšanās un saruna atstāja uz mani tādu iespaidu, ka es turpat, uz kapsētas vaļņa sēdēdams, uzrakstīju sekošo stāstiņu. Ja tas nav dzīves prieka pilns, tad tur vainīgi apstākli, kādos tas radies.

Tā pasaule paiet

Reiz bij kāds puisēns. Viņa gaišo galviņu varēja redzēt citu bērnu vidū jau notālēm, un puisēna vaigi ziedēja veselīgā sārtumā. Bet reiz viņam gadījās tik nelaimīgi krist pa zirgu staļļa lūku, ka viņš salauza kāju. Bez ārsta palīdzības kāja saauga līka, un puisēns varēja iet tikai ar lielām pūlēm. Kad citi bērni lēca un skrēja, viņš sēdēja un bolīja acis. Tikai retumis viņš viņu priekiem juta līdz. Lielāks ticis, viņš bij spiests sev maizi pelnīt un tāpēc izraudzījās savai veselībai piemērotu amatu.

Laiks gāja.

Lielceļa malā bija apaju baļķu mājiņa zaļi krāsotiem logu slēģiem. Virs durvīm uz baltas tāpeles bij drukāts:

Kārlis Lūciņš Drēbnieks

Un garāmgājēji pa atvērto logu dzirdēja bērnu čalošanu un šujmašīnas žiglos dūrienus.

«Dzīvo,» garāmgājēji teica.

Mazā istabiņa bija tīra un spodra. Neraugoties uz savu klibo kāju, mazais Kārlis bij uzaudzis par staltu puisi un ieguvis skaistas jaunavas sirdi. Nu viņi dzīvoja, un viņiem auga trīs puisēni — par veselu galvu cits par citu lielāks.

«Redzi,» vīrs uz sievas smiedamies teica, «kas tās mums par skaistām trepēm.»

«Jā,» sieva atteica, «pa tām mēs uzkāpsim pie Dieva, kad pienāks laiks.»

Un laiks gāja.

Lūciņš bija pāri pusmūžam. Abi lielākie puisēni no skolas pārnesuši šarlaku un nomira. Atlikās tikai mazākais, kurš Izveseļojās. Nu mātes mīlestība apņēma to kā silti spārni, zem kuriem viņa savu bērnu gribēja glabāt visu mūžu. Vīrs, kurš savas sirdssāpes mācēja pārveidot, pieķērās ar divkāršu spēku savam darbam. Viņš kļuva par labāko drēbnieku visā apvidū. Puspagastam bij viņa šūti svārki mugurā. Pat sievām un meitām viņš šuva jakas un kažokus. Kad svētdienās Lūciņš uz baznīcu nogāja, tad puse prieka viņam bija dievvārdos, bet otra puse — paša darbā. Kad ļaudis pēc baznīcas nāca laukā, viņš stāvēja nomalis un aplūkoja katru gājēju un pazina katru savu roku darbu. Viņš viegli pamāja ar galvu un smaidīja kā Dievs septītā dienā.

Un laiks gāja.

Mazais namiņš ceļa malā bija sācis šķobīties. Virs durvīm gan vēl bija pelēka tāpele, bet uz tās nebij vairs ne zīmes no bijušā raksta. Arī logu slēģi bij kļuvuši pelēki. Un garāmgājēji tikai retumis vairs dzirdēja izdilušās šujmašīnas klabēšanu aiz salāpītajām logu rūtīm. Bet klau! Vai tur mašīnas klaboņai nebij cauri dzirdami vēl smagāki sitieni. Jā, patiesi, likās — it kā tur kāds austu ...

Istabiņā bija sarīkots audekls. Vecais Lūciņš, kurš jau bija

kļuvis sirms un kura kakls bij starp pleciem dziļi ierāvies, pacēlās no sava krēsla un teica:

«Stājies nu — ritu ari vēl diena.»

«Nav vis vairs nekāda kavēšanās,» vecīte, rokas staipīdama, atteica. «Vēl jā veļ un jāspiež. Kamēr vēl uzšūsi. Un kā gadīsies vēl vedējs...»

«Bet tu tās rokas atdauzi un tad caurām naktīm vaidi.»

«Neba sveša dēļ vaidu,» viņa atbildēja un auda tālāk.

Jau divus gadus Lūciņu māte bija krājusi vilnu, cik jau tās bij iespējams nocirpt no vienas aitiņas ar jēriem. Tā bija krāta, kārsta un vērpta. Nu to vajadzēja vēl tikai uzaust un pašūt un tad... Jā, kāds tad viņu dēlam būs pārsteigums, kad viņš attaisīs lādīti, uz kuras būs rakstīts: «M ūsu dēlam uz Ziemassvētkiem» — un ieraudzīs tur gatavu mīkstas vilnas apģērbu. Kā viņš tur Rīgā ar tām pirktajām lupatām varēja apģērbties? Tikai tai reizai, kad mugurā uzvelc/Un pie drēbēm būs vēl zīmīte: «V a 1 k ā vesels, mīļais dēls!» To uzrakstīs tēvs.

Un laiks gāja.

No Rīgas bija pārbraucis saimnieks. Viņš ieradās mazajā mājiņā pie Lūciņu pāra un nolika uz galda to pašu lādīti, kuru bija aizvedis.

Lai taisot vien vaļā, viņš smiedamies teica.

«Kam nu viņam vajadzēja tērēties,» māte aiz sajūsmas trīcošu balsi teica. «Mums jau vēl, paldies Dievam, visa kā pietiek.»

Bet cik garas izstiepās vecīšu grumbainās sejas, kad lādītē viņi atrada paši savu sūtījumu. Steidzīgām rokām izcēla Lūciņš vesti, svārkus, bikses... Ne vēstules nebija.

«Teica ko?» vecītis čukstēja.

«Kā nu bez teikšanas?» saimnieks vienaldzīgi atbildēja. «Teikt jau tad teica. Kur šis tāds pelēks kā aita iešot. Vēl vasa-

ras laikā varot tādu pie reizes uzvilkt, bet tā jau tāda sukna, esot par biezu... Un taisnība — viņam nemaz lāgā nestāvēja, kad uzvilka. Es pats redzēju. Pleci tā kā atpakaļ savilkti un priekša grumbojas. Viņš mani krietni sadzirdīja ar alu, un tad mēs aizgājām uz cirku ...»

Māte iekrita gultā, acis rokām aizņēmusi, un necēlās vairs; bij pienācis brīdis kāpt pa skaistajām trepēm augšup, no kurienes vairs neviens neatgriežas.

Bet laiks gāja.

Tagad Lūciņš ir viens pats. Viņš dūdo kā balodis pa plašās Ķirpēnu kalpu istabas kaktu. Viņa mašīna nav vairs lietojama, tā pilnīgi izdilusi, un daudzu daiku tai pat trūkst. Viņš pats tomēr bijis stiprāks par tēraudu, ka varējis savu biedreni pārdzīvot.

Bet laiks iet, un arī Lūciņa drīz vairs nebūs. Tad nāks to rinda, kuri vēl tagad ir jauni un kuriem nākotne vēl liekas skaista un saulaina.

NESPĒKS

Nav nekāda māksla nokaut cūku. Tomēr tas ir varoņa darbs, un ne ikvienai mājai ir savs cūku kāvējs.

Liekņu sūnakļa malā bija zema būda, līdz pusei dūņās iegrimusi, nobrukušu skursteni, sūnām apaugušu jumtu. Sai mājiņā dzīvoja Pēters Lapsa, goda vīrs, pāri pusmūžam. Dzīvoja vienīgi tamdēļ te, lai sagaidītu mirstam savus vecākus, kurus viņš negribēja pamest vientuļus viņu nespēkā. Te, nomaļis no ļaudīm, viņiem bija labāk nekā kaut kur lielu māju burzmā. Rente par dažām pūrvietām zemes nebij liela, un iztikt varēja.

«Līdzko viņi mirs, es visu iedzīvīti pārdošu un došos pasaulē,» Lapsa aizvien teica.

Vecajiem tas bieži nācās dzirdēt, un tas kremta viņu sirdis. Visām viņu lupaiām tad vajadzēja izklīst kā putnu iznēsātām pa visiem vējiem. Vecā miltu tīne, lādes, spaņņi, toverīši, brūnais vecais skapis, viņu platā gulta — viss tas ūtrupes dienā tiks svaidīts pa sētsvidu, ar zobgalībām aplūkots, pa jokam solīts, bet beidzot nopietni nopirkts un aizvests... Un, it kā baidīdamies no šām briesmām, veči dzīvoja un dzīvoja. Vasarā rušinājās pa dārziņu, apkopa lopus. Ziemā vecis knābāja žagarus, māte vērpa pakulas un vēl aizvicnam spēja ēdienu paraudzīt. Tikai dien no dienas viņu galvas kļuva gaišākas. Ne sirmi viņi kļuva, bet izbalēja kā lini, izklāti rudeņa miglās un sauiē.

Un Pēters dzīvoja, kļuva aizvien vecāks un pacietīgāks. Veči nemira; ko tad viņš tur varēja darīt, ne jau prieka dēļ viņi te dzīvoja — gan jau kāds viņiem tā bij pavēlējis.

Pēteram bij sešdesmit gadu, bet viņš aizvienam jutās jauns. Varbūt tas bij tāpēc, ka kapa priekšā stāvēja vēl vesels augums. Kad aizies tie, kuru rinda tagad bija klāt, tad viņam atliks laika diezgan domāt par vecumu.

Bet šis laiks pienāca ātrāk, nekā Pēters to bij gaidījis, un pie tam vēl pavisam savādā kārtā. Likās, ka viena nāve bij ar roku pametusi otrai, otrā atkal trešai, un tā pēc rindas viņas bija iegriezušās mazajā purvmalas būdā.

Pašā vasaras vidū vajadzēja nokaut Pētera pusgada veco sivēnu, jo tas sāka ēdienu caur zobiem sūkt un kļuva aizvien vājāks, vienalga, vai bērt miltus vai drupināja maizi lapās.

Lielo māju ļaudis patlaban tekāja kā skudras pa dzelteno rudzu lauku no rīta līdz vakaram. Pēteram negribējās nieka dēļ tos trau6ēt, bet vepreli nokaut tomēr vajadzēja, lai tas nebūtu par tīro postu viņu mazajā saimniecībā. Viņi tamdēļ apsprieda, ka raudzīs iztikt paši saviem spēkiem. Tēvs taču savā

mūžā bija simtiem cūku kāvis. Ar sevišķu prieku un lepnumu viņš bija darījis šo darbu mājās un pat kaimiņos. Jā, kamdēļ tad viņi tagad nenospiestu tāda nieka?

«Vecen, dabū tikai tuteni!»

Vecis uzmauca noplukušo cepuri uz acīm, saslējās un sagrīļojās zem savu deviņdesmit gadu nastas. Tad viņš, smagās koka tupeles pa zemi vilkdams, izgāja mazajā sētsvidū.

Tas bija ap brokasta laiku. Netālu no mājiņas ganīja lielo māju gans un trallināja: «Dažu skaistu ziedu...» Vajadzības brīdī varēja pasaukt arī šo romantiķi.

Vecā māte dabūja tuteni, noberzēja rūsas plankumus no garā asmeņa. Pēters izvilka no stallīša nospāres znauju, pastaipīja, vai turēs. Visi gatavojās uz darbu. — Tika iznests velējamais beņķis, tika nolikta bļoda asinīm. Nu bija viss kārtībā. Tad Pēters pakliedza ganu zēnam, jo govis bija sagūlušas, un zēns atskrēja vienā minūtē. Nu taču par visiem viņi sivēnu varēja uzdabūt uz beņķa. Un tiešām — nemaz negāja tik grūti. Sivēns gan bij spēcīgs, bet par to vājš un viegls. Ganu zēns vairs nebij mazais, un Pēteram spēka pietika. Cieši znauju sagriezis ap vepreļa snuķi, viņš ar kreiso elkoni piespieda sivēnu pie beņķa tā, ka tam pat kvieciens aprāvās.

Nu vecais ar pūlēm satvēra sivēna ķeparīgo labo kāju. Bet, tiklīdz tuteņa gals dūrās pie krūtīm, kāja izlauzās no veča līkajiem pirkstiem un airējās uz priekšu un atpakaļ.

«Dūri!» Pēters kliedza.

Māte pacēla bļodu asinīm un gaidīja.

Tēvs, zilās acis plaši iepletis, saķēra kāju no jauna un dūra.

Tutenis atmetās pret kaut ko cietu. Sivēns sāka stiprāk spiegt un raustīties.

«Dūri, kad tevi velns!» Pēters uztraukts kliedza.

«Dūri! Dūri!» vecis atkliedza gluži tādā pat balsi un ķēra par jaunu nenotveramo kāju.

Vecā māte abām rokām sakampa otru priekškāju.

Bet tutenis neklausīja. Atkal tas atdūrās pret pleca kaulu.

Vecim izspiedās uz pieres lielas sviedru lāses. Viņš atsprieda dunča galu pret cejgalu un spieda ar visu ķermeni.

Nē, duncis dzijāk negāja.

Pēters iekliedzās kā dzelts un laida znauju vaļā. Viņš nezināja vairs, ko iesākt.

Sivēns noķepurojās zemē no savas cietās guļu vietas un aizmocīts, vārgi rukšēdams, sāka plūkāt turpat sētsvidū mauru. Kā likās, tad viņš nemaz nedusmojās uz šiem ļaudīm, kuri viņu tik nelietīgi bija spaidījuši. Lielas, gaišas asiņu piles lēnām krita zaļajā zālē.

«Kā bērns!» Pēters kliedza, tēvam dunci izraudams no rokas. «Kam tev vairs darīt to, ko nevari!»

«Bērns... Paši neprot noturēt, kā nākas! Netrīts tutenis!»

Govju zēnam vajadzēja skriet uz lauku pie lielo māju Jura, lai tas atnāk nobeigt sākto darbu.

Vecis saskaities iegāja istabā un atsēdās uz plītēs malas, lai ietaisītu pīpi. Vēl nekad viņš nebij sava vecuma tik sāpīgi sajutis kā tagad. Kas tas viņam senāk bija — nospiest tādu mušu. Bija dažreiz vepri kā lāči un tomēr ķērca, sirdī trāpīti pēc acumirkļa, un nokāra ausis. Asinis pa mazo rētu šļācās ar tādu sparu, ka atsita roku ar visu tuteni nost. Ek, kas tā tad bij par sajūtu, kad karstais vilnis sitās pret pirkstiem un kūpēdams apliecās ap visu dūri! Un tagad? Nieka krimstalai viņš nevar izdurt cauri*<. Vai tad tiešām uespēks bij klāt?

Un baltais vīrs sāka raudāt. Viņš šņukstēja skaļi kā mazs bērns. Nu viņš juta, ka nav vērts vairs dzīvot.

Pēc dažām dienām Pētera tēvs kādā rītā necēlās parastajā laikā. Māte paraustīja aiz piedurknes. Elkonis bija kā kram-

pju sarauts. Viņa pielika savu roku pie sarepējušā kakla ... Tēvs bija izdzisis. Ja tā, tad arī mātei negribējās vairs šinī pasaulē vārgot. Pēc dažām dienām arī viņa apgūlās, lai nekad vairs neceltos.

Pēters nu bij viens. Nu viņš varēja visu pārdot un doties pasaulē... Bet kas par brīnumu? Nu tikai viņš ieraudzīja, ka patiesībā ir jau kļuvis vecs. Nu viņa kapam vairs nekādas ēnas priekšā nestāvēja. Nu varēja nākt arī viņa diena, drusku agrāk vai vēlāk. Un kur tad lai viņš arī ietu? Uz kurieui? Kas tad tur pasaulē priekš viņa taupīts? Vai tur gan vieglākas smiltis nekā tai kalniņā, kur nolika viņa tēvu un māti?

Piepeši Pēters Lapsa bij kļuvis no jaunekļa par sirmgalvi. Un patiesi — paskatījies spogulī, viņš ieraudzīja krunkotu kaklu, saveršķījušās acis un matus, pilnus baltu šķiesnu.

«Ko tu tagad iesāksi?» kaimiņi bērēs Pēteram vaicāja. «Vai tūlīt laidīsies pasaulē vai gaidīsi vēl līdz Jurģiem?»

«Ko es iesākšu? Ko tad es vairs tagad varu iesākt? Jā, kad viņi būtu miruši dažus gadus atpakaļ, tad es vēl daudz ko būtu sasniedzis.»

Viņš, nabags, nemaz nenojauda, ka visu laiku ir mānījies un arī tagad sevi māna. Viņš nesaprata, ka tikai nespēks cilvēkam liek stāvēt uz vietas, ka nespēks liek cilvēkam mirt miesīgi un garīgi.

MŪŽĪBAS MĪKLA

Lielais skolas nams bij kā uz kādiem svētkiem uzposts un izgreznots. Jau krāšņuma bij diezgan vienīgi no abiem lielajiem kastaņu kokiem abpus lieveņa akmens trepēm. Pa pusei uz jumta uzgūlušies, tie izskatījās pēc milzīgiem lukturiem, kuros bij sasprausts tūkstoš resnu, baltu sveču. Bet vēl pret

tumšajiem logiem lēnā rīta vējā šūpojās baltas un zilas cerī-nes. Un abpus baltā, tikko vakar grantētā celiņa līksmi auga jaunā zāle, un pār to vizēja neskaitāmas pienenes. Viss tas vēl bij rīta rasas pārklāts kā ar mirdzīgu tīklu. Debesis dzidras un zilas, zeme spēka un valgmes pilna, rīts spirgts un prieku modinošs jaunās, kā vecās krūtīs. Ja nu šim pavasara rīta radītam priekam vēl pievienojas kāds iekšēja prieka vilnis, kurš laužas un skaļi skalojas, nevērojot laiku un vietu, tad mēs nemaz nebrīnēsimies, ka vecais skolotājs bij piepeši varējis tā atjaunoties. Šis sirmais vīrs, kura kājas reimatisms gadiem ilgi bija grauzis kā suns, tagad veikli tekāja ap lievenēm un dzina naglas puķu un zaļumu vītnēs. Viņam palīdzēja gados daudz jaunāka, bet arī jau balta kļuvusi kundze un kalpone Līze, kura savus gadus sen vairs neskaitīja, bet tikai teica: esmu jau veca. Šie trīs cilvēki, kuru mūžs bij izdzīvots, kuri no rītdienas vairs neprasīja nekā cita kā tikai bijušā atkārtošanos, nu bija uztraukti kā bērni, kad tie stāv aizvērtu durvju priekšā un zina, ka aiz tām patlaban tiek aizdegta Ziemassvētku eglīte. Pietvīkuši aiz neparasti straujām kustībām, viņi vija vijas un sēja pušķus. Lievenes, durvis, istabu griesti, smagie krēsli ap galdu — viss tas bija apvīts un appušķots ar puķēm un ziedu zariem. Gadiem koptie un sargātie krūmāji nu tika aplauzīti bez žēlastības, lai tikai netrūktu svētku izskata vecajam namam. Viss tas tika rīkots ar lielu noslēpumainību. Neviena skaļa vārda, tikai čuksti un roku un galvu pamājieni. Jau pirms saules viņi bij šo darbu sākuši. Ko pirms saules! — jau vakar un aizvakar bij daudz kas darīts. Un naktīs nebija vairs nācis miegs, kopš saņemta vēstule no dēla, ka viņš reiz dabūjis 'garāku atvaļinājumu un pārbrauks uz veselu mēnesi pie viņiem. Ikviens dēls jau ir vecāku elks, ne vēl vienīgais un pie tam augsti izglītots, kāds bija šī vecā skolotāja dēls. Viņš bija studējis Rīgas politehnikā un pēc tam aizgājis uz Krieviju. Nu viņš ieņēma kādā lielākā pilsētā plisē-tas inženiera vietu, bija precējies un piedzīvojis divus bērnus — brašus, skaistus puisēnus, kuri savās ģimnāzistu drēbēs tērpušies tur stāvēja, grezni ierāmēti, uz balti apklātas kumodes un tika ik viesim rādīti. Un tagad — tagad bija pienācis tas brīdis, kad dēls viņus apciemos. Un ne tikai dēls — katrā ziņā vedekla un bērni ar. Vajadzēja tikai iedomāties! Vēl vakar vientuli sirmgalvji — un šodien... Vēl vakar vecais baltais skolas nams ar savu sūnām apaugušo dakstiņu jumtu bij tik grūtsirdīgs, neraugoties uz ziedu bagātību visapkārt. Un tagad — pēc stundas, varbūt pēc pusstundas viss te atdzīvosies. Ēnainās istabās skanēs smiekli, pa dārzu skraidīs bērni, gluži kā citkārt viņu mazais dēls bij skraidījis. Māte bij jau iepriekš aizgrābta no prieka. Bieži viņai nācās slaucīt acis, it kā tajās būtu kas no puķēm iebiris...

Vai Līze varēja apjēgt viņas — mātes prieku?

O jā, arī Līzei sirds nestāvēja vietā. Viņa mazo Augustu bij klēpī auklējusi. Vasaru viņa bij mazo vizinājusi ar ratiņiem, ziemu viņam maukusi cimdiņus un galošiņas un vedusi viņu pastaigāt pa sniegu vai vilkusi ar ragutiņām. Un, kad viņa vakarā, to noģērbdama, bija vaicājusi, vai Augusts viņu arī mīl, — tad viņš nebij atbildējis, bet ķēries viņai ap kaklu un spiedies tik cieši klāt, cik to mazās rokas bij spējušas. Un vēlāk, kad Augusts bij ģimnāzists, un vēl vēlāk, kad viņš pārbrauca kā students strīpainu cepurīti galvā, — aizvien viņa bij silti apsveikta. Viņa tika turēta kā otra māte, kā dzimtas cilvēks, ne kā svešiniece. Viņa it labi varēja apjēgt atkalredzēšanās prieku, un viņas sirds drebēja aiz uztraukuma, kad uz tilta norībēja rati, nogriezdamies no lielceļa.

Nu viņi bija klāt! Biezie apstādījumi gar dārza žogu vēl nejāva ceju redzēt, bet pēc minūtes jau varēja parādīties zirgu galvas gar plaši atvērto vārtu stabu.

Vecā kundze gribēja skriet uz vārtiem. Bet tad viņa it kā ai&idās, it kā piepeši zaudēja pamatus zem kājām un grīļodamās uzkāpa uz lievenēm. Tas ari bij priekš viņas gadiem daudz cienīgāk un piemērīgāk. O, ne par kādu naudu viņa negribēja vēl nekad neredzētās vedeklas acīs kļūt smieklīga. Lai mīlestība uz dēlu labāk mazliet cieš. Viņa rādīs, ka var savas jūtas savaldīt.

Skolotājs stāvēja lejā pie lieveņa ārēji mierīgs, kā vecs ozols, bet sirds viņam draudēja saplosīt iekritušās krūtis, tik stipri tā sita.

Līze bija tālāk, dažus soļus sāņus: viņa negribēja būt pirmā, kuru ierauga.

Un tad — acumirklī rati bija klāt. No ratiem izlēca pusmūža kungs gludi skūtu, pilnīgu seju. Tas bij tik līdzīgs viņu dēlam un tomēr tik svešs, ka vecais skolotājs uz brīdi bij kā apjucis. Tikai kad jaunais kungs plaši izplestām rokām viņam krita ap kaklu — jā, tikai tad viņš zināja, ka šīs rokas ir dēla rokas.

Un bērnu, viņas pašas nav! — mātei izšāvās zibeņātri caur smadzenēm. Tad dēla rokas apvijās arī ap viņu, un viņas sirds atvēra visus asaru avotus. Ne visai gaišās acis uz brīdi kļuva pavisam miglainas. Tad viņa dzirdēja dēlu sakām:

«Gan pirmais skūpsts tev nācās, māt. Bet tēvs stāvēja man ceļā.»

Viņš teica to kā jokodams, un tas uzreiz viņu visu jutoņu darīja citādu. Viņu sirdis tika noskaņotas mazliet vieglāk, jo vārdi pēc aizgrābjoša klusuma ir tikpat spirdzinoši kā klusums pēc sirdi sāpinošiem vārdiem.

«Un kur tad bērni?»

«Jā, kur tad vedekla? Kur bērni?»

Tur nebij gari ko atbildēt. Vedekla ar bērniem no pilsētas bij izbraukuši uz viņu vasarnīcu pie Volgas, tiklīdz puisēni

no ģimnāzijas bija vaļā tikuši. Viņiem tur bij sava saimniecība, putni, dēliem Volgā peldēšanās un zivis. Pa vasaru viņi tur varēja atpūsties.

«Taisnība, taisnība,» teica tēvs. «Kas gan viņus šurpu lai vilktu — uz pavisam svešu vietu?»

«Un pie cilvēkiem, kurus viņi nekad nav redzējuši,» māte piemetināja, un balss viņai drebēja, jo piepeši kļuva viņai nepanesami grūti.

«Bet nu iesim iekšā,» tēvs mudināja.

Viņi visi iegāja pa appušķotajām durvīm kā pa kādu ziedošu gatvi zaļas ēnas pilnajā istabā, kura nu bij kā lapene, pārpilna zaļumu un vieglas lapu vītuma smaržas.

Līze aizvien vēl stāvēja tai pašā vietā. Domās viņa reižu reizēm atkārtoja tikko notikušos skatus. Vēl viņai ausīs skanēja jaunā kunga vārdi. Viņa bija līdzjutusi tēva atkalredzēšanās priekus. Viņa bija iešņukstējusies, kad māte dēla rokās sāka raudāt. Viņa bij pie sevis domājusi: lai, lai — pēc tam viņš arī mani atcerēsies un ieraudzīs. Bet kas tur bija vainīgs? — vai Līze bij par daudz nomaļus stāvējusi, vai tāpēc, ka skolotāja kundze stāvēja uz lievenēm, — viņa palika neievērota. Lieveņa pušķojumi taču bija tik biezi... viss vienos ziedos, viss vienos zaļumos. Jā, viss vienos ziedos... Un vecā Līze piegāja pie lievenēm un lika savu līko rādītāju pie viena zieda, tad pie otra, tad pie trešā. Pirksts bija no vietas pārklāts dziļām, melnām rieviņām. Tad viņa noplūca dažus ziedus un gribēja sev piespraust, bet tie turpat nokrita un netika pacelti.

Pēc kādas pusstundas jaunais kungs bij nomazgājis ceļa putekļus un sēdēja uz puķēm apvītā krēsla galda galā. Noraugoties uz pārējiem trim krēsliem, viņš aizklīda domās pie savējiem, kuri viņam nu bij tuvāki par tēvu un māti, par cik vispār tagadne un nākotne mēdz tuvāka būt par pagātni. Tā viņš nemaz nedzirdēja, ka māte kaut ko bij teikusi, un, tikai

kad teikums tika atkārtots, viņš pacēla acis un ieraudzīja Līzi, kura patlaban lika uz galda kafijas kannu. Šī kafijas kanna jaunajam kungam bija tik pazīstama. Cik simtu reižu viņš to bija redzējis Līzes brūnajās rokās. Šī glezna viņa smadzenēs bij iespiedusies tik cieši, ka velti mātei bija teikt:

«Redzi, te mūsu Līze! Vai tu viņas vairs nepazīsti?»

«Līze! Un tu neesi nomirusi!?» jaunais kungs iesaucās un sniedza Līzei roku.

Līzes roka bija mēma tāpat kā viņas lūpas; tikai pār vaigiem bira lielas asaras, kas pie sievišķiem nav nekas sevišķs mazu bēdu brīdī vai atkalredzēšanās priekā.

«Un arī mūsu mīļā kafijas kanna vēl dzīva,» jaunais kungs teica un noglāstīja trauka nodilušo osu. «Un arī galds tas pats, un lampa karājas tā pati. Un tikpat rūpīgi tā apvilkta jau ar marli. Cik daudz, cik daudz atmiņu pie visa tā saistās ...»

Mazā, laimīgā saime nu bij pēc ilgiem, ilgiem gadiem atkal kopā. Viņi sāka pārcilāt sen bijušo, kā vecas mātes pa svētdienām mēdz pārcilāt savas pūra lādes. Tur iekšā tik daudz audumu un jostu, un vizuļu, kurus vairs nevar lietot, bet uz tiem ir tik skaisti un tīkami noraudzīties, ka cilvēks uz brīdi nogrimst pagātnē kā skaistā pasakā.

Bet Līze pa to laiku bij viena savā ķēķī. Ak, tik viena un tik veca viņa vēl nekad nebij jutusies! Nekad vēl viņa nebija tā matījusi zemes smagumu savā miesā kā tagad. Viņa sēdēja uz savas cietās gultas malas un pārdomāja savu dzīvi. Pie tam asaras viņai bira un bira bez apstājas uz baltā linu priekšauta. Tik tuvu, kā ar roku pārsniedzams bija tas laiks, kad viņa kā 'ganu meitene bij skraidījusi pa Dieva pasauli dziedādama un trallinādama. Kā toreiz saule spīdēja! Kā smaržoja vasaras! Cik gardi bija āboli un ogas! Un tad viņa gāja baznīcā puķu vainadziņu galvā. Viņa bija liela meita, skaista

un iznesīga. Nebija tāda puiša, kas ar viņu nebūtu gribējis dejot... Bet tagad? Nu viņa bija nomesta grabažu kambarī. Par viņu tikai tiktāl interesējās, ka viņa nebija vēl mirusi. Ne vairāk kā par to, ka vecā kafijas kanna vēl bij dzīva. Un jaunais kungs varbūt ar lielāku sirsnību bij saņēmis kafijas kannas osu nekā viņas roku ...

Jo vairāk Līze domāja, jo smagākas kļuva viņas domas. Aizvien vairāk viņa sevī juta zemes svaru. Viņa saņēma ar savu labo roku kreiso un brīnījās, cik smagi to bij celt. Un, kad nu viņa palaida šo roku, tad tā nokrita kā velēna uz klēpja. Zeme sāka visu viņas būtni vilkt pie sevis. Tik saldi viņai likās pieglausties pie zemes un nekustēties vairs. Tikai gulēt un gulēt — mūžīgi.

Viņai bij uzdota smagi saldā mūžības mīkla, kuru minēt reiz nāksies mums katram.

EGĻU ZARI

Nu jau vairāk kā piecpadsmit gadu, kopš vecā Krastene darbojās vienīgi ar egļu zariem. Smaržīgais skuju zaļums ir kļuvis par daļu no viņas pašas. Viņas ielāpainais mētelītis, viņas zeķes, cimdi, plānā seģene, jā, pat viņas mati un acis bija daudz ko pieņēmuši no egļu mūžīgā zaļuma.

Kopā ar eglēm Krastene pārlaida klusus prieka brīžus, kad vasaras dzidrās dienās kaut kur zaļā ēnā sēja nastā vēsos zarus un visapkārt dziedāja putni. Viegli tad viņa varēja cilāt savas vecās rokas, un viņai kļuva tā ap sirdi, ka nebij bailes vairs no cilvēkiem, jā, pat no mežsarga ne. Viņa droši gāja pa svešiem, sūnainiem mežiem, vienīgi nojautas vadīta, un nekad neapmaldījās. Aizvien viņa tika uz ceļa, pa kuru varēja nokļūt atpakaļ pilsētā.

Turpretim smagās lietus dienās Krastenei gāja grūti. Slapjās kājas grima izmirkušajā meža zemē, un katrs aizskarts zars bez žēlastības bēra virsū dzīvu ūdeni. Mežam grūtsirdīgi šalcot, viņai uzmācās tikpat grūtas un baigas domas, ka ik troksnītis, kas izdalījās no šalcošās meža elpas, lika aizturēt dvašu. Vairīdamās no iedomātā mežsarga, viņa bieži pieplaka pie kāda celma vai krūma. Parastā nasta, no kuras plecos jau bij iegūlušās brūnas rievas, tādās dienās kļuva tik smaga, ka ceļa galā kājas ļodzījās. Sāka sevi atgādināt vecuma nespēks, un, to apzinoties, dzīve un gaita kļuva vēl jo grūtāka.

Ak, šai sakumpušai egļu zaru pārdevējai, kura sēdēja netālu no lielo kapu vārtiem, bija tik daudz bēdu un rūpju... Viņas vienīgais dēls, viņas staltais puika, kuru viņa bija nosaukusi par Visvaldi, jo tādi vārdi toreiz nāca modē, lielajā karā bija bez vēsts pazudis. Nu jau tuvojās septītie Ziemassvētki, kad viņa, visai pasaulei uz priekiem pošoties, ar asarām pieminēja savu zēnu, nezinādama, vai to pieskaitīt mirušiem vai svešumā klīstošiem, kas bij gandrīz vēl ļaunāk.

Krastenes vīrs, citkārt meklēts amatnieks, bij pusmūžā miris, atstādams sievu ar astoņu gadu veco puisēnu bez kādiem līdzekļiem. Tā kā lauku dzīve viņai bija pilnīgi sveša, tad Krastene, neraugoties uz visiem līdzcietīgo mudinājumiem atstāt pilsētu, tomēr palika turpat un kādā dienā ieņēma vietu daudzu sievu pulkā, kuras pārdeva zaļumus kapu apmeklētājiem. šis darbs likās viņas liktenim vispiemērotāks, un tajā jo labi varēja piepalīdzēt viņas dēls, kurš arī to darīja. Sevišķi neatsverams viņš bij mežā. Viņš kāpaļāja pa eglēm kā vāvere un izmeklēja tos vistumšākos un spēcīgākos zarus.

Bet kā tad' bij tagad?

Nu Krastenei vajadzēja apmierināties ar sīkajām pazarēm. Bet arī tās vairs nebij atrodamas pilsētas tuvumā. Bij jālai-žas kur tālāk, bet to spēja tikai jaunāki par viņu. Uz

mirušu pieminēšanas svētkiem viņas — vairākas sievas — bi) izbraukušas ar ragutiņām un izklīdušas pa tāliem, plašiem mežiem, no kurienes Krastene atgriezās tikai otrā dienā, līdz nāvei nogurusi, jo ceļš pa nakti, uznākot lietum, bija kļuvis kails. Zināms, no šī braukuma viņa svētku dienā bija iekasējusi pāri par četri simts rubļiem, bet slapjais aukstums un pārpūlēšanās viņu darīja tik nevarīgu, ka ilgāku laiku nespēja doties tālākā ceļā. Bij jāapmierinās ar tuvākā apkārtnē sameklētām paeglēm un priežu skujām, kuras viens otrs paņēma gan ar ko istabu izkvēpināt, gan ielikt sausā vāzē, lai ziemā istabā būtu valgs zaļumiņš.

Bet nu nāca Ziemassvētki, un Krastene mēroja atkal tālākus ceļus, jo egļu zariem bija arī citi uzdevumi — daudz priecīgāki un gaišāki nekā nogulties uz sastingušām kapu kopām. Viņi nabadzīgos dzīvokļos jo labāki izpildīja veselas egles vietu, ļaudami sev piekārt spožas saldēs un pāris svecīšu.

Tieši no meža, novārgusi un salā pussastingusl, Krastene svētku sestdienā turējās kapu tuvumā. Gadījās cilvēki, kuri kapiem stāvēja tuvāku nekā dzīvei vai arī tikai ārīgi gribēja parādīt, ka atceras savus aizgājušos un ziedo tiem daļu no sava svētku zaļuma. Bet, kad metās tumsa un kapu ceļi palika tukši, Krastene virzījās aizvien tuvāk pilsētas centram, ar ragutiņām pārvilkdama savu egļu zaru krājumu no vienas ielas stūra uz otru.

Bet šodien viņai neveicās ne tur, ne šeit. Turpat iepretim stāvēja sirms paēduša izskata vecis un auklēja rokās savu cepuri. Varbūt tas bija viņa vienīgais nopelns, ka viņš bij kļuvis sirms, bet pār viņa cepuri šad un tad apstājās kāda cimdota roka un ielaida naudas papīrīti. Bet viņas zaļās skujas par velti stiepās pretim garāmgājējiem, kuri šovakar likās sevišķi steidzīgi.

«Vai jums nav veselas eglītes?»

Šie cilvēki it kā zobojās. Viņi gribēja to, ko viņa nevarēja dot. Visi taču jo labi zināja, ka viņa nedrīkstēja ar eglītēm tirgoties.

Piepeši Krastenei kaut kas ienāca prātā.

Jā, gluži kā viņas āriene bij kaut ko uzsūkusi no skuju zaļuma, tā viņas dvēseli bij pārņēmis egļu iekšējais spēks. Visā savā nabadzībā un nevarībā viņa tomēr cerēja. Viņa padevīgi māja ar galvu un sevī teica: šī nabadzība taču ir pārejoša. Manas acis ir kļuvušas daudz tumšākas, es nedzirdu tik labi kā pērn un aizpērn, mana nasta ir kļuvusi pārāk smaga priekš maniem spēkiem, bet gan viss būs atkal labi, tiklīdz iestāsies kaut cik gaišākas dienas. Un tās nāks, bez šaubām, nāks.

Tiesa — viņas vīrs bija miris, bet kas to varēja sacīt, ka viņas dēls neatgriezīsies?

Un piepeši Krastenes smadzenēs iegūlās aizgrābjoša doma: Visvaldis ir pārnācis! — Viņš ir pieaudzis par skaistu un brašu jaunekli. Nu viņam taču ir pilni divdesmit trīs gadi! Viņš ir uzmeklējis viņu veco dzīvoklīti, kuru viņa nav visu šo laiku mainījusi aiz tā paša iemesla, un sēd uz šaurajām koka trepēm, kas ved uz viņas istabiņu... Viņš ir nogaidījis taisni Ziemassvētku vakaru, lai reiz pēc ilgiem gadiem viņai būtu atkal svētku dāvana. Ak, kas tad varēja ar viņu mēroties svētku priekā!

Žigli Krastene devās mājup. Sen viņas kājas nebija tik veikli cēlušās, jo nu tās rosināja uztrauktā mātes sirds.

Ceļā līksmā sieva iegriezās vēl konditorejā un paņēma par visu ietirgoto naudu — kuras nebija vairāk par astoņdesmit rubļiem — smalku svētku maizi un dažus saldumus. Viņa nevarēja savu dēlu saņemt ar sēnalainu rupju maizi vai ar siļķu sālījumā novārītiem kartupeļiem, kas bij viņas parastais dienas uzturs.

Novietojusi ragutiņas malkas pūnē, Krastene teciņus devās uz istabu.

Bet, kad viņa atrāva trepju durvis, tad redzēja, ka kūpošās lampiņas gaismā neviens viņas negaida. Sirds viņai sažņaudzās stiprāk kā jebkad. Kājas pielija kā ar svinu. Nespēcīgām rokām viņa sataustīja atslēgas caurumu, atslēdza durvis un iegāja. Nekurinātā, tumšā istaba viņu Ierija kā nežēlīga haizivs. Zajums uz viņas drēbēm vairs neplaiksnījās. Bij mitējies darboties arī egļu cerības iedvesošais spēks.

Tā bija pirmā Ziemassvētku nakts, kuru Krastene pārlaida pilnīgā tumsā.

ŠŪPOLES

Ne jau večiem šūpoles tiek kārtas. Un arī ne bērniem, kaut gan tie labprāt tajās karātos no rīta līdz vakaram, ko viņi arī dara, sākot ar pirmajām Lieldienām un beidzot ar atsvēti, kad šūpolēm atkal jāsagāžas tikpat strauji, kā svētku sestdienā uzcēlušās. Sevišķi tas jāsaka par Plāņu šūpolēm, kur bērnu daudz jau mājā, bet apkaimē vēl vairāk. Bet, kad krūtis izriezis nāk un ķeras virvēs Mikus, tad visi — lieli un mazi, tā pašu sētas, kā kaimiņu knauķi — acumirklī atsprāgst nost kā raudiņas, kad līdaka kur pagriežas.

Mikus ir Plāņu kalps — spēcīgs, labi noaudzis puisis, visu pagasta meitu ideāls. Viņš dejo kā pats nelabais. Viņam ir savs patafons un velosipēds, ar ko viegli aizripo uz ballēm ne vien pats, bet aizvizina arī kādu meiču, kas labu vārdu saka. Tikai tā īsti Mikum vēl neviena netiek. Varbūt, varbūt šajās Lieldienās...

Jā, šogad šūpoles ir Plāņos. Plāņu Miķelis ir galvenais šūpoļu kārējs, un viņam lielas tiesības. Viņš var ņemt pie

rokas un sēdināt šūpolēs meitas, viņš var uzaicināt iet uz galdiņa, kas nozīmē šūpoties ar viņu kopā, kājās stāvot. Viņš var katram puisim uzsaukt: «Ej nu tu!» — vai: «Atkrāmējies!» Bet visiem bērniem jāatrodas godbijīgā attālumā, kad lielie pa šūpolēm ņemas.

Kad visas meitas izšūpotas pa vienai, Mikus iet uz galdiņa ar viņsētas Ilzi, kas — pēc citu meitu domām — nav ne vairāk, ne mazāk kā viņa slepena līgava. Un nu no bērniem vienīgi saimnieku mazā Vija atrod žēlastību. Vija, proti, drīkst sēdēt viducī uz galdiņa, kad Mikus ar Ilzi, tā sakot, dejo savu gaisa deju. Viņa arī drīkst dzirdēt, ko lielie tur šūpodamies runā, jo viņai ir tikko pieci gadi. Muļķa bērns, nekas vairāk. Bet šis muļķa bērns ir ne tikvien bezbailīgs lidotājs, viņš ir agri attīstījies bērns. Ne Mikus, ne Ilze nezina, ka, jau šūpulī gulēdama, Vija bija pratusi izbrīnāt ar savu saprātu vecākus un visus, kas to vēroja. Reiz, piemēram, saimniece bija teikusi kādai viešņai:

«Es, mīļā, aizmidzīšu bērnu, tad iziesim dārzā, parādīšu, kā man šovasar puķes zied.»

Saimniece bij kustinājusi šūpuli aizvien lēnāk, dziedājusi aizvien klusāk, līdz apstājusi pavisam. Bet, kad viņas abas ar viešņu bijušas jau pie durvīm, no šūpuļa atskanējusi dzidra bērna balstiņa:

«Sitas resgalis jau negulēs!»

Tad māte bija paņēmusi bērnu klēpī, un viņas visas trīs bij gājušas skatīties, kā šovasar zied puķes.

Un tā nu šis pats «resgalis» sēd uz galdiņa starp Mikus zābaku un Ilzes kurpju purniem, virvēs ieķēries kā vanags. Lielie svieža» ar lielu pārgalvību, kamēr zemi pāri sijai redz, kamēr, gaisā apstājušies, viņi vairs lēnām nesveras atpakaļ, bet krīt ar krišanu. Kad Mikus dzen Ilzi augšā, viņa ceļi skar meitenes ausi, un tanī pašā laikā Ilzes svārks aizsedz viņai acis

un viņa nenieka neredz. Bet, kad sviežas Ilze, — platais svārks atsitas atpakaļ un pasaule kļūst gaiša. Tad Vija redz baltus mākoņus, zaļas rudzu druvas, istabas sarkano jumtu un cilvēkus tepat lejā — īsus un resnus. Mikus ar Ilzi kliedz pilnā kaklā savus Lieldienu kliedzienus. Bet pa starpām viņi arī sarunājas. Un, kamēr viņi kliedz, mazā Vija laiž klāt arī savu balsi, bet, kad tie apstāj un sāk sarunāties, skuķis klusē un klausās. Jo, tāpat kā viņai viss jāredz, kas kuru reizi nostājas acu priekšā, tā arī jādzird, kas tuvumā tiek runāts. Šūpošanās ievelkas pārāk ilgi, tā ka lejā stāvošie jau grasās stiept priekšā grožus. Bet kas drīkst Miku tā apturēt? Viņš nav no tiem, ar ko var jokot.

«Vai pietiks?» Mikus beidzot prasa, un Ilze, skaļi nokliegusies, klusām saka:

«Ar tevi šūpoties man nekad nepietiktu. Tu sviedies par sevi un arī par mani. Tu būsi labs vīrs savai sievai.»

Viņi vairs nesviežas. Nu viņi it kā pastaigājas gaisos, kad Mikus laipni teic:

«Tu jau esi tik viegliņa, ka pati celies bez sviešanas.»

Kad šūpoles beidzot apstāj, Ilze pateicas, sasarkusi nolec no galdiņa, sakārto drēbes un matus, bet Mikus paliek stāvot, un arī Vija sēd joprojām, jo galdiņa viducis pieder viņai tik ilgi, kamēr Mikus uz tā stāv un cik viņa pati to vēlas.

Mikus pienākums ir izšūpot arī citas meitas, bet, par visām lietām, māju Kati, kas arī tūlīt traucas iekāpt. Viņa atsit svārkus, uzliek vienu celi uz galdiņa un ar stiprajām rokām uzvelkas stāvus. Tad iet atkal vaļā. Mikus sviežas kā nezvērs un aiz prieka kliedz, cik spēka, bet Kate spiedz, baiļu mocīta, jo, augšā tikuši, viņi jau stāv gandrīz ar galvu uz leju un viņai jāaizver acis, lai gluži nenoreibtu. Viņa tomēr apvalda bailes, cieši turas virvēs un pa kliedzienu starpām runājas ar Miku.

«Ko tu viņsētas Ilzei teici?» viņa jautā. «Viņa jau tev tieši acīs iekārušies bija visu laiku, kamēr šūpojāties.»

«Es? Es tikai teicu, ka šogad jaukas Lieldienas.»

«Sargies, Miku, no šīs meitas! Viņa nav priekš tevis, tāpat kā tu ne priekš viņas. Klausi mani!»

«Bet es tak ne uz to pusi,» Mikus smiedamies atsaka.

Kate ir kļuvusi līksma. Viņas rokas atdabūjušas spēku, viņas kājas ceļos liecas ar jaunu spraigumu, kad nāk viņas kārta sviesties. Vēl viņi uzlido augstāk par siju, un, kamēr šūpoles apstājas, meita atsaka:

«Es tev ticu, jo mīlu tevi kā neprātīga.»

Tad viņi kāpj nost.

Miķelis noceļ Viju, kas grīļodamās grib iejaukties citu bērnu pulkā, bet viņu satver aiz kleitiņas viņsētas Ilze, iedod rožainu olu, noliecas bērnam pie auss un čukst:

«Ko šie tur runāja?»

Meitene paskatās, vai Mikus un vai Kate nav pārāk tuvu, un tāpat čukstoši atbild:

«Viņa teica, ka mīl viņu kā traka.»

Ilze atstiepjas taisna, it kā kādas nevaldāmas atsperes triekta, un ar acīm meklē abus vainīgos. Bet, kad Ilze atgriezusies, steigšus pie Vijas noliecas Kate un, bonbonku tai mutē bāzdama, klusām vaicā:

«Ko Ilze tev prasīja?»

«Viņa prasīja, ko jūs ar Miku runājuši.»

«Un tu teici?»

«Teicu, ka jā. Bet viņa jau pati runāja ar Miku un sacīja, ka viņš būšot labs vīrs.»

Arī Kate neparasti strauji atliec muguru taisnu. Viņa meklē ar acīm vispirms Ilzi, lai kaut ar skatu iedzeltu šai bezkaunīgajai meitai, bel, tā stāv pie viņām jairēm un kā sastingusi vada ar acīm augšup un lejup tos tur, kas šūpojas.

Ko? Vai tas tur atkal nav Mikus? Bet viņš taču izkāpa reizē ar viņu. Un izcēla arī Viju.

«SKRUZIENE»

Kate stāv un brīnās.

Jā. Patiesi! Tas ir Mikus. Un viņam pretim uz galdiņa stāv Guste, ko viss pagasts sauc par skaisto Gusti, jo viņa tiešām tāda arī ir. Viņi sviežas viegli, kā lidot lido un nekliedz lielus kliedzienus pāri sijai. Bet viņi triec, smaida, pie kam viņu rokas, virves turot, ir tik cieši kopā, ka ciešāk kopā būt vairs nevar. Un pats galvenais: viņiem vidū nav neviena, kas ko dzirdētu. Tas ir tik drausmīgi un reizē skumji, ka Kate jūt tieksmi iet pie lizes, likt viņai roku ap vidu un vest pastaigāties kaut kur attālāk no šūpolēm.

VECPUIŠI

Reiz es noklausījos, kā divi vecpuiši lauku krodziņā viens otram sūdzēja savas bēdas. Abi viņi bij jau stipri sirmiem deniņiem, mazliet iereibuši un tālas pagātnes aizgrābti. Viņu saruna iesākās, kā visas sarunas mēdz sākties, — it kā pa jokam. Viens no viņiem nobraucīja ūsas un teica:

«Vai tad tu patiešām domā viens pats mūžu nodzīvot kā koks?»

Un otrs atbildēja:

«Un tu?»

Šiem apmainītiem teikumiem varēja sekot veseli stāsti par nelaimīgām mīlestībām un sieviešu neuzticību, taču sarunas uzsācēji tad nebūtu vecpuiši, bet vai nu atraitņi, vai pamesti vīri, kuri zaudē tāpēc, ka māk iegūt. Tipisku vecpuišu sarunās ir grūti atrast pavedienu kādam stāstam. Tie ir aprauti jūtu izverdumi, kautri mīlas brīži, kuriem nav piešķirts kaut cik ilgstošs veids aiz paša stāstītāja vainas.

Brīdi klusējis, pirmais atkal teica:

«Ko tu precēsies — nevar jau tādas sievas atrast, kā gribētu.»

«Tagad jau, zināms, grūti būs. Bet vajadzēja meklēt divdesmit gadus atpakaļ, tad būtu gājis divdesmitreiz vieglāk.»

«Tu runā tā, it kā tev būtu sieva un bērni. Kur tad tu pats biji divdesmit gadus atpakaļ?»

«Es? Ar mani, draugs, ir pavisam cita lieta. Būtu es dabūjis to, par kuru biju gatavs atdot vai dzīvību, es būtu laimīgs cilvēks un neplenderētu tā pa krogiem kā tagad.»

«Taisnību sakot, es arī būtu cits cilvēks, bet ko tu izdarīsi ar tiem sieviešiem. Ak, es domāju, cilvēks cilvēku nevar vairāk mīlēt, kā es toreiz mīlēju mazo otrassētas Māri. Tu zini — viņa aizgāja pie Radzinieka ...»

«Kāpēc tad aizlaidi?»

«Tā jau es arī prasīju pats sev toreiz un prasu vēl tagad.

Es viņu mīlēju tā, ka bieži vien man sirds krūtīs taisni sāpēja.

Kad es vakarā vedu zirgus pie upes dzirdīt un redzēju viņu no viņsētas laipām kājas skalojam, es aizvien svilpoju, lai kaut cik savaldītu savu sirdi. Bet, kad mēs tikāmies tuvāk, viņa aizvien bij tik draiskulīga, ka es neiedrošinājos viņai teikt neviena nopietna vārda. Man bija bail, ka viņa varbūt mani izsmies manas mīlestības dēļ. Bet kādā svētdienā atbrauca Radzi-nieks — visā pagastā pazīstams dzērājs — un paņēma viņu.

Noplūca, var teikt, kā puķi un piesprauda pie cepures. Jā, ko nu tu saki? Kur te nu sieviešam prāts?! Tiesa, viņš bija j

stalts puisis, bramanīgs un prata runāt. Bet nevienam nebija noslēpums, ka viņš ir tukšs lielībnieks. Un redzi, kā viņi izputēja. Viņš pats, kā jau tu zini, bij krogā pārdurts un nomira.

Viņu, manu mazo Māri, izlika no mājām ar divi gadi vecu meitiņu. Viņai palika tik tas, kas mugurā. Viņa aizgāja uz pilsētu ar vi$u bērnu, jo kaunējās palikt savā pagastā, kur visi viņu pazina. Cik veca un cik nobeigusies viņa tad bija, kad ieradās vēl tēva mājā atvadīties.» 1

«Toreiz tev bij izdevība viņu apprecēt.»

«Vai tev prātsl Es lai būtu ņēmis atraitni! Jā, un bija pagājuši tikai četri gadi, kopš viņa izbrauca no viņsētas uz baznīcu kā skaista līgava. Ak, toreiz es biju ielīdis rudzos lauka galā, kur cejš izgriezās uz lielceļa, lai labāk viņu redzētu vēl pēdējo reizi. Nekā pasaulē es neesmu redzējis skaistāka, kā viņa toreiz bija. Kā puķu klēpis rīta saulē. E, ko tur nu runāt. Beigts ir beigts. Iedzersim uz jauniem asniem. Gadi nāk un iet. Var būt, ka mēs vēl savu laimi sadzenam mūža otrā pusē.»

Viņi pieskandināja un dzēra.

«Ko nu niekus par laimi runāt. Laime ir, ja tu vari no dienas dienā ieiet vesels un darbs tevi pārāk nenospiež. Bet ciešanas un sirds nemieru gan viņas sagādā. Kā jau tu pats teici: sirds tev taisni sāpējusi. Jā, arī es to esmu izbaudījis pie sevis pilnā mērā. No tās reizas man pret katru sievieti ir aizdomas. Man liekas, ka viņām nav viengabala jūtu, ka viņas var klupt un kraitāt kā ķīvītes pa gaisu. Iedomājies tikai. Tas būs tāpat savus divdesmit gadus atpakaļ. Jā, taisni divdesmit divus gadus atpakaļ; man toreiz bij deviņpadsmit. Lieldienas naktī mēs dejojām Laturu jaunajā klētī. Tur es iepazinos ar Vaguļu Minnu, zini, ar tagadējo Ošuru saimnieci. Kas tas bij par skuķiI Nu, es tev saku bez pārspīlējuma: princesei»

«Tur nav ko pārspīlēt. Es jau viņu atceros, kāda viņa bija jaunībā. Nu jau mazliet par resnu, bet kas par staltu sievu vēl šo baltu dienu. Nu un kas tad tev ar viņu bij?»

«Kas tad lai būtu! Tu redzi — viņa cita rociņā, kā tautas dziesma saka. Mūs iepazīstināja pēc visiem jaunās modes paņēmieniem. Es vēl toreiz nezināju, ka jāsaka «priecājos», un teicu «pateicos», jo man likās, ka citi arī tā saka. Skaistā Minna labprāt turējās manā tuvumā, un dejojot mums abiem gāja tik viegli, ka viņa vairāk reižu atkārtoja: ar jums jau mūžam nevar piekust. Jūs, jaunkundz, glaimojat, es atbildēju un spiedu viņas roku, kura bija karsta un stipra. Uz to viņa atbildēja ar

vēl ciešāku spiedienu, teikdama: redzi, cik man daudz spēkal Es biju gandrīz drošs, ka esmu ieguvis jau Minnas mīlestību, kad uz rīta pusi viņa piepeši nozuda. Es palaidu divas dejas bez viņas. Pie joda! Man nebij vairs nekāda prieka dejot, kad viņas nebij klētī. Es izgāju un atradu savu Minnu ar jauno Ošuru ābeju dārzā uz celiņa. Viņi stāvēja cieši kopā. Aiz viņiem bija spoža rīta blāzma, bet es tomēr saredzēju, ka Minnas abas rokas gulēja Ošura platajā plaukstā. Tā rokas varēja būt saliktas tikai labprātīgi. Es sastingu kā nāvi ieraudzījis savā priekšā un uz pirkstu galiem izlavījos atpakaļ, lai neviens manis nepamanītu. Es skaidri nojautu, ka no Ošura plaukstas šīs rokas nekad vairs nespēs atsvabināties. Es negāju vairs klētī, es neardie-vojos pat ar namatēvu. Es steigšus devos pa balti nosarmojušo pļavmali uz mājām. Aiz manis skanēja mūzika un rībēja grīda, bet es savā priekšā redzēju tikai viņu, viņus abus...»

Brīdi nopietni klusējis, stāstītājs ar smaidu izkāpa no pagātnes un paķēra glāzi.

«ProzītI Noslīcināsim to, kas bijis un neatgriezīsies.»

«Prozīt! Uz sieviešu veselību! Lai dzīvo vecas un jaunas, resnas un tievas!» piepeši iesaucās kāds samiegojies vīrs pie blakus galda.

Abi runātāji pagriezās, manāmi satrūkušies, un nezināja, ko atbildēt.

Vīrs cēlās. Viņam bija aizpampušas acis un lielas, zilas lūpas. Nu viņš grīļojās pie abiem runātājiem un, bāzdams savu tukšo glāzi pie viņu glāzēm, rūca:

«Prozīt! Jūs te parkšiet kā pīles, kad redz, ka vardes lec no krasta ūdenī. Bet uz galvas pakaļ! Rādiet man sievieti, kuras es nespētu iegūt. O — trīs sievas man ir bijušas! Es, zināms, neesmu atradis īstās un visas esmu atkal palaidis. Bet gan es reiz dabūšu pēc sava ģīmja. Ho, pēc sirds patikšanas es sev izmeklēšos to gardāko kumosu. Prozīt!»

Kā ar aukstu ūdeni aplieti, ne vārda neatbildējuši, abi vecpuiši cēlās, samaksāja pie letes tēriņu un izgāja. Bez šaubām, viņi domāja, ka svešais delveris runā muļķības.

LAPSA SLAZDĀ

Viņauku Mārtiņš bija puisis, kura vārdu pagastā minēja ar piemetinājumu: «Tas ir vecs lapsa.» Tas zīmējās uz viņa izla-vīšanos no laulības cilpām. Visi zināja un runāja, ka Mārtiņā ieķērušās tīri skaistas meitas, bet viņam tās bija vienaldzīgas.

«Ir gan pagānam laime, bet ko līdz, kad nesaprot saņemt,» puiši skaudīgi teica, un vecas sievas pielika:

«Redzēsim, redzēsim, ja nenomirsim, vai kādai tomēr beidzot neizdosies vecās lapsas asti iemiegt slazdā.»

Mātes, kam bij kāda māka buršanas lietās, deva meitām padomus, kā puišus pie sevis saistīt. Vajagot tikai noķert sikspārni, nokaut un novārīt gaļu no kauliem. Tur nu esot viens līks kauliņš, gluži kā kāsītis. Ar to varot darīt brīnumus. Varot pievilkt katru puisi, kuru tikai sirds iekāro. Un tam pašam sikspārnim esot arī otrs kauliņš, tāds kā kruķītis. Ar to, kad puisis apnicis, varot viņu atkal atstumt. Nu, tāda kruķīša meitām nemaz nevajadzēja, kad tikai kāsītis. Bet pie tāda kāsīša nenācās viegli tikt, jo sikspārņi lidoja tikai pa naktīm un visā Priedaines pagastā neviens tāda kukaiņa nebij redzējis.

Jā, kas to zina, vai Parpanu Dārta, kura bija pāri trīsdes-mitam un ejot mazliet pievilka kreiso kāju, būtu Mārtiņu, šo veco lapsu, ar tādu nieku varējusi saistīt, ja jau to nespēja daudz jaunākas un skaistākas par viņu. O, šis tipiskais vecpuisis bij lapsa vārda pilnā nozīmē, kas saož visas aizdomīgas smakas pat pret vēju.

Dāvāja Viņauku Mārtiņam kāda meita tabakmaku skaistiem vilnas pušķiem aizvelkamās aukliņas galos — viņš to saņēma ar domām: nekas vis nebūs. Tik lēti šobrīd puiši vis nava. Kāda cita viņam uz Mārtiņiem slepus pabāza zem pagalvja zīlītēm izšūtu pulksteņa ieliekamo. Traks, kas par mākslīgu darbu! Bet arī tas nemīkstināja vecā puiša sirdi. Viņš izlikās, it kā nemaz nezinātu, no kuras puses dāvana nākusi. Un, kad meita piesarkusi apvaicājās, kā patīkot, — viņš tikai atvai-cāja:

«Ak tad tu to taisīji? Skaties, kas to būtu domājis!»

Ar dāvanām pie Viņauku Mārtiņa nekas nebij panākams, to jau zināja visas pagasta vīrakārākās meitas. Un tomēr Par-panu Dārta, padzirdusi, ka Viņauku Mārtiņš saderējis uz Dzlrl-niekiem par kalpu, saderēja tur par meitu.

Neviens nevarēja ne iedomāties, ka šī vecā persona, kurai bez visiem citiem defektiem vēl priekšā trūka divu zobu, domātu uz tik augstām lietām kā uz Mārtiņa sagūstīšanu. Dzīvodama viņa Mārtiņam sevi rādīja vienīgi no labās puses. Viņa valdīja mēli un turēja savu kaktu klētī un istabā priekšzīmīgi tīru. Nestaigāja noskrandusi un netīra. Rūpīgi pina gaišos, plānos matus. Savas pilnīgās miesas viņa ietērpa pēc iespējas knasti, lai nenošļuktu un neizplūstu līdzīgi sievām, kuras grozījās kā plosti. Bet viss tas uz Mārtiņu neatstāja nekāda iespaida.

Saimniece nojauta Dārtas domas un kādreiz pie galda teica:

«Jums gan, Mārtiņ ar Dārti, vajadzētu precēties.»

Mārtiņš paskatījās caur pieri uz Dārtu, tad uz saimnieci un atrūca:

«Par ko tad taisni mums?»

«Kur tad tu otru tik kārtīgu un godīgu meitu ņemsi?»

Mārtiņš neatbildēja. Vai Dārta bij vienīgā kārtīga un godīga meita? O, tādas viņas bija visas, kamēr vēl nebij precētas.

Mārtiņš zināja savu. Viņš bija redzējis sava nelaiķa tēva krustu. Viņš nevarēja teikt par savu māti ļauna vārda, un tomēr — kad tēvs, kurš labprāt tirgus dienās piedzērās, iemel-muroja istaba, viņa to dauzīja līdz nabadzībai. Mārtiņš neatcerējās nevienas reizas, kad māja nebūtu bijusi pilna trokšņa, tiklīdz tēvs bij kaut cik iesilis. Un, tā kā Mārtiņš bija gluži tēvā atsities — bij miermīlīgas dabas un labprāt mīlēja iedzert —, tad, tiklīdz runa gāja par precēšanos, viņš atcerējās savu māti un sevī noteica:

«Nē — labāk vienam dzērumu izgulēt.»

Bet sievietei nav viens vien ceļš, kā tikt pie vira. Lai cik gudra lapsa — beidzot viņa tomēr iebāž degunu cilpā vai aprij sazāļotu kaķi. Tāpat gāja mūsu nabaga Mārtiņam.

Jo gads virzījās uz priekšu, jo Dārta kļuva rosīgāka. Pavasaris — šis mīlas labvēlis — bij pagājis vienīgi vērojumos un pārlikšanā, kā lietu iesākt, lai tā neizjuktu pašā sākumā. Vasarā viņa ik sestdienas vakara pēc pirts palika savas klētiņas priekšā, žāvēdama matus un klusi dziedādama. Arī Mārtiņš turpat sēdēja uz savas klētspriekšas nedaudz soļu atstatu un smēķēja.

«Nemaz nenāk miegs,» Dārta teica.

«Tomēr jāiet gulēt. Ko nu piesēdēs?» Mārtiņš atteica un, reizā žāvādamies un locekļus izstaipīdams, ielīda savā klētiņā.

Nelīdzēja arī ievilkšana valodās. Viņš nebij pārāk mazrunīgs, tomēr Dārtai atbildēja vienīgi uz jautājumiem un visā laikā neizrunāja neviena tāda vārda, kas viņus būtu varējis tuvināt. Tur vainīgi bij viņa četrdesmit gadi.

Tā velti pagāja visa vasara un arī rudenis.

Jā, rudenī viņiem bija izdevība darbā sastapties arī tumsā un pilnīgi vienatnē. Tas bija tad, kad paisīja linus un kad kūla sēklas labību. Tad Dārta, ne vārda neteikdama, kā nejauši šad un tad satvēra līdz ar liniem vai salmiem viņa roku vai

citādi kā piedūrās. Bet Mārtiņš viņas nesaprata. Viņš tikai norūca:

«Ko tu grābsties, kur nevajag!»

*

Reiz Dārta, riju sērot, saņēma Mārtiņu no muguras puses zem padusēm un kutināja. Viņi bija divi vien palikuši palāvē, satīrot juceņus. Bet ko Mārtiņš?

«Man jau nekut,» viņš teica un līda laukā.

Pamazām bija aizslīdējusi mūžībā jau arī ziemas pirmā puse. Dārta bij mēģinājusi ar cimdu un zeķu lāpīšanu, bet tas bij pārāk nodilis līdzeklis. Mārtiņš pateicās ar piezīmi, ka pats varējis to izdarīt. Viņam taču pašam pastāvīgi cepures oderē glabājas liela, šķēpaina adata ar vilnainu dziju aptīta.

Bet nu, taisni Ziemassvētku naktī, Dārta tomēr veco lapsu dabūja cilpā. Bez kādiem pušķojumiem stāstot, tas notika sekoši.

Dziriniekos uz svētkiem bij darināts biezs, garšīgs alus, kāda parasti netrūkst nevienā sētā. No pirts pārnākuši, visi mājas jaudis ēda kopīgas vakariņas. Saimnieks bez alus bija licis galdā vēl pusstopu baltā. Un, tā kā citi nebija nekādi lielie dzērāji, tad Mārtiņam kļuva drusku silti. Kad pēc vaka-riņām visi gāja gulēt, Mārtiņš nebij uzceļams no galda. Viņš reizi kā svētku vakarā gribēja iedzert pamatīgi. Viņš lēja no zaļās krūzas vēso, putojošo alu un dzēra glāzi pēc glāzes. Lai Mārtiņam nebūtu garlaicīgi, galda otrā pusē nosēdās Dārta. Viņa nedzēra, bet palika tikai biedros. Uz galda vairāk nekā nebij kā alus krūza un glāze, un resna, čemuraina svece koka lukturī, bet pār galdu — zilu dūmu mākonis no Mārtiņa pīpes. Mārtiņš nerunāja, un arī Dārta neteica ne vārda. Drīz vien istabas iemītnieki šņāca dziļā miegā, kas pēc rosīgas kopšanās, pēc pirts un pēc l?audītā malka visus apņēma kā ūdens. Dārta klusi piecēlās, aizgāja uz savu gultu un izvilka no sava pagalvja veselu pusstopa pudeli valsts degvīna. Kad viņa to nolika Mārtiņam priekšā, viņš plaši pasmējās un teica:

«Tas Ir ko vērts.»

Nu gāja vaļā, kamēr pudeles saturs noplaka dziļi zem puses. Var droši sacīt, ka Mārtiņš degvīnu būtu izdzēris līdz beidzamai pilītei, bet svece izdega, un viņi ar Dārtu palika pilnīgā tumsā. Nu Dārta vispirms noglabāja pudeli, tad veda Mārtiņu, kurš jau patlaban bija sācis snaust, apguldīt. Viņš gāja bez pretošanās un, smagi iezvēlies gultā, pēc piecām minūtēm jau krāca.

Tiktālu viss bij kārtīgi un labi.

Bet svētku rītā Mārtiņam par lielām izbailēm saimniece skaļā balsī sauca:

«Mārtiņ, Mārtiņ, — pa kuru laiku tad tu esi kļuvis vīra kārtā!?»

Mārtiņš pagrieza galvu, izberzēja acis un redzēja, ka pie gultas stāv saimniece ar sveci rokā, aiz viņas saimnieks un visi citi mājas ļaudis. Viņi smējās platām mutēm. Tai pašā brīdī Mārtiņš sev līdzās juta ko siltu un mīkstu. Viņš pagrieza galvu atpakaļ. Tur gulēja mierīgi, mazliet piemiegtām acīm Dārta. Ak tu, debesutēvs! Kā gan viņš bij ticis viņas gultā?

Jā, nupat jau viņi visi arī prasīja to pašu. Viņš nezināja, ko atbildēt, un kautri apsedza galvu.

Tad kā caur miglu skanēja kāda balss:

«Ko jūs gribat? Mēs vakar vakarā sadzērām derības un nākošu piektdien iesim pie mācītāja.»

Tā bija Dārtas balss. Cik labi, ka viņa bija tik apķērīga un zināja, ko tādā reizā atteikt. Mārtiņš kļuva drošāks un atsedza galvu.

«Vai tiesa, Mārtiņ?» saimniece prasīja.

«Tā jau gan būs,» viņš atteica un nevarēja nobrīnēties, kā no nieka pusstopa varēja tik ellīgi piedzerties, ka ne

druskas neatcerējās, ka būtu Dārtai kaut ko teicis par precēšanos.

Lai kā — nu tur nekas vairs nebij grozāms. Atlika vienīgi lūgt, lai ļaudis paklīst, ka var bez kaunēšanās uzcelties.

SKRUZIENE

«Cik tas cilvēka mūžs gan ir raibs, kad tā apdomā! Un cik pie tam viņš ātri aizskrien! Te tu esi jauns. Tu it kā steigšus steidzies tikai uz priekšu, uz priekšu, un krūtīs tev kāds labs vai ļauns gars smejas un tevi kūda uz jokiem un nerātnībām. Tad pienāk laiks, kad tev gribētos pabūt uz vietas. Tu skaties uz priekšu, bet meti acis jau arī atpakaļ. Un tagad? Tagad visas domas vēršas uz pagātni, Jo priekšā stāv vienīgi bedre.»

To teikusi, Aņa gari nopūtās, un tāda pat nopūta atbalsojās istabas viņā kaktā, kur pie otra loga vērpa vecā Skruziene. Viņas bija divas vien istabā, jo visi spēka ļaudis patlaban strādāja āra darbus.

«Kas tev ko nopūsties,» Aņa kā pārmezdama teica. «Tu vismaz esi dēlu uzaudzinājusi.»

«Ko nu, mīļā, par dēlu runāt. Kā saka: bērni ir i laime, 1 nelaime. Nebūtu tik jauna apprecējusies, būtu man savs vieglums bijis pēc grūtas audzināšanas. Nu pašam bērnu nasta mugurā. Kad aiziesi — visi skatās kā vilcēni, ko vilksi no kabatas. Visa gādība vienmēr vēršas uz bērniem un nekad otrādi.»

«Tomēr tev ir par ko papriecāties. Tu vari sacīt: tas mans dēladēls — vai: tā mana dēlameita. Tu paņemsi klēpī tādu mazu dzīvībiņu, un viņa tev pieglaužas. Tu zini, tas nav svešs bērns, bet no pašas asinīm. Varbūt viņam ir tavas acis, kaut kas no tava izskata. Vai tu ieraugi kādas pazīmes no sava vīra. Vai tu ilgi sadzīvoji ar savu vīru?»

«Es ar savu viru? Tikai pussesta gadiņa. Tas laiks aizskrēja kā ar putna spārniem. Te tu biji meita, te sieva, te atraitne. Staigāji dziedādama, puišus kairinādama, te — galvā melna drāniņa. Eji nu ar puisēnu pie rokas vīra kapu apraudzīt. Kad to zinājusi, vai man vajadzēja tā pēc vīra tiekties?»

«Viss, mās, notiek pasaulē tā, kā tam jānotiek. Bet saki man tagad tā gluži vaļsirdīgi — vai tu man tos kreklus nozagi vai ne?»

«Es? Kreklus? Kādus kreklus?»

«Nu toreiz, kad es dzīvoju Pauparos un tu Damasānos?»

«Damasānos es vienu gadu dzīvoju par meitu, tas tiesa.»

«Kā nu nebūs tiesa. Es to atceros kā šodien. Man vēl acīs stāv tava dzeltenā gultiņa aizdurvē. Toreiz Damasānos dzīvoja arī mana māte.»

«Kā tad, kā tad — tavi vecāki arī tur dzīvoja to gadu.»

«Jūs gājāt vienā klētī. Pāri manas mātes zaļajai pūra lādei bija pie sienas laktiņa, un uz tās stāvēja mana veļa.»

«Kā tad tava veļa tur varēja stāvēt, kad tu pati dzīvoji Pauparos?»

«Cik tālu Paupari, cik Damasāni? Māte teica: kam tev, meit, turpu stiept visas lupatas? Tu vari sestdienas vakaros, uz pirti iedama, atskriet un paņemt, kas vajadzīgs.

Re, to gadu priekš tevis es dzīvoju Damasānos.»

«Nu jā. Es jau atceros, ka tu pa sestdienas vakariem šad un tad atskrēji uz Damasāniem.»

«Redzi nu. Un taisni Vasarsvētku sestdienā... Vai tu neatceries, ka tad man pazuda vislabākie krekli? Man bija četrēju kreklu. Tie treji smalko pakulu, bet vieni tādi pavisam smalki, ko tēvamāsa nogrieza par spilvenu galu tamborēšanu. Tie man bija pirktiem diegiem šūti un bagātīgi nodzīti ar cauro aci. Es domāju — sak, vilkšu tos uz svētkiem. Izmeklējos tiku tikām — nav. Brīnos es, brīnās māte. Pārkravājām

abas visu laktiņu, pavilkām lādi nost no sienas — vai nebūs tur aizkrituši. Krekli pagalam, un diezgan. Kā ūdenī.»

«Un tad jūs domājāt, ka es kreklus nozagusi?»

«Māte tūlīt teica, ka būšot tā paklusām jāpārmeklē tavs kakts. Bet es gan nekad nevarēju iedomāties, ka tu zagsi manus kreklus. Tāpēc jau vēl šodien tev prasu, vai tu biji vainīga vai ne. Mēs tak reizā pātariem mācījāmies. Es teicu: nevajag cilvēkam kaunu darīt. Viņa tomēr svētku rītā, kad tu govis slauci, bija pārcilājusi tavas mantas un pārmeklējusi gultu.»

«Ak tu, bezkauņa tāda! Būtu es tevi sastapusi savā kaktā! Nu es drusku sāku atcerēties. Mums laikam tā paša krekla dēļ iznāca gandrīz kaušanās. Bet tas nebija vis Vasaras svētkos, bet jau labi tā pēc Jāņiem.»

«Redzi nu, Skruzien, ka tu arī sāc jau atcerēties, kaut gan tev atmiņa daudz vājāka nekā man.»

«Kas to zina? Dažas lietas es ļoti labi atceros. Bet kas visas blēņas ievēro.»

«Nu jā, pēc Jāņiem tie krekli atradās. Bet kā tur bij tā lieta? Tu taču viņus biji atdevusi vecajai Eltienei?»

«Tu runā tā, it kā es tos kreklus patiesi būtu nozagusi.»

Te Skruzienes ratiņš apstājās, un viņa caur pieri skatījās uz Aņu.

Aņa mierīgi vērpa, it kā visa viņas uzmanība būtu vērsta vienīgi uz spoli un uz balto pavedienu, kas griezās viņas pirkstos.

«Es tikai runāju, kā toreiz bija. Eltiene teica, ka tu viņai tos kreklus iedevusi. Tu atkal teici, ka Eltiene pati varbūt kreklus nozagusi. Beidzot, kad krekli atradās, tu grūdi knipas manai mātei zem deguna un sauci mūs abas par aizmiģelēm. Tāpēc jau es tev tagad prasu, lai tu vaļsirdīgi atzīsties. Nu jau vairs tas nesāp ne tev, ne man. Tu domā — es tagad skriešu uz

kaimiņiem un steigšos izlaist ziņu: Skruziene man tad un tad nozaga kreklus. Toreiz es gan to būtu darījusi, bet tagad es vainas labāk sasienu nekā uzplēšu.»

«Tas labi, mās. Tā mēs varam īsa laika pēc parunāties par veciem laikiem. Bet kāpēc runāt taisni par zagšanu?»

«Es jau nevienam nekā nesaku. Vislabākā gadījumā es savas bēdas vai priekus dalu ar ratiņu. Viņš vienīgais redz, kad es atmiņās pasmaidu, viņš arī redz, kad man nobirst kāda asara. Bet ar tevi es runāju kā ar jaunu dienu draudzeni, un man būtu prieks, ja tu atzītu savu grēku. Tev būtu vieglāka sirds.»

«Kas tur ko atzīt, kas tur ko neatzīt. Nieks vien jau bij un jaunības aušības. Puiši tajos gados viens otram iedauza galvas, mēs, meitieši, viņu dēļ vai kaklus laužam. Kā es dēļ tā paša Skruža. Un kad tur būtu lieta bijusi. Elsoja vien ar aizdusu un ziemā krāca ar lielu krākšanu. Bet man vajadzēja viņu ķert un turēt, it kā pasaulē vairāk vīriešu nebūtu. Nāca jau arī divdesmit piektais gads, un bija bail, ka nav jāpaliek par vecmeitu. Bet kā tad jūs, velni, uzodāt, ka tie krekli pie Eltienes?»

«Nebija nemaz jāož. Jāņos Oruļu krogā bija kluba. Es nezinu, vai tu tur biji. Es nebiju. Bet mana māte aizgāja kopā ar citām sievām. Damasānu Pēters un Trīnes Jānis spēlējuši — viens uz pijolēm, otrs uz armaņukām. Un viņiem līdzās uz garā galda sasēdušās rindiņā: mana māte, Sluķiniene un Eltienc. Uzreiz mana māte paskatās: Eltienei mugurā mani krekli. Šai tā kā karstums pārskrējis, tomēr savaldījusies, pataustījusi kreklu piedurkni un prasījusi: kur tu, Eltien, pie tik smalkiem krekliem esi tikusi?»

«Eltiene labi mācēja melot; tā gan zināja, ko atbildēt.»

«Vai nu viņa meloja, vai taisnību teica, kas to varēja izdibināt. Bet Eltiene bij sacījusi, ka kreklus saņēmusi no Līzes, tas ir, no tevis, par mazu padarīšanu.»

«Ak tu, pagāns, kad tu nolielītos uz vilku dobi. Jāprasa, vai man šās padarīšana ko līdzēja?»

«Līdzēja vai nelīdzēja, kas to prasa? Vai tad dakteris katru reizi līdz — bet jāsamaksā vien ir. Tu tos kreklus viņai iedevusi, lai ietaisot Skruzi. Uz Mārtiņiem tu katrā ziņā gribējusi būt jau Skruziene. Nu, vai tad neietaisīja un vai neapprecēja? Elticne bij stāstījusi un sirdījusies, ka tu viņu piekrāpusi.»

«Ko vēl ne! Viņai nevajadzēja dabūt ne tik, cik melns aiz naga.»

«Tu solījusies dot lielo, rūtaino lakatu, bet beidzot iedevusi nieka kreklus.»

«Sasodītā vecene man tāpēc kāzās pareģoja, ka vīrs nebūšot ilga mūža dzīvotājs. Labi. Eltiene teica tā, es atkal tā. Kam tad vairāk varēja ticēt, viņai, pesteļa bābai, vai man, godīgai meitai? Vai viņa patiesi nevarēja kādreiz ielavīties Damasānu klētī un pati ar savu roku nocelt kreklus no laktiņas?»

«Kas nu tur kreklus ko nenocelt no laktiņas. Bet kāpēc viņai celt, kad bija, kas tos klātu pienes.»

«Aņa, Aņa, — tev nav grēka bail vēl šodien tā runāt. Es neesmu savā mūžā bagāti dzīvojusi, bet, ka es būtu kaut ko no otra ņēmusi, to man tagad pirmo reizi jādzird.»

«Patiesībā tā jau nu ir otra reize, jo toreiz mana māte...»

«Ko tava māte?»

«Es jau nekā nesaku. Es jau tikai gribēju, lai tu beidzot pati ar savu muti apliecini, ka esi gan tos kreklus zagusi. Redzi, Eltiene toreiz teica un arī visas citas zīmes rādīja, ka tu tā vainīgā.»

«Tad lai man šī pakulu kodeļa uz vietas nosvilst, ja es ...»

«Nelādies^ mās! Arī bez tam mums grēku jau diezgan, un diez vai mūs debesīs laidīs arī bez lādēšanās. Bet vai tad tu vēlāk neatdevi Eltiene! savu rūtaino lakatu?»

«Nu jā. Kad jau bij tik tālu, kad ar Skruzi bijām pirmo reizi

uzsaukti, tad es, protams, viņai atdevu to lakatu, jo tā bij norunāts. Bet vai tu domā, ka vienīgi viņas ietaisīšana mūs saveda kopā? I pats Dievs nekā nevar līdzēt, ja pats rokas turēsi klēpī. Nebūtu es ar visu spēku cīnījusies, nekas vis nebūtu iznācis. Skruzs, var teikt, bij mūļa, ne cilvēks. Vai viņš kādreiz atnāca uz Damasāniem? Nekad! Nebūtu es gājusi sestdienas un svētdienas naktīs pie viņa uz Iždēļu degsni palīdzēt zirgus ganīt, viņš būtu nomiris puisī.»

«Un tad, kad tu Eltienei biji atdevusi to lakatu, — tad viņa tev atdeva atpakaļ tos kreklus.»

«Kas tev to teica?»

«Eltiene bij manai mātei teikusi. Tad mana māte drīz pēc tam bij kreklus ieraudzījusi nosviestus aiz lādes.»

«Kāpēc tad nosviestus? Kāpēc viņi paši nevarēja nokrist?»

«Bet es taču sacīju, ka mēs jau Vasarsvētku sestdienā smalki izmeklējām visu laktiņu, visu aizlādi un palādi. Vai tad mums acu nebij?»

«Var būt, ka acu nebij. Tagad es atceros, kādu troksni toreiz tava māte taisīja. Viņa mani par varēm gribēja nostādīt par zagli.»

«Nevis gribēja, bet tā iznāca. Māte jau Eltienei nebij teikusi, ka tie mani krekli. Viņa tikai bija prasījusi, kas viņai tos devis, un viņa bija atteikusi: jūsu Līze. Ko tur vairāk? Vēlāk — tad Eltiene pati priecājusies: nu Līze paņēmusi savus kreklus atpakaļ un šai iedevusi apsolīto lakatu. Un tad — otrā vai trešā dienā — tu pati teikusi: apskaties tikai labi, Miķelien, vai tavas Aņas krekli nav tepat kur aizkrituši!»

«To nu gan es neatceros, ka es tā būtu teikusi. Vai es tik dūma būtu bijusi ar divdesmit pieciem gadiem?»

«Māte paskatījusies aiz lādes. Nu jā — tur viņi bijuši. Bet savalkāti, citādi satīti, nekā mana māte tina.»

«Atkāpies, sātan! Ko tu te mani kārdini un mulsini. Vai

tu domā, ka rītu būs jau pastara diena, ka jāizdibina visas lietas, kas sen jau pagājušas un aizmirstas. Kā jau veca meita. Būtu tev savi bērni un bērnu bērni, tu domātu vairāk par tiem nekā par krekliem, kuri jau noplisuši piecdesmit gadus atpa-kaj.»

«Tātad tu neesi tos kreklus zagusi?»

«Nē, nē un simtu reižu nē! Ja jau es to būtu darījusi, tad man vajadzētu piezīties arī daudzos citos grēkos, kurus man uzkrāva. Tad jau arī Riekstiņienei es būtu tos divus dzijas gabalus noņēmusi no slitiņa un Radiņu tēvam pastalas no dīķa izzaguši. Vai tu ļaudīm vari mutes aizbāzt? Es tev saku nē un gribu, lai tu man tici.»

«Es jau ticu, ticu. Bet neļaunojies, mās, ka es tā sāku runāt. Tiešām tiesa: būtu man bērni un bērnu bērni, varbūt es savu kreklu vairs neatcerētos. Bet es Eltienei neticēju un arī pati nevienam vīricšam nespiedos klāt. Viens otrs mani labi ieredzēja, bet es nemācēju viņiem atbildēt, kad viņi jokoja, un, kad viņi nopietni runāja, tad man kļuva bail. Tas pats Skruzs mani būtu paņēmis divi gadi agrāk nekā tevi.»

«Ak tad tāpēc tu te šodien kašķojies! Jā, un kas tad būtu, ja es arī patiesi tos kreklus toreiz būtu zagusi? Vai es viņus sev zagu? Es zagu savai laimei. Un, ja es par to netikšu debesīs, tad tu arī netiksi, jo tur nelaiž ne vecas meitas, ne skauģus.»

«Es jau neskaužu. Man tikai viss tas ienāca prātā tāpēc, ka taisni šodien paiet četrdesmit trīs gadi, kopš apglabājām tavu nelaiķi.»

ZIRGU MAININIEKS

i

Katram cilvēkam uz kaut ko ir iedzimtas tieksmes. Vienus šīs tieksmes dara slavenus, otrus iedzen nabadzībā un postā. Atkarājas no garadāvanām. Un arī ne visas reizas no tām. Dažam

«ZIRGU MAININIEKS»

cilvēkam vienkārši viss laimējas, citam turpretim jāpaliek par muļķi vienkārši tāpēc, ka viņam nav laimes. Tā, piemēram, Lakstiņu tēvu visi daudzināja kā prātīgāko vīru plašā apkaimē, bet, tiklīdz viņš mainīja zirgiem, viņu bez žēlastības piekrāpa pat tas neievērojamākais čigāns. Tā bija viņa nenovēršama nelaime, viņa liktenis.

Jau septiņas reizas savā mūžā Lakstiņu tēvs bij nomainījies, tā sakot, līdz nullei. Laikā, kad notika tas, ko šeit gribu atstāstīt, gāja uz beigām jau astotā zirgu virkne. Aizvienam un atkal viņš zaudēja, bet mainīt tieksme bij tik stipra, ka pret to nelīdzēja nekādas zāles.

Kā puika viņš jau tirgos vairāk pa zirgu dārzu vien ložņāja, skatīdamies un dzīvi interesēdamies par zirgu pirkšanu un pārdošanu, bet jo sevišķi par mainīšanu. Kas tas bij par jaukumu! Cik lieliski tad abas puses sacentās savu zirgu slavēšanā un izjāšanā gan rikšiem, gan aulekšiem. Kamēr abi maininiekl līga, kam jāpiedēj un cik, pa tam mazais Lakstēns cilāja zirgiem kājas, aptaustīja vēzīšus, paraustīja vienam asti, otram paskatījās zobos. Viņš visur bija klāt un kaistošu sirdi sekoja katram darījumam. Tā piecpadsmit gadu vecam Lakstiņam jau bija plašas zināšanas zirgu pazīšanas mākslā, tikai viņam vēl trūka izdevības darboties.

Ar divdesmit diviem gadiem Lakstiņš pazaudēja tēvu. Nu viņam palika tiesība saņemt pussagruvušo mazmājiņu meža malā un pienākums uzturēt māti, kura nebij tik veca, cik slimīga. Māte pirmajā dienā dēlam aizrādīja, ka nu viņam jāprecas, bet dēls vairāk domāja par zirgu mainīšanu. Tiesa, vajadzēja arī sievas, tomēr tas nebija tas galvenais pie cilvēka laimes.

Cauri rūpēm par tēva paglabāšanu Lakstiņš juta savādu prieku, ka nu viņam piederēja tēva zirgs un viņš ar to varēja rīkoties pēc sirds patikšanas. Nu viņš tūlīt pirmajā tirgū varēs izmēģināt savu laimi. Patiesībā viņa dzeltenā, baltkrēpainā ķē-vele taču nebij nekāds zirgs. Vai ar to varēja braukt sievas precēt? Kura kaut cik turīga mātes meita sēdīsies ratos, kur ilksīs iekārta tāda kaza?

Viņš pastrīpoja kalendāri visus apkārtnes tirgus. Ak, laime! Jau rītu Kreiļos bija gadatirgus. Tas sagadījās tik laimīgi. Viņš varēs apgādāt bērēm degvīnu un miltus un izmainīt apnikušo lopu.

Mātei nekā neteicis, Lakstiņš agrā rītā aizbrauca mazliet uztraukts, bet vakarā atgriezās apmierināts un laimīgs.

«Skaties nu!» viņš mātei uzsauca, vēl ratos sēdēdams, un klangšināja ar mēli.

Zirgs dižojās vien un bija grūti apvaldāms. Ko tur varēja teikt? Jaunam saimniekam vajadzēja jaunas štātes. Ar dzelteno ķēvi jau te šo rumaku nemaz nevarēja salīdzināt. Tiesa, labu summu viņš bija piedevis, bet par to tagad bij tāds bēris, ar kuru nebij kauns ļaudīs rādīties.

Pirmais bēra darbs bij — aizvest Lakstiņa tēvu uz kapsētu. Tā nu bij zirga pirmā uzstāšanās plašākas publikas priekšā. Kritikas bij nesaudzīgas, un katrs no bēru viesiem atrada kādu sīkumu, kas nepiederētos patiesi labam zirgam. Bet galvenais bij tas, ka bēris vienmēr taisījās kā uz sēdēšanu un pastāvīgi dižojās.

Vakarā, kad mielasta labums jau bij sakāpis bēriniekiem galvās, viens no kaimiņu večiem lielīgi teica:

«Man vajag tikai acis uzmest zirgam, un es redzu, kas viņam kaiš. Man liekas, Lakstiņ, ka tas tavs jaunais bēris ir aiz-kalts.»

«Melis!»

Viņi brīdi strīdējās, tad ņēma vējlukturi un gāja uz stalli.

Jā. Kreisās pakaļkājas nags bij karsts un naga kronis uztūcis. Viņi noplēsa pakavu.

Otrā dienā zirgs tā ka drusku kliboja. Bet kamde) lai viņš neklibotu, kur tik nežēlīgi bija aizkalts. Gan jau sāpe izies.

Bet, kā par brīnumu, sāpe neizgāja. Pēc divām nedējām, kad Lakstiņš brauca uz Garaušiem, lai bildinātu rentnieka Cekula Zani, bēris tik stipri kliboja, ka nenovīdīgie kaimiņu puiši, zinādami viņa nolūku, smiedamies sauca aizbraucējam pakaj:

«Pa trim! Pa trim!»

Visos laikos pasaulē bijusi liela sieviešu pārprodukcija. Tāpēc nevajaga brīnēties, ka Lakstiņš Zani dabūja par sievu, neraugoties uz to, ka ieradās precībās ar klibu zirgu.

«Pa trim! Pa trim!»

Šī piezīme tomēr varēja kaitināt vismiermīlīgāko cilvēku. Un Lakstiņš nākošā tirgū iemija sirmu, strauju kumeļu, kuram citas vainas nebij kā tikai caurs skausts.

Kāzās bij lepna izbraukšana. Bet pēc kāzām pirmajā tirgū sirmi vajadzēja izmainīt. Izrādījās, ka skausts nebij sadziedējams.

Astoņas vai deviņas maiņas ziemas tirgos Lakstiņu bij nodzinušas tik tālu, ka pa Lieldienām viņa zirgu jau draudēja vējš apgāzt, un zobgalīgie kaimiņi runāja, ka tam salmi lienot laukā pa ribu starpām. Ar tādu maitu nebij vairs ne arams, ne ecējams.

Lakstiņam bij brīnums, kā tas bij varējis lēkties, ka zirgi tā bij saraukušies, kur pie katras maiņas taču bija piedejis. Nu vairs nekas cits neatlikās kā pārdot šo klemberi par ādas tiesu un pirkt tādu, ar kuru varētu veikt vasaras darbus.

Laimīgā kārtā sievastēvs bij Zanei pūrā solījis divas govis un zirgu. Iedotas vēl pagaidām bij tikai govis. Solījums bij jāpilda, un nu tas nāca taisni laikā.

Pa Jurģiem Lakstiņš gatavoja miežiem zemi, ka spraukstēja vien. Sievas mazais, apaļais melnis vilka arklu, galvu krūtīs

iecirtis, un Zane viņu nebeidza slavēt kā skaistāko un stiprāko zirgu visā pagastā.

Bet ko gan bāba zina no zirga? Melnim bija nejēdzīga paraša kosties silē, un vieglai izbraukšanai viņš bija par kūtru. Vasaras svētku tirgū viņu katrā ziņā vajadzēja raudzīt izmainīt pret kādu ideālāku lopu, kurā būtu apvienotas visas labās īpašības.

Jā. Melnis drīz vien kļuva par blēsi, blesis par šeķi, šeķls par bēri, bēris par noplukušu baltiņu. Beigas. Tas nu bija atkal tāds, kuru vējš gāza apkārt un kuram pelavas caur ribām spīdēja.

Nelīdzēja ne lielās zināšanas, ne ļaunie piedzīvojumi, ne mūžīgās piedevas — Lakstiņš aizvien mainījās nevis uz augšu, bet grima aizvien dziļāk, dažreiz straujāk, dažreiz lēnāk, skatoties pēc tā, cik bieži apkārtnē blj tirgi.

Zinādami Lakstiņa vājību, bieži vien zirgu maininieki ieradās pie viņa mājā. Vienu laiku sāka izplatīties slikta slava: mazinājnieks pieņemot un pieturot zagtus zirgus.

Tas nu nebij tiesa. Tai ziņā Lakstiņš nebij vainojams, neraugoties uz to, ka reiz pie viņa tiešām uzzīmēja zagtu zirgu un to bez atlīdzības atņēma. Viņš to bij iemainījis tikpat neizdevīgi kā visus citus — pilnīgi godīgā ceļā. Čigāns bij Dievu metis, ka zirgu pircis Salacē no pazīstama saimnieka. Vai kādam varēja iekšā ielīst?

Kā jau sacīts, septiņas reizas Lakstiņš, kuru nu jau visi saukāja par veco, bija nomainījies līdz nullei. Septiņas zirgu virknes viņš bij izlaidis kā krelles caur saviem pirkstiem — sākumā lielas, apaļas un glumas, beidzot mazas, niecīgas, sarukušas tāda mērā, ka tikko turējās uz diedziņa. Un tad tukšs. Jauna virkne.

Zirgs, kuru nu vecais Lakstiņš brauca, bij iemainīts, karam beidzoties, no igauņu vezumniekiem. Tas bij neliela auguma,

līkām priekškājām — tik līkām, ka ik brīdi tās draudēja saliekties pavisam. Bez tam lopu mocīja aizdusa un kašķis. Astē un krēpēs nebij vairs neviena astra. Vecais, pelēkais zirgs izskatījās no priekšas pēc lielgalvaina kumeļa, bet nopakaļis pēc lielas aitas, jo tas bij kudlains un aste kuļājās ap gurniem kā vālīte, atgaiņājot mušas no kašķa vātīm. Sen jau vecais mai-ninieks būtu šo nožēlojamo pāri palikumu no kādreizējā zirga izmainījis pret labāku, ja būtu varējis zirgu aizdzīt līdz kādam tirgum un ja nebūtu bijusi tāda dārdzība un tāds naudas bads. Nu jau neviens vairs nerunāja par desmitniekiem, pat ne par simtniekiem. Nu jau grozījās tikai tūkstoši un desmittūkstoši. Kur tos ķersi? Bez tam Lakstiņš jau bij izbalējis gluži balts, un līdz ar to bij apslāpušas arī viņa kaislības. Kur nu viņam vairs bija jāskrien? Precībās? Vai kāzās? Tie laiki bija aizmirsti. Arī bērnu viņam ar Zani nebij, kuriem būtu prieks braukt ar straujāku zirgu. Tā vajadzēja dzīvot un vilkt dzīvību.

Bet tad, kā paša Dieva sūtīts, kādā ziemas pēcpusdienā Iebrauca vecais Andruška — čigāns, ar kuru Lakstiņš jau kopš jaunām dienām bija pazīstams. Savā laikā viņi bija mainījuši gan labus, gan sliktus zirgus. Šodien čigāna dūkanais gan izskatījās pavisam nodzīts, bet par to viņš bija noskrējis vairāk kā divdesmit kilometrus.

«No pulkstens astoņiem rītā uz vienām kājām. Vai tas nav brīnums, ka šie kauli to var turēt? Kas būs, Lakstiņu tēv? Mainīsim?»

Lakstiņš izveda savu pelēci.

Čigāns smējās.

«Kad mēs vairs, mīļais Lakstiņ, tiksim pie tādiem ērzeļiem kā jaunās dienās, kad paši zviedzām kā kumeļi. No rīta sēdos Cēsīs kamanās, pusdienā pasviedu Valmierā siena kušķi, bet vakarā ielingoju Valkā! Vai tu atceries to igaunīti, kuru tu no

manis iemainīji pret savu stīvo lauki? Ek — zirdziņš ka rieksta kodols!»

Lai ko veci laiki, bet Lakstiņam, apskatot čigāna dūkano, sirds sāka silt. Ja viņš varētu pie tā tikt, būtu laba lieta. Vismaz varētu aizdzīties uz kādu tirgu, ja jau viņš bij spējīgs mērot divdesmit kilometru garus ceļa gabalus, un iemainīt ko labāku.

Vecais Lakstiņš piegāja pie čigāna zirga, kurš, acis aizvēris un ausis nokāris, pacietīgi snauda. Saņēmis ar saviem līkajiem pirkstiem zirga ļekanās lūpas, viņš plaši atplēta muti, lai redzētu zobus.

Nemaz tik daudz to gadu nav, viņš sevī domāja, bet, čigānam acīs skatīdamies, teica:

«Vecs maita.»

Andruška apskaitās. Viņš metās pie Lakstiņa pelēča, kurš it kā ceļos mesties taisījās, un pastiepa to pāris soļus uz priekšu.

«Nu tavējais arī nav nekāds bilde!»

Arī viņš paskatījās zobos, pavicināja roku gar abām acīm, pabraucīja krēpju vietu.

Vainas bij redzamas — ko tur daudz runāt. Vienam bija būšlags, kašķis un līkas kājas, otram — tikai kauli un āda, jēli ceļi un viena vien acs. Abi maininieki draudzīgi un vaļsirdīgi izteica visas vainas, kādas pie saviem lopiem bija novērojuši, ar to it kā parādīdami viens otram savu sirdi. Jā, viņu sirdis necentās vairs pēc lieliem ieguvumiem. Tagad viņiem pīpe tabakas bij vairāk vērts nekā jaunībā sudraba rublis.

Kamēr runājošās puses nodarīja visas formalitātes, tikmēr viņu upuri stāvēja, sabāzuši purnus kopā, it kā klusām apvaicādamies, kāds būs nākošais saimnieks. Ja viņi tiešām runātu — «Ilgāk kā līdz pirmajam tirgum jau tu te sienu negrauzīsi», kašķainais būtu varējis sacīt. Un aklais varbūt atbildētu: «Stiepies nu tikai taisnāks, sataisies uz aulekšošanu un piesargi ādu.»

Tuvojās vakars. Ilgi nebij laika. Andruška gribēja līdz naktij aizkulties uz miestiņu astoņi kilometri no šejienes, kur gaidīja viņa vecā Anlīze un mazā dēlamcita, kurai tēvs blj karā kritis. Čigāns dabūja no Lakstiņa desmit mārciņas sālītas cūkas gaļas piedevām, un lieta bija nodarīta.

Andruška dievojās, ka tikai gaļas dēļ viņš atstājot te savu springano dūkainīti un bāžot ilksīs tādu spoku, ar kuru dienas laikā nebrauktu miestiņā ne par kādu naudu.

Vecais Lakstiņš turpretim teica, lai tikai saudzīgi apejoties ar pelēcīti un lai aptiekā paprasot zāles. Var būt, ka laimējoties kašķi nodzīt. Tad būšot zirgs pirmā numura.

Abas puses katrā ziņā pēc maiņas bija apmierinātākas nekā priekš tam un priecīgi izšķīrās. Lakstiņš vairs nebij varējis ne žagarus no purva izvest, jo bez ceļa zirgs bruka kopā. Čigāns turpretim gan bij gabaliņu braucis tajā dienā, bet dūkanais vairs tālāk nebij dabūjams nekādiem līdzekļiem kā tikai līdz Lakstiņa sētsvidum.

Andruška sākumā laida jaunajam zirgam vaļu. Bet, kad uzgriezās uz lielceļa, kur glumais ceļš mudināt mudināja uz slaidāku izlaišanu, čigāns jautri uzsauca:

«Evā!»

Tas nu neatstāja ne mazākā iespaida. Pelēcis soļoja, kā soļojis.

«O, tā vis neies!»

Andruška laida vienu lingu ar pātagu.

Tas, kā likās, lopam patika. Viņš drusku pacēla vienu ausi un pagrieza to atpakaļ kā vērodams, vai nešņāks atkal pātaga un nepakasīs viņa mūžam niezošo ādu.

Čigāns palika dusmīgs. Viņš nometās ragavu priekšā ceļos, lai varētu strādāt ar kātu. Brīdi velējis pa vieniem un pa otriem sāniem, viņš beidzot zirgu dabūja tik tālu, ka tas sāka sliet gaisā te vienu galu, te otru kā laiva lielos viļņos. Tas

nozīmēja lēkšošanu, kaut gan daudz ātrāk ragavas uz priekšu neslīdēja, kā soļiem braucot. Čigāns tomēr juta zināmu gandarījumu par to, ka zirgu iekustinājis uz skriešanu. Piekusis viņš atzvēlās pret siena maisu.

Nu jau gāja atkal soļiem.

Vai tad pirmo reizi viņam nācās braukt ar zemnieku izlutinātu zirgu? Pagaidi, pēc nedēļas dancos uz skriemeļa. Viņš metās atkal uz ceļiem ragavu priekšā.

Pa tam vecais Lakstiņš visu uzmanību piegrieza savam dū-kanajam. Tas nu bij pēc ilgiem gadiem jauns ieguvums un darīja viņam lielu prieku. Pat Zane iznāca sētsvidū.

«Redzi, siev, kas tā par būdu,» vecais vīrs teica un uzlika roku uz zirga krusta, kas bija vārda pilnā nozīmē kaulu krusts, pārvilkts ar ādu. «Ja to līdz pavasarim kaut cik piebāž — ies arklā kā velns. Par to vienu aci es nekā daudz neiztaisu.»

«Bet ta gan, pagāns, saskrējis. Skaties. Vienās sprogās,» Zane teica un mudināja vest dūkano stallītī.

Vecais ņēma pavadu un vilka. Zirgs stiepa purnu uz priekšu, bet pats negribēja kustēties. Tikai pēc krietnas raustīšanas viņš, kājas krustodams un grīļodamies, sekoja uz siltumu.

Kūtiņā stāvēja zirgs kopā ar abām govīm un aitu pulciņu, katra grupa savā nodalījumā. Govis saņēma jauno biedri mazliet uztrauktas, īdēdamas un raustīdamās. Bet ienācējs viņām neatbildēja ne ar acu pametienu, ne ar astes pavēdināšanu. Viņš ļāva sevi piesiet pie siles kājas un stāvēja, galvu nodūris.

Lakstiņš ielika redelēs kušķi siena un mudināja ēst.

Nē, paldies. Dūkanais atteicās.

«Varbūt kādu malku miltu ūdeņa?»

Afī ne.

Vecis pasauca Zani.

«Kas par joku, ka jaunais zirgs ne ēd, ne dzer?»

«Nodzīts līdz nabadzībai, ko šis ēdīs. Lai labāk izguļas.»

Kā saprazdams saimnieces vārdus, dūkanais smagi un gari nopūtās un patiesi likās pie zemes. Bet viņš nenogūlās vis cēli uz kājām, kā zirgi parasti to dara, bet gan nolikās gluži plakaniski, atlieca galvu atpakaļ un, visas četras kājas izstiepis, sāka krākt. Pie tam viņa acu baltumi izvērtās lieli, kā visu pasauli vēlreiz aptvert gribēdami. Tas te nu bija skaidrs: beigas, un diezgan.

Čigāns Lakstiņu bij neģēlīgi piekrāpis. Nu cits nekas vairs neatlika kā glābt, kas glābjams.

Lakstiņš žigli uzrāva īso kažoķeli, apāva pastalas un pus-rikšiem devās čigānam paka). Viņš zināja, ka ar pelēci tālu tikt nevarēja un no viņa izbēgt jau nu pavisam ne.

Galvu plecos ierāvis, sameties uz priekšu kā slidskrējējs, vecais vīrs sīkiem solīšiem steidzās pa lielceļu uz priekšu. Saule patlaban rietēja un sarkani apvizēja klajumus un māju jumtus, kuri spīdēja kā spoži uzkalniņi. No dažiem rāmi cēlās dūmi. Tie izskatījās kā mazi, apsniguši vulkāni.

Lakstiņš tripināja un nemaz nejuta, ka zeme piepeši bij palikusi nespoža un tikai debess kvēloja vēl stiprāk. Viena vienīga doma vijās kā čūska pa viņa galvu: kaut varējis pagāna čigānu noķert un atņemt savu zirgu, kurš nebij nekāds skrējējs, bet ar kuru varēja pa līdzenu ceļu pabraukt vismaz līdz sudmalām vai līdz bodei.

Ticis cauri mazam egļu puduram, Lakstiņš varēja pārredzēt lielu klajumu, pa kuru aizlocījās lielceļš, tagad asi atzīmēdamies

zilganajā sniegā.

Ak, prieks! Tur jau kūņājās pret Dūmāju olnīcas galu prāvs melnums.

Kājas cēlās ātrāk. Sals pieņēmās, un iešana bij toties vieglāka. Melnums tuvojās ar tādu ātrumu, it kā tas nebēgtu, bet nāktu laipni pretim.

Jā. Tās bija Andruškas ragavas ar lielo siena ķīpu. Tur jau

bija arī pats čigāns. Bet kapec viņš nesedeja ragavas? Kapec viņš locījās un staipījās ap ragavu ilksīm?

Uzreiz Lakstiņu it kā kāds būtu satvēris pie apkakles un apturējis uz vietas. Zirgs, viņa pelēcis, gulēja pie zemes.

Viņa? Kamdēļ gan viņa pelēcis? To Andruška labprātīgi bija iemainījis, un tas bij viņa.

Lakstiņš gribēja griezties atpakaļ, bet čigāns viņu bija pamanījis.

«Mīļais Dūmāju tēvs,» viņš maldīgi lūdzās. «Nāc nu palīgā!»

Nekas cits neatlika — vajadzēja iet tuvāk. Ieraudzījis īsto vaigu, Andruška uzreiz sāka lādēties:

«Kad tevi zaļas zēveles, — ko tu man te iedevi tādu koka zirgu!»

Ar pelēci bij noticis gluži tas pats, kas pusstundu atpakaļ ar dūkano. Starpība tikai tā, ka dūkanais gulēja kūtiņā uz siltiem mēsliem, bet šis te — aukstā sniegā.

Lakstiņš, ne vārda neteicis, piegāja, ar pastalas purnu pastūma zirga galvu vēl vairāk atpakaļ un saņēma rokas, kā novēlēdams mūžīgu mieru. Viņam likās, ka te nav vairs ko runāt, ka viņi abi ar Andrušku tagad līdzīgi. Bet, kad čigāns viņam sāka uzmākties ar draudiem, ka sauks tiesas vīru un iesēdinās Lakstiņu krātiņā par krāpšanu, tad arī Lakstiņš nenocietās un tikpat asos vārdos izstāstīja, kas noticis ar viņa dūkano. Čigāns uz vietas kļuva mazs, bet nu vecais Lakstiņš uzturēja prasību, ka tās desmit mārciņas gaļas, ko piedevis, viņam jādabū atpakaļ, lai dzīvo vai mirst. Baltām, piesarmojušām bār-zdām, rokas mētādami pa dzeltenām vakara debesīm, abi veči ķildojās tik ilgi, kamēr iznāca Dūmāju saimnieks un palīdzēja lietu izšķirt.

Nelaime bij abus ķērusi vienlīdzīgi, tad arī vajadzēja vienlīdzībai būt visās lietās. Gaļas gabalu vajadzēja griezt uz pusēm:

puse vienam, puse otram. Bet zirgu nevarēja atstāt uz ceļa braucējiem par biedēkli. Vismaz to vajadzēja aizvākt uz mežu.

Priecādamies, ka būs labas lapsu medības, Dūmājs piedāvāja zirgu un kalpu, kas palīdzētu ceļu notīrīt. Pašam Andruškam viņš deva naktsmājas un pieņēma glabāšanā ragavas, līdz iedzīvosies jaunā kumeļā.

Lieta nemaz nebija tik bēdīga, kā pirmā brīdī likās. Atvadīdamies Lakstiņš sniedza Andruškam roku un teica:

«Uz redzēšanos!»

Un Andruška atbildēja:

«Ko lai dara, Lakstiņu tēvs, — parāds nav brālis, nelaime nav māsa.»

Uz māju soļus gurdāk mezdams, Lakstiņš pārdomāja savu dzīvi un savas maininieka gaitas. Cauri rūpēm par jauna zirga iegūšanu viņu tomēr priecināja tas, ka šis pēdējais mijums tomēr bija izdevīgāks par visiem iepriekšējiem. Tiesa — viņš ne-bij nekā ieguvis, bet arī zaudējis nenieka nebij, ja nerēķināja tās piecas mārciņas gaļas.

NELĀGA NAKTS

Mēdz sacīt: dzērājam laime. Bet ne visas reizas tas tā ir. Tiesa — skaidrā prātā cilvēks ātrāk nositas vai tiek par kropli, nejauši kājai paslīdot, kurpretim dzērājs dzērumā delverē, gāžas un krīt lielāko daļu nekaitīgi. Varbūt tas tāpēc, ka viņš atsparu zaudējis un kļuvis tīri kā no gumijas. Es varētu saukt vārdā simtus glāzes biedrus, kuri visādas likstas piedzīvojuši, būdami pillā, un tomēr sveiki un veseli vēl šodien dzied: «Liec, lai glāze staigā.»

Es minēšu Jēriņu Andru, kurš, kad dzīvoja Liepājā, vienu rītu atrada sevi jūrmalas smiltīs formeli no jūras izskalotu.

Tā kā viņš vispār no ūdeņa vairījās, ne ar laivu brauca, ne labprāt peldējās, tad Dievs vien zināja, kā viņš bija nokļuvis jūrā, no kuras vilnis viņu bija izsitis malā. Un vecais Kaņeps, Bebrulejas kurpnieks, pa Daugavas krastu no Trentelbergas mājās nākdams, apgūlies zālītē mazliet atpūsties. Tas bijis pašā pusdienas laikā. Bet ap launagu viņš pamodies lejā starp radžu bluķiem. Pamodies, pabrīnējies, cēlies un gājis mājā. Tikai sieva ieraudzījusi, ka piere vīram nobrāzta. Un, āmuru rokā ņemdams, pats jutis, ka labās rokas elkonis stīvs. Citādi varētu domāt, ka eņģeļi viņu nonesuši uz mierīgāku atdusas vietu.

Bet ko nu runāt par laimīgajiem. Man jāstāsta par nakti, kurā pats nelabais mani bija apsēdis, varbūt tāpēc, ka es tomēr nebiju tik daudz dzēris, lai zaudētu katru sajēgu. Es nepadevos liktenim, bet cīnījos, un tā bija mana nelaime.

Es toreiz dzīvoju Šļūtenē jau otru gadu kā palīgskolotājs. Seminārā turēts par ideālu jaunekli, kāds arī tiešām biju, es, dzīvē izlaists, ātri paliku par palaidni. Bez šaubām, tur bija vainīga sabiedrība, kāda nu mani šauri ieslēdza, un bibliotēkas trūkums, jo grāmatu lasīšana bij mana lielā kaislība.

Pie pirmā skolotāja, kura vārdu negribu atklātībai zināmu darīt, saradās pa svētdienām un nereti arī pa darbdienu vakariem uz kāršu partiju tīrie žūpu Bērtuļi. Tur bija pagasta rakstvedis Sloka, vējsudmalnieks Zaķis un izbijušais Siļķu kroga krodzinieks Dzilna, kuru mēs labāka apzīmējuma labad saucām par Siļķi. Pie gadījuma atnāca arī skolas vecākais Dzirkals, bet tam nebija ne tik daudz liekas naudas, ne laika, lai varētu līdzi turēt mums — īstajai pagasta inteliģencei. Reizas divas zaudējis, viņš atkāpās.

Kas mani pie šīs kompānijas sēja, bij viņas dalībnieku nesavtība. Mēs nespēlējām aiz mantkārības. Arī uz lielām summām mēs nespēlējām. Nekad peļņa vai paspēle nesniedzās

pdii mūsu spējām to visu sadzert tīrā, baltā šņabī, pie kam tas, kurš pagājušo reizi bij visvairāk paspēlējis, drīkstēja lietot zajo vīna glāzi ar resno, tropaino kāju. Šo glāzi mēs saucām par bluķi un zaudētāju — vai labāki sakot — laimīgo ieguvēju par lielo velnu. Ar šādu iekārtu mēs bijām panākuši, ka melders labprāt zaudēja, lai tikai tiktu pie lielās glāzes un varētu trīskārtīgi vairāk par mums iedzert, ne ik reizas paspēlē mūs tik daudz pārspēdams.

Visuzmanīgākais spēlē bija krodzinieks, kaut gan degvīnu gādāja viņš, un tas viņam pašam iznāca gandrīz uz pusi lētāks nekā mums. Šis cilvēks nebija simpātisks jau savas atkārtās apakšlūpas dēļ vien, bet es viņu cietu viņa skaistās meitas dēj. Dzilnas Dore — tas bija vārds, kurš varēja saviļņot visus pagasta jaunekļus, kam vien bij kaut cik sajēga par skaistumu. O, es šo riebīgo veci vairāk nekā cietu. Šad un tad, kad viņš jutās pārāk vājš uz kājām, es viņu aizvadīju līdz pat Siļķei, ja tikai nebij pārāk vēla nakts. Es cerēju, ka kādreiz Dori sastapšu un, viņas pašas tēva atbalstīts, tikšu viņai tuvāk nekā citi. Bet, par nelaimi, laiks aizvien bij pārāk vēls. Visi kroga logi bija tumši. Un, kā par spīti, ik reizas vecais dažus soļus no mājām kļuva pavisam žirgts un nelaida sevi vadīt līdz galam. Droši vien viņš mani, tādu plikadīdu, neturēja par savas skaistās un bagātās meitas rokas cienīgu. Bet varbūt viņš tikai negribēja savējiem ierādīt, ka nāk mājā tik piedzēries, ka vajadzīga sveša palīdzība.

Lai nu kā, bet cerība reiz nākt skaistajai Dorei tuvāk manis neatstāja, un, kad biju mazliet dzēris, tā kļuva pat par karstu vēlēšanos iet un viņu bildināt. Tikai tādās reizās pienākumi pret kompāniju mani saistīja pie kāršu galda, un pēc tam — jā, tad jau bija vēla nakts. Un, reibumu izgulējis, es biju kautrs un kaunējos pat domāt par to, ko dzērumā būtu spējis izdarīt.

Vasara — otra vasara manā pirmajā vietā jau bija pagājusi. Mēs jau strādājām atkal klasē, kad kādā svētdienas vakarā man tomēr beigu beigās šķita, ka nu būs pienācis mans laimes bridis. Šodien Siļķe bija lielais velns pirmo un varbūt beidzamo reizi visā mūsu kartužnieku laikā, un bluķis manāmi gūlās uz viņa smadzenēm. Kad mēs pulksten divos no rīta šķīrāmies, bij skaidri redzams, ka vecais virs nebūs gājējs. Viņš ilgi nevarēja pacelties no krēsla, un, kad tas beidzot izdevās, tad, tikai gar sienu taustoties, viņš aizkļuva līdz durvīm.

Skolotājs piedāvāja veco dīvānu, kur līdz gaismiņai no-snaust, bet lielais velns to atraidīja. Ko tad teiktu viņa sieviņa un meitiņa, ja viņš laikā nepārnāktu. Siļķe to teica ar tādu uzsvaru, it kā šīs mīļās būtnes būtu paradušas viņu ik vakara sagaidīt pulksten astoņos. Bet mēs taču bieži vien bijām spēlējuši līdz pat saulei, sevišķi vasaras īsajās naktīs. Man šī veča uzstājība bij pa prātam, un es viņu atbalstīju. Es teicu:

«Lielajam velnam ir tūkstoš kalpu. Lai viņš saka tikai vārdu, un es palīdzēšu viņam tās trīs verstes aizlīgot līdz Siļķei.»

Dzilna stikla acīm manī brīdi raudzījās, tad viņa apakšlūpa atrotījās. Viņš smējās:

«He, he, he!»

Teikt viņš neteica ne vārda, bet viņa abas rokas tiecās uz manu pusi. Mēs apkampāmies un pēc maza brīža bijām uz lielceļa.

Iešana tomēr bija grūtāka, nekā es to būtu vēlējies. Smagais vīrs man bij pa pusei jāvelk. Bez tam es jutu, ka arī manas kājas nav visai drošas un pie mazākā kavēkļa metas un ļogās. Dievs vien zina, cik reižu mēs kritām un cēlāmies, pie kam cēlšanās mums sagādāja daudz vairāk sāpju nekā krišana. Tomēr uz priekšu mēs tikām, un tas man bij liels gandarījums. Visu laiku mēs cīnījāmies, ne vārda nepārmīdami. Tiesa, es runāju gandrīz vienā runāšanā, savu ceļa biedri visādi uzmudinā-

dānis, bet no viņa mutes nenāca neviena skaņa, kura atgādinātu cilvēka valodu. Tikai pēc kāda pusstundas gājiena Dzilna piepeši it kā tīšām sabruka sēdus un smagi izdvesa:

«Piekusu.»

Taisnību sakot, arī es biju nomocījies līdz galīgam nespēkam, kāpēc labprāt atlaidos viņam līdzās. Varbūt mēs sēdējām ceļa vidū, bet mums nebij vēlēšanās meklēt ērtākas vietas, un mēs palikām tur, kur Dzilna sabruka. Pēc laba brīža, kad man jau šķita, ka mans piekusušais ceļa biedrs iesnaudies, viņš piepeši rūca:

«Vai mēnesis ir vai nav?»

Es atbildēju, ka mēnesis droši vien stāv debess vidū, bet tikai biezi mākoņi viņu aizsedz un tāpēc ir tik tumšs.

Siļķe pabrīnējās, kā tas varot nākties, ka mākoņi uznākuši, un cēlās augšā. Man par lielu brīnumu, viņš uzcēlās bez manas palīdzības, ātrāk nekā es un delverēja uz māju pusi. Es steidzos satvert viņa elkoni, un mēs gājām atkal, šoreiz abi divi klusēdami, jo man valis nebija ko teikt. Gluži otrādi: visas manas domas tagad vērsās uz sevi vien. Vai manas necilvēcīgās pūles nebij veltas? Kāpēc es tā ļipu klāt šim tēviņam, kurš manu labu sirdi izmantoja taisni tik, cik tas viņam nāca par labu? Acīmredzot arī nu viņš juta mājas tuvumu un bija tiktāl noskaidrojies, ka bez manas palīdzības nokļūs gultā, kaut arī vēl pagaidām diezgan smagi nācās viņu balstīt. Te, kā manas domas uzminējis, Siļķe apstājās un teica:

«Kamdēļ tu mani tā ved kā bērnu? Vai es pats nezinu, kur mājas?»

Viņš grūda mani nost ar tādu sparu, ka pats apgāzās. Man par to bija tāds prieks, ka es kļuvu pavisam laipns un līdzjūtīgā balsī teicu:

«Bet jūs jau, Dores tēv, nemaz neturējāties uz kājām, kad sākām ceļu, un skolā arī nepalikāt.»

Patiesībā es vēlējos, kaut jods viņu būtu parāvis vai vismaz kaut viņš būtu dažas lielās glāzes vairāk dzēris. Es noliecos un raudzīju Siļķei palīdzēt uzcelties.

«Nost!» viņš rūca. «Es varu atpūsties, cik ilgi vien man tīk. Tu mani gribi ierādīt par dzērāju? Tādus sivēnus kā tu es piecus nodzeršu zem galda un zināšu, kur mājas. Pienu tev vēl vajag zīst, ne stiprus dzērienus dzert. Saproti!»

Manī pamodās īsta dzērāja lepnība, un es teicu, mierīgi viņam līdzās apsēzdamies:

«Ar jums es mērojos katrā laikā.»

«Tā! Tu ar mani! Labi! Kamēr sausa!»

Viņš izrāva no krūšu kabatas vēl aizlakotu pusstopa pudeli degvīna un grūda man ar to sānā kā ar dunci.

«Attaisi, un ņemsim pa mutei.»

Nu es nedrīkstēju izvairīties, jo sevišķi tāpēc, ka bij izredzes veci dabūt tik tālu, lai viņš mani lūgtin lūgtu palīgos pie mājās tikšanas. Mēs sēdējām un klusi dzērām. No pudeles klun-gšiem es dzirdēju, ka Siļķe ņem pilnus vaigus. Bet savā sacensības rosībā arī es nepūlējos mutes alu sašaurināt. Tā man tika drusku par daudz.

Kaut gan bija norunāts, ka sacensībā pudele jāiztukšo, tad tomēr tik tālu mēs netikām. Tā varēja būt nokritusi tikko labi pusē, kad Siļķe atprasīja korķi, bet, kad tas bija pazudis, iebāza pudeli kabatā tāpat neaizbāztu.

«Lai paliek rītam,» viņš teica. «Es redzu, ka tu jau esi pilns kā mārks.»

Es patiesi biju stingri apreibis, jo šie vienkāršie vārdi mani tā nokaitināja, ka es apņēmos Dzilnu pamest uz lielceļa. Bet, lai viņam vēl vairāk sariebtu, es teicu, ka iešu uz Siļķi un saukšu palīgā viņa sieviņu un Dorīti, jo viens tādu ļekanu nevaru stiept. To izteicis, es tiešām jutu drosmi arī teikto izpildīt. Es

«PIE RADIEM

cēlos un gāju pa ceļu projām. Sev par lielu prieku, es aiz muguras dzirdēju nesakarīgu lādēšanos un kārplšanos. Jā, vecais nevarēja vairs tikt augšā.

Pagājis labu gabalu, es apstājos. Visapkārt klusa, melna nakts. Bij tik bezgalīgi klusi, ka es nevarēju nostāvēt. Mani kaut kas šķobīja un šūpoja. Es nevarēju ari domas kārtīgi risināt. Mani tikai kāds neapzināms spēks trieca iet, un, kad gāju, tad šķita, ka eju savai laimei pretī.

Nezinu, vai mākoņi bij kļuvuši vēl biezāki jeb vai mana gara apmātība kļuva lielāka pēc pēdējās dzeršanas, bet piepeši bij kļuvis tik tumšs, ka zeme pie labākās gribas nebij saskatāma. Man pat likās, ka kājas vairs pie viņas neduras un es lidoju. Nebija dzirdams ne lielceļa stingrais, čirkstošais grantē-jums, ne oļu ritēšana, es slīdēju pa maigu mīkstumu kā ietaukota skrūve. Bet tad es sāku klupt un stigt. Mana labsajūta beidzās, kad rokas sataustīja drēgnus arumus. Es biju novirzījies no ceļa. Uztraukums mani mētāja gan pa labi, gan pa kreisi, bet tikt uz līdzenākas vietas vairs nevarēju. Manam uztraukumam pievienojās vēl bailes, kad tikai vecais netiktu augšā un neaizietu mājā ātrāk par mani. Tad es ar savu palīgā meklēšanu varētu galīgi izgāzties un nostādīt sevi lielāka dzērāja lomā. Man vajadzēja, pirms skrēju uz Siļķi, vēl apraudzīt, vai vecais ir tai vietā, kur palika. Es mīcījos pa staigno lauku ar vislielāko enerģiju, bet bez panākumiem. Es noņēmos un gāju taisni, lai saietu šim bezgalīgajam laukam malu, bet laikam mans taisnums bija dažāds, jo tikai pēc ilga laika es atdūros pret čalojošu ūdeni.

Tā taču bija upe.

Es biju nogājis veselu versti sāņis.

Būtu es zinājis, ka tas ir Kadiķu grāvis, kas tur tik nolādēti krāca, rudens lietu pārplūdināts, es būtu mazliet padevies pa labi un uzrāpies uz lielceļa, bet nu es to biju noturējis par

upi un skriešus bēgu, vairak reižu arumos paklupdams un galīgi sabojādams savu izskatu.

Neraugoties uz visām likstām un neveiksmēm, par spīti galīgi nenoteiktajam stāvoklim, kādā patlaban atrados, manī arvien jo neatlaidīgāk nostiprinājās apņemšanās solījumu turēt. Es biju gatavs ne vien abas dāmas saukt palīgā, bet Dorei pat uz vietas atklāt mīlestību. Vajadzēja tikai atrast lielceļu, pārliecināties, vai Dzilna vēl guļ, un tad doties uz Siļķi. Jā, bet kā tas bij iespējams, kad pēc laba brīža un pēc krietnas cīņas pa nelīdzeniem laukiem es atdūros pret kokiem apaugušu krastu, zem kura šalca upe?

Atkal upe!

Nu es biju neziņā. Brīdi mīņājos uz vietas, labi nevarēdams vairs uz kājām turēties, tad pavērsos tā, lai upes čalas būtu tieši aiz muguras, un skrēju, cik labi mācēdams, jo taisni priekšā tagad vajadzēja atrasties lielceļam. Bet drīz vien upes troksnis izdzisa un es vairs nespēju orientēties. Pie pirmā klu-piena manas rokas atkal ieurbās arumos kā mīkstā mīklā. Es netiku uz priekšu.

Par laimi, mēnesis pabāza savu greizo vaigu pa šauru mākoņu starpu, un es ieraudzīju gaišāku švīku lauka melnumā. Kaut gan lielceļam, pēc mana prāta, vajadzēja atrasties pavisam uz otru pusi, es steidzos uz gaišo ežu un patiesi tiku uz ceļa. Un kāds prieks! Vecais Dzilna gulēja dziļā miegā. Kā kaķis es viņam aplīdu apkārt, tad, ne brīdi neapdomājies, devos pa ceļu uz Siļķu kroga pusi. Es nejutu vairs noguruma, kāds mani mocīja, mīcoties pa arumiem. Es būtu varējis pat kliegt un svilpot aiz prieka, ja tikai nebūtu baidījies uzmodināt veci.

Nu jā —. patlaban jau ceļš strauji devās pa kreisi un sākās kroga kļavu aleja. Ceļš kļuva slapjš, un vēl nenobirušie koki zemi darīja tik tumšu, ka nebij saskatāmas ne ūdens peļķes, par akmeņiem un grambām nemaz nerunājot. Es lavījos gar

malu, ķerdamies pie koku stumbeņiem, bet kājas slīdēja un grima dubjos. Droši vien līdz skriemejiem, jo es Jutu slapjumu vēl augstāk. Cik nejēdzīgs gadalaiks varēja būt tāds rudens.

Bet te, par laimi, krogs jau bija klāt. Pret debesu pelēkumu es saskatīju asu trīsstūri un turpat atdūros pret akmeņa sienu. Nu tikai logu, pirmo logu no gala!

Jods, te nebija neviena loga.

Aizvien tālāk virzīdamies pa smirdošiem rudens dubļiem, es beidzot sataustīju durvis. Bet tās bija aizsprostotas ar resnu dzelzs kārti. Tas varēja būt tikai zirgu stallis, kāda Siļķu krogam nemaz nebij, jo viņiem lopi mita veclaicīgā stadulā...

Ilgi prātot man nebija vaļas, Jo tai brīdī, kad mani pirksti piedūrās dzelzs kārtij, turpat netālu nožvadzēja ķēdes un divi suņi nikni brāzās uz manu pusi. Man šķiet, ka tai acumirklī arī es nometos uz visām četrām un iekaucos. Bet tad es nesos cik spēka pa gatves vidu atpakaļ, pilnīgi zaudējis cerību tik tumšā naktī kaut ko sasniegt.

Kad tiku alejas galā, mans skurbulis bij tiktāl zudis, ka pratu apsvērt situāciju. Nu es nojautu, ka te ceļš vis nenovēršas, bet iet taisni un ka es biju nogriezies pa māju ceļu. Nu jā, tas taču bija Boķu ganu ceļš — nepilnus simts soļus no mūsu skolas.

Neraugoties uz laimīgo apstākli, ka neviens man nebija pakaļ dzinies, es tomēr jutos līdz asarām nelaimīgs, alejas galā apstājies un raudzīdams sakārtot savu apģērbu., Kas es tagad biju? Nožēlojams dubļu piks. Pie tam ar manu veļu bija kaut kas noticies, jo es biju kā sapīts un nevarēju vairs paspert soli. Man vajadzēja drusku aptīrīties un sajozties, pirms gāju mājā.

Samērā ar to, cik biju kritis, mana stāva augšgals tomēr bija diezgan tīrs. Turpretim bikses, sevišķi apakšējās, kuras bij

pārplīsušas un sabrukušas uz ceļgaliem, atradās tik nožēlojamā stāvoklī, ka turēju par labāku no viņām atsvabināties, lai varētu vismaz spert cilvēcīgu soli. Kaut gan man šķita, ka tagad esmu pilnīgi skaidrā prātā, tad tomēr nekādi nevarēju dabūt pāri zābakiem šo nolādēto veļas gabalu. Es uztraucos, rāvu, plēsu, un, kad beidzot jutu, ka lieli brīvi, tad no paša apģērba gabala nekas sakarīgs vairs nebija rokā dabūjams. Sis zaudējums tomēr būtu bijis pieciešams, ja nu es būtu varējis atrast virsbikses, kuras pirms cīniņa ar apakšējām, kā likās, uzkāru uz kāda zemāka zara. Nu tās nebija vairs atrodamas ne kokos, ne zemē.

Ko nu man bija darīt?

Gaismas gaidīt es taču nevarēju. Vienkārt, man jau zobi sāka klabēt, un, otrkārt, sētā, kur vēl suņi vienmēr nikni rēja, kāds staigāja ar vējlukturi. Droši vien viņš vēroja manas pēdas. Viņam jāpalaiž vaļā tikai suņi, es domāju, un es būšu rokā. Kāds briesmīgs fakts: jaunais skolotājs gājis zirgus zagt. Pie tam maskojies...

Es laidos mājup, nedomādams vairs par Dzilnas Dori, ne par trūkstošajiem apģērba gabaliem.

Liktenis man bija labvēlīgs un sūtīja pie durvīm veco An-līzi bez sveces, kamdēļ viss šausmīgais noziegums varēja palikt neatklāts līdz šai dienai. Jā, taisni līdz šai dienai, jo toreiz nekāda vara mani nebūtu varējusi piespiest atzīties, kā tās manas bikses, ko Boķu ganumeitēns bija atradis olnīcas galā starp akmeņiem un kuras sacēla tik lielu uztraukumu visā pagastā.

No rīta manas nabaga bikses bija atrastas, bet ap pusdienu Boķu sētsvidū drūzmējās ļaudis, lai atradumu apbrīnotu un spriestu par/Visādām varbūtībām. Bez šaubām, te bija notikusi slepkavība aplaupīšanas nolūkā, uz ko norādīja tukšais naudas maciņš bikšu kabatā. Saplosītie veļas gabali liecināja par niknu cīņu starp uzbrucēju un viņa upuri, kurš varbūt gulēja

tepat tuvumā kādā biezoknī vai patiltē noslēpts. Gandrīz ikviens, bet sevišķi vecākās sievas bij naktī nojautušas kaut ko briesmīgu. Vienu bij kāds it kā kīīdījis celties un iet ārā, otra bij sapnī redzējusi sarkanas magones, kas neesot nekas cits kā asinis, trešā bij dzirdējusi palīgā saucienus. Boķu saimnieks teicās izgājis ap pulksten četriem ar vējlukturi, jo suņi rējuši, apstaigājis staļļus un klētis, bet nekā nejutis un licies gulēt. Visi sprieda un prātoja, veidodami notikumu daždažādi. Bet, kad Boķos ieradās bodnieka Ozoliņa kundze, tad publika aiz šausmām sastinga.

«Mans vīrs! Mans vīrs!» viņa tikai iekliedzās un paģība.

Kad nelaimīgā kundze nāca atkal pie samaņas, viņa varēja pastāstīt ko tuvāku. Viņas vīram jau pagājušo nakti vajadzējis būt mājā no Rīgas, kur piektdien aizbraucis darīšanās. Viņa jau domājusi, kad tikai nebūtu kas ļauns ar viņu noticis, jo taisni rīta pusē redzējusi nelabu sapni.

«Jā, jā,» viņa, galvu saķērusi, atkal sāka kliegt, «tās ir viņa bikses!»

Viņa satvēra dubļaino apģērba gabalu un spieda pie krūtīm ar tādu sirsnību, it kā tā būtu vienīgā piemiņa no viņas vīra.

Man, kas biju aizgājis uz Boķiem tīri materieli šai lietā ieinteresēts un pa daļai lai novērstu no sevis aizdomas, palika tīri drausmīgi, noraugoties Ozoliņa kundzes ciešanās. Bet es nedrīkstēju sacīt neviena vārda, kas viņas ļaunās aizdomas varētu izkliedēt. Tikai kad ļaudis mazliet atkāpās sāņis, es viņai liku roku uz pleca un klusi teicu:

«Neraudiet. Vēl Dievs visu var griezt par labu. Varbūt jūsu vīrs ir sveiks un vesels un steidzas patlaban mājā. Vai tad jūs esiet pārliecināta, ka otru tādu bikšu pasaulē vairs nav? Vai jūs neatceraties, ka tai nedēļā priekš Jāņiem es pats

tādu drēbi pirku un jums palika vēl liels baķis. Varbūt pagastā ir pieci seši uzvalki no tādas drēbes.»

Kundze tomēr palika neapmierināma, kaut gan atzina, ka naudas maka labi nepazīstot. Viņa aizgāja ar visu dārgo piemiņu uz mājām, visu ceļu raudādama un vaimanādama. Līdz ar to publikas interese pārcēlās no Boķiem uz Ozoliņa veikalu — verstes divas tālāk. Vēl joprojām valdīja liels uztraukums, un varbūt mēs ar Ozoliņu bijām vienīgie cilvēki, kuri palika gluži vienaldzīgi pret notikušo slepkavību, jo viņš no tās nekā nezināja un es zināju vairāk par visiem. Es zināju, ka Ozoliņš atgriezīsies kārtīgi apģērbies, bet manas bikses, kuras man būtu varējušas kalpot visu ziemu, nekad vairs neatgriezīsies. Vēl vairāk: es zināju, ka veco Dzilnu nekad vairs necentīšos vadīt uz Siļķi, jo redzēju no notikušā, ka Dievs man Dori nebij lēmis.

PIE RADIEM

No mātes puses es biju bagāts radiem. Es varēju braukt cauri visus latviešu novadus — aizvien atdūros uz bieži daudzinātiem uzvārdiem, un, kad apvaicājos, tad Izrādījās, ka tas man diezgan tuvs rads. Senāk es pat lepojos ar saviem daudzajiem radiem. Tagad man viņi bijuši nebijuši, bet, kad biju sētā, skaistajos skolas gados, mēs, jaunā radu paaudze, sarakstījāmies. Mūsu vēstules bij jūsmīgas. Mēs augstu turējām radu būšanu un solījāmies dzīvē viens otram palīdzēt. No pilsētās dzīvojošiem es saņēmu fotogrāfijas. Neliels knauķis stāvēja pie apaļa galdiņa, uz kura bija nolikta viņa skolas cepure, jeb viņš to turēja rokā. Meitenēm bij kuplas bizes platām lentām, pārliktas uz krūtīm. Tie bija kungu bērni. Viņi mani aicināja ciemos, bet es jau to neiespēju. Man nebija ne laika,

ne ceļanaudas. Un, tā kā mēs ne jutāmies diezgan bagāti, lai godam pilsētniekus uzņemtu, tad personīgi ne ar vienu pazīstams netiku. Arī mūsu sarakstīšanās atslāba, rodoties svarīgākiem dzīves pienākumiem. Tikai ar Pēteri Rizgu, ar mīļo brālēnu, es sarakstījos pāri skolas gadiem. Tas bija lāga zēns. Savās vēstulēs viņš sūdzējās, ka tēvs, māte, pat māsa izglītības neatzīstot, ka visus viņu ideālus varot sabāzt vienā medību desā. (Viņa tēvam Alūksnē bij desu fabrika.) Bet gan jau šis tikšot uz priekšu paša spēkiem. Šā sapnis esot — kļūt par advokātu, jo šim esot labas runas dāvanas, par spīti vecāku mazrunībai. Vajagot tikai nokjūt Rīgā, gan jau tad izsitīšoties līdz abitūrijai, kā tūkstoši tur sitoties ar badu un ar stundām. Pēc tam uz Tērbatu ...

Es uz tik augstām lietām nevarēju cerēt kā mani pilsētas radi. Kaut cik krieviski ielauzījies, es aizbraucu uz Sibīriju. Manis nepievilka šī zeme kā zelta bedre, nē, es turpu devos, vienīgi alkdams redzēt pasauli, un tā bij vienīgā vieta, kur es savām zināšanām varēju dabūt kādu pateicīgu lomu, kurpretim šeit man visu mūžu draudēja statista nožēlojamais liktenis.

Sibīrijā dzīvodams, es atsvešinājos no visas pasaules. Es biju arī kļuvis tik slinks rakstītājs, ka tikai pa gadu reizi apciemoju ar dažām rindiņām savus vecākus. Tas notika pa Ziemassvētkiem, kad jutu pienākumu viņus apdāvināt un iepriecināt. Tad es uz naudas pārvedumu zīmes novēlēju priecīgus svētkus un piemetināju, ka esmu dzīvs un vesels.

Kad bija nodzīvoti svešumā vairāk nekā desmit gadi, mani piepeši sagrāba vēlēšanās būt atkal dzimtenē. Un, kā visu savā dzīvē es daru bez liekas domāšanas, tā arī šoreiz. Es nebiju te dzīvodams saistījies ar nekustamiem īpašumiem, tāpēc manai aizbraukšanai nebij vairāk laika vajadzīgs kā nepieciešamās četrpadsmit dienas dienesta uzteikšanai. Bet nu es arī

it kā pamodos no smaga miega. Vai es visu šo laiku nebiju nodzīvojis kā kurmis alā? Nebfitu nekāds brīnums, ja mans skats priekš pasaules plašuma, pēc kā es kādreiz alku, būtu galīgi atrofējies. Nu es arī atcerējos, ka jau gadi divi vai trīs nebiju rakstījis Rizgu Pēterim. Lai kaut cik sevi glābtu, es uzrakstīju karti, kurā atvainojos par nolaidību un apsolījos izpirkt savu vainu ar apciemojumu, kas var nākt ātrāk, nekā viņš domā. Karte devās ceļā reizā ar mani un, vienīgi man Maskavā uzturoties dienas divas, varēja nokļūt galā ātrāk par mani pašu.

Valkā es necerētā kārtā sēdos šaursliežu vilcienā, kādā vēl nekad savā mūžā nebiju braucis, lai izkāptu vispirms Alūksnē, kur Pēters, bez šaubām, manis gaidīja. Pēc garā, vienmuļā ceļa šīs pēdējās verstes man sagādāja patīkamu pārmaiņu. Lēnām mēs braucām kalnup un ar dārdošu troksni brāzāmies lejup. Tas vairs nebij nekāds vilciens, tā bij pa pusei vecu laiku kariete, vesela strauju pajūgu rinda — pajūgu, kuri turējās ciešāk kopā, lai būtu drošāka braukšana.

Tā kā bij pats vasaras vidus, kad pulksten septiņos vakarā vēl saule labā launaga laikā, tad man, vilcienu atstājušam, nebij nekur jāsteidzas. Es neskatījos pēc vedējiem, jo tādu te arī nebij. Tie nedaudzie zirgi, kas grauza piesēju kārti, likās visi privāti, jo ap katriem ratiem jau kravājās kāds noputējis braucējs, ievietodams savas paunas. Es laidos pa slaido piegāzi lejup uz pilsētiņu, priecādamies par dzidro gaisu, kas manas dūmu un putekļu mocītās krūtis tagad kā skalot skaloja. Es arī priecājos par pretimnācēju latviskajām sejām. Sen es nebiju redzējis šī acu ziluma, šo sārto vaigu. Mongoļu melnie, iešķībie šķiedumi uztūkušajā ģīmja apaļumā mani bija padarījuši vienaldzīgu pret cilvēku ārieni. Tie tur likās tiešām tik vienādi, ka strādniekus nesauca vis vārdā,

bet apzīmēja ar numuriem. Te cilvēks manās acīs atkal atdabūja savu es. Te katrs, pat nabadzīgi ģērbies vīrs, nesa sev līdz savu pasauli, kurā varēja svabadi orientēties tikai vienīgi viņš. Vai nu tas bij lepnums uz savu cilti, vai ilgā prombū-šana no dzimtenes darīja savu tiesu, bet man visi šie cilvēki šķita tik tuvi, mīļi un labi, ka es tos uzskatīju kā savus tuviniekus. Es viņiem piedzejoju vienīgi tās īpašības, kuras pats atzinu par labām. Visas meitas bij daiļas un tikumīgas, sievas tikušas un uzticīgas, puiši drošsirdīgi un centīgi, vīri darbos iegrimuši un izpalīdzīgi cits citam, sirmgalvji un sirmgalves dzidra rudens miera apdvesti. Es gāju un vēroju katru seju. Tās visas sakrita ar manām iedomām. Bet, ja kur bija kāda nesaskaņa, tad, dziļāk paveroties, es uzgāju, ka gājējs varēja būt krievs, žīds vai pat čigāns.

Uzmeklēt savu radu man nenācās grūti. Pietika tikai minēt viņa vārdu, kad katrs, padevīgi smaidīdams, atņēma:

«Ak tas? Ejiet vien taisni, līdz nonāciet Ezera ielā, tad jūs paši icraudzīsat, pat ja jūs numuru nezinātu.»

Cik labi būt bagātam! — es, lēnām soļodams, domāju. Visi tevi pazīst un ievēro, un pat tavu vārdu piemin ar godbijību. Būtu mans radinieks kaut kāds malkas zāģētājs, man nāktos grūti sadzīt to ieliņu, kur viņš mājo. Un jāprasa — vai tad es vispār šeit būtu un viņu meklētu? Kāpēc es ar visiem citiem radiem esmu pazaudējis visus pavedienus? Pēters? Varbūt arī Pēters bija tikai iedomīgs, izlutināts memmes dēls, kurš nezināja, ko viņš grib. Zināms, ar bagātību jau var visu. Tā ir vienīgais ceļš uz izglītību ...

Te es satrūkos. Vai Pēters nesūdzējās, ka vecāki viņam nedod ne sarkana graša, ja viņš domā dauzīties pa skolām. Vērsim ar vāli iezvelt pa pieri var arī bez kādas skolas. Var būt, ka Pēters nemaz te nedzīvoja, ja jau nebij pašos pamatos saskaņas starp viņu un vecākiem. Varbūt viņš bij uzņēmies pa

vasaras brīvlaiku parastās mājskolotāja gaitas. Tādā gadījumā nebūtu kas priecājas par manu apciemojumu.

Es paātrināju soļus, lai nebūtu jādomā par lietām, kuras varēja uz vietas noskaidrot. Šo īpašību es biju iemantojis savā desmit gadu garajā darba dienā.

Drīz es biju nokļuvis pie mērķa. Virs durvīm brūns vērsis dusmīgi noliektu galvu, taisniem āža ragiem, īsām kājiņām. Logs pilns dažādu gaļas gabalu un piekārts desām. Jā, tur jau arī stāvēja vārds un «Liela izvēle no visādām d e-s ā m». Es vēroju, vai uz dzīvokli nebūtu kāda cita ieeja, bet vārti bij aizslēgti, un no ielas varēja tikt vienīgi veikalā. Es zināju, ka Rizga telpas neīrē, ka veikals atrodas paša mājā, bet te apakšā dzīvokļa nemaz ncbij. No ielas namā veda vairākas durvis, un ik durvīm līdzās bija logi — viens piekravāts zābakiem, zābaku sasējiem, kurpēm un vikses bundžām, otrs — drānām, pogām un diegiem, trešā vilinoši vizēja tumšas un gaišas pudeles zeltītiem un sudrabotiem kakliem, spilgti krāsainām etiķetēm. Varbūt otrā stāvā? Bet kā tur tikt?

Es iegāju desu veikalā. Aiz letes darbojās jauna sieviete baltu uzkreklu, melnām lakādas aprocēm. Bez šaubām, tā bij Anna — Pētera māsa. Apkalpodama kādu vecu sievu, viņa pastiepa zodu pret mani.

«Un jums?»

Es biju domājis, ka sākšu runāt pirmais. Šis vienkāršais un lietišķais jautājums mani apmulsināja, ka es nosarku un labu brīdi nevarēju sadomāt, ko atbildēt. Sieviete vairāk reižu pagrieza uz mani acis un smējās. Ko es tai brīdī domāju, bij vienīgi tas, ka jaunajai sievietei trūkst viena priekšzoba un ka tas viņas ,sejai piedod bēdīgu izskatu taisni tad, kad tai vajadzētu izrādīt prieku.

«Jūs nevariet izgudrot,» sieviete teica un bēdīgi smējās.

«Vai Rizgas kungs mājā?» es vaicāju, atdabūjis valodu.

Rizgas kungs nebij mājā. Viņš bij izbraucis uz Korvu iepirkt lopus. Mājā viņš varēja būt vēlu naktī.

«Un Pēters?»

«Kas jums no Pētera vajadzīgs?» bij asa atbilde.

Es darīju zināmu, kas esmu un ka Pēteram jau rakstīju par savu ierašanos. Jaunā sieviete mazliet atkusa, bet nebūt nepārtrauca saskaitīšanu, ko patlaban izdarīja uz dzeltenā ietinamā papīra. Kā jau paredzēju, tā bij Pētera māsa Anna, gadi divi par viņu vecāka, nu jau tuvu trīsdesmitam. Viņa tomēr bija diezgan skaista, izņemot nejauko robu balto zobu rindā.

«Tad lūdzu dziļāk.»

Rokas viņa man nedeva, aizbildinādamās ar savu taukaino darbu. Pacēla letes vāku, pagriezās, pavēra durvis, un es biju istabā.

«Mamma, saņem ciemiņu,» viņa iesvieda pār slieksni.

Pateikusi šo vienīgo teikumu, jaunā radiniece mani atstāja vienu tādā kā pieliekamā kambarī vaigu vaigā ar manu mātesmāsu, kuru es uz vietas pazinu no kādreiz redzētās fotogrāfijas. Kad es teicu savu vārdu, vecā, kalsnā sieva noslaucīja pie priekšauta rokas un sniedza man labo pretim.

«Cits jau laikam nebūs kā tas sibīrietis,» viņa teica un lika man sēsties.

Es raudzījos visapkārt, kur novietoties, jo istabā gandrīz nebij vietas kur apgriezties aiz visādiem krāmiem, starp kuriem netrūka pat trauku ar gaļas nogriezumiem un jēlām zarnām. Pie sienas nokļūt bija iespējams tik vienā vietā, bet tai pašā vietā čirkstēja vecs sienas pulkstens un nebija nevienas naglas. Es uzsviedu savu mēteli uz tuvākā krēsla atzveltņa, pats apsēdos un čemodānu paspēru ar kāju apakšā. Cepuri es paturēju rokā, jo negribēju ilgi te iekšā palikt.

Māte, kurai varēja būt gadu piecdesmit, sāka atkal kravāties pa lūžņu. Kravādamās viņa runājās ar mani. Mūsu

dzimtā bija daudz turīgu cilvēku, kuru turība ar katru gadu pieņēmās, bet te es no katra vārda izmanīju skopulību. Tā katrā ziņā pa šiem ilgiem gadiem manai mātesmāsai bij pielipusi no viņas vīra, kuru jau senāk dzirdēju daudzinām kā lielu sīkstuli. Nu viņai viss grozījās ap kapeikām un rubļiem. Viņi nevarēja tā kā citi. Lai kaut cik sistos cauri, viņiem visiem vajadzēja pūlēties vaiga sviedros un dzīvot uz to vienkāršāko. Viņi nevarēja vis sev paturēt augšā dzīvokli, viņiem vajadzēja pietikt te ar šo istabu; augšā katrs dzīvoklis ienesa mēnesī labu summu.

«Kā pie sestdienas drusku jāparāda ūdens. Es jūs lūgšu tur pie galda ar visu krēslu.»

Jā, nu tikai es ieraudzīju, ka istaba tiek mazgāta. Mātesmāsa paņēma slapjām rokām manu mēteli un ielika gultā. Tad viņa pārvietoja arī čemodānu. Es skaidri redzēju, ka viņa to savā rokā it kā nosvēra, lai mani novērtētu. Nu, daudz nekas tur nevarēja būt — daži veļas gabali, varbūt otrs uzvalks.

«Tu gan pa šiem gadiem būsi sakrājis daudz naudas,» viņa mazliet zobgalīgi teica.

«Ko nu šajos laikos var sakrāt,» es atbildēju. «Cik tad jūs visi pūlēdamies esat sakrājuši? Jaunam jau ātrāk kapeika izslīd.»

Nu tā gan nevajadzējis palaisties. Katram varot uznākt slima diena, un vecums katram esot nenovēršams. Labs, kas vēderā un mugurā, bet vēl labāk, ja ir kas makā.

Es uz galda ieraudzīju savu karti un paņēmu, lai pārlasītu. Mātesmāsa, to redzēdama, novirzīja valodu turpu.

«Gandrīz reizā pats ar vēstuli,» viņa iesāka. «Tikko vakar pastinieks ienesa. Kas tad nu mums var rakstīt — Anna brīnās. Nu, sak, lasi tikai, man nav briļļu pie rokas.»

Es gribēju vaicāt par Pēteri, bet, atcerēdamies viņa sliktās attiecības pret vecākiem, sāku runāt par Annu.

«Meita jums palīdz veikalā.»

Mātesmāsa paskatījās uz durvīm, pienāca man tuvāk, apsēdās un kļuva visai tuva.

«Netrūkst jau, kas viņu ņem. Un laiks arī būtu, bet negadās neviens tāds īsti turīgs. Nupat vēl divas nedēļas atpakaļ runāja viens saimnieks tepat no Lasbergas. Tēvs aizbrauca, paskatījās. Nē, tā lieta negāja. Cilvēks krietns, jauns, glīts, paskolots, bet mājām jumti kā sieti, pļavās guļ ūdens, ecēšām trūkst zaru. Viņi tikai mana labuma gaida, kad kritīšu, — tēvs saka. Nu jau arī nāk septiņdesmitajos, jāsaka, vai tad nu saules mūžu dzīvos. Anna nav vairs meitēns, tak jau pieaudzis cilvēks un ar prātu. Kas man nekaiš vienai? — viņa saka. Kamēr man kabata klausīs, visi mani ievēros. Bet, kad es kaut kādam pliksnim sēdēšu blakus kokasu ratos, mani vēl ar suņiem parīdīs. Taisnība jau ir.»

Mātesmāsa cēlās un sāka atkal kašāties pa grīdu, stumdīt daudzos traukus, kastes, bluķus un grozus.

Pēc izrunāšanās par meitu es atradu par pienācīgu brīdi runāt arī par dēlu.

Na, vai tad es pie svešiem atbraucis? Jau tā pie šiem nerādoties neviens no radiem kā pie ieslavētiem sīkstuļiem. Nu jau šie apaļus divpadsmit gadus neesot savā mājā redzējuši neviena ciemiņa. No sākuma, kad apprecējušies, tad gan viens otrs apgriezies, bet vecajam jau esot tāda daba, ka viņš nemākot ar cilvēkiem runāt. Šās brālim īsi un skaidri noprasījis: vai tu brauci te mani revidēt? Tā visi viņu noturot par briesmīgi skopu un otru reizi vairs nerādoties. Bet šie jau nebūt neesot tādi, par kādiem viņus turot. Vai šie ejot neēduši, vai kārtīgi neģērbjoties?

Mātesmāsa sāka runāt aizvien straujāk. Nu jau viņa atkal sēdēja man iepretim un mētājās pat ar rokām.

«Taisnība, vīrs necieš plikadīdas un nevar ciest arī, ja kādam vairāk par viņu, bet citādi viņš tr labs un godīgs cilvēks. Ar tām pašām desām. Citi bāž visādu draņķi iekšā. Viņš ne. Viņš tikai tīru mantu. Mēs droši paši griežam no kaut kura gabala un ēdam. Citādi jau arī nekur netiksi. Vajaga tikai vienu reizi iziet neslavai, un beigts tu esi. Tagad mums, kā teikt, lai tas veikals neplešas, bet vecuma dienas par to nodrošinātas. Ak, ko tie plašie veikali līdzi Vai tad uz jaudīm var palaisties? Rauj acis no pieres laukā. Aizlaid kādu ar desām uz lauku tirgu, labi ieskaiti — tomēr viņš tev kaut ko noblēdī.»

Par Pēteri viņa man neatbildēja neviena vārda, un es vairāk arī netraucēju. Nu manas domas griezās uz citu pusi. Es brī-nējos, kā mana mātesmāsa varēja aizmirst jauko neretiešu tikumu — ciemiņu pamielot. Es visu laiku domāju: nupat viņa vaicās, vai neesmu izsalcis. Nekā! Nu viņa cēlās, nogrieza grīdas lupatu un izgāja pa āra durvīm, lielo koka spaini smagi stiepdama.

Nu es biju viens šai lūžņā, un man gribējās tīra gaisa. Es liku cepuri galvā un gribēju caur veikalu iziet, kad mātesmāsa ienāca atpakaj. — Nupat būs! es domāju. Bet viņa atlaida uzspraustos brunčus un dzīrās iet meitai palīgā. Uz vakaru reizām sarodoties tik daudz pircēju, ka pat visiem trim esot ko ņemties. Rītu taču svētdiena. Bagāts vai nabags — katram griboties gardāka kumosa.

«Es gribēju apskatīt pilsētiņu.»

Tas manai mātesmāsai likās pa prātam. Viņa man noteica maršrutu, kur es visvairāk ko redzēšot. Ko nu pilsētiņu! Es jau esot redzējis lielas un skaistas pilsētas. Bet lai ejot gar ezera malu uz parku. Tur uzkalniņā esot jaunā pils. Un uz salas es redzēšot drupas. Tā esot vecā pils no bruņinieku laikiem. Viņa mani it kā bīdīt bīdīja veikalā.

Es pateicos par aizrādījumiem un gribēju jau Annai, kura manis nemaz neievēroja, uzsaukt «uz redzēšanos!», kad mani sagrāba mazs, nekulturāls Sibīrijas velniņš, un es, iespraucies starp pircējiem, uzsaucu:

«Lūdzu man pusmārciņu aknu desas!»

Māte ar meitu saskatījās. Viņas neredzēja nekādas citas izejas kā padot prasīto. Es, uzsviedis uz letes desmit sudraba kapeikas, paņēmu pasniegto vīstoklīti un izgāju. Es izgāju pilnīgi apmierināts ar savu izturēšanos. Lai mazliet iedzeļ kāds ērkšķis šiem kapeikas vergiem.

Es gāju vienīgi, lai ietu. Pa ceļam gadījās alus bode, kādu krievu laikos nebij trūkums pat tai niecīgākajā miestiņā. Es iegāju un paēdu reizā pusdienu, launagu un, varbūt, vakariņas. Tad es prasījos uz ezeru.

Kāds iesilis vecis uzņēma manu vaicājumu traģiski un rūca no kakta:

«Gola meklēt īs...»

Man šī piezīme patika, un es iziedams teicu:

«Ja es rītu ap šo laiku te neierodos, tad ziniet, kur mani meklēt.»

Es gāju uz ezeru, nonācu taisni pie laivu piestātnes un noīrēju uz divām stundām glītu laiviņu. Man ienāca prātā pēc desmit gadiem reizi saņemt svētvakaru vienatnē un pilnīgā savvaļā. Es īros kā mācēdams uz tuvo salu, kur, zeltainas pievakares saules apspīdēti, cēlās vecās pils robainie mūri, rāmajā ūdenī tikpat stipri zīmēdamies kā gaisā. Es negribēju nekā domāt ne par vakardienu, ne par šodienu, ne par rītu — es gribēju vienīgi pa savām dzīslām ritināt vasaras sauli, kura man nekad nebij likusies tik maiga un mīļa kā taisni tagad, kad tā bija tuvu rietēšanai.

Laivai taisot vairākus līkumus, es tomēr beidzot nokļuvu

salas niedrās. Malā kāpt es nevēlējos un tālāk arī nebraucu, jo airēšana man, nemākulim, nevarēja prieku darīt un laivas untumainā gaita ne tik. Brīdi es noraudzījos milzīgajos, biezajos mūros, tad atlaidos laivas galā puszvilus, sataustīju kabatā desu, drupināju to un metu pār laivas malu. ūdens te bija tik dziļš, ka dibens nebij saskatāms. Baltās drupačas, lēnām kļūdamas zaļas, grima un pievilka zivis. Tās jautri šaudījās un cēlās aizvien augstāk barībai pretim, līdz beidzot dejoja pa pašu ūdens virsu, brīžam izšaudamās pat gaisā. Šī rotaļa man patika, un es to turpināju, līdz pietrūka barības. Bet pa to laiku, lai kā es centos nenieka nedomāt, manas domas atkal un atkal atgriezās pie Rizgicm un pie viņu dzīves. Vai mani slēdzieni par latviešiem vispār, pirmīt nākot no stacijas, nebij svešniecību izcietuša fantasta izdomājums? Vai no visiem kaktiem nerēgojās sausa dzīves proza ar visādiem netikumiem un pārspīlētiem tikumiem? Vai ezers nebija vieta, kur iet tikai zvejot un slīcināties?

«Nabaga Pēters! Būtu arī brīnums, ja es tevi sastaptu šinī skābuma ķērnē,» es balsī teicu un pasmējos.

Cik gan es biju neapķērīgs. Man taču vajadzēja paņemt mēteli un čemodānu, lai nevajadzētu atgriezties tur, kur manis neviens nebij gaidījis. Kas gan mani būtu atrunājis un uzaicinājis palikt? Vajadzēja tikai dabūt Pētera adresi un ardievoties.

Tā domājot, man kļuva gluži bēdīgi ap sirdi, un piepeši man otrreizējais gājiens pie Rizgiem kļuva par mocību, no kuras es tomēr nekādi nevarēju atsvabināties. Es būtu varējis uzrakstīt zīmīti un aizsūtīt kādu cilvēku pēc mantām. Bet man vajadzēja adreses, un — labāk bij, ja šķiršanos izdarīja neuzkrītoši. Radi vien jau bijām. Es varēju sacīt, ka galvenais man bija satikt Pēteri, bet, tā kā viņa šeit nav, tad gribu braukt ar nākošo vilcienu atpakaļ uz Valku. Viņi būs katrā

«LAUCINIECE PRESES BALLĒ

ziņā priecīgi par manu aizbraukšanu, un mēs šķirsimies ar laipnībām.

Saule patlaban rietēja. No baznīcas torņiem viļņoja vakara zvanu skaņas. Es bridi klausījos, tad sēdos airos un braucu malā. Noejošā saule sārtoja ne vien krastus, bet arī debesi un ūdeni. Šai sārtumā tikai zili ņirbēja manas laivas ceļš. Varenā vakara noskaņa mani pilnīgi apmierināja.

Nodevis laivu, es lēnām soļoju mājup. Iedams gar alus bodi, es it kā sajutu uz sevi vērstus skatus un pacēlu acis uz logiem. Tur stāvēja bodnieks, kāda sieviete un pusaugu meitene. Bodnieks smaidīja un māja man ar galvu. Acīmredzot viņi priecājās, ka es biju dzīvs. Bet varbūt jau pa pilsētiņu gāja baumas, ka kāds cilvēks, kurš nekad te nav redzēts, prasījis ceļu uz ezeru un izrunājies tā, ka var sagaidīt rītu jaunas, pārsteidzošas ziņas. O, varbūt jau es biju noslīcis aiz nelaimīgas mīlestības vai aiz dzīves apnikuma. Šis mazais starpgadījums darīja manas domas atkal vieglākas, un es gāju tālāk ar pavisam citu apņemšanos.

Kamdēļ mums būt ienaidniekiem? Ko nevaram mīlēt, to vismaz jāpacieš. Ko nevaram ciest, to vismaz jārauga saprast.

Pie mājas vārtiem es sastapos ar veco Rizgu. Viņš bija pārbraucis agrāk, nekā mājinieki domāja. Sētā stāvēja vēl nenojūgts zirgs un pie ratiem piesietas divas raibas govis. Rizga patlaban taisīja vārtus ciet. Kad es pacēlu cepuri, viņš, man roku sniegdams, teica:

«Man jau stāstīja. Tad manies vien iekšā, kamēr vēl vaļā.»

To sacījis, viņš iegāja sētā, mazos vārtiņus aiz sevis pievilkdams un aizslēgdams. Es paliku uz ielas un gāju uz veikala durvīm, kurās patlaban stāvēja Anna, kā tīru gaisu ieelpodama pēc grūtas darba dienas piesmakušā telpā.

«Nu tēvs jau arī mājā,» viņa teica.

Es apstājos viņas priekšā un gribēju ko atbildēt, bet viņa nepacietīgi sauca:

«Nāciet iekšā! Es jau labu brīdi jūs gaidu. Jāslēdz cieti.»

Viņa pavēra durvis un aizšāva bultas. Tad mēs reizā gājām istabā.

Nu istaba izskatījās mazliet citāda nekā pirmāk. Galds bij apklāts ar baltu autu. Sīca patvāris, un uz šķīvjiem bij sagrieztas dažādas desas.

Mātesmāsa mani mudināja sēsties pie galda, kamēr vēl gaišs, jo uguns vasarā neesot ko degt. Tūlīt nākšot arī tēvs. Novietošot tikai zirgu un lopus.

Es pateicos, bet paliku stāvot, kamēr ienāca vecais. Tad mēs visi sēdāmies pie vakariņu galda.

Tas bija savāds mielasts, pie kāda es vēl nekad nebiju dalību ņēmis. Steidzīgi barību kozdami un rīdami, mani galda-biedri īsumā atņēma visu tās dienas gaitu. Viens bija izdarījis kaut ko labu, otrs kaut ko izdevīgu garām palaidis. Varēja redzēt, ka vienīgi pie galda šiem cilvēkiem atlika laika pārmīt kādu vārdu. Kad šķietami viss par māju un par veikalu bij izrunāts, vecais griezās pie sievas, pamezdams ar galvu uz mani:

«Kur viņš gulēs?»

Šīs rūpes mani kutināja uz smiekliem. Man bija prieks, ka esmu šiem cilvēkiem par nastu.

«Kur jau noliksat, tur gulēšu,» es smiedamies atteicu.

«Nūja,» vecis atņēma, «jums visa pasaule Ir gulta, bet mums nav labi, kad māja kļūst par viesnīcu.»

Man bija tā, it kā vajadzētu ķert savu čemodānu, raut to vaļā, izbērt sauju zelta viņu acu priekšā uz galda un aiziet. Bet vai ar to būtu kas panākts? Šis vieglais ieguvums viņiem būtu tikai pa prātam, ja jau viņi pieļāva man pirkt pusmārciņu desas. Nē, es negribēju viņu acīs celties. To daļu es labāk

varēju ziedot viņu ienīstajam dēlam, kura vārdu pat viņi negribēja mutē ņemt.

Nolēma, ka man jāguļ uz kušetes, bet Anna ar māti gulēs vienā gultā.

Jā, patiesi, tur aiz kurvjiem un spaiņiem bija veca kušete. Nu tikai es to ieraudzīju. Uz tās parasti laikam gulēja Anna, varbūt arī Pēters, kad bija mājā. Vajadzēja tikai spilvena un segas.

Kaut gan saule sen jau bija norietējusi, blāzma tomēr pastāvēja tik stipra, ka vēl pēc vakariņām bija tik gaišs kā dienā. Tā kā logi bij bez aizkariem, tad gaisma pilnam plūda uz daudzajiem istabas priekšmetiem, tos savādi apgaismodama. Tikai lietu virsus asi izcēlās, viss cits grima ēnā. Tur liecās gaiši loki, ieapaļas, šauras līnijas, asas stūru šķautnes, lieli, bāli plankumi, un to vidū sēdējām mēs klusēdami, kā burvja važās ieslēgti uz mūžīgiem laikiem. Bet šo burvību drīz lauza veča enerģiskā balss:

«Man iznesīsi maisu veikalā. Esmu diezgan izvārdzis no pulksten diviem rītā.»

To pateicis, viņš smagi cēlās un izgāja pa veikala durvīm, un māte uz pēdām viņam pakaļ ar plānu maišeli un segu.

Mēs palikām uz brīdi ar Annu vieni. Nu es turēju par izdevīgu dabūt viņas brāļa adresi. Manam vaicājienam par atbildi viņa pavilka galda atvilktni un pasniedza apdzeltējušu avīžu lapu.

«Mūsu karsti mīļotais dēls un brālis. *.»

Tā bija nāves ziņa ar visiem parastajiem mīlestības apliecinājumiem. Jau vairāk kā gadu mans meklētais gulēja zem velēnām.

Es nevarēju atrast neviena vārda, ko sacīt. Mēmi atdevu avīzi atpakaļ un sadugu krēslā. Jā, te no šīs pūķa maltuves, no šīs grabažu noliktavas citas izejas arī nebij. Vai vaicāt,

kā nāve pārsteigusi manu draugu? Vai viņš mira šeit vai prom no mājas, vai klīda pa pasauli, vai tuvojās sava sapņa piepildījumam un tika diloņa nomākts? Ak, tas viss bij nevajadzīgs, kad trūka viņa paša. Pavisam nevarīgs es atkritu savā guju vietā.

Es biju notiesāts pavadīt moku pilnu nakti. Abas sievietes drīz šņāca dzijā miegā, bet es valstījos, nevarēdams ne acu aizdarīt. Nu es atkal labprāt būtu cēlies un skrējis uz staciju, bet nevarēju nepamanīts to izdarīt. Es biju no visām pusēm ieslēgts. Vienas durvis un visi logi bij uz sētu, kurā šad un tad ierējās vajā palaistais suns, bet otrām durvīm priekšā gulēja vecais cerbers.

Gulēja?

Dievs, viņš taču, neraugoties uz lielo nogurumu, cītīgi apsargāja savu kasi. Dienai austot, es redzēju pa šauro durvju spraugu, ka viņš sēdēja kā sastindzis aiz letes garu miesnieka dunci rokā. Nabaga vīrs nezināja, ka mana čemodāna saturs desmitkārt pārspēja visus viņa īpašumus un ka es Sibīrijā nebūt nebiju zaudējis savu cilvēcību.

LAUCINIECE PRESES BALLĒ

Vecais strēlnieku paviljons — auksts, tumsā ietinies un apsarmojis — snauda ziemas snaudu. Tikai ieeja bija spilgti apgaismota. Lielas loku lampas svieda gaismu uz visām pusēm bez žēlastības. Debesu dzijumā šī gaisma iegrima kā nebijusi, bet uz zemes krita zilgani balta, zīmēdama sniegā melnas, žuburainas koku, ēnas, kas aizstiepās uz visām pusēm kā zirnekļu tīkls. Kopš šis vecais nams bija kļuvis par Latvijas virsnieku klubu, pie viņa ieejas bija nostādīti divi lielgabali. Apsniguši, bezkrāsaini nu viņi tur stāvēja, stobru galus gaisā pacēluši,

kā zvaigznes lūkot gribēdami. Savu īsto uzdevumu viņi bija nobeiguši līdz ar kara izbeigšanos un tagad izpildīja mēmu statistu vietu. Gluži kā dažs labs no dzīvajiem brīvības cīnītājiem, ko izmanīgi blēži nobīdījuši pie malas.

Uz vienkāršu ielasgājēju šis vecais koka nams ar šauro fasādi un abiem lielgabaliem varēja atstāt drūmu, pat bēdīgu iespaidu, bet ne uz tiem, kas mīlēja dejas un prieku. Tie te dažu labu vakaru palaida kā uz kādas skaistas salas, ko neaizsniedz ne plašās pasaules rūpes, ne Ikdienas darba nastas, kamēr vien kabatā turas lats un santīms. Gaiši apgaismotā ieeja rādīja, ka arī šonakt te būs līksma dzīve. O, par to taču Jau vairākas dienas, pat nedēļas pauda katrs laikraksta numurs.

Sniegam trausli zem soļiem sprikstot, steidzās dāmas un kungi no vienmēr piešļūcošiem auto cauri vārtiem, garām draudīgajiem lielgabaliem un nozuda durvīs kā kādā alā, kas acumirklī aizvērās, tiklīdz upuris bija iekšā. Bija tāds iespaids, it kā tiem, kas tur iegājuši, vairs nemūžam atgriešanās nebūs, Jo neviena dzīvība šīs durvis nevēra, lai iznāktu laukā.

Lielais automobiļu skaits, kas pie balles nama vārtiem gandrīz aizsprostoja ielu, nemitīgie sirēņu auri un nebeidzamā viesu straume bija sapulcinājuši daudzus ziņkārīgos. Tie stāvēja, cilāja kājas, berzēja ausis un ar lielāko uzmanību noraudzījās katram ieejošam pārim pakaļ.

Tas taču nebij nekāds labdarīgs izrīkojums vai kāds lēts kostīmu vakars, kur saskrien vai vienīgi pusaudži izdejoties un iztrakoties pēc sirds patikas. Tā bija Preses balle — sezonas svarīgākais numurs!

Skatītāju pulkam izgāja cauri šad un tad kāds pazīstams vārds kā viegla vēja šalkoņa, kad no auto izkāpa kāds ministrs, sūtnis vai finanču vīrs. Paši šī vakara kungi, rakstnieki un žurnālisti, prata tā ieiet, ka viņi nemaz netika pamanīti. Tāpat kā

visur viņi nāca un gāja neviena neievēroti un nepamanīti. Viņi piederēja tai pelēkajai vidusšķirai, kas staigā neredzama, jo no augšas, kā arī no lejas visi tai skatās pāri. Tikai kad ieejā parādījās kāds pavisam apdilis viesis, atskanēja viena otra zobgalīga piezīme. Bet tādu nebij daudz.

Piepeši viss jautrais pūlis skaļi iegavilējās. Atskanēja smiekli un kodīgi vārdi:

«Redziet, redziet, kāda tur Līzei»

«Nu, tādas vistas tur tikai vēl trūka.»

«Tai jau kājā tīri tā kā ūdenszābaki!»

Vārtiem cauri bija izgājusi kāda jauna meita — acīmredzot lauciniece — smagu ziemas cepuri galvā, garu pašaustu vadmalas mēteli mugurā. Smiekliem un piezīmēm birstot, viņa mierīgi gāja un nozuda durvīs kā visi. Ļaudīm tas nepatika, un viņi vēl ilgi zobojās par vienkāršo balles dāmu, kura visiem samīšot varžacis, kas gadīšoties tuvumā.

Cilvēki tādās reizēs kļūst ļauni. Viņu pārspīlējumi ir nežēlīgi, kaut gan nevar sacīt, ka katrā pārspīlējumā nebūtu sava daļa patiesības. Tā tas bija arī šoreiz. Kad šī pūļa apsveiktā meita bija garderobē nolikusi virsdrēbes un iegājusi telpā, kur pārdeva ieejas kartes, tad visas acis bija vērstas vienīgi uz viņu. Neviens nebilda ne vārda, bet dāmas raustīja plecus, kungi smīnēja, kasieri vilcinājās. Ka viens otrs fanātiķis gadījās starp rakstniekiem, kas atrada par iespējamu ballē rādīties pelēkās drēbēs, tad starp dāmām tāda vieglprātība vēl nebija atgadījusies, ka kāda mēģinātu iekļūt nepienācīgi apģērbusies. Bez šaubām, šī te bija kāda lauku kalpone tieši no darba, varbūt pat tieši no kūts ...

Ko nu bij darīt?

Te vajadzēja vispirms zināt, cik tālu varēja iet tā kungu, kā dāmu tērpu ziņā. Vai varēja pieļaut dāmām pašaustas kleites, garas piedurknes, gludi sasukātus, veclaicīgi saspraustus ma-

tus, vilnas zeķes un melnas Ielas kurpes? Vēl grūtāku stāvokli darīja tas apstāklis, ka možais skuķis, kuram, kā likās, nebija neviena pavadoņa, uzrādīja ielūgumu ar biedrības priekšsēdētāja parakstu. Ielūgums bij adresēts taisni uz viņas vārdu kādā tālā lauku pasta stacijā. Savu identitāti viņa bija gatava apliecināt, uzrādot pasi.

Publika sastrēga ap kasi. Nebij vaļas ilgi domāt, un Rūta Nora no Biržupes Sebām dabūja savu ieejas karti tāpat kā visi citi viesi, kas nāca gan ar, gan bez Ielūgumiem.

Kontrolei cauri tikusi, Rūta Nora rūpīgi noglabāja ieejas zīmi, ielūgumu un pasi pavisam jaunā brūnas ādas somiņā un tad tikai devās tālāk.

Kad viņa gāja cauri viesu saņēmēju špalierim — kādam pusducim frakotu kungu baltiem cimdiem, baltām vestēm, spožām lakādas kurpēm kājās, — viņa tā kā nobijās no savas vienkāršības un paātrināja soļus. Ne mazāk par viņas vienkāršību nobijās arī godasargi. Viņi raudzījās cits citā, paplēta rokas, kā viens otram rādīdami, ka nestāv viņu spēkos te ko darīt. Un, kamēr viņi no pārsteiguma atžilba, tikām meiča jau bija nozudusi aiz zāles durvīm, kur patlaban sākās polonēze.

«Nu, mums jau ir daudzas atkal tādas, kurām gandrīz nekā nav mugurā,» viens noteica, kā biedrus mierinādams.

Un jaunākais no viņiem, kāds jau plaši pazīstams liriķis, sajūsmā izsaucās:

«Kaut gan viņas pleci un rokas bija apsegti, es tomēr zvēru, ka viņa bija skaistākā par visām tām lellēm, ko mēs te šovakar esam apsveikuši, zemu klanīdamies un rokas skūpstīdami.»

Jāsaka, ka visi uztraukumi šī neievērojamā skuķa dēļ bija bijuši gluži velti. Lielajā ļaužu drūzmā, kur tikai ar pūlēm cilvēks varēja pārvietoties no vienas sienas uz otru, neviens viņas neredzēja. Neviens nepiegrieza viņas tumšzaļajai, pašas

rokām austajai vilnas kleitiņai nekādas vērības. Tā netika ne slavēta, ne pelta, ne apskausta, ne par piedauzīgu atzīta. Varbūt tikai viena otra vārīgāka dāma, garām paspraukusies, atskatījās un paberzēja savu kailo plecu, ko asā vadmala bija nobrāzusi kā ar rīvi.

Rūtai Norai bija viss, ko viņa te redzēja, jauns, nekad ne sapnī nesapņots. Kas tad bija viņu zemā biedrības zāle te pret So telpu, kas laistījās visādās ugunīs te kā saulriets, te kā zaļa mēnesnīca, te kā visspilgtākā diena. Un gar sienām viņa varēja lasīt visus latviešu laikrakstu nosaukumus, kādi vien patlaban iznāca. Daži viņai bija pavisam sveši. Ak, cik daudz viņu biji Kas tos gan visus varēja izlasīt. Un tomēr bija cilvēki, kuri šai laikrakstu pasaulē kustējās tikpat svabadi kā viņa savos kārtējos dienas darbos ...

Dejotāju skaits pieauga un dzīrās ieņemt visu zāli. Nedejo-tājl tika saspiesti gar sienām un izbīdīti blakustelpā. Rūta Nora aizķērās pie pašām durvīm un neļāvās izbīdīties laukā.

Mūzika! Tā jau bij dziesma, ne mūzika ...

Patlaban polonēzes virkne laidās pa durvīm laukā, lai, visas telpas izlīkumojusi, atgrieztos pa citām durvīm zālē atpakaļ. Mirdzēdama kā raiba lenta tā šāvās viņas acīm tuvu garām. Te nu bija visas tās kleites, ko viņa šad un tad bija redzējusi, modes žurnālus pašķirstot. Te bija visi tie svešvārdi, daždažādie audumi, spices, gāzes un tilles, šifoni, bēši un pani. Tikpat gudra viņa bija visu to savām acīm redzēdama, kā lasīdama. Un viņai uzmācās savāda sajūta, kā apskurbums. Visa garā dejotāju rinda izlikās kā raiba milzu čūska, kura drīz vien apņems visas šīs sienas, visus cilvēkus, tur tos galdus un krēslus un sažņaugs tā, ka viss sabruks, sadrups un izšķīdīs.

Zāles vienā galā bija neliels paaugstinājums. Tur uzstājās mūziķi, dziedātāji, jokdari. Ļaužu valodas, smiekli un piezīmes

neļāva nenieka no tā dzirdēt, kas tur tika priekšā nests. Brīžam bij pat tā, ka tikai redzēja vijoles lociņu augšup un lejup staigājam, bet neviena skaņa neaizsniedza ausi. Tāpat dziedātāji tikai plātīja mutes. Un, kad mute kādreiz paplētās sevišķi plata, tikai tad līdz attālākajiem klausītājiem atlidoja kāds spiedziens.

Rūta Nora lauzās uz priekšu, lai tiktu kaut cik tuvāk, bet tas nebij iespējams. Viņa atvilkās atkal atpakaļ vecā vietā pie durvīm, pa kurām varēja pārredzēt istabas, kur tikpat kallas dāmas kā tur zālē pārdeva dzērienus, kūkas un augļus.

Ak, šīs Rīgas dāmas! Cik jaunas viņas mācēja iztaisīties. Turpat tās abas sirmgalves, kas sēdēja aiz loterijas galda. Viņu kuplie mati bija balti kā sniegs, bet pēc sejas tām nevarēja vairāk dot kā trīsdesmit vai pat divdesmit gadu. Lūk, ko dara kosmētika, putu vannas, Tomberga pūderi, vingrošana un sports!

Sāka pildīties arī blakus telpas. Nu jau tās dūca un dimdēja aiz balsīm, glāžu un šķīvju šķindoņas. Tur, kaut kur dziļāk, skanēja atkal cita mūzika, un daži pāri aizdejoja durvīm garām un atkal atpakaļ. O, kā viņi tur dejoja kā nabagi pa galdu starpām — pa tādām spraugām, pa kurām ķelneri tikko varēja izlīst, nesdami platas paplātes ar ēdieniem un dzērieniem. Sur tur pa plašo telpu lidinājās milzīgi pūšji visādās krāsās, un uz tiem tāpat kā gar sienām bij lasāmi visu laikrakstu nosaukumi, pat krievu un vācu. šie pūšļi padevīgi sekoja viņu īpašniekiem arī dejaszālē un grozījās virs dejotāju galvām, radīdami brīnišķīgas krāsu rotaļas.

Lielā ēdamzāle, kur stāvēja galds pie galda, krēsls pie krēsla, bija zila no tabakas dūmiem. Kas par trakiem smēķētājiem te bija! Pat dāmas, pavisam jaunas dāmas nekautrējās gluži atklāti turēt pirkstu starpā papirosu un laist dūmus gaisā, kā čigānietes lauku tirgū to darīja.

Un kā viņas krāsojās, šīs smēķējošās skaistules! Nu tikai varēja atskārst, kādēļ visas šīs dāmas tik jaunas un sārtas. Kā gan viņām kauna nebij. Skaties vien — tepat šī mazā, starp diviem kungiem sēdēdama, izņēma no somiņas savus balsināmos rīkus un, visiem redzot, nobrauca gar degunu, pieri un vaigiem. Tad ar sarkanu zīmuli uzzīmēja lūpas, kādas nevienam, pat tam visveselīgākajam cilvēkam pasaulē vēl nebij redzētas. Kā nu viņai nerieba pabāzt mēli starp šīm lūpām, kuras nebij tīras. Bet visļaunākais bij tas, ka mutes iekšiene nebij izkrāsojama. Kad dāma paplēta muti, lai kungiem kaut ko pateiktu, izvērtās pavisam bāla apakšlūpa. Tas Izskatījās tik nejauki, ka vajadzēja novērsties.

Bet kur tad mita tās un tie, kuru dēļ viņa bija uzņēmusies tālo ceļu, visas grūtības un nepatikšanas?

Viņai bij šķitis, ka, Preses ballē Iegājusi, viņa uzreiz uztvers vienu un otru pazīstamu, mīļu seju no tām, kas, izgrieztas no avīzēm un žurnāliem, glabājas viņas atvilktnē un rotā istabas sienas. Bet nu viņa bija te kā mežā. Vai nu savādā gaisma tur bij vainīga, vai svešādie apstākļi, bet viņa nepazina te nevienas dzīvības.

* * *

No līdzšinējā stāstījuma par Rūtu Noru varētu domāt, ka viņa, nejauši vai apzināti iekļuvusi šinī ballē, visu laiku noslaistījusies gar stenderēm, vērodama svešo un nesaprotamo pasauli. Bet tā tas nebūt nebij. Ap pulksten diviem mēs viņu sastopam pie liela, bagātīgi klāta galda vairāku rakstnieku vidū, kuri nevar vien nopriecāties par jauko galdabiedreni.

Viņu bija uzmeklējis tas pats liriķis, ko redzējām pie ieejas viesu saņēmēju vidū un kurš bij tik atzinīgi izteicies par viņas skaistumu. Vēlāk viņš redzēja, ka par skaistumu varētu pastāvēt arī citādas domas, jo šai apkārtnē viņas seja izskatījās drusku bezkrāsaina un pārāk nopietna. Bet pamazām viņš bija atklājis viņā daudz citas vērtības, ar kurām viņa tālu pārspēja ne vien visas pilsētas jaunkundzītes, ko viņš pazina, bet pat daudzus viņa kolēģus un varbfit arī viņu pašu.

Sarunu viņš bija iesācis ar parastajiem jautājumiem: vai viņa no tālienes? Vai viņai Rīgā kādi radi? Vai Rīgu labi pazīst? Kā pilsēta patīk, un kā te ballē labi patīk? Kāpēc nedejo?

Pēc visiem minētajiem jautājumiem viņš zināja viņas vārdu, zināja, kas viņa un no kurienes. Rīgā viņa bija pirmo reizi, jo te viņai nedzīvoja neviens tuvinieks. Bet reiz iegribējies redzēt šo bagāto pilsētu, kurai viņa parādā par visu to, ko, savā vientuļajā lauku sētā dzīvodama, jauku un derīgu saņēmusi. Un par visām lietām viņai gribējies redzēt Preses balli. Ne jau

Īpašas balles dēļ — jo viņa nav skalu prieku cienītāja —, bet cerējusi te redzēt visus tos cilvēkus, kuru grāmatas lasījusi, kurus lasot jutusies kā bērns, ko kāda nūja, neredzama roka ved cauri svešām, krāšņām pasaulēm. Viņa bija rakstījusi, tiklīdz parādījušās laikrakstos pirmās ziņas, Preses balles birojam un bijusi gaužām laimīga par to, ka viņas lūgums ievērots, ka viņai piesūtīts ielūgums. Tiesa, viņa nespējusi tā apģērbties, kā to varbūt prasa tik liels un varens vakars, un sagādājusi biļešu pārdevējiem lielas nepatikšanas. Bet šī jau nevēlējusies sevi parādīt. Šī vēlējusies tikai noskatīties. Noskatīties ne tik daudz ballē, kas visā visumā viņu nepārsteigusi, atskaitot dažas dīvainības, bet gan balles rīkotājos.

Pēc visā tā dzejnieks bija jutis, ka ir pienākums teikt arī savu vārdu un aicināt Rūtu Noru pie galda, kas bij viņam noņemts kopā ar vairākiem biedriem, kuri jau bij visai gaišā omā un saņēma viņus skaliem aplausiem.

Jau viņas sarunu biedra vārds Rūtai Norai bij sadzinis asinis vaigos, nākdams pilnīgi negaidīti. Nule viņa bij pavisam

apstulbusi, sēzdamās pie galda, kur sēdēja cilvēki, kurus viņa savā bijībā gandrīz kā dievus bija turējusi.

Jā, nu viņa piepeši tos visus pazina.

Un viņi bija tādi paši cilvēki kā visi. Varbūt tikai vienkāršāki — vienkāršāki vārdos, sarunās, visās attiecībās pret citiem cilvēkiem. Pirmāk viņa bija kautrējusies iziet klajākā laukumiņā, lai ar savu apģērbu nesaceltu publikā tādu pašu uztraukumu kā tur pie ieejas. Tagad šeit, kaut gan no griestiem lija saulei līdzīga gaisma, viņa pēc nedaudzām minūtēm jutās pavisam droša. Sākumā viņas galdabiedri pret viņu izturējās kā jau pret lauku skuķi, ko nedrīkst apmulsināt ar svarīgākiem jautājumiem. Bet pēc neilga laika viņi bija pārsteigti no tā, kas viss slēpās šai mazajā galvā. Tur bija ne tikai visu viņu galveno darbu virsraksti, tur bija arī tādas lietas, ko viņi paši sen aizmirsuši. Dzejoļi, sentences, skaistākās vietas un zīmīgākie izteicieni stāstos un romānos. Un par katru no viņiem šai meičai bij savs spriedums. Katru viņa bija savā vientulībā apvērtējusl pēc savas sirds, ilgi pārdomādama un pārlikdama visu lasīto. Un to visu viņa prata tik skaidri izteikt, kā to vēl neviens kritiķis nebij darījis. Viņa atrada, ka katrā nopietnā mākslas darbā likta visa darītāja būtība, viņa sirds un jūtas. Un darba vērtība ir tik liela, cik dziļas bijušas šīs jūtas, cik skaidra bijusi sirds.

Rakstnieki un dzejnieki, kuri sākumā katru naivās meičas vārdu uztvēra ar smīnu, vēlāk jau vēlējās, lai viņa ko teiktu vēl un vēl. Viņus saistīja kā burvība šis sirds siltums, šī mīlestība, ar kādu katrs vārds tika nolikts viņu priekšā.

«Bez šaubām, jūs pati arī rakstiet,» viens piepeši iesaucās un bija pārliecināts, ka meiča nosarks, sāks stostīties un atzīsies šai grēkā, kas piemīt jaunībā gandrīz katram kaut cik attīstītam cilvēka bērnam.

Nē, viņas apziņa bij tīra. Viņa papurināja galvu un atteica:

«Kad visi rakstīs, kas tad lasīs?»

Pazīstamas dāmas, dejā piegurušas, garām iedamas vai krēslos atlaidušās, greizi noraudzījās uz lielo galdu. Ak šie rakstnieki! Redzams, viņi vēl nevarēja aizmirst savus bohēmas laikus, ka atrada šai vakarā un šai vietā par iespējamu amizēties ar personu, kam garas piedurknes.

O, viņi ne tikai amizējās. Ja vien jaunais liriķis savus šī vakara nodomus vēlāk nav grozījis un ja tikai Rūta Nora viņa nodomiem ir piekritusi, tad vēlākās Preses ballēs viņi ir ieradušies kā vīrs un sieva! Bet kas viņus var pazīt? Jo droši vien viņai tagad balles ģērbs ir pēc visjaunākās modes, tāpat kā viņam aizvien mugurā nevainojama fraka.

ĻAUNAIS MIRONIS

Kad es augu, ziemas vakari bija garāki kā tagad. Lai tos īsinātu, ļaudis cits citu mudināja kaut ko stāstīt. Un, kad pienāca Kudļu Jorģa kārta, mēs visi zinājām, ka viņš sacīs: «Nu tad būs jāpastāsta par to mironi, kurš izņēma Palsanu Madei viņas kāzu naktī dzīvību.»

Tā bija, bez šaubām, veca tautas pasaka, ko Kudļu Jorģis stāstīja; bet viņš mācēja visu tā izlikt, ka notikušais likās tīra patiesība un mēs labprāt klausījāmies jau vai desmit reizes dzirdēto stāstu par Galvanu kapiem, par briesmīgo lietu un par ļauno mironi. Es biju vēl pavisam mazs nieks, un klausoties nereti tirpas skrēja pa manu muguru kā peles, bet, tā kā stāsts man patika, tad es piespiedos izlikties mierīgs un vērīgs. Atskaitot dažas vietas pašā kapsētā, stāsts arī nebija nemaz tik briesmīgs, sevišķi, ja vairāk reižu jau bij dzirdēts,

un es zināju, ka mironis Jorģam nebij varējis nekā ļauna nodarīt. No šīs pasakas es arī mācījos, ka miroņi visā visumā ir diezgan nevarīgi un viņu lielākā cenšanās ir — iegūt pilnīgu mieru mūžīgajā dusā.

Visas daudzās pasakas, ko biju dzirdējis garajos ziemas vakaros, visi jaukie stāsti, ko pats atradu grāmatās, notika dievs zin kurā pasaules malā, un neviens nevarēja apgalvot, vai stāstītais tiesa vai rakstos iespiestais notikums patiess. Bet Jorģis stāstīja tikai to, ko tieši pats bija redzējis un piedzīvojis. Palsani, ceļš pa kalna virsu, Galvanu kapu priedes — viss tas stāvēja tik gaiši atmiņā no vasaras klejojumiem pa Dzērves kalniem, ka es klausīdamies redzēju tūkstošus sīkumu, kas stāstā nemaz netika minēti. Vēl ticamāku jau tā ticamo stāstu padarīja tas, ka Jorģis minēja taisni dienu un stundu, kad tas noticis. Viņš arī attēloja visu notikumu gaitu tik skaidri, ka bija jāpabrīnās par viņa atmiņu, jo viss tas taču gulēja vismaz aiz piecdesmit gadu kalniem.

Kad Jorģis atkāsējās, aizkūpināja savu purceli pīpi un atkal, kaklu tīrīdams, nokrekšķējās, es ievilku dziļi dvašu un biju gatavs panest visu, lai nāktu kas nākdams. Un tad nāca vārds pēc vārda, teikums pēc teikuma — bez steigas, bez liekiem uzsvērumiem, ar mazu pārtraukumu pašā vidū, jo tas tā iederējās stāstā un vajadzēja arī no jauna piebāzt un aizdegt pīpi.

— Es jau biju izgājis lozēm cauri, bet uz tādām lietām kā uz meitām vēl neskatījos. Mūsu laikos nebij modē tādiem sivēniem precēties kā tagad. Es paņēmu savu Māri tikai tad, kad vairs nevarēju redzēt adatā ievērt un jutu, ka vajadzīgs cilvēks, kas tevi aplāpa un apmazgā. Ir tad vēl diezgan krusta pieredzēju, kamēr Dievs pieņēma viņas dvēseli. Bet savu jaunības laiku palaidu, kā pašam patikās, ne par velnu nebēdādams. Jā, nudie, i pašam velnam ceļa negriezu. Jo vai tad

jūs domājiet, ka tas mironis tur Galvanu kapos labais gars bija? Nu, brālīši, jūs toreiz manā vietā bez lietus būtu zārka vāku slapju pataisījuši, mironi jau notālēm ieraugot. Bet jāprasa, vai kāds no jums vispār būtu iedrošinājies pusnakts laikā kapos kāju spert...

Jorģis pēc tāda ievada lielīgi aplaida acis visapkārt, un es darīju pazagšus to pašu, lai redzētu, vai neviens no puisiešiem nerunās pretim, kur viņi bij tik zemu nolikti. Nekā! Viņi smīnēja tikai un knibinājās ap saviem nagiem. Tātad Jorģis runāja tīru patiesību.

Pēc šī niecinošā ievada nāca pats stāsts.

— Bija jau labi tā uz rudeni. Bērziem dažas lapas metās dzeltenas; un, kad lija, tad līdz ar lietu nāca zemē saltums, jo nebija mākoņus vairs kas silda kā vasarā, kad saule tos no augšas cep kā bliņus pannā. Mēs bijām vairāki dzērvieši ar pirmajām linsēklām Jelgaviņā un braucām mājā. Dzēruši mēs bijām krietni visos krogos, bet man likās, ka galvā dūca vairs vienīgi sāpīgs smagums un ne dundurs, kad es naktī pamodos no stipra lietus, kas kapāja man vaigu kā ar zirņiem. Viss var būt, ka arī pērkons rūca, bet no tā vien es droši nebūtu pamodies, jo rati jau arī visu laiku rūca un dārdēja man zem auss. Zirgs man nebij diez cik labs pakajgājējs, tāpēc nemaz nebrīnījos, kad, acis atvēris, neredzēju neviena braucēja priekšā. Patiesībā arī bija nakts tik tumša, ka tikko mana zirga loks bij saredzams pret debesīm. Es pacēlos sēdus, sameklēju tukšos linsēklu maisus un ar tiem sasedzos. Vienu es pat aptinu ap galvu kā lakatu un, sašāvis zirgam, laidos atkal snaudā, saldas linsēklu smaržas midzināts. Sākumā man bija tā, it kā es brauktu ar laivu pa Saukas ezeru līkumu līkumiem gan pa niedrām, gan pa viļņiem, pa vējam un pret vēju. Bet tad laiva nošņirkstēja krasta smiltī un apstājās.

Es satrūkos, ka cilvēks parasti satrūkstas, kad miegā notiek kaut kas neparasts.

Norāvis no galvas maisu, kas bija k)uvis caur un cauri slapjš, es pirmajā brīdī jutu tikai ūdeņus visapkārt šalcam. Varēja domāt, ka esi nevis uz ezera, bet ezera dibenā; tikai tur vajadzēja būt daudz lielākam klusumam un varbūt tomēr vēl drusku slapjāk. Jā, locekļus izstaipīdams, es manīju, ka dažas vietas, sevišķi lejasgalā, bij vēl gluži sausas.

Pilnīgi atjēdzies, es noskārtu, ka esmu virs zemes un ka lietus gāž kā ar spaiņiem. Es pat zināju, ka sēdu ratos, braukdams no Jelgaviņas, un ka šie rati stāv uz vietas.

Bet kāpēc gan rati stāvēja uz vietas? Es parāpos uz ratu priekšu, lai paraudzītu, vai tik zirgs ilksīs. Jā, tur viņš bij. Slapjš, maigs siltums.

«Nū!» es saucu, ar plaukstu sizdams pa krustu, bet zirgs nekustējās.

Vajadzēja trausties laukā, paraudzīt, kas te bij par burvību.

Zirgs stāvēja ar krūtīm pie kārts, kādas parasti novietotas krogu priekšā. Es sagrābāju zirgu izgrauztus skabargainus robus un, taisnību sakot, biju priecīgs. Steigšus apmetu grožu līkumu ap kārti un, rokas tumsā acīm pa priekšu laizdams, taustījos uz kroga durvīm. Visapkārt šalca lietus un vējš šūpoja neredzamus kokus, likdams tiem smagi sīkt, šņākt un čīkstēt. Kas tas varēja būt par krogu — tāda meža vidū? Dažus soļus paspēris, es atdūros pret gulīnu sētu. Tas nu bij kāds dārzs, no kura man nevarēja nākt nekāds labums. Roku pa kāršu virsu vilkdams, es steigšus gāju pa labi, līdz nonācu pie stūra staba. /

Kas tā bija par varenu sētu! Krūšu augstumā, un tik resnas kārtis kā spāres un stabi kā velbomji! Skaidri bija redzams, ka tai pusē krogu meklēt velti, un es metos atpakaļ.

Tai pa'ī brīdi zils zibens, vairākkārt noraustīdamies, pāršķēla nakli kā ar zobenu, un es redzēju aiz žoga baltus krustus. Tur bija varbūt arī melni krusti, priežu stumbēni, krūmi un ziedošas jurģines, bet man acīs palika tikai krusti. Simts, tūkstots, varbūt miljons krustu kā mūžīgs ņudzeklis... Nu es zināju: tie bija kapi. Un citi tie nebija kā tepat Galvanu kapi. Kā gan es, pirkstus pielicis, tūlīt nebiju pazinis šīs sētas, pie kuras taisīšanas pats biju kādreiz savu dienu nostrādājis. Nu es arī no galvas zināju, kur vārti. Es zināju arī, ka turpat netālu no vārtiem stāvēja veca zvanabūda. Zem tās es varēju paglābties no lietus, kas pēc pērkona spēriena lija vēl trakāk.

Prātīgāk, zināms, būtu bijis, ja es nebūtu izkūņojies no savas ligzdas laukā, bet braucis tieši uz mājām. Nule tas vairs nebij lāgā iespējams, jo rati droši vien bij šķīsti kā purvs. Tāpēc vajadzēja kaut kur patvērumu meklēt. Es skrēju un atrāvu vajā mazos vārtiņus, tad, kājām zemi taustīdams, devos tālāk un pēc nedaudziem mirkļiem stāvēju zem jumta. Es stāvēju zem jumta starp četriem stabiem, un ap mani kā no milzu kāstuvja šļācās ūdens straumes. Reižu reizēm paplaiksnījās zibeņi, un katrs gaišais mirklis kaut ko iespieda atmiņā, kaut gan redzēto īsti saskatīt tik īsā brīdī nemaz nebija iespējams.

Tā pēc kāda garāka zibšņa likās, it kā tepat pie pirmās priedes stāvētu piesliets zārka vāks, turpat zemē vaļējs kaps un uz kapa malas atvērts zārks. Hm... To joku man vajadzēja apskatīt pamatīgāk. Ka šodien izrok kapu rītu glabā-I jamam mironim, tas nenotika pirmo reizi, bet, ka jau aizlai-kus te atvestu arī zārku varbūt ar visu iekšā gulētāju, tas vēl nebij pieredzēts.

Es gaidīju nākošā zibeņa, lai par redzēto skaidrāk pārliecinātos, bet vairs nezibsnīja. Arī lietus daudzmaz pārstāja. Līdz ar to kļuva mazliet gaišāks. Un gaišāks jau tādēļ vien,

ka zibšņi vairs nestulboja acis. Nekā nesagaidījis, es gāju raudzīt, jo traki gribējās zināt, kas tur ar to kapu bij.

Jā, patiesi — pie priedes stāvēja piesliets zārka vāks. Turpat bija bedre, kurā es tikko neiekritu. Vienā pusē bedrei smilšu kopa, otrā zārks. Kārtīgs zārks — cieti sagulētām ēveļu skaidām.

Nu es sapratu. Kāds, kam viņā saulē nebija miera, bija atstājis savu guļasvietu un izgājis pastaigāt pa pasauli.

Tātad pusnakts katrā ziņā jau bija pāri.

Līdz gaiļiem lietai vajadzēja noskaidroties.

Es gribēju katrā ziņā redzēt, kas te notiks, tāpēc iezvēlos zārka vākā un stāvēju, no trim pusēm un pa daļai arī no augšas aizsargāts pret lietu.

Nu es skaidri zināju, ka manas domas nebij greizas bijušas, jo zārka vāks bij pilns zemes smakas, un, kad ar nagiem paknaibīju dēļu šķautnes, tās drupa kā garozas.

Nebiju nostāvējis ne tēvreizes garumu, kad zirgs pie kārts nosprauslojās un kapu vārtiņi nočīkstēja. Ne stipri, bet tā, kā kad vējš tos pašūpotu, kā kad circenis aizkrāsnē iečirkstētos. Tūlīt es arī redzēju palsu stāvu šurpu slīdam. Jā, viņš nenāca, bet slīdēja kā ar slidām un apgaismoja ceļu pats savām acīm, kas zaļgani spīdēja kā divi jāņtārpiņi. Tas arī bij vienīgais, ko redzēju, kad mironis bij tuvāk ticis, jo citas ģīmja daļas pilnīgi nozuda aiz abām alām, no kurām nāca gaisma. Man arī nebij laika atjēgties un pamatīgāk novērot. It kā zārka vāks pievilktu miroņa kaulainos pirkstus, uzreiz tie ar sīku klaboņu iecirtās dēļu malās kā vanaga nagi. Bet tai pašā acumirklī, kad es vairs cita nekā neredzēju, kā vienīgi plaši ieplestām acīm vēros miroņa acīs, — tas atsprāga dažus soļūs nost un es dzirdēju labu brīdi tikai zobu klabēšanu. Tad klaboši un šņācoši nāca vārdi:

«Vāķies laukā! Man jāiet gulēt.»

To teicis, mironis virzījās atkal tuvāk. Bet es tikpat strīdīgi atcirtu:

«Tu esi mironis, un tava vieta zem zemes. Kam tu nāci pasaulē atpakaļ?»

«Kas tev bēda? Vāķies!»

«Vāķies pats! Man te labi — lietus netek virsū, un arī vējš neķer.»

«Es nevaru bez vāka!»

«Nekas, taviem kauliem nekaitēs, ja tīras smiltis tos apsegs.»

«Nē! Nē!» mironis iesaucās. «Es nevaru gulēt bez vāka, uz kura pārmests krusts. Citādi man ik naktis jāklīst pa pasauli līdz pastarai dienai. Bet tagad, kur esmu padarījis, kas man neļāva gulēt, man būtu mūžīgs miers.»

«Labi. Es tev došu tavu mieru, bet pasaki man, kam tu cēlies no sava kapa, kur biji un ko darīji?»

Nu jums vajadzēja redzēt, kā mironis, nabags, kasījās, kā trinās un visādi raudzīja izgrozīties. Bet es stāvēju zārka vākā kā iemūrēts un nelikos par viņa nemieru ne zinis. Beidzot tomēr, laikam jauzdams gaiļa laika tuvošanos, mironis teica:

«Ja jau velns tevi šeit ienesis — varu arī pateikt. Padarīts ir padarīts, un tu tur nekā nevari grozīt, vai zini vai nezini. Es Palsana meitai izņēmu dzīvību. Vāķies nu!»

Es zināju, ka Palsana meitai Madei vajadzēja kā šo svētdien būt kāzām ar Plāceņa brāli Miķeli, un zināju, ka mironis runā patiesību. Es teicu:

«Ne velns, bet Dievs mani ir te ievedis, un es ātrāk šo vietu neatstāšu, kamēr pateiksi, kādēļ to darīji.»

«Es kādreiz biju iecerējis Mades māti. Bet viņa aizgāja pie Palsana, jo tas bij jaunāks un smukāks, un arī bagātāks. Tad es zvērēju un viņai teicu: labi, precies! Tev pašai es nekā nedarīšu, jo tevi mīlu. Bet, kad tev būs bērni un kad tiem

pienāks diena ņemt sievu vai iet pie vīra, tad es pašā kāzu naktī nākšu — dzīvs vai miris — un paņemšu viņu dzīvības. Es tās salasīšu kā pupas, un neviens man to nevarēs liegt.»

«Ak tu, bendeskalps!» es kliedzu, jo man patiesi apskrējās tādas dusmas, ka tikko neizkāpu no zārka vāka. «Vai tu patiešām domā, ka neviens tev to nevar liegt? Bet ko tu darīsi, ja es tevis kapā nelaidīšu, pirms tu man nebūsi pateicis, kur liki Mades dzīvību?»

«Tu mani laidīsi. Arī tu esi grēcīgs cilvēks un saproti manus sirdēstus. Es jau teicu, ka Mades māti mīlēju par visām meitām.»

«Es gan esmu grēcīgs cilvēks un dzeru velna brandavīnu, bet ar meitiešiem es nepinos un žēlastības nepazīstu pret tiem, kas neievēro Dieva baušļa, kurš skan: tev nebūs nokaut. Saki, jeb es tavus kaulus izmētāšu pa visiem vējiem!»

«Uja, uja, trakais! Nu labi, es tev pateikšu, kur liku dzīvību. Bet tad tu nedrīksti nekā vairs vaicāt. Ar mieru?»

«Ar mieru.»

«Un tev jāatdod mans apsegs ar visu krusta zīmi.»

«To es darīšu, jo man viņš nederēs, tiklīdz pārstās lietus.»

«Palsanu klētij dārza pusē apmēram jostas mērā ir izpuvis baļķis. Tai baļķī tu atradīsi pakulās ietītu olu. Tā ir Mades dzīvība. Hi-hi-hi! Bet nu vāķies!»

«Paldies par pateikšanu. Vākšos jau, vākšos; bet pagaidi, lai pārstāj lietus. Nu jau vairs tikai retas piles krīt. Es stipri ticu, ka tev iesnas nepiemetīsies, jo tev deguna nemaz vairs nav. Bet es varu sasaldēties, mājā braukdams, ja būšu cauri izmircis.» /

Tuvākajās mājās nodziedāja gailis.

Mironis kā bezprātīgs sagrāba zārka vāka malas, bet vāks stāvēja kā pienaglots pie priedes. Bija skaidri redzams, ka

dzīvu miesu trūdi nespeja kustināt. Nu es paliku drošs un teicu:

«Ko tu velti grābsties? Pagaidi, kad gailis būs trīs reizes nodziedājis, — ar pateicību atdošu tavas mūžamājas jumtu.»

«Bet, ja es palieku virs zemes, kamēr gaiļi nodzied, tad velns ar mani var darīt, ko viņš grib. Vai! Vali Nu jau viņš dzied atkal!»

Gailis skaļi un gari novilka savu kikerigi, bet es, mironi kaitinādams, teicu:

«Nebīsties — tur mans zirgs zviedza.»

«Ak, mans miers, mans miers!» mironis kauca.

«Tu varētu savu mieru dabūt tūlīt uz vietas, ja pateiktu, kā Madei dzīvību atdot, bet es jau nedrīkstu vairs vaicāt!»

«Nolādēts! Tu esi gudrāks par mani. Būtu tu vaicājis, tu būtu lauzis solījumu un es varētu melot. Tagad man jāsaka taisnība. Ai! Ai! Velti esmu savā sirdī atriebības kāri turējis, dzīvs būdams, velti viņa man nav miera devusi kapā... Salej olu mutē!»

Nu mani it kā kāds sviešus būtu izsviedis no zārka vāka. Mironis iecirtās nagiem dēļos, pacēlās drusku gaisā, tad es tikai dzirdēju, ka zārkā kaut kas grabēdams iekrita, un notika kā gruvums — kā kad pavasarī krasta velēna iegrimst upē.

Tai pašā brīdī gailis nodziedāja trešo reizi.

Man acis papletās plašāk, un es redzēju savā priekšā smilgām apaugušu kapu bez krusta, bez kādas zīmes, ka smiltis te būtu kādreiz kustinātas.

* * *

Mājās visi tik to vien runāja kā par Palsanu kāzām un nelaimi šajās kāzās. Vēsts bija izplatījusies neticamā ātrumā pa visu apkārtni, un ap brokasta laiku jau katrs bērns

zināja, ka taisni pusnaktī līgava dejojot piepeši ar abām rokām saķērusi krūtis, kā sirdi sargādama, un saļimusi uz grīdas.

Viņa nolikta klētiņā appušķotajā kāzu gultā un guļot tur kā dzīva vaiņagu galvā. Tēvs un māte nevarot vēl ticēt, ka meita mirusi, bet līgavainis, labāki sakot, jaunais vīrs sēdot uz gultas malas un kā sasalis tikai čukstot: «Made, celies! Made, ko tu guli?»

«Jāiet palūkot, vai tur nevar kaut kā līdzēt,» es teicu, kad saimniece, mana brāļasieva, man to bija izstāstījusi.

Es aizgāju uz Palsaniem, kur atradu visus viesus pie bro-kasta galda. Es, likdamies nezinis, priecīgi uzsaucu, pār slieksni kāju sperdams:

«Dievs svētī brokastu!»

Šie vārdi bija vienīgā skaņa visā istabā, kaut gan viesiem mutes gāja kā dzirnavas, maļot gardos kāzu ēdienus. Droši vien viņi gribēja paēduši laisties katrs uz savu malu, lai pēc dažām dienām no jauna ierastos uz bērēm.

Visi pagrieza uz mani baltas acis, dusmodamies par to, ka es ienesis gaišāku vārdu.

Tad nāca saimnieks man pretim un, drebošu roku liedams no blašķes kantainā glāzītē brandavīnu, teica:

«Nerunā, Jorģi, tik cieši — mūsu mājās ir lielas bēdas.»

«Vai kāzas kādas bēdas?» es vientiesīgi vaicāju.

«Mēs dzērām kāzas, bet iznāca bēres.»

Gar galdiem sēdošie smagi nopūtās, kā apliecinādami saimnieka vārdus.

Man nepatika šis nopūtu kambaris, un es vilku saimnieku aiz piedurknes laukā. «Es zinu tavas bēdas,» es teicu, «bet es nebūtu šurp nācis, ja nevarētu tās pārvērst priekā.»

Un es viņam izstāstīju savu piedzīvojumu.

Palsans gan neticīgi grozīja galvu, bet, kad dzirdēja par cauro baļķi, tad kļuva priecīgs.

«Jā,» viņš iesaucās, «klēts pakaļā ir taisni tāds ķirpju saēsts baļķis, kā tu saki. Iesim, iesim turpu!»

Mēs gājām un bez meklēšanas atradām pakulās ietītu olu. Tā šķita vēl pavisam silta, kad es to saņēmu saujā kā vārīgu putnēnu.

Tad mēs gājām pie mirušās, un es darīju tā, kā mironis bij teicis.

Un, tiklīdz tas bij darīts, jaunā sieva sāka elpot, izberzēja no acīm miegu un, uz elkoņa atspiedusies, vaicāja:

«Vai jau jāceļas?»

Tad es teicu jaunajam vīram:

«Ņem savu sievu pie rokas un ved uz istabu.»

Nu bija mājās lieli prieki. Tika no jauna alus darīts un lopi kauti, un mēs dancojām triju dienu vietā sešas.

Bet, ja jūs domājat, ka es par savu labo darbu kādu pateicību mantoju, tad es teikšu, ka ne. Kad es iereibis beidzamajā dienā sāku lielīties un prasīju, ko jaunā sieva būtu iesākusi, ja es viņas nebūtu, tā sakot, uzmodinājis no miroņiem, viņa skumīgi nolieca galvu un teica:

«Man bij tik saldi gulēt, ka es nāves nekad nebīšos. Bet, ja man dzīvē grūti ies, — es cita nevainošu kā vienīgi tevi.»

TU TAK ESI VĪRIETIS

Kad es iekāpu vilcienā, vagons bija tik pilns, ka vajadzēja atlaisties uz pirmā sola gala, lai nepaliktu gluži bez vietas. Bija sestdienas vakars, un steidzās no Rīgas laukā ne vien iebraukušie laucinieki, bet vēl vairāk pilsētnieki — gan ap-sērst radus un draugus rudens pilnībā, gan paspiningot upēs

vai ezeros, kur, ūdens augu glumēšanai sākoties, līdakas nāca skaidrumos, gan pamedīt zaķus un rubeņus. Uz vadžiem, līdzās mēteļiem un šallēm, karājās brūnās ādas makstīs bises un makšķeres zaļganpelēka audekla stobros. Visu telpu pildīja čaloņa, vaicājieni, īsas atbildes, iepazīšanās frāzes, draudzīgas sarunas. Tā kā patlaban metās krēsla, bet ugunis vēl nebij degtas, tad arī avīžu lasītāji turēja lapas klēpī un klausījās sarunās, ja paši valodās nepiedalījās.

Mazu pārtraukumu vispārējā noskaņā ienesa saldumu pārdevēja, iedama cauri vagonam un izsaukdama savu preci. Daudzas rokas tad stiepās viņai pretim ar baltām desmit santīmu ripiņām, lai dabūtu skābās bonbonkas, virtenīti mazu kliņģerīšu vai pāri ābolu. Taisni tik daudz, cik bija vajadzīgs sirds piesiešanai tepat uz vietas.

Kad atsegtais kurvis nostājās starp mani un kādu sievu, kas sēdēja uz pretējā sola, es piepeši pazaudēju visu citu, un man acīs palika tikai mazs cilvēciņš, galvu pieglaudis sievas piedurknei. Kā nu viņš piepeši atdzīvojās! Kā viņš tiecās augšup, lai redzētu, ko glabāja savā vēderā kurvis, no kura varēja ņemt un atkal ņemt un dalīt uz visām pusēm tik daudz gardumu. Lielām, tumšām acīm zēns pavadīja katru pārdevējas rokas kustību un brīdi kavējās vēl pie laimīgā mantas ieguvēja pirkstiem, kas lēnām lupināja vaļā čaukstošos papīrus. Skaisti sarkani bonbonku rullīši iegūlās līdzās sēdētāju plaukstās. Pretim sēdošā dāma nopirka šokolādi. Vecs kungs koda ābolā.

Tad kurvis pacēlās un aizslīdēja tālāk vāģa citā nodalījumā.

Un nu puisēns piepeši kļuva nemierīgs, nelaimīgs, it kā ko pazaudējis. Viņš raustīja mātes piedurkni un klusām čukstēja:

«Man ar, mam, man ar.»

«Kuš!» māte atteica, paceldama elkoni ka putna spārnu. Puisēns tomēr nerima un nemitējās atkārtot vienus un tos pašus vārdus. Viņš nolaidās no sola, nostājās uz celiņa un raudzījās pakaļ aizgājušai saldumu sievai, kas patlaban gāja jau pa durvīm laukā. Vilciens sāka kustēties.

Vilciens gāja pa dzelzs tiltu pāri Daugavai. Ugunis mirdzēja gaisā un atspīdēja ūdenī. Bija daudz jauka, ko redzēt. Puisēna māte rādīja ar pirkstu uz logu un gribēja, lai skatās to un atkal to. Zēns tomēr bija ieņēmis galvā tikai bonbonkas un par citu neko nespēja domāt. Viņš raudāja, trina degunu gar mātes elkoni un ņaudēja bez apstājas. Varēja apbrīnot šīs sievas mieru un pacietību. Viņa sēdēja, atbalstījusies uz paresna spieķa, liela un smaga, mugurā pelēku vadmalas jaku, saspraustu ar lielu, spīdošu adatu, puķotu lakatiņu galvā, strīpainu priekšautu priekšā un mierīgi raudzījās pasaulē. Zēns viņai līdzās izskatījās kā īkstītis — adītu cepurīti, veciem stulmainiem zābaciņiem, tāpat ar adatu aizspraustu mētelīti, jo tam nebija nevienas pogas. Tikai kad piedurkne par daudz tika raustīta, māte palieca galvu uz bērna pusi un pateica dažus vārdus, kas nenieka nelīdzēja. Jā — ko tad viņa varēja teikt? Ka naudu atdevusi par biļeti? Ka nauda vajadzīga citām — derīgākām lietām? Ka saldumu pārdevēja izkāpusi?

Bet te taču ...

Zēns aplaida visapkārt savas lielās, tumšās acis. Tur vienam kustējās mute, un tur otram mute kustējās. Tikai viņam tā bij tukša. Viņš raustīja atkal mātes piedurkni ar divkāršu sparu un atkārtoja savu prasību pavisam stiprā balsī. Bet nu arī māte runāja stiprāk un noteiktāk:

«Liksies mierā! Skaties labāk pa logu. Tu tak esi vīrietis!»

Vīrietis tad vīrietis. Bet vai vīrietim bonbonka bija mazāk salda?

Zēnu tādi vārdi drusku apmierināja. Vēl brītiņu gaudojis, viņš nošjūca no sola un aizgāja pie loga. Gan mazāk, lai raudzītos laukā, kur bija jau puslīdz satumsis un vilciens gāja pa tukšu tīreli, bet lai būtu tuvāk tur tai meitenei, kas bija par viņu tikai drusku lielāka, bet kam klēpī gulēja vesela rullē bonbonku. Šad un tad viņa tikai palupināja vajā rullītes galu un ielika sev mutē baltu ripiņu kā ledus gabaliņu. Zēns stāvēja un raudzījās meitenē, atskatījās atpakaļ uz māti, kas sēdēja mierīga un laipna, it kā viņa savā bērnībā bonbonkas vien būtu ēdusi, tad teica:

«Man ar ir!»

To teicis, viņš bāza roku mētelīša kabatā, kas bija atkā-rusies, it kā ko izvilka, aizgriezies it kā ko tina vaļā, tad iebāza mutē un sāka zīst. Zīzdams un tukšo muti visādi šķobīdams, viņš aizgāja atpakaļ pie mātes, apķērās ap piedurkni un paliecies vēroja meiteni. Tad nu arī meitene atjēdza to, kas nevienam no lielajiem neienāca prātā. Viņa steidzīgiem pirkstiem izvilka no rullītes vienu ripiņu un sniedza to puisēna mātei. No mātes rokas tā ieslīdēja bērna kārajā mutē. Tie nu nebija vairs tukši šmauksti.

«Saki nu jaunkundzei paldies,» māte dēlu vairākkārt mudināja, bet pateikties vis nebij viegli, kur apkārt klausījās tik daudz svešu cilvēku, un māte pamāja meitenei ar galvu, kas nozīmēja tikpat kā paldies.

Mazais ienira mātes padusē, it kā gribēdams no pasaules noslēpties, jo viņš tak bija vīrietis. Tur viņš skaļi zīda savu bonbonku, līdz miegs viņu pieņēma.

Kad pienāca stacija, kur vajadzēja izkāpt, sieva zēnu slēja kā lelli uz kājām, bet viņš bruka kopā. Viņa lika to zemē, runāja ar viņu, kauninādama, ka viņš tak vīrietis, bet šis vīrietis

nemodās. Viņš tik saldi zīda. Bija jālūdz palīgā kaimiņi, jo viena viņa netika galā ar diviem reņģu kurvjiem un ar smago, ļekano bērnu. Pie tam viņa stipri kliboja.

PIEDZIMST PUIKA

Trešo reizi Skuju māte nāca no upītes. Un nu viņai klēpī bija divu māsiņu gaviles un tēva un mātes nepasakāms prieks. Bija piedzimis puika.

Visā mājā bija klusi siržu svētki. Kalpones tekāja līksmas no istabas uz klētīm, no klētīm — kūtīs, no kūtīm — uz istabu. Kas gāja saimnieces kambarī, tas mīksti vēra durvis, mīksti valodu veidoja. Bija noticis kaut kas liels.

Nospiedošo klusumu, kāds bija mājā valdījis vakar un šorīt, beidzot pārtrauca mazā puisīša raudas. Pēdējo brīžu griezīgie vaidi bija apklusuši līdz ar sīkās bērna balstiņas nevarīgajām skaņām. Saimniecei likās, it kā saule nupat paceltos no debess malas un pamazām mostos vējš. Gaiss sāka drebēt, viļņodams visu sev līdz, aizvien stiprāk, aizvien stiprāk. Bet viņa gulēja bāla, aizvērtām acīm, mierīga, izpītiem matiem baltā gultā, un sirds viņai drebēja aiz laimes. Logs bija aizkārts ar plānu, zilu drēbi. Mazais dēls, satīts baltā, platā jostā, gulēja viņai cieši pie krūts. Viņš zīžot bija aizmidzis.

Skuju māte bija aizgājusi, solīdamās vakarā atkal atnākt, lai slimnieci apraudzītu un mazo nomazgātu. Saimnieks lielajā istabā kaut ko darīja. Viņš vairāk reižu jau bij iegājis, noliecies pie sievas un pie mazā, paskatījies, pasmaidījis un uz pirkstu galiem atkal izgājis. Vīrs nāca un gāja tik klusi, tupeles novilcis, bet sieva manīja katru viņa soli. Tikai lielā laimes sajūta bij viņu padarījusi pavisam nespēcīgu. Viņa nevarēja kustināt neviena locekļa. Pat acu atvērt nevarēja.

Bet tad pamodās mazais, uzreiz arī mātei acis atvērās. It kā viņi nebūtu vēl divas šķirtas būtnes, divas dzīvības, māte sajuta bērna visvieglāko pakustēšanos. Viņa nemanīja vairs ne sāpju, ne noguruma. Lika vienu roku pie bērna muguriņas un ar otru pacēla plāno drāniņu no puisēna acīm«

Nu māte redzēja pirmo reizi sava bērna acis., Kā divi gaiši ziedi tās vizēja.

Māte paslējās uz viena elkoņa. Viņai šķita, ka visapkārt stiepjas zilas debesis bez neviena mākoņa. Pat saules nav. Jeb viņa ir kaut kur tādos augstumos, ka spulgo tikai kā niecīga zvaigzne. Tomēr ir tik gaišs un tik patīkami silts, ka tu, cilvēks, nevēlies ne dzīvot, ne mirt. Roka pati cēlās un nolaidās uz mazā vaidziņa kā bite uz zieda. Lūpas dvesa dažus nesaprotamus vārdus. Tad galva noliecās pār bērnu un sausās lūpas viegli aizskāra plānos plakstus. Jo pēkšņi viņai bija ienācis prātā, ka tās acis, ko māte savā mīlestībā skūpstījusi, nekad tumšas nepaliek.

Puisēns sāka raudāt. Māte viņu mierināja.

Padzirdis viņu nomodu, ienāca tēvs. Viņš aizskāra dēlu ar savas sastrādātās rokas muguru, baidīdamies, ka ar pirkstiem sāpes nenodara, sauca viņu par lielo nebēdnieku, un acīs pašam spīdēja lielas asaras. Tad saimnieks noliecās pie sievas auss un sirsnīgi, kā kādu noslēpumu izpauzdams, klusām un viegli teica:

«Nu mums ir puika.»

Tad viņi abi klusēja un, roku rokā ielikuši, raudzījās tālu uz priekšu savā dzīvē un dēla nākotnē. To viņi redzēja tik gaišu kā pavasara šauli aiz loga zilā aizkara. Viņi vadīja dēlu pa skolām. Priecājās par viņa gaišo prātu un silto sirdi. Veda viņam līgavu. Visa nākotne bij tikai prieks.

Čivinādamas gar logu patecēja abas meitenītes viegliem,

vingriem bērna soļiem. Viņas iegāja vispirms lielajā istabā, kur sačukstējās ar meitām, un tad vēra kambara durvis.

Ienākušas un ieraudzījušas uz gultas malas sēžam tēvu, meitenes kļuva drošas. Viņas nāca, aiz muguras kaut ko slēpdamas. Viņas bija saplūkušas tik daudz zeltainu pureņu ziedu, cik vien savās mazajās rokās varēja saturēt. Tos viņas gribēja dot mazajam brālītim. Tie bija pirmie pavasara ziedi — pilni zemes spēka un saules skaistuma.

Ienāca arī vecā Lavīze, kas saimnieci slimībā kopa, un, brīdi bērnā noraudzījusies, teica:

«Pavasara bērni ir saules bērni. Jā, jā, mazais runčulīt, audzi nu tikai lieliņš un dari tēvam un mātei prieku!»

Tēvam un mātei prieku . *.

Tie bija tik skaisti vārdi, ka mātei sirds lija pāri. Viņa bērnu pievilka sev cieši klāt, skūpstīja to un čukstēja, katrā vārdā ielikdama tik daudz ticības, ka nekas visā pasaulē to nebūtu spējis apšaubīt:

«Ko tad gan citu, mans dēls? Ko gan citu, dzīvībiņa mana mīļā?»

Jā. Bija piedzimis puika.

MĀTE

«Varbūt es nedzīvotu vienās bailēs dēļ sava bērna, ja tas nebūtu mans pirmais un pēdīgais. Man taču ārsti visu laiku teica, lai metot cerības pie malas. Un tad četrudesmit gadu vecai, pēc septiņiem laulības gadiem uzreiz atnāca tas meitēns. Tā nu es viņam vien dzīvoju — dienu viņu glabādama, nakti pa sapņiem būdama pie viņa. Un cik savādi — gandrīz ik nakts es redzu vienu un to pašu sapni: viņa tek ar savām mazajām kājiņām, tek, smej, un man liekas, ka viņa nupat, nupat kritīs.

Bet nekrīt. Es viņai steidzos pakal, gribu viņu satvert, nelaist, bet viņa slīd, zūd un izgaist, rokās turot.»

«Sapnis nav vis no labajiem. Bet cik nu jums vairs tās bēdas. Jūsu skuķis jau trešā gadā. Tam nekas vairs tik lēti nelēksies. Raug še, manējam tik astoņi mēneši. To ne uz mirkli nevar atstāt vienu. Tas tev rāpo, visur ķeras klāt, rauj, cejas un krīt. Viņudien bij sadauzījis divas glāzes un vakar uzgāzis sev virsū miltu bjodu. Atradu uz grīdas sēdot kā melderi.»

Tā sarunājās dzelzceļa sarga Kaņepa sieva ar mājas saimnieci. Jaunām mātēm nav citas valodas kā par saviem bērniem. Viņām nav arī lielāku rūpju kā gādāt par savu bērnu labklājību. Tomēr gadās nelaimes, ko it kā pats liktenis uzsūta. Un uzsūta taisni tur, kur gādība vislielākā. Tā tas bij ar Ka-ņepienes mazo Mirdzu, par kuru saimniece tikko bija teikusi, ka tai nekas vairs tik lēti nelēksies.

Bija pagājušas tikai divas stundas pēc augšējās sarunas, kad sētā, kur Kaņepiene dzīvoja, izcēlās liela kliegšana, vaimanas un raudas. Kaimiņi pa saviem logiem redzēja vairākas sievas skrienam pa šauro pagalmu gan šurp, gan turp. Viens vīrietis steigšus vilka no akas ūdeni un gāza turpat zemē.

«Akā! Bērns iekritis akā!» sauca no apkārtējām mājām un, kas vien varēja, skrēja turpu.

Bērns nebija vis iekritis akā, bet veļas baļļā. Iekritis uz galvas karstā ūdenī pa to mazo starpu, kamēr māte iegājusi virtuvē pēc jauniem nesieniem. Apstulbusī sieva ātrumā nebij neko citu jaudājusi kā kliegt auksta ūdens. To nu viņas vīrs bez žēlastības lēja tieši no akas ar visu spaini mazajam virsū. Bērns briesmīgi brēca, rociņas izplētis kā spārnus. Tad kāda sieva viņu saķēra priekšautā un skriešus devās istabā, saukdama:

«Trakie! Ejlu, ne ūdeni!»

Bērnu bija žēli uzskatīt. No karstā ūdens, kam bij piejaukts

diezgan daudz ziepju zāļu, bērna sejiņa bij uztūkusi. No tievajām rociņām, no kakla un no krūtīm vilkās āda nost. Sieva, kas to bija ienesusi istabā un ielikusi Kaņepicnes gultā, bēra uz jēlajām vietām kartupeļu miltus — vienīgo līdzekli, kas mājā bija. Visšausmīgākais bija tas, ka bērns atradās pie pilnas samaņas, jo iekšķīgi bij taču pavisam vesels. Meitenītes actiņas bij gaišas, zilas kā linu ziedi, un tajās kvēloja tādas sāpes, ka katrs novērsās, ko bērns uzskatīja. Bez apstājas mazā sauca — ne raudādama, bet gandrīz smiedamās aiz šaušalīgām sāpēm:

«Deg! Degi Sāp! Vai Dieviņ! Vai Dieviņ!»

Nabaga radījums piesauca Dievu, kaut ko, kas viņam šķita pārāks par māti. Aiz sāpēm zilās acis gurdi aizvērās un viss mazais augumiņš drebēja drudzī. Nekur bērnam nebija labi — ne gultiņā, ne gādīgās svešās rokās, ne mātes klēpī. Un tomēr vienīgi tur bija viņas vieta. Jo neviens viņu nevarēja turēt tik viegli un vārīgi kā māte, jo tā bij pēc Dieva otrā.

Pamazām istaba palika klusāka un pavisam klusa. Kaņeps bija aizskrējis pēc ārsta. Kaimiņienes atstāja bēdīgo telpu cita « pēc citas, jo nabaga māte neviena neredzēja un arī neklausījās, kas ap viņu notika. Viņa runāja, tukšumā raudzīdamās un nevis šūpodama bērnu, bet pati šūpodamās, lai viņš justu tikai vieglu, remdinošu gaisa skalošanos ap sāpošajām miesām.

«Ak, Kungs!» viņa čukstēja. «Paņēmi viņu tūlīt un neliec mums abām ilgi ciest! Neturi, bērniņ, savas mīļās actiņas vaļā, es to nevaru izturēt, kad tu tā manī raugies. Tik ātri tu jau aizeji. Tev tak vajadzēja dzīvot manā vietā, bet tu mani pamet vienu. Uzplauki kā ziediņš un turpat novīti. Paldies, bērniņ, par to prieku, kas man no tevis bij. Ar tevi es dzīvoju. Nu es vairs tikai vārgošu, kā tevis gaidīdama visus šos garos gadus.»

Kaņeps atgriezās viens pats. Vecais dakteris bij nevesels un kājām negribēja nākt. Tikai pēc sešām stundām ieradās

dzelzceļa ārsts no tuvākās mezgla stacijas. Bet nāve bija bijusi par viņu žiglāka.

Kad otrā rītā bēdu mājā dzirdēja paklusu dziedāšanu, tad visi kaimiņi zināja, kas noticis. Vēlāk viņi redzēja nelaimīgo māti sēžam istabas priekšā uz soliņa. Zemu noliektu galvu viņa vija vienkāršas puķes mazā vainagā. Viņa to darīja tik mierīgi un klusi, ka nezinātājs varēja domāt, ka bezdarbīgā sieviete sev laiku īsina.

SIEVIEŠI

«Vai tiesa, Bērziņ, ka tu savu sievu dauzi? Viņa un tāpat tava meita stāsta, ka esot bailīgi ar tevi kopā dzīvot.»

«Mācītāja kungs, tagad, kur viņām jumts pār galvu un vēders pilns, labi gudrot visādas tenkas un laist tās pasaulē. Jūs mani saucāt, un es atnācu. Bet, ja es būtu zinājis, kamdēļ saukts, Dieva vārds, nebūtu nācis. Jau tā man sieviešu dēļ mans mūžs ir izpostīts. Es negribu ne viņus redzēt, nedz daudz par viņiem runāt.»

«Tad būs gan taisnība, ko tava sieva stāsta. Vienu reizi tu viņai draudēji ar mietu. Kādu citu reizi sviedis ar spaini taisni pa galvu. Un tagad pat uzmācies ar cirvi. Bērziņ, Bērziņ, — apdomā! Vīrs ir sievas galva, un viņam pienākas vājāko pusi pamācīt un pie gadījuma arī pārmācīt, bet ne tādiem līdzekļiem. Te jau nav vairs nekādas robežas starp draudiem un slepkavību. Ja smagais, dzelzs stīpām apkaltais spainis būtu ķēris sievas galvu, tu tagad būtu mūža cietumnieks. Tāpat tu sēdētu cietumā, ja tikai policijai nāktu ausīs, ka esi sievai skrējis pakaļ ar cirvi.»

«Jūs, mācītāja kungs, gan laikam domājat, ka policija un cietums ir tās briesmīgākās lietas še virs zemes. Es tā nedomāju. Policijas kārtībnieks ir eņģelis, salīdzinot ar manu sievu,

«SIEVIEŠI

un cietums man liktos kā baznīca, ja tikai es tur drīkstētu ieiet. Nelaime ir tā, ka policija uz tenkām neklausās. Viņa jau ir vairākkārt sūdzējusies, ka es viņu sitot. Bet policija prasa, lai uzrāda kādas zīmes pie savas miesas, un tādu, protams, nav. Ar spaini es viņai sviedu, tas taisnība. Bet es nesviedu vis, gribēdams viņas galvu sadauzīt. Es tikai spaini pasviedu atpakaļ, kad viņa man to ar varu gribēja uztiept, lai kāpju lejā pēc ūdens. Iedomājieties tikai, mācītāja kungs, — es visu dienu bijis darbā, viņas abas ar meitu mājā sēdējušas, un vakarā, kad es pārnāku, man jānes ūdens, lai vārītu vakariņas. Citi vīri nāk un sēstas pie galda.»

«Bet kā tad bija ar to cirvi?»

«Mācītāja kungs! Kuram no mums kādreiz neuznāk dusmas? Dažreiz nemaz nevajag liela iemesla. Tev drusku sāp tā pati vainotā roka vai esi darbā pārāk piekusis, un, ja tad tev uzmācās ar visādām nebūšanām, tad tu kļūsti drusku traks. Es gan nezinu, kad tas būtu noticis, ka es skrējis sievai pakaļ ar cirvi. Bet viņai pietiek jau ar to, ka es skrējis. Cirvis man reti kad nav rokā, jo es tak esmu namdaris. Ticiet vai ne, kad es atgriezos no bēgļu gaitām, kur man gāja labi, jo sieva ar meitu palika mājā, — es atradu līdzenu vietu. Mana būda stāvēja uz paša Daugavas krasta, ko tur vairāk varēja vēlēties? Tad es stājos pie darba. Es viens pats vilku no visām malām kokus, kā putns pavasarī žagarus nes savai ligzdai. Es stiepu krastā Daugavā noķertus štcnceļus, nesu un pa zemi vilku baļķus no sabrukušām zemnīcām un ierakumiem un viens pats uzcēlu jaunu istabiņu. Bet, kad tā bija gatava, tad kādā jaukā dienā ar zirgu piebrauca mana gaspaža un mana preilene. Viņas bez vārda runas stiepa iekšā savas grabažas, panckas, bļodas un katlus. Es būtu bijis priecīgs, redzēdams kādu darba rīku, kaut ratiņu vai tītavas. Nē, te atnāca tikai ēdāji, lai sēstos gatavā maizē. Bet kas es par pelnītāju, tā sacīt, ubags, ar vienu roku? Cits manā vietā jau sen būtu griezies pie pagasta dēļ pabalsta. Man jau sešdesmit ceturtais gads.»

«Kas jums rokai?»

«Man jau viss jādara ar kreiso. Labā, kā smejas, man tikai priekš sasveicināšanās. Tā man augšpus elkoņa pārlauzta gluži mazam, un Dievs kaulu galus aplam saaudzējis kopā. Mācītāja kungs, arī pie šīs manas nelaimes sievieši vainīgi. Bet vai es esmu par to kādreiz sūdzējies? Tikpat pacietīgi es nesu savu krustu, ja reiz sieva pielaulāta. Bet, ja sāk tevi pašu apsūdzēt un dzīt spraugā, tad jārauga sevi attaisnot. Patiesi, tās pašas rokas dēļ vien man varētu sirdī rūgt naids pret visu sieviešu dzimumu, un tā tas varbūt arī ir. Man toreiz bija ne vairāk kā četri gadi. Es sēdēju laukmalē uz kārtīm un sūkāju āboliņa ziedus. Te uzreiz saimniece kliedz: vai tu kāpsi nost? Kad es tev iešu ar vicu! No vicas man bij bail, jo ne vienu reizi vien bij dabūts pēriens. Es vēlos žigli zemē. Bet roka kaut kā bija ielīdusi starp divām kārtīm un nošņirkstēja. Tā tas bija, un tā tas ir. Tagad man, baļķus tēšot, bieži gadās ieknābt kājā, jo viena roka nav ticama. Man viņa arī sāp uz laika maiņām un neļauj dažu labu nakti aizmigt. Sakiet, mācītāja kungs, vai tādos apstākļos cilvēkam nevar dažreiz uznākt dusmas, kaut gan man jāsaka, ka es stipri valdos. Ja es paļautu savām dusmām vaļu, es patiesi sen jau sēdētu cietumā, Dieva priekšā būdams gluži nevainīgs.»

Tāda saruna notikusi starp Čaču mācītāju un viņa draudzes locekli mazmājnieku Krišu Bērziņu. Un Bērziņš stāsta, ka mācītājs beidzot spiedis viņam roku un teicis:

«Es tevi saprotu, mīļais ticības biedri. Ej, un tā Kunga miers lai tevi pavada. Man pašam neiet daudz labāk.»

ZAGLIS

Tīri kauns teikt, bet mans brālis Juris, kamēr vēl nebij miris, stipri grābājās. Grābājās arī viņa sieva Anlīze. Nebūtu viņus sargājusi zināma pašmīlība, bailes no cietuma un jaužu valodām, viņi, spriežot pēc tieksmēm, būtu kļuvuši pa īstiem zagļiem. Bet nu viņi apmierinājās vienīgi ar mūsmājām, ar mūsu istabu, klēti un pagrabu.

Es, kā vecākais, valdīju tēva vietā māju, bet brāļi aizgāja pasaulē. Juris, izmācījies par galdnieku, uzcēla lauka galā uz Dziļā grāvja sev mājeli, turēja govi un dzīvotu samērā labi, jo nebij dzērājs. Ne viņam, ne viņa sievai Anlīzei nebij slikta slava. Bet, ja mums kas bija zudis, mēs zudušo lietu pēc kāda laika noteikti ieraudzījām Jura sētā, zināms, ja tā nebija tāda, ko varēja apēst vai kas drīzi sadila, kā, piemēram, ziepes. Likās pat, ka Anlīze zagumus ne sevišķi slēpa: jo, kad bija kaut kas zudis, manai sievai vajadzēja tikai aiziet līdz Dziļajam grāvim, un manta bija rokā.

Tā reiz, kad sieva velti bija izmeklējusies astoņnīšu galdau-tiņa, viņa aizgāja pie mana brāļa Jura un atrada drāniņu glīši uzklātu uz Anlīzes gaiši pulētās oša kumodes. Mana sieva nebij nocietusies, neiesaukusies:

«Anlīz, tas tak mans galdauts!»

«Ņem, ka tavs,» Juriene bij atteikusi, pacēlusi spoguli un citus krāmus un palīdzējusi galdautiņu salocīt.

Tas būtu tikai viens piemērs no neskaitāmiem.

Mazākas lietas mēs vienkārši pārnesām atpakaļ uz savu sētu, ne vārda nebilduši.

Gadījās Jura istabā vai klētī pat tādas lietas, par kuru nozušanu mums vēl nebij miņas. Mēs tāpēc, aizgājuši uz Dziļo grāvi, laidām visur acis pāri un aizvien ko atradām: galda nazi, dakšiņu vai tējkaroti, kādu krūzīti, lakatu, dvieli, lāpstu, sākumus. Uzietās lietas mēs lielāko tiesu pievācām, nevienam neredzot, lai neiznāktu lieka izrunāšanās vai pat bāršanās, un mierīgi pārnesām mājā. Bet, ja slepeni tas nebija iespējams,

tad vienkārši teicām:

«Mums tas pašiem vajadzīgs.»

Nekad mēs netikām dzirdējuši nekādu protestu vai žēlošanos. Viņi droši vien zināja, ka nozudusē lieta aizgājusi tur, no kurienes nākusi. Mēs turpretim, ja kas zuda, zinājām, kur meklēt. Uz āru tāds dzimtas netikums netika izlaists. Un tā mēs mūžu būtu nodzīvojuši vislabākā saticībā, ja Juris nebūtu izdarījis kaut ko lielāku un pie tam man par jaunu.

Es gribēju likt taisīt linu paisāmo mašīnu un biju nolaidis trīs resnākos bērzus savā birzī, sazāģējis klučos un turpat sakrāvis. Bet, kad uz pavasara pusi aizbraucu tiem pakaļ, tad atradu tikai pusi, ne vairāk.

Ar to pašu braucienu es laidu uz Dziļo grāvi.

Nu jā, tur nojumītē bija vesela grēda jaunu, kārtīgi sakrautu bērza dēļu. Kad viņš tos bij paspējis sazāģēt?

Man apskrējās sirds, un es, ne iekšā negājis, krāvu dēļus ragavās un braucu uz mājām.

Bet brālis Juris šoreiz nebij tā ar mieru. Viņš taču dēļos bija ielicis savu un vēl viena cilvēka darbu un nevarēja tos vis tik viegli projām laist kā kādu karoti, šķipeli vai galda drānu. Kaut gan tai brīdī viņš pret manu rīcību necēla nekādu iebildumu, jā, pat neiznāca no istabas, tad tomēr mans un manas sievas prieks par dēļiem, labāki sakot, par to, ka reiz zagtu mantu bijām atdabūjuši ar uzviju, bij pāragrs. Otrā dienā mēs satrūkāmics vien, kad pie mums ieradās policijas kārtībnieks, brālis Juris'un vēl kāds vecāks vīrs. Viņi izsauca mani laukā, apskatīja klēts sānos sakrautos dēļus, tad gāja istabā, kur policists atvēra savu mapi un rakstīja protokolu, kas bija man par sliktu, un tomēr man to vajadzēja parakstīt.

Savā apstulbuma es gan slējos pretī. Es teicu, ka dēli ir no maniem bērziem, ka es tos esmu tikai atvācis atpakaļ kā jau daudz ko no brāļa sētas, ko viņš zadzis. Bet tā bij atkul lieta par sevi. Un, jāsaka, atkal man par sliktu. Jo brālis, vēlāk tiesājoties, varēja gan pierādīt, ka es zadzis viņa dēļus, ko viņi ar Tuteņa Krišu sazāģējuši un sakrāvuši nojumē, bet, ka Juris manā birzī zadzis klučus un vispār grābājies, es pierādīt nevarēju. Es paliku tas vainīgais. Es biju zaglis, un mani iesēdināja tādā vietā, kur pēc tādiem darbiem sēdēt mēdz.

Pēc šī gadījuma mēs ar brāli droši vien bfitu bezgala naidojušies, ja viņš nebūtu nomiris pa to laiku, kamēr es izcietu sodu.

GUDRAIS ZIRGS

Rīgas nomalē — ja nemaldos, tad tieši Anniņmuižas rajonā — nesenā pagātnē dzīvoja liels, bērs, stiprs, bet par visām lietām gudrs zirgs. Tik gudrs, ka asprātībās bieži sacentās ar savu saimnieku.

Lasītājs varbūt vaicās, kamdēļ tik asprātīgam zirgam bija vajadzīgs vēl saimnieks? Vai viņš nevarēja dzīvot uz savu roku?

Te nu autoram jāatbild, ka uz savu roku neviens zirgs dzīvot nevar, jo viņam roku nav. Viņš nevar ne iejūgties, ne izjūgties. Viņš nevar sev sienu un auzas nopirkt. Ar savu vienu pirkstu viņš nespēj ne dot, ne ņemt. Un tāpēc visgudrākajam lopam vajadzīgs saimnieks, kas viņu apgādātu, tā sakot, tīri materiālā ziņā, kas dotu viņam ēst, turētu kūtī, jūgtu raspuskā un dārzu apstrādāšanas laikā arī arklā un ecēšā, kā to darīja vecais Grauds, mūsu gudrā Bēra saimnieks.

Ai, šis Grauds bij vienā ziņā stipri paviegls. Ne par velti kaimiņi viņu saukāja par Pelavu. Viņš patiešām nebija tik svarīgs, ka būtu varējis atsvērt savu īsto vārdu. Viņu, šo vieglo Graudu, kā daudzus citus, kas brauc smagajos ormaņos, bieži mocīja degvīna velns. Bet, kad bija krietni dzerts, Grauds savukārt mocīja zirgu. Un, kamēr Grauds ne drusku nevairījās no sava mocītāja, jā, pat labprāt tam padevās, — zirgs darīja, ko spēja, lai izbēgtu visiem tiem ļaunumiem, kas parasti uzbruka, tiklīdz saimnieks nāca laukā no kroga. Saņēmis tādos brīžos ne vienu vien pātagas cirtienu, Bēris, kas citādi bij kūtrāks par kūtru, vēlāk, saozdams degvīna smaku, slējās gaisā un drāzās tik pēkšņi uz priekšu, ka braucējs nedabūja ne grožus satvert. Bet, ja bij groži arī satverti, tad nepaspēja uzzvelties uz drēģa malas.

«Tprrrū! Tprrrū!» Grauds kliedza, raudzīdams kur pieķerties.

Ar katru dienu cilvēka un zirga savstarpējās attiecības kļuva asākas, līdz beidzot, matīdams grožus dzērāja rokās, lops nebija vairs novaldāms. Viņš bēga kā no nelabā. Labi, ja Grauds paspēja vēl ierāpties, grožus nesatvēris. Bet lielāko tiesu bija tā, ka, iekāries grožos, viņš ļāva sevi vilkt, līdz zirgam piekusa galva vai pašam rokas. Pēdējā gadījumā nekas cits neatlikās kā raidīt trakajam pakaļ krietnu lāstu un sevi mierināt ar to, ka gan jau nekur nemetīsies, jo vienmēr, mājā pārgājis, viņš zirgu atrada jau priekšā izjūgtu un novietotu.

Reiz tādā skrējienā Grauds bij tik nelaimīgi klupis, ka pagrūdis abas kājas zem riteņiem, pēc kam nogulēja divas nedēļas pilsētas slimnīcā un tikpat ilgi mājās. Kopš tā laika saimnieks ar zirgu vēl vairāk sacentās varas un viltības pielietošanā.

Ja Grauds bij uzņēmies Anniņmuižas dārzniekam uz tirgu aizvest zemenes vai tomātus, zirgs stāvēja mierīgs pie kaut kuras augļu būdas centrālajā tirgū, līdz vezums tika iztukšots. Bet vajadzēja viņu tikai pieturēt, kur logos redzēja pudeles, tas bij uz vietas prom, tiklīdz saimnieks nozuda aiz durvīm.

Prom, un tieši uz Anniņmuižas ielu. Nu nebij tā vien nelaime, ka Graudam vajadzēja kājām cilpot mājā ar visu ādas skoteli priekšā un pātagu rokā kā nerram dažreiz cauri visai pilsētai, tad pāri tiltam; jaunākais bij tas, ka zirgs ar savu ierašanos sētā ikreiz bij Grauda apsūdzētājs pie viņa sievas, kas nebija gan sliktāka par citām sievām, bet labāka arī ne. Aizvien tad vīram bija jādzird, ka vai nu jāatmet dzeršana, vai jāpērk auto, jo citādi zirgs viņu pārspēšot prāta ziņā.

Tādos pārmetumos cilvēks var klausīties tikai līdz zināmam laikam, bet, kad vadzis pilns, tad tas lūst. Tā arī Grauds reiz sievai pateica rūgto patiesību, ka viņa izdarījusi lielu aplamību, ņemdama par vīru cilvēku, ja jau prātam piegriež tik lielu vērību. Pateica, nobijās pats no saviem vārdiem un sirdī apņēmās neganto lopu tā samulsināt, ka tas nezinās ne rīta, ne vakara.

Grauds lika rēdniekam piešūt Bēra iemauktiem labajā pusē tik lielu ādas klapi, ka tā liedza ne vien tieši skatīties, bet aizsedza aci pavisam.

«Tev nav jāredz, kanaļa, kur es tevi pieturu un kur palieku,» viņš smējās, tagad apstājies pie kroga vai pie degvīna pārdotavas.

Grauds tomēr nedabūja ilgi priecāties par savu viltību. Otrā vai trešā dienā zirgs jau bij tik tālu lietas kursā, ka apstādināts uzkāpa ar priekškājām uz ietnes, pārlika zodu pāri ilksij un ar svabado aci apskatīja logu un durvis.

Kā tad! Te nebij nekas cits kā degvīna pārdotava. Tātad žigli prom uz mājām!

Nu Grauds jutās pilnīgi apakšā. Zirgs bija tiešām ja ne gudrāks par viņu, tad vismaz tikpat gudrs. Graudam to nācās atzīt ar gandarījumu, bet arī ar lielu sašutumu. No vienas puses — varēja par tik gudru lopu tikai priecāties, bet — no otras — bija šausmīgi atzīt, ka sieva zirga spējas bija novērtējusi daudz agrāk nekā viņš. Nu citas izejas vairs nebija kā zirgu izmainīt, lai tiktu vajā no sievas kaunina jumiem un kaimiņu zobgalībām. Un viņš to izdarīja.

Bet no nelaimes cilvēks nekad nevar izbēgt tāpat kā no laimes, ja tā nāk. Jau otrā dienā, pārbraucis sētā, Grauds ieraudzīja pagalmā svešus vāģus. Un, kad nojūdza jauno zirgu un gribēja novietot kūtiņā, tad tur priekšā jau stāvēja vecais Bēris. Tas pagrieza galvu pret bijušo saimnieku un bubināja, it kā teikdams:

«Labvakar! Bet esi gan tu mani atdevis labās rokās. Mans jaunais saimnieks nav ne par matu gudrāks.»

Šāda atziņa un picķērība no zirga puses padarīja Graudu tik sentimentālu, ka tas izlaida jaunā zirga pavadu no rokas, apņēma Bēra kaklu, glaudīja tā pieri, kārtoja sajukušās krēpes, appliķēja gurnus. Vienīgā doma tagad viņam bija: uz vietas mainīt zirgu atpaka), tiklīdz ieradīsies tā tagadējais saimnieks. Šo apņemšanos nespēja pat grozīt sievas jautrais jautājiens, kad viņš iznāca no kūts:

«Ko nu tu teiksi? Es nojūdzu, ievedu kūtī un tad tikai atcerējos, ka viņš nepieder vairs mums.»

Un Grauds atbildēja:

«Labi esi darījusi, sieva. Viņš ir gudrāks par mums abiem. Būtu grēks no tāda zirga šķirties.»

MIERIŅA VIESNĪCA

Ja jums gadās Iebraukt un pa nakti palikt skaistajā piekalnes pilsētiņā Bērzlapē, tad katrs jums ieteiks apmesties Mieriņa viesnīcā. Ne tamdēļ vien, ka šī viesnīca ērtāka un tīrāka par Galviņa viesnīcu, kas nometusies uz tās pašas ielas trīs numuri tālāk un lielīgi izšāvusi savu zeltburtaino izkārtni šķērsām pār trotuāru, bet galvenokārt tāpēc, ka te cilvēks nakti varot gulēt kā dieva ausi. Galviņa viesnīcā turpretim caurām naktīm virinot čīkstošos vārtus un rupji bruģētā apsēta rībot vienā rībēšanā, jo pie viesnīcas esot plaša iebraucamā vieta.

Nu jā, vismaz man Mieriņa viesnīcu ieteica no vairākām pusēm, un es tajā iegriezos. Miers un atpūta man labi derēja, jo es biju kājām gājis ap trīsdesmit kilometru un rītu ap brokasta laiku gribēju doties atkal ceļā, iepriekš apskatījis pilsētiņu.

Tā nu es agri paēdu vakariņas un likos gulēt. Staigāšana pa koridoriem, kāpajāšana pa trepēm, parastās kalpotāju sasaukšanās un viesu sarunas aiz plānajām dēļu sienām pa labi un pa kreisi — viss tas nebija nekāds klusums, bet arī ne tāds troksnis, kas varētu traucēt vasaras dienas karstumā piegurušu ceļinieku. Es to visu uzņēmu kā sanošu pavadījumu savām rāmajām domām, kuras nelidoja tālāk par aizgājušo dienu. Vēl tās tīksmīgi kavējās pie vienas otras skaistas vietas, pie viena otra interesanta ceļā saslapta cilvēka. Tā nemanot es biju aizmidzis.

Nekad mēs neaptveram brīža, kad nozūd samaņa un iestājas miegs. Turpretim iztraucēti mēs pēkšņi trūkstamies sēdus pilni niknuma, ja traucējums nācis nelaikā. Tā tas šoreiz bija ar mani. Es uztrūkos, jo visa māja drebēja kā drudzī.

Ko — vai jau rīts?

Bet, jods lai parauj, vai tad sārtums debess malā nekvēloja gluži tajā pašā vietā, kā kad es apgulos? Nu tas bija tikai mazliet nespožāks.

Tātad vēl vakars.

Es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja tikko pusvienpadsmit. Es noliku galvu atkal uz spilvena un aizvēru acis. Nu es vairs nedomāju par pagājušo dienu. Visas manas domas tagad tiecās tikai uz priekšu. Galvenais, man vajadzēja labi izgulēties, lai rītu možs un priecīgs atkal varētu staigāt. Vairāk es nevēlējos, bet arī šī vēlēšanās bija pārāk liela pašreizējos apstākjos. Es nevarēju gulēt. Mājas pamatos kaut kas tik ellīgi rūca un sprausloja, kaut kur skanēja asas vīriešu balsis. Troksnis spiedās cauri logiem, durvīm, sienām, grīdām un griestiem. Bez šaubām, tur ņēmās iebraucēji pa netālo Galviņa apsētu. Bet nē. Vai troksnis nenāca tepat no ielas, taisni no viesnīcas durvju priekšas?

Es uzcēlos, piegāju pie loga un atvēru.

Nu jā, tepat lejā stāvēja pulciņš ļaužu ap pavisam savādu rīku, kas izskatījās pēc motocikleta. Uz tā sēdēja, kājas plaši ieplētis, jauns cilvēks. Tur bija arī otrs jauns cilvēks bez cepures, kurš raudzīja noturēties uz otra sēdekļa rata vadītājam aiz muguras, bet policijas kārtībnieks bija satvēris viņu pie paduses un vilka nost, mudinādams nākt līdz. Bet, kad mudinājumi un saņemšana pie paduses nelīdzēja, kārtībnieks sāka pielietot spēku, un nu jaunais cilvēks tenterēja pa ielu viņam līdz, smieklu un svilpienu pavadīts. Izskatījās tā, it kā gājiens būtu gluži brīvprātīgs, it kā policists būtu tikai mazāk iereibis un atbalstītu savu draugu šai vēlā stundā ceļā uz māju.

Varbūt kārtībniekam arī izdotos puisi aizvest, ja piepeši neatskanētu aizsmacis biedra sauciens:

«Gustiņ, neej augšā!»

Tas bija malks spēka dzēriena. Ar vienu rāvienu gūsteknis bija vaļā no vedēja ķetnām un lieliem, komiskiem lēcieniem atskrēja pie biedra, saņemts ar smiekliem un aplausiem.

Nu es biju redzējis, kas tur notiek, zināju trokšņa iemeslus. Es varēju mierīgi vērt logu cieti un likties gultā, lai miegs mani pieņem. Es to, arī darīju. Bet taisni tanī brīdī, kad mana galva smagi atslīga spilvenos, lejā sāka strādāt motors. Tas bija tas pats pirmītējais troksnis. Es apsedzu galvu, bet rūkoņa spiedās cauri segām un spilveniem līdz pat kaulu smadzenēm, un es šāvos atkal augšā un skrēju pie loga, lai redzetu, ka šie del-veri aizbrauc.

O, to viņi nemaz nedomāja darīt, jo uz rata tagad neviens nesēdēja. Acīmredzot motors bija palaists tikai tamdēļ, lai ar savu apdullinošo troksni segtu abu biedru sarunas, ko tie viens otram iekliedza ausī. Bez šaubām, viņi apspriedās, kā izturēties pret uzbāzīgo cilvēku ar sarkanajām apšuvēm, bet motors, krākdams un sarkanas ugunis spļaudams, nelaida ziņkārīgos un arī policistu viņiem tuvu. Kad kara padome bija noturēta, motors uzreiz apklusa un par Gustiņu sauktais jauneklis korekti vaicāja:

«Ko jūs mums piesienaties, kārtībnieka kungs?»

«Es nemaz nepiesienos,» tas atbildēja tādā pašā tonī, «es tikai jums atgādināju, ka nedrīkst braukt bez klusinātāja. To jums kā sportistiem gan vajadzēja pašiem zināt.»

«Mēs to arī labi zinām. Bet, ja nu vāģis katastrofā cietis, jā, sakiet — ko tad lai dara?»

«Kad tad viņš jums nav cietis? Bet jūs apstājiet mājas priekšā pašā pilsētas centrā un neizslēdziet motoru, kad ar jums runā.»

Katastrofa... Patiesi, cik to viesnīcas nelielās durvju lampas gaismā varēja redzēt, tad motocikletam ne tikai klusinātāja nebija, bet viss, kas vien stāvēja kaut cik atstatu no korpusa, bija atlauzts un atlocīts. Pat stūres ragi bija notriekti. Ja šis cilvēku pāris, ar kuriem nu te policija nevarēja tikt nekādā galā, bija izbraucis ar veselu mašīnu, tad, lai nonāktu šādā stāvoklī, viņiem vajadzēja brāzties pa mežiem, pa grāvjiem, pāri akmeņu čupām, skriet žogos, gāzt stabus, velties kūleņu kūleņiem. Un to viņi arī bija darījuši, jo izskatījās stīvi un līki, tiklīdz cīņas spars atslāba.

Kārtībnieks neatlaidās. Viņš mēģināja vienu vai otru no motocikletistiem aizvest sev līdz uz iecirkni, bet tie izgriezās kā ripas no viņa rokām. Tad policistam ienāca galvā laba doma. Viņš griezās pie rata īpašnieka un pavisam laipni teica:

«Lūdzu jūsu braucamo zīmi.»

«Hā, hā!» uzrunātais smējās. «Atradis svešiniekus, kam zīme jāprasa. Vai mana braukšanas zīme nav tev vairāk reižu iecirknī zem deguna gulējusi? Man tā derīga līdz gada beigām, un tagad ir tikai jūnijs, paldies dievam. Bet, kad nu tu vēlies, — jā, lūdzu, kungs, te viņa ir.»

Jaunais cilvēks izvilka no kabatas kaut ko mazai grāmatiņai līdzīgu un, gaisā pagrozījis, gribēja atkal noglabāt, bet kārtībnieka roka to veikli satvēra un turēja cieti. Tik daudz viņi abi sajēdza, ka zīme ir par vērtīgu, lai to saplēstu, tāpēc cīnīties ap papīru daudz nevarēja. Pretinieki stāvēja kā rokas sadevuši un sāka runāties.

«Dodiet zīmi šurp!» kārtībnieks sauca.

«Nē, to nu gan es nedarīšu,» motocikletists atbildēja. «Nosacījumos ir skaidri un gaiši teikts, ka zīme jātur pie paša. Ja es to atdodu tev, tad man viņas vairs nav un es esmu pārkāpis noteikumus.»

«Bet vai noteikumos nav sacīts, cik ātri drīkst braukt un kādā stāvoklī vajag būt mašīnai? Jūs braucāt pa pilsētu kā ar ložmetēju — vismaz ar piecdesmit kilometru ātrumu. No uguns, ko jūsu motors izgrūž, nelaimes brīdī var nodegt visa pilsēta. Bet ko tur tik daudz runāt. Dodiet zīmi šurp un paši vāķaties pie velna! Gan mēs jūs rītu atradīsim.»

Tā nu gluži vis nebija. Jaunais cilvēks labi zināja, ka katra ķīla jāizpērk. Turpretim, ja kārtībniekam no viņa nekas nepalika rokā, varēja šā vai tā izgrozīties.

«Zīme paljks pie paša,» viņš stingri noteica un cēla roku pie krūšu kabatas.

«Nē, zīmi jūs dosiet man,» kārtībnieks, manāmi saskaities, kliedza.

«Nē, tā paliks pie paša!»

Policista pacietība nu reiz bija beigusies. Viņš laida darbā arī otru roku, un pēc maza brīža zīme bija pie viņa. Veikli viņš to novietoja savā mapē, kura neizskaidrojamā kārtā viņam turējās padusē kā iemūrēta, kā daļa no viņa paša. Viņš to izdarīja tik ātri — ātrāk nekā viens vai otrs no aizturētajiem jaunekļiem spēja atjēgties. Gan vēl zīmes īpašnieks tvēra pēc mapes, gribēdams to atņemt, gan Gustiņš grasījās biedram iet palīgā, tomēr viņi bija zaudējuši. Kā izmisumā motocikletists vēl ķēra it kā tukšu gaisu, bet viņš saķēra aizejošā kārtībnieka pakausi, un sarkani strīpotā cepure palika viņam rokā sažņaugta kā beka. Tas nu bija par daudz — ķerties pie cepures, kas no seniem laikiem ir visu varas nesēju goda tērps. Policijas kārtībnieks piepeši zaudēja savu aukstasinību. Viņš sāka griezties kā vilciņš, un, kaut gan padusē bija mape, viņa abas rokas izdalīja pļaukas pa labi un pa kreisi ar tādu sparu, ka Gustiņš aiztenterēja lielu gabalu un atslējās pie sienas, bet motocikleta īpašnieks krita kā nopļauts un palika guļot.

Ļaudis, kas nu jau bija sapulcējušies daudz lielākā skaitā un ar saviem smiekliem un piezīmēm klaigāja bez kautrēšanās, piepeši palika klusu. Kā tad nē — tur taču pakrita cilvēks. Tiesa, viņš bija iereibis un pretojās drošības sargam, bet vai tad tā vajadzēja, ka lai krīt... Pēc neliela klusuma brīža pacēlās kurnēšana, kas pieauga par protesta vētru, kad kārtībnieks, aizdedzis papirosu un mapi dziļāk padusē pabāzis, gribēja mierīgi iet projām.

«Turiet, nelaidiet!»

«Nositis cilvēku un gribēs aiziet... Turiet, nelaidiet!»

Kamēr pūlis apstāja kārtībnieku, Gustiņš nometās pie sava biedra un viņi paklusām steidzīgi sarunājās. Policists griezās atpakaļ, un Gustiņš piecēlies, kā sevī, tomēr diezgan stipri noteica:

«Beigts ir. Deniņos jau nevajag daudz.»

Es domājos vienīgais zinis, ka te notiek spēle, un stipri brīnījos, ar kādu vienaldzību pret savu noziegumu izturējās kārtībnieks. Viņš piegāja pie notriektā jaunekļa, pavēla viņu augšpēdu un teica:

«Šitā nositis es viņu esmu jau vairāk reižu. Tiklīdz tu viņam pieduries, viņš krīt un guļ savu pusstundu. Jāpasaka, lai pievāc.»

Un viņš iegāja viesnīcā, durvis sparīgi atraudams un aizcirzdams.

Es paskatījos pulkstenī. Nu jau pusnakts nebija vairs tālu. Man uznāca žāvas un vēlēšanās likties atkal gultā, bet kas varēja galvot, ka mašīna tur lejā nesāk atkal ugunis spļaut, ja viņas jājējiem ienāks prātā apspriesties, ko tālāk darīt. Kā miegu atcerējušies, arī ļautiņi tur lejā, starp kuriem nebija vairs nevienas sievietes, ne bērna, sāka vākties prom. Kaklus ierāvuši, rokas dziļi kabatās sabāzuši, viņi klabināja ielas akmeņus ar savām cietajām zolēm, drīzi izgaisdami šaurajās ielās. Palika tikai nedaudzi, kurus interesēja gala efekts tāpat kā mani. Bez tam mani interesēja vēl tas, kāpēc kārtībnieks gāja viesnīcā. Viņš taču negribēs abus padaužas novietot viesnīcā, varbūt tepat blakus numurā, lai tie te trokšņo cauru nakti, kur tiem bija vieta iecirkņa karcerī — dzēruma izgulēšanai.

Jā, patiesi! Viesnīcas durvis pavērās, un kāda balss sauca:

«Gustiņ, ievāc to mašīnu un nāc pats iekšā!»

Tūlīt Gustiņš saņēma motocikletu aiz aplauztajiem ragiem un ar kāda izpalīdzīga veča palīdzību iestūma to viesnīcas koridorā. f

Arā palika nosistais viens. Viņš paslējās uz elkoņa un paklusām prasīja:

«Upmal, — vai šie visi iekšā?»

«Jā, visi sagāja pa iekšu,» vairakas balsis reizē sauca.

- Apkārt stāvošie it kā atdzīvojās. Nu viņi redzēja, ka cilvēks tur pie zemes bija taisījis tikai jokus.

«Vai neiesiet arī jūs pie miera, jaunskungs?» tas pats vecis, varbūt Upmalis, kas Gustiņam palīdzēja motorratu iestumt, pakalpīgi teica, bet atbildes vietā jaunskungs nolika galvu atpakaļ uz bruģa, iepriekš pašāvis pagalvī elkoni.

Tā kā motociklets bija novietots, tad varēja cerēt uz mieru. Es atstiepos taisns un satvēru krampi, lai aiztaisītu logu, kad lejā vērās durvis un pa tām iznāca kārtībnieks un aiz viņa viesnīcnieks puķotā naktssvārkā, kailu galvu. Es pazinu šo kungu, no augšas neredzēdams viņa sejas, pēc viņa šķībajiem pleciem, ko biju tūlīt ievērojis, kad vakarā ienācu un noņēmu istabu. Viesnīcnieks noliecās pie guļošā, un — ko nu es dzirdēju?

«Dēls, kā tad tev šitā gadījās? Celies tak augšā un nāc gulēt! Mēs jau visi sen guļam.»

Tālākās sarunas norisinājās tā, it kā tuvumā nebūtu neviena liecinieka, it kā viesnīcnieks, policijas kārtībnieks un viesnīcnieka dēls atrastos vieni paši tukšā, tumšā ielā.

«Redzi, tēt, kā mani šis Smurgulis ir apstrādājis. Es esmu te nogulējis bez samaņas jau kādu stundu. Tikai tagad, kad izdzirdu tavu balsi, man atvērās acis.»

«Nesaki, Miervaldi, nekā,» tēvs viņu mierināja kā mazu bērnu, «gan mēs viņam parādīsim, ko nozīmē kauties. Es rītu aiziešu uz iecirkni...»

To runādams, viesnīcnieks paslēpšus sita ar kreiso roku kārtībniekam uz pleca, labo sniegdams dēlam.

Abi ar policistu viņi jaunekli piecēla un gādīgi vadīja uz durvīm. Bet durvīs viņš kaut ko atcerējās, atspērās ar kājām slieksnī un teica:

«Bet braucamā zīme?»

«Viss ir šoreiz nokārtots, dēls, viss ir kārtībā, nāc tikai gulēt.»

Pulkstenis bija piecas minūtes uz vienu. Es dzirdēju, ka durvis tika aizslēgtas, un no mazās pajumtes, kas izliecās kā tumšs loks pār apgaismotajām durvīm, izlīda kārtībnieks. Viņš pārlaida skatu vispirms ielai un namiem, kā pārbaudīdams, vai tie pienācīgi stāv savās vietās, tad, kā nejauši ieraudzījis, apstājās un norājoši skatījās uz nedaudzajiem cilvēkiem, kuri vēl nebija paspējuši izklīst. Acis augstāk pacēlis, viņš ieraudzīja logā mani.

«Pie miera! Pie miera!» viņš mūs visus mudināja. «Sanākuši, it kā te būtu kas ko redzēt.»

Es nezinu, ko darīja tie tur uz ielas, bet es paklausīgi aizvēru logu un likos gulēt. Bet ilgi nevarēju aizmigt. Vai nu tāpēc, ka pēc visas kņadas klusums bija par lielu, vai arī tāpēc, ka novērotā idille lika daudz ko pārdomāt., Ar vārdu sakot, es gulēju slikti. Un pēc šīs nakts man gribētos ikvienu brīdināt. Sak, ja jums gadās iebraukt un pa nakti palikt skaistajā piekalnes pilsētiņā Bērzlapē, tad neapmetaties nekādā ziņā Mieriņa viesnīcā, bet iegriežaties labāk pie Galviņa. Varbūt tur nebūs tik tīri un ērti. Varbūt tur kāds novēlojies braucējs naktī atvērs un aizvērs vārtus. Varbūt vārti drusku iečīkstēsies un nodimdēs bruģis zem smagā vezuma riteņiem. Bet elles troksnis neraus jūs no gultas laukā pašā pirmmiedzē. Jo Galviņš ir vecpuisis. Viņam nav ne dēla, ne motocikleta.

RĪGAS IENAIDNIEKS

Tālu, pavisam tālu — valsts austrumu nomalē es apsērsu radus. Apsērsu pavisam nejauši un pašam negribot. Nekad mēs nebijām redzējušies. Ja pazināmies, tad tikai aizmuguriski,

«ZAGLIS»

ja tā var sacīt. Es zināju, ka pirins gadiem sešdesmit aizgājis ar lopiem un vezumiem manas mātes mātesbrālis, ne par velnu nebēdādams, pilnīgi krievos un poļos. Šī veča dēli un meitas, kā arī bērnu bērni varbūt savukārt zināja, ka tas un tas, kas tur Rīgā raksta grāmatas, ir viņiem radu. Bet kas tad nu ies dzīties kopā? Katram sava dzīve, katram savas rūpes un intereses.

Bet tad gadījās, ka es viņu vasaru kādā kājnieku ekskursijā nokļuvu līdz Auzcnei, kur necerot sastapos ar vecāko no manas mātes mātesbrāļa trim dēliem, ar Klāvu Smildziņu.

Tādas satikšanās vai iepazīšanās aizvien nāk nejauši. Tā tas bija arī toreiz. Mēs palikām nakti pagasta mājā, jo uznāca lietus, stiprs lietus, un līdz skolai, līdz kurai teica vēl esot kilometri seši, negribējām cilpot. Parasti mēs nakšņojām skolās. Bet labi bija arī šeit. Mēs bijām tikai pieci cilvēki. Ar tik vien laipnais darbvedis solījās viegli tikt galā, sevišķi, ja mums somās bija segas un vakariņas, un brokastis. Viņš nemaz neklausījās, kad atvainojāmies par traucējumu, un negribēja pielaist tādas domas, it kā viņam būtu kādas sevišķas klapatas mūsu labad. Kaut gan mēs pa logu redzējām, ka pats viņš nesa no šķūnīša sienu uz to istabu, kur mums vajadzēja gulēt. Un pats vēlāk klāja palagus. Viņš bija vēl puisis — ko tur varēja darīt?

«Es domāju, būs labi,» viņš teica, pataustīdams siena kārtas biezumu, sasarcis aiz rosības, kad bija ievedis mūs uz dusu.

«Paldies. Nu jau mēs gulēsim kā kungi.»

Un patiesi — mēs gulējām kā kungi un izgulējāmies teicami.

Vai nu to darīja tie četrdesmit trīs kilometri, kas vakar bija nostaigāti, vai lietainais laiks, vai arī mīkstā, smaršīgā guļas vieta, kurā varējām svabadi grozīties, cits cita neskardami, bet mēs uzmodāmies tikai tad, kad saule stāvēja jau brokastā. Ieraudzījuši aiz loga krustiem to augstu debesīs baltu aiz miglas, mēs trūkāmies augšā un, dvieļus pārsvieduši pār elkoņiem, ziepēm rokā gājām uz strautu tepat aiz lielceļa mazgāties.

Kad bijām gatavi uz iešanu un iegājām kanclejā mājastēvam pateikties par visu, tur stāvēja vēl kāds stalts vīrs iesirmiem matiem, skaidrām, zilām acīm.

«Ak nu jau projām?» darbvedis, pret mums pagriezies, vaicāja. «Nu jā — ekskursanti jau ir kā tekošs ūdens, nekas viņus nespēj turēt uz vietas.»

«Maršruts, maršruts,» viens no mums teica.

«Bet kā būtu, ja mēs vienu no jums gribētu pievākt un uz dažām dienām paturēt Auzenē? Lūk, te, Smildziņa kungs, būs tas vainīgais.»

Ar pēdējo teikumu darbvedis griezās pie iesirmā vīra, ar kreiso roku norādīdams uz mani.

Vienu aizturēt uz dažām dienām, un — te būs tas vainīgais ... Kas tā bija par valodu? Vai to nevarēja tulkot visādi?

Kaut gan es neapzinājos pat smilgu ceļmalā norāvis, pie darbveža aizdomīgajiem vārdiem es tomēr drusku sarāvos un saskatījos ar saviem biedriem. Bet tūlīt nāca arī izskaidrojums.

«Es jau tā vēroju pēc bildēm, kas redzētas laikrakstos,» svešais teica, man sniegdams roku.

Nu man kā no jauna ieskanēja ausīs vārds — Smildziņa kungs. Tātad te šis cilvēks bija mans radinieks, par kuru šad tad biju domājis senāk un arī tagad, staigādams cauri Latgalei. Tā nu bija kā iepriekš norunāta satikšanās, un es atbildēju:

«Tik svarīgs iemesls var pat ekskursantu siet uz vietas. Es ticu, ka mani ceļa biedri neņems ļaunā, ka palieku Auzenē.»

Kaut gan es labprāt ceļu būtu turpinājis, skatījis vēl dažas dienas zilus ezerus no kalnu piegāzēm, kā bijām skatījuši jau līdz šejienei, tad tomēr tikpat stipri mani turēja uz vietas te šis cilvēks, kas mani pievilka ar savām radniecīgām asinīm. Pēc īsas sarunas un maza paskaidrojuma draugi atrada, ka mana palikšana pilnīgi attaisnojama. Un tā mēs atvadījāmies. Es vēl noraudzījos aizejošajiem ekskursantiem pakaļ, kamēr Smildziņš nodarīja savas darīšanas ar darbvedi, un redzēju pamazām nogrimstam viņu muguras ar zaļganajām ceļasomām pirmajā ieliekņā, no kuras viņi vairs neizkāpa. Laikam ceļš lejā pagriezās vai nu pa labi, vai pa kreisi.

Smildziņš bija braukšus. Mēs iesēdāmies krietni apbra-žātā un dubļiem nomētātā līnijdroškā, un straujš jauns zirgs rāva mūs uz priekšu ar tādu ātrumu, ka man šad un tad vajadzēja pieturēt platmali. Mans vedējs nekā nerunāja. Es redzēju, ka viņš visu vērību piegrieza zirga gaitai, vilinādams un stiepdams riksi aizvien slaidāku un slaidāku. Ar lielu labpatiku viņš skatījās uz zirga kājām, izliecies no sēdekļa, un, tiklīdz riksis gribēja pāriet aulekšos, laida caur zobiem garu švīkstu, kam vajadzēja lopu nomierināt. Vēlāk es dabūju zināt, ka Klāvs ir kaislīgs sacīkšu braucējs un ņēmis Ludzā un Rēzeknē vairākas reizes pirmās godalgas. No jaunā zirga viņš cerēja lielas lietas.

Smilgas, kas no laika gala stāvējušas līduma vidū kā viensēta, nebija sevišķi jaukā vietā. Apkārtne paaugsta, bet līdzena. Tuvumā neviena ezera, nevienas upes. Tikai skaista bērzu birzs, kas kā parks pieslējās prāvajam ābeļdārzam, piedeva sētai cildenu izskatu.

Smildziņ! bija izmirstoša ģints. Viņi bija trīs brāļi un viena māsa. Vecākajam, Klāvam, kas mani atveda, bija piecdesmit astotais gads, kaut gan neviens viņam tik daudz nevarēja dot, bet jaunākajam četrdesmit astoņi. Visi trīs brāļi bija neprecējušies un arī nedomāja precēties, aizbildinādamies ar labu sieviešu trūkumu. Tikai māsa, kas vadīja saimniecību, bija kādreiz precējusies ar muižas dārznieku Laizānu, bet sadzīvojusi ar to tikai četrus gadus. Nu viņa bija atraitne ar pieaugušu meitu. Skaista, stalti noaugusi, drusku skolu baudījusi, šķietami viena lielo māju mantiniece, šī jaunkundze varēja likties katram jaunam latgalim kā princese, ko ne tik viegli iekarot. Varbūt taisni tāpēc viņa jau bija aizsniegusi tik solīdu vecumu — veselus divdesmit sešus gadus, kur taču citi skuķi te vai visi apprecējās tā ap divdesmitiem.

Bet es velti kavējos pie Smildziņu sētas un pie citiem ļaudīm, kur visas manas domas un simpātijas saistās tikai pie viena no viņiem, pie jaunākā brāļa Pētera. Šis jaunākais brālis Pēteris, protiet, bija apbrīnojams amatnieks. Palīdzēdams vecākajiem brāļiem visos smagākajos un steidzamajos lauku darbos, viņš, it kā sava prieka dēļ, vēl nodarbojās ar galdniecību. Viņš sev bija uztaisījis skaistu ozola rakstāmgaldu, kaut gan tikai varbūt reizi gadā paņēma spalvu rokā. Māsai bija brīnišķīga oša kumode un māzera bērza bufete, brāļiem katram savs skapis, krēsli, galdi un galdiņi. Visi lielie, kā mazie darbi bija kā viena lējuma. Tas, ka katrs priekšmets bija savāda koka, neradīja istabu iekārtā nekādu nesaskaņu, jo materiāls ar veidu tik labi gāja kopā, ka katra lieta par sevi bija kā noslēgts mākslas darbs. Kas mani visvairāk pārsteidza, bija apbrīnojami labi griezti rotājumi, kas taisni vajadzīgā vietā pārtrauca mēbeļu lielākos laukumus. Tā kumodei labas plaukstas attālumā abpus atslēgām bija novietoti ābeles kokā griezti riekstu ķekari. Kad es tos apbrīnoju un slavēju, Pēteris atrada pie darba daudz ko smādējamu. Tāpat viņš bija nemierā ar rozēm un magonēm, ko bija griezis brāļu skapju kroņos. Tāpat nemierā ar augļu grupām bufetes durvīs, kaut gan tur nebija nekā smādējama. Ātrāk gan viss bija slavējams, jo es neatcerējos nevienā veikalā redzējis ne tādu mēbeļu būvi, ne rotājumus. No visa dvesa liela mīlestība, liela materiāla izpratne, apbrīnojama amata prasme. Skaistās lietas pārvērta abas visai vienkāršās Smildziņu istabas par greznām telpām, kurās iegājis varēja mājīgi justies pat vls-izlutinātākais estēts.

Vakarā pēc vakariņām, vakarblāzmai visu telpu viegli sārtojot, mēs sēdējām kopā un šo to runājām. Starp citu es ieminējos, ka jāved būs to Pēteri uz Rīgu. Jo ko viņš te ar savām ārkārtējām spējām nīkst.

Mans priekšlikums tika saņemts ar zobgalībām. Brāli, neizņemot pašu Pēteri, sāka smieties, bet māsa un māsasmeita sasita turklāt vēl plaukstas, un pēdējā skali iesaucās:

«Kristāvs jou ji Reigu izbraukalējs jaunās dīnos.»

Visi Pēteram uzstāja, lai man pastāstot, kā viņam toreiz Rīgā izgājis. Un Pēteris, būdams pret savu personu mazāk kritisks nekā pret savu darbu, iesāka:

«Jums kā rakstniekam varbūt mans muļķa lauku zēna piedzīvojums lielā pilsētā var noderēt kādam stāstam. Bet, ja jūs manu stāstu kādreiz izlietātu tā vienu pašu par sevi, tad nelieciet citu virsrakstu kā vienīgi «Rīgas ienaidnieks». Zināt, ka kopš tās reizes es Rīgā neesmu bijis un arī turpmāk savu kāju nesperšu uz viņas bruģa. Kas man šeit kaiš? Es esmu paēdis un apģērbies. Es varu kustēties tīrā gaisā. Es varu strādāt, kas man tīk un kā man patīk. Es varu priecāties par savu darbu un par to, ka citiem mans darbs patīk. Bet tur es droši vien būtu kļuvis par naudas vergu. Varbūt es šodien būtu bezdarbnieks un citiem, ko šobrīd dēvē par valdību, vajadzētu dot man maizi. Nē, nē — uz Rīgu jūs manis neaizvedīsiet ne ar saitiņu.»

«Labi,» es atteicu. «Stāstiet vien to stāstu. Virsraksts būs pēc jūsu vēlēšanās, un es ticu, ka stāsts nebūs tik garlaicīgs kā dažs labs no tiem, ko mēs, pie galda sēdēdami, saceram, jo tas būs piedzīvots un nemāksloti stāstīts.»

Rīgas ienaidnieks

Visu, kas saimniecībā bija vajadzīgs, mūsu tēvs taisīja pats. Viņš bija namdaris, galdnieks, ādģēris, zābacnieks, seglinieks, mūrnieks un krāsotājs. Es par citiem amatiem maz likos zinis, bet koka darbs man varen patika no mazām dienām, un es tēvu pie skrūvbeņķa jau atvietoju četrpadsmit gadu vecs. Nekur es nebiju mācījies, bet mani drīz vien slavēja kā labu galdnieku visā apkaimē. Tāpēc arī vecais Lazdovsku tēvs mani pieņēma palīgos, kad Auzenes pilī grāfs iedomājās pārlikt parketu citā rakstā.,

Tur nu mēs strādājām visu vasaru, meistars un trīs zeļļi, starp tiem es kā jaunākais. Pilī strādāja arī krāsotāji no Rīgas. Taisīja griestu stūros puķes un eņģelīšus, bet ap kroņlukturu āķiem brīnumskaistas rozetes. Šiem cilvēkiem bija zelta pirksti. Bet, ko par nedēļu nopelnīja, to visu svētdien atstāja kroga žīdam. Bieži vien viņi dzēra arī pirmdienā, dziedāja un pacienāja visus, kam ap to laiku gadījās būt krogā un kas tos pa-dēvēja par kungiem. Reiz viens no šiem krāsotājiem, Šteina kungs, nostājies man aiz muguras, ilgi skatījās manā darbā. Man palika tik neomulīgi, ka sviedri sāka plūst, jo sevī domāju: priekš tik smalka amatnieka laikam gan mans darbs liekas pārāk prasts. Bet meistars draudzīgi man uzsita uz pleca un teica:

«Jūs jau, jaunais cilvēks, tos kokus nesalaidiet, bet saaudzējiet.»

Man bija prieks par tādu uzslavu. Un, kad šteina kungs kādā dienā teica, ka es tiekot nepienācīgi atalgots, es sāku arī ticēt, ka tie ptfsotra rubļa dienā, ko saņēmu no Lazdovska, ir pārāk maz par tik labu darbu, kādu es varēju dot. Ar pukstošu sirdi es klausījos šteina kunga stāstos par Rīgas parketu fabrikām, kur sliktāki strādnieki par mani izpelnot piecus un vairāk rubļus dienā. Atkārtoti man to nācās dzirdēt līdz ar pamudinājumiem doties vien uz Rīgu varbūt jau reizā ar viņiem, jo krāsošanas darbi pilī gāja uz beigām. Es biju gatavs līdzbraucējs. Arī tēvam nebija nekas pretim, ka es pelnu piecus rubļus dienā un varbūt vēl vairāk. Tikai vecais meistars domāja citādi.

«Nelec pārāk augstu,» viņš teica. «Ne viens vien circenis, neapdomīgi lēkdams, ir ielēcis sarkanās pirkstīs. Es tev došu divi rubļi dienā. Tā nu ir pavisam laba alga. Paliec pie manis un strādā.»

Es klausīju un paliku. Tomēr tikai tik ilgi, kamēr muižā bija darbs. Ap Ziemassvētkiem visas grīdas mūsu muižā bija kārtībā un es aizgāju meistaram līdz uz jaunu darbu. Bet man tomēr gribējās uz Rīgu, kaut arī būtu jāielec karstos pelnos.

Tepat kaimiņos mums dzīvo latvieši Salinieki. Toreiz viens no vecā Salinieka dēliem — Mārtiņš — nu jau viņš sen miris aiz lielas dzeršanas — bija izmācījies par sulaini un Rīgā nodzīvojis sešus gadus. Taisni tanī laikā tas bija mājās tā kā ciemos, kā veselību uzlabodams. Šim Salinieku Mārtiņam es taisījos braukt līdz, kad viņš atkal griezīsies uz Rīgu. Viņam es gribēju uzticēties savās pirmajās gaitās un būt paklausīgs visās lietās, jo viņš taču zināja, kā Rīgā jāuzvedas un kādam jābūt, lai tiktu uz priekšu.

Un tā nu mēs braucām.

Jau vilcienā Salinieku Mārtiņš man deva visādas pamācības. Tur nevarot vis tā knauzerēties kā te uz laukiem. Tur pie rei-zas krietni jāpacienājot darbabiedri un meistari. Viņš pamācīja, kā kungi jāsveicina un kā ar tiem jārunā, ja tiek uzbildināts. Būtu labi, ja es mācētu vāciski, jo ar krievisko Rīgā tālu nevarot tikt.

Tā es Rīgā ierados jau diezgan gudrs.

Kabatā man bija no vasaras peļņas atlicinātie trīsdesmit pieci rubļi. Tā bija Uela nauda, un ar to man sevi Rīgā vajadzēja nostādīt uz kājām. Vispirms mēs gājām uz Berga bazāru, kur Salinieks zināja lētu gatavu apģērbu veikalu. Tur mēs nopirkām melnu mēteli samta apkakli. Tad iegājām cepuru bodē, kur man pielāgoja katliņam līdzīgu cepuri, gluži tādu pašu, kādu valkāja Salinieku Mārtiņš un ko viņš sauca par oktoberi. Oktoberi man tūlīt vajadzēja paturēt galvā un mēteli mugurā. Vecās drēbes bodnieks ietina glītā pakā, un mēs gājām no turienes tieši uz to viesnīcu, kur Salinieku Mārtiņš pirms mājā braukšanas bija kalpojis par sulaini.

Mēs iegājām garā priekšnamā. Tur Mārtiņš kaut ko vāciski runāja ar ūsainu kungu, kam bija cepure ar zelta loku. Bet es skatījos lielā spogulī un apbrīnoju sevi. Es biju kungs kas kungs. Gandrīz par lepnu priekš vienkārša parketa licēja. Bet te jau bija Rīga. Kas tad, taisnību sakot, bija tas pats Salinieku Mārtiņš ar visu savu vācisko un ar visām savām lepnajām drēbēm? Tikai sulainis, kalps, pamesls citu kājām ...

Ilgi es nedabūju sevi apbrīnot un nevarēju sāktās domas izdomāt līdz galam. Salinieku Mārtiņš mani sauca un meta ar vienu pirkstu. Es gāju, kur viņš gāja, un mēs iegājām lielā zālē, kur bija daudz krēslu un mazu galdiņu. Pie dažiem galdiņiem sēdēja kungi un dāmas, ēda, dzēra un smēķēja. Salinieku Mārtiņš novilka mēteli un pakāra, bet man lika paturēt mugurā, jo man apakšā bija pašausti svārki, ar kādiem neklājās šinī viesnīcā sēdēt. Es sēdēju ar visu jauno mēteli un svīdu kā zirgs, bet par to neviens nevarēja teikt, ka es esmu prasts lauku puisis, jo man bija samta apkakle un ok-tobers līdzās uz svabadā krēsla. Mēs ēdām, ko Salinieku Mārtiņš pasūtīja, dzērām, ko Salinieku Mārtiņš izsauca, un beidzot es par visu samaksāju, jo man tas bija jādara par to, ka tiktu ievadīts Rīgas dzīvē un tikumos.

Izgājuši uz ielas, mēs jutāmies visai jautri, un Mārtiņš šad tad palaida dziesmu, mudinādams arī mani dziedāt un pamācī-dūms, ka tikai uz ielu sadurām nevajagot bļaustīties, jo tur parasti stāvot policists. Tad varot nokļūt dimbā.

Artilērijas ielā man dzīvoja krustmāte. Tur es gribēju apmesties, un Mārtiņš mani turp aizveda ar ormani, teikdams, ka Artilērijas iela esot velns zina kādā pasaules malā. Par šo braucienu man vajadzēja samaksāt veselu pusrubli, un tas man nemaz nepatika. Lai nebiju naudu skaitījis, tomēr jutu, ka pirmajā vakarā jau lielā puse bija no kabatas laukā. Un taisni ne par ko. Pie krustmātes durvīm es atvadījos no sava vadoņa, kurš teicās griezties atpakaļ uz viesnīcu, ar visai smagu sirdi. Ne jau šķirties man no viņa nācās grūti, bet gan es no-jaudu, ka neiederos te šinīs ielās un lepnajās mājās, neraugoties uz manu oktoberi un samta apkakli.

Otrā vakarā es aizgāju pēc vasarā uzdotās adreses pie šteina kunga, kurš bija mani solījies ieskapēt parketu fabrikā. Es aizgāju pēc sešiem, kad viņam vajadzēja būt no darba pārnākušam. Es nebiju to ievērojis, ka galvenais krāsotāju ierau-šanas laiks ir vasarā. Ziemu tikai nedaudzi atrod darbu. Meistara Šteina es nesastapu mājā, kaut gan darba viņam pašreiz nebija. To es dabūju zināt no viņa sievas, pavisam izkaltušas un salīkušas vācietes apsarkušām acīm. Tikko saprotamā latviešu valodā viņa mani uzaicināja sēsties un uzgaidīt — varbūt vīrs pārnākšot. Un turpat gaidot viņa man, pavisam svešam cilvēkam, nenocietās, neizstāstījusi savu posta dzīvi. Viņa stāstīja un raudāja, un nu es zināju, kamdēļ acis viņai sarkanas. Vīrs labi pelnīja, kad strādāja, bet visu nodzēra. Tādi paši bija visi viņa darbabiedri, visi viņa draugi. Dzīvoklis bija nabadzīgs līdz beidzamam. Pāris čīkstošu krēslu, ar saplīsušu vaska drānu apklāts galds, gulta pārsegta ar sarkanu segu, no kuras vietu vietām līda laukā pelēcīga vate. Es nosēdēju vairāk kā stundu, klausīdamies Šteina kundzes gaudās, tad cēlos un gāju, solīdamies atnākt rītu no rīta.

Otrā rītā pulksten deviņos es biju atkal klāt un klauvēju. Durvis atvēra Šteina kundze un, labi mani pazīdama, ielaida istabā, nerunādama neviena vārda, pat laba rīta neatņēmusi. Meistars Šteins vēl bija gultā. Slapju dvieli ap galvu, bāls kā līķis viņš gurdi pacēla uz mani savas melnās acis un teica:

«Sēstaties.»

Es apsēdos.

Ilgu laiku mēs abi klusējām. Man likās, ka viņš zina manas nākšanas iemeslu un tāpēc būtu lieki par to runāt. Beidzot tomēr Šteina kungs klusi ievaidējās, mazliet pagriezās uz manu pusi un sacīja:

«Nolādēti galva sāp. Vakar drusku satikos ar draugiem ...»

«Ko lai dara — kādreiz jau tā gadās,» es atteicu, nesaprazdams, kā pret tādu slimnieku izturēties.

«Man jau sieva teica, ka jūs vakar bijuši. Ak tad jūs gribētu gan, lai iegrozu jūs parketu fabrikā?» Šteina kungs čukstēja, dvieli no galvas noņemdams un uzsviezdams uz gultas gala pēc tam, kad es biju pateicis sava apciemojuma iemeslus. «Mēģināsim. Tagad gan tāds pakluss laiks, bet var būt, ka izdodas.»

Nu jau Šteina kungs paslējās uz elkoņa un, ausi plaukstā atspiedis, turpināja:

«Pagaid, pagaidi Tur nedrīkst pārsteigties. Kur jūs esiet apmetušies? Ak Artilērijas ielā? Tas nu man neiznāk pa ceļam. Zināt ko? Pienāciet šovakar ap septiņiem — ai , iesim uz Baloža restorānu. Līdz tam es drusku nogulēšos. Pie Baloža mēs droši vien sastapsim kādu no jūsu nākošiem meistariem. Jums tak būs tik daudz pie rokas kā izsaukt dažas pudeles alus. Roka roku mazgā. Citādi jau neviens ne pirkstu nekustinās. Ar to darbs jāuzmeklē, ar to darbā jārauga turēties, ja esi robā ticis.»

Es atvadījos.

Iziedams vēl redzēju, ka Šteina kungs no jauna aptina dvieli ap galvu un uzvilka saplīsušo segu līdz mutei. Tādus es viņus atstāju, šos abus nelaimīgos pilsētniekus, — vienu bālu kā līķi, pusdienai tuvojoties, vēl gultā, otru saraudātām acīm, tikpat bālu virtuvē kaut ko spodrinām. Šis skats man tā ir iespiedies atmiņā, ka, to stāstot, man vēl šodien šķiet — viņi tur joprojām smok savās sāpēs un sirdēstos.

Uz ielas izgājušam man piepeši kļuva nepasakāmi viegli. Visu šo laiku es biju nesis kā kādu nejēdzīgu nastu, no kuras nespēju atsvabināties, jo nesapratu, kā to izdarīt. Nu šīs nastas manos plecos vairs nebija. Es to biju nometis, pārkāpdams pār šo pilsētas mocekļu slieksni un iznākdams uz ielas. Jo nu es skaidri zināju, ka vakarā Šteina kungs manis velti gaidīs, ka es ap to laiku jau varbūt sēdēšu vilcienā un braukšu uz mājām.

Kad es savu apņemšanos darīju krustmātei zināmu, viņa neteica ne jā, ne nē. No vienas puses — varbūt viņai bija žēl zaudēt kādu drusku ienākuma, kas viņai būtu atlēcis no manis kā no gultas vietas turētāja, ja es paliktu Rīgā un labi pelnītu. No otras puses turpretim — viņai varēja patikt mans skaidrais skats uz dzīvi, mans pareizais pilsētas tvana novērtējums. Vienu viņa tikai lūdza, lai paliekot vēl kādu dienu un pārpūlējot viņas apdilušo kumodi, ko es arī apņēmos izdarīt.

Bet te nu man gadījās piedzīvot to, kas mani padarīja par Rīgas ienaidnieku uz visiem laikiem.

Ko es biju redzējis, no tā posta es varēju ar stipru gribu izvairīties, bet, kas nu man uzmācās, tas bija kā slazda valgs, no kā tu nevari būt drošs ne dienu, ne nakti.

Es aizgāju uz aptieku pēc šellaka, kur Izmainīju piecus rubļus, beidzamos, kas vēl bija atlikušies. Cik man tur bija jāmaksā, tik kasē paturēja un izdeva man četrus rubļus vienā rullītī satītu divdesmitnieku, bet pārējo šā tā. Es uzticējos aptiekas kasierei un, rullīti rokā pasvārstījis, ielaidu kabatā. Pārgājis krustmātes dzīvoklī, es sagatavoju politūru. Tad man ienāca prātā, ka jāraksta uz mājām, lai tad un tad brauc mau uz staciju pretim. Krustmāte gāja iepirkties un solījās mani ievest pastā, kas esot turpat pie tirgus Daugavas malā. Tā mēs līdz pastam aizbraucām ar tramvaju, krustmāte mani ielaida iekšā un, solīdamās drīz būt atpakaļ un mani paņemt, pameta mani pastmarku pircēju rindā. Es gribēju nopirkt pastkarti, turpat kantorī uzrakstīt un iemest, lai nekavējas. Bet tas man neizdevās. Tikko es biju no savu divdesmitnieku rullīti izritinājis vienu divdesmitnieku un ielaidis to lodziņā, lūgdams, lai dod vienu atklātu vēstuli, kad pastmarku pārdevējs pabāza savu kailo pauri laukā un teica:

«Zaģeržiķe etavo maļca!»

Es skatījos atpakaļ, kas te nu notiks. Bet notika tas, ko es nebūt negaidīju. Policists, kas stāvēja rindas sānos, nāca taisni uz mani, saņēma mani aiz piedurknes un stiepa nost no lodziņa. Es paliku mēms aiz nobīļa un brīnumiem un attapos kaut cik tikai tad, kad biju ievests kādā piepīpētā kambarī, kur mani apstāja vairāki pasta iefēdņi un policisti. Viens man rādīja naudu, ko es biju iedevis pastmarku pārdevējam, un prasīja, vai man daudz tādas esot. Es sapratu, ka nauda bijusi neīsta. Bet vai tad tamdēļ vajadzēja tādu brēku sacelt? Pie mums tādos gadījumos apgrozīja naudu pirkstos, uzmanīgi apskatīja, pakodīja, pasvaidīja uz galda un atdeva atpakaļ.

«Labi,» es teicu. «Ja tas nav īsts, es varu dot citu.»

Bet tas nelīdzēja. Mani izkratīja sīki un pamatīgi. Par laimi, visi pārējie aptiekas divdesmitnieki bija īsti. Tomēr vaļā es netiku. Māni vadāja no vienas vietas uz otru līdz vēlai pievakarei. Kaut gan pasē bija rakstīts, kas es un no kurienes, mani tomēr tirdīja un pratināja, kamdēļ es, vienkāršs zemnieku puika, esot ģērbies pilsētnieku drēbēs un kamdēļ man galvā katliņš. Es stostījos un taisnojos kā prazdams. Es izstāstīju, ka esmu iebraucis darba meklēt, ka biju aptiekā pēc šellaka un tur man iedeva veselu rullīti naudas, ka krustmāte pastā manis gaida un varbūt domā, ka esmu pazudis. Es neslēpu arī to, ka domāju tūlīt braukt mājā, tiklīdz tikšu vaļā no šīm cilpām. Beidzot man izdevās policistu sirdis tik tālu atmīkstināt, ka tie taisīja tādu lēmumu: iecirkņa uzraugam vajadzēja iet man līdz pie manas krustmātes un, ja viss izrādītos tiesa, ko es teicis, tad palaist mani brīvā.

Nu, protams, ka viss saskanēja ar to, ko biju teicis. Uz kumodes stāvēja pudelīte spirta ar šellaku. Krustmāte liecināja, ka es iebraucis darba meklēt un ka es esmu no krietnas un cienījamas ģimenes, un tā un šitā. Cits nekas vairs neatlika kā palaist mani.

Tomēr iecirkņa uzraugs, blēdis, bija diezgan veikls cilpu likšanā. Mani vezdams, viņš uz kāda klusāka ielas stūra piepeši apstājās un teica:

«E, ko mēs tur tik daudz staigāsim un klapatosim — dalīsim to, kas jums sataisīts, uz pusēm, un miers.»

Ja nu es patiešām naudu būtu taisījis, varbūt es būtu iekritis, dzirdēdams tik pavedinošus vārdus.

Nu jā, tā man toreiz gāja. Bet tad arī, tiklīdz policists bija Izgājis, nekas vairs manis nespēja Rīgā noturēt. Es atstāju politūru uz krustmātes kumodes un tanī pašā vakarā braucu uz mājām. Es pametu visas lielās peļņas parketu fabrikās un bēgu šurpu kā vajāts. Un nekad es to neesmu nožēlojis. Man nav nekādas bagātības, tas tiesa, bet trūkuma arī es neesmu redzējis. Es nepazīstu tās smalkās dzīves, ko jūs tur Rīgā dzīvojat, bet manis arī nemoca tās paģiras, kas dažkārt moca jūs. Es mazāk priecājos par naudu kā par savu darbu. Un, ja man kādreiz Izdodas kādu lietu pataisīt sevišķi labu un skaistu, es jūtos laimīgs.

UBAGU KALNS

Vēl tagad Buļļu silā sauc kādu augstu pauguru par Ubagu kalnu. Bet neviens no jaunajiem vairs nezina, kamdēļ Sī vieta nes tik bēdīgu vārdu.

Kalns, kura dzeltenās smiltis ir tik neauglīgas, ka pat paegļu krūmi te ir kropli un panīkuši, varētu savu nosaukumu attaisnot pats ar sevi, tomēr tam ir daudz romantiskāki pamati. Bija laiki, kad te reizi nedēļā sapulcējās novada lielie ubagi un sarīkoja dzīres. Tādas dzīres, ko mēs tagad varbūt sauktu par orģijām.

Ubagu kalns atradās pavisam nomaļā vietā. No vienas puses viņu aizsedza liels priežu sils, uz otru pusi aizstiepās ver-stēm tālu plašs sūnaklis, aiz kura kā debesu zilumā lidinājās trejas vēja sudmalas un bija saskatāmas vairākas lietuviešu sādžas. No sila puses dzīrotājus varēja pārsteigt vienīgi kāds ogu vai sēņu lasītājs. Bet arī ne pārsteigt. Tāds ogotājs vai sēņotājs, notālēm ieraudzījis spocīgos tēlus kalna virsū, paspēja tikai pārmest krustu un deva kājām vaļu. Bet no sūnakļa kādreiz iztecēja lapsa, paostīja gaisu un, kuplo asti sānis pasviedusi, aizskrēja gar piekalni uz savu alu. Cilvēki šai tuksnesī iemaldījās tikai vēlu rudeņos, kad dzērvenes nāca gatavas.

Bet atļaujiet, ka vispirms priekšā stādu mūsu novada lielos ubagus.

Jūs smīnat par šādu apzīmējumu. Tur nav ko smīnēt. Visos arodos ir lielas un mazas personības. Ir lieli un mazi pravieši, ir lieli un mazi valstsvīri, zinātnieki un mākslinieki, stiprinieki, jā, pat lieli un mazi blēži, slepkavas un laupītāji, — kamdēļ gan lai nebūtu lieli un mazi ubagi?

Ievērojiet tikai. Tāds mazs ubags ieslīd sētā kā ēna, saņem savu tiesu vai nesaņem un klusām atkal ienirst pasaules plašumā, neviena neievērots. Bet lielais ubags nāk pats ar savu atmosfēru. Viņš izbiedē bērnus un ar savu savādo izskatu, ar savu valodu un izturēšanos uztrauc pieaugušos. Neviens viņu nevēlas redzēt un tomēr ierauga jau no tālienes. Pirms lielais ubags kāju sper pār slieksni, visa māja jau zina par viņa ierašanos.

Mūsu novadā bija seši lielie ubagi. Ar dāmām sākot: Anīte, Cūkulauckiene un Kumala. Kungi: Elksnis, Marčs un Ubagu Jēkabs. Tās visas bija spilgtas personības savā laikmetā, kas nu jau aizvirzījies tālu aiz mūsu mugurām — gadus sešdesmit septiņdesmit un vēl vairāk.

Anīte

Šis vārds laikam bija atvasināts no Annas. Varētu domāt, ka sievišķis ar tādu pamazinātu vārdiņu bija maza auguma, sīks, vārgs radījums. Bet tā nebija. Ātrāk Anīti varētu saukt par lielu nekā par mazu. Neviens skaidri nezināja, vai Anīte bija sauciete vai ritiete. Bet viss var būt, ka viņa bija elksniete, jo, kad vien mūsu mājās iegriezās, teicās nākdama no Elkšņiem.

«Un uz kurieni tad tu ej?» viņai vaicāja.

Un Anīte katru reizi atbildēja:

«Kur deguns rāda.»

Anītei bija lielas simpātijas pret Elksni, mēmo ubagu, kas tika laists pa pagastu uz trim dienām. Bieži vien viņa, istabā ienākusi un uz sola atsēdušies, tūlīt apvaicājās:

«Diēzi kurā pusē tagad Elksnis?»

Ļaudis smējās, ka Anīte nākot no Elkšņiem pie Elkšņa un no Elkšņa atkal atpakaļ uz Elkšņiem. Tas viņai patika, un viņa smējās, lakatiņa stūri acīm priekšā aizlikusi.

Anītei bija gadu trīsdesmit, bet savās katūna skrandās, kas bija savilktas stāvu stāviem, kārtu kārtām, viņa izskatījās pēc vecas sievas, pēc krievietes. Vēl vecāku viņu darīja ziemā daudzie lakati — cits uz pakauša sasiets diviem mezgliem, cits pazodē ar vienu, nereti lielākie apakšā un mazākie virsū — un vasarā saule, kas viņu nodedzināja brūnu kā čigānieti. Bez tam saulē vajadzēja tā veršķīties un viebties, ka visa seja sarāvās neskaitāmās krunkās. Tā Anlte, galvu mazliet plecos ierāvusi, staigāja pa pasauli kā veca sieva.

Ubagus ar veseliem locekļiem ļaudis parasti bāra, ka tādi stipri cilvēki nevarot strādāt, bet vazājoties bez darba apkārt. Anltei neviens viņas ubaģes gaitas nepārmeta. Viņa arī patiesībā nekāda ubaģe nebija. Viņa tikai uz brīdi iegāja vienās vai otrās mājās, nākdama no Elkšņiem. Kaut gan mugurā viņai bija pauna, iekārta tievās lencēs, līdzīga paunenicku žīdu peke-lel, tad tomēr tajā nebija ne kumosa maizes, ne putraimu saujas, ne gajas šķēlītes. Nē. Tādas lietas Anīte nemaz nepieņēma, ja arī piedāvāja. Kamdēļ viņa lai to būtu darījusi? Kur viņa gāja, tur galds jau bija klāts. Dažreiz tas bija pavisam vienkāršs, ar maizes doniņu un ūdeni, dažreiz turpretim īsts svētku mielasts. Nē. Ja Anīte kaut ko ņēma, tad tikai skaidru naudu. To visiem vajadzēja zināt, un visi to arī zināja. Un tad arī ne bez nopelna. Kaut ko viņa prata un par to tad arī ar pilnu tiesību ņēma maksu.

Anīte dejoja.

Ienākusi mājās, kur bija jauni puiši, viņa koķeti nostājās istabas vidū, iesprieda roku sānā un teica:

«Jauni kungi, dodiet pieci kapeiki, es padancošu.»

* Pieci kapeiki nebija liela nauda. Puiši maksāja, un Anīte dejoja. Nekas vairāk jau tur nebija kā tikai plaukstās sišana un pagrozīšanās pa plāna vidu, bet Anīte bija dancojusi, un ar to piētika.

Visu sapelnīto naudu Anīte izdeva par lakatiem. Par gluži jauniem, viegli sastērķelētiem, pēc katūna smaršojošiem lakatiem. Lakati bija viņas kaislība. Ar tādu pašu baudu, kā augsti

«GUDRAIS ZIRGS»

cienījami kolekcionāri vāc vecas mēbeles, vecas segas, sen izlietotas pastmarkas un nekur nelietojamus krāmus, viņa pirka lakatus un lika savā somā. Tur viņi gulēja — kārtīgi satīti, gan tumšu grunti, gan gaišu, koši balti, melni, sarkani un mālēji, rotāti visādiem rakstiem un malu puķēm. Gandrīz ik dienas viņa sainīti atraisīja un pārcilāja skaistās drāniņas tik vieglām rokām, it kā tās būtu vissmalkākā zīda un, stiprāk pieskaroties, varētu izjukt.

Lakatu sainis bija visa Anītcs pasaule. Tamdēļ nav nekāds brīnums, ka svešu roku pieskaršanās šim sainītim bija Anītes acīs vislielākais grēks. Visu vasaru viņa staigāja raudādama un sūdzēdamās, kad reiz neizskaidrojamā kārtā bija nozuduši trīs lakati. Trīs lakati bija pagalam!

Anīte bija sestdienas vakarā iegājusi Ingužos. Patlaban bijusi izkurināta pirts un saimniece to piedāvājusi Anītei. Anīte nopērušies un palikusi visu svētdienu Ingužos. Pauniņa tikusi nolikta saimnieku klētī uz skapja un tur mierīgi nostāvējusi līdz pirmdienas rītam, kad Anīte to atkal ņēmusi uz muguras un aizgājusi. Bet, kad viņa pie vakara uz grāvja malas nosēdusies un lakatiņus pārcilājusi, tad triju trūcis. Cik viņai to pavisam bijis, nezināja ne viņa pati, ne kāds cits. Bet nekrita jau skaits te svarā. Viņai iztrūka sarkanais ar baltajiem gredzentiņiem, tad baltais ar melnajām skudrītēm un melnām sīkām puķītēm gar malām un vēl tas ar lielajām puķēm stūros... Ai, ai! Lai viņš pakārtos — tas ņēmējs! Lai tam galva riņķī apgrieztos, kas viņus valkās!...

Ingužu saimnieci šie lāsti, protams, nevarēja biedēt, jo saimniece taču neies pie ubaga tarbas. Kaut gan sievas melsa, ka taisni tādi. lakatiņi redzēti Ingužienes brāļa skuķiem Birumu mazmājiņā.

Anīte nebija pilna prāta, to varēja manīt no pirmā vārda, ko viņa teica. Kā tādai viņai visu piedeva, bet arī nelikās

daudz zinis, ja viņa par kaut ko sūdzējās. Tā arī skaistie lakati bija un palika zuduši, neraugoties uz asarām, kas viņu dēļ tika izlietas.

Runāja, ka prātu Anīte zaudējusi nelieša puiša dēļ, kurš solījies viņu precēt, bet neprecējis. Viņai gluži jaunai piedzimis bērniņš. Raudājusi, nabadzīte, raudājusi, tad ar visu bērnu nozudusi. Un, kad pēc dažiem gadiem atradusies, tad bērna vairs nebijis un prātiņa arī vairs ne. Runāja arī, ka bērns bijis meitenīte un ka Anīte lakatus pērkot un krājot it kā šim bērnam. Jo esot dažkārt dzirdēts, ka, lakatus pārkravādama, Anīte sevī runājot: «Kā tev, meitiņ, Sitas patīk? Un kā tev patīk atkal Sitas?»

Tā kā Anīte bija kādreiz kritusi, tad nereti nekaunīgi puiši ar viņu uzsāka sliktas valodas. Acis nodūrusi, viņa mierīgi tajās klausījās, un likās, ka viņai nav nekas pretim pieņemt skaistu bastes lakatu. Bet, kad puisis bija diezgan runājis un kārdinājis, Anīte iesprieda roku sānos, nostājās dejotājas pozā un, kā nenieka nedzirdējusi, teica:

«Dod pieci kapeiki, es padancošu.»

Lakatus viņa varēja nopirkt pati, kad tikai nauda. Bez tam visas viņas simpātijas piederēja vienīgi Elksnim. Tas nestāvēja augstāk par viņu, bet arī ne zemāk. Viņš bija lielais ubags tāpat kā viņa. Abi viņi bija stipri un veseli, tikai vienam trūka valodas, otram drusciņ prāta.

Jā, Elksnim Anīte neņēma ļaunā pat to, ja viņš viņu, ļaudīm redzot, nobučoja.

Cūkulaitekiene

Kad Cūkulaitekiene bija jauna un gāja par meitu, viņa spiedās Ķibilda Jurkam stipri klāt. Ķibilda Jurks jau arī nebija nekāds lielmanis, un viņi būtu varējuši precēties. Bet puisis bija lēns un apdomīgs. Turpretim Cūkulauckiene, toreiz vēl Dārtas

Ieva, bija meitietis kā uguns un turklāt vēl uzbāzīga. Tā viņi nesagāja kopā.

Neba Ķibilda Jurkam viegli nācās paturēt savu neatkarību. Viņš, cilvēks, vairījās kā mācēdams. Gadu nodzīvojis ar viņu pie viena saimnieka, pastāvīgi saldu acu, nopūtu un visādu laipnību vajāts, viņš saderēja citur. Bet Ieva nepalika uz vietas. Lai cik lielā slepenībā Jurks bija saderējis saimnieku, tas tomēr bija uzosts, un Jurģos no jaunās dzīves vietas priekšnama viņam uzsmaidīja Ieva. Viņa tur bija ieradusies stundu agrāk.

«Sveiks, Jurciņ!»

Jurks vairījās, vairījās cik spēdams. Bet kur tad darbos kalps ar kalponi nesatiekas? Visur un vienmēr puisis juta meitu kā mākoni virs galvas. Kad labi, tad spoži vizošu un siltu, bet, kad kā, — zibšņus metošu un melnu kā nakti. Jods lai parauj, citādi puisis meitai nemācēja atmaksāt par visām viņas nelietībām, kā vienīgi apsprūdīdams viņu lielajos darbos, par ko saimnieki varen priecājās. Kur jau Jurks bija par kalpu un Ieva par kalponi, tur viss gāja no rokas ar skubu vien. Linu un rudzu barus viņi dzina kā traki, atstādami aiz sevis citus strādniekus lielā gabalā. Kad Ieva krāva vezumu un Jurks deva, tad patērzēšanas vietā viņš tikai nogrēmās, ņemdams sākumos tādus siena vai labības klēpjus, ka bailes bija redzēt. Nabaga pretī ņēmēja bija nosvīdusi slapja kā žurka un vēl izpelnījās Jurka nievu. Jo, kad viņa pa sasienamo virvi bija kā no jumta nolaidusies zemē un vezumu no visām pusēm apskatījusi, tad tas nereti bija šķībs un nepietiekoši piemīts. Bet cita viņas vietā būtu nobraukusi zemē puskravā ar visu ko.

Visur un vienmēr, kad tikai Jurks ar Ievu darbā sadūrās, meita, negribēdama palikt mazāka un vēlēdamās iegūt puiša labvēlību, stūma, vēla un cēla tādas nastas, kas sievietei nebūt nebija pa spēkam, un samaitāja veselību. Sāka sūdzēties par sāpēm pakrūtē un bieži kliedza par galvu.

Gandrīz var teikt, ka Ķibilda Jurks bija netaisns un nežēlīgs pret cilvēku, kas, bez šaubām, viņu mīlēja, kaut arī bija pārāk uzbāzīgs ar savu mīlestību. Taisni, kad Ieva sūdzējās par galvas sāpēm, viņš viņu spīdzināja nekrietnā kārtā. Pie rudzu vešanas viņš brauca aulekšiem pa lauku, tieši šķērsām visām vagām, gardus smieklus paslēpis savās dzeltenajās ūsās. Likās, ka viņš, tur ores priekšā stāvēdams un grožu galu ap galvu griezdams, nemaz nezin, cik augstu uz katras vagas Ieva, kas sēd uz pakaļass, tiek pasviesta gaisā.

«Jurciņ,» viņa kliedza, ik pie vagas aizraudamās, «Jurciņ, nebendē manu galviņu!»

«Ak tu brīnums ... Vai tu uz galvas sēdi?»

«Jurka, pagāns, kad tu uz vietas sprandu nolauztu! Vai, vail Mana galviņa, mana galviņa! Jurciņ mīļais, apžēlojies par mani.»

Ar pavisam sabendētu veselību beidzot Ieva aizgāja pie vīra, kad Ķibilda Jurks jau bija apprecējies. Viņu paņēma Cūkulauckis, varbūt pēc pases Sokolovskis, un otrā dienā pēc kāzām nomira, neatstājis viņai vairāk nekā kā tikai savu neglīto vārdu. Ļaudis smējās, ka nāve sen jau redzēta viņam pakaļ staigājam. Tā tad laikam gaidījusi tikai tās dienas, kad Cūkulauckis apprecējies, lai viņu pievāktu kā pupu kūli.

Pēc nelaimīgās apprecēšanās Cūkulauckiene brīnišķīgā kārtā vīriešiem vairs virsū neskatījās. Viņa pat tos ienīda un katrai jaunai meitai deva padomu nekad neprecēties, lai nezaudētu savu meitas vārdu.

«Es kā atraitne to tikai varu sacīt,» viņa allaž nobeidza.

«Kas nu tu par atraitni,» viņai atbildēja. «Tu jau ar vīru ne par ziņu saostīties nepaspēji. Ne tu esi meita, ne sieva, ne atraitne. Tu esi tikai tāds nelaimes putns. No Ievas tu esi tikusi par Cūkulauckieni, tik tā labuma.»

Tas jau taisni bija tas ķirmis, kas viņu grauza. Vīra vārds vai palama — šis nejēdzīgais Cūkulauckis nomāca nabaga sievu vairāk nekā visas galvas sāpes un spiedēji pakrūtē. Katrs cilvēks, vai tas liels vai mazs, izrunāja šo vārdu ar zināmu nici-uāšanu, vismaz izsmieklu. Kur vien viņa griezās, visur juta sava vārda iespaidu, tikai ne par labu. Sākumā viņa vēl vienu otru reizi zobgalības pacieta, bet ar laiku nonāca tik tālu, ka sāka lamāt katru vienu, kas vien viņas vārdu mutē ņēma.

Tā bija nervozitāte. Bet neviens tajos laikos tādu kaiti neturēja par slimību un niķīgo sievu kaitināja vēl jo vairāk, jo vairāk viņa skaitās. Ar laiku šī nervozitāte kļuva pat tik stipra, ka Cūkulauckienes tuvumā nedrīkstēja pieminēt cūku. Tad bija elle vaļā.

Pirmajā laikā Cūkulauckiene gāja atkal par meitu. Viņa strādāja, cik jau to viņas vārgā veselība ļāva, un saimnieki ar viņu bija mierā. Tikai neviens nedrīkstēja runā^tā, kā neklājās. Tiklīdz kāds, viņai dzirdot, pieminēja cūku, Cūkulauckiene savāca savas panckas un aizgāja. Viņa aizgāja un piemetās pie kaut kura saimnieka kaut vai vienīgi par vēderu, ja cilvēka nevajadzēja, bet lai būtu tikai miers.

Tomēr — kas tad varēja galvot, ka arī jaunajā vietā kādam nepasprūk šis briesmīgais vārds? Cūka taču vēl šobaltdien ir viens no visiecienītākiem vārdiem latviešu sētā tā tiešā, kā netiešā nozīmē. Ja katram, kas šo vārdu izrunā, būtu jāmaksā latu no reizes valsts kasei par labu, mēs būtu brīvi no visiem nodokļiem. Pat pie vecā Stanāna, kas taču bija baznīcas cilvēks, pērminders, Cūkulauckiene vairs nepadzīvoja. Un kamdēļ? Tikai tamdēļ, ka saimnieks, uztaisījis jaunu pavārnīcu, pasvārstījis to rokā un teicis:

«Tad ta nu būs pavārnīca. Bieza un stipra. Varēs 1 cūkai iezvelt pa sāniem, kad nāks namā.»

Stanānam, cilvēkam, ne prātā nenācis kādu apvainot. Nemaz ir neatcerējies, ka starp sieviešiem lr Cūkulauckiene, kura šī varda necieš. Tapec satrūcies vien, kad ta izlekusi no sava kakta un sākusi kliegt:

«Cūkai pa sāniem. Ak tad nu es nedrīkstēšu namā iet. Labi, labi — es jau neiešu, neiešu. Man pasaulē vietas diezgan.»

Un tūlīt ģērbusies un gājusi.

Drīz vien Cūkulauckiene bija šitā izdzīvojusi visas pagasta mājas. Neviens vairs viņas par kalponi neņēma. Viņa būtu varējusi aiziet kaut kur tālu svešos {audīs, bet laikam dzimtbūšanas stiprās saites, kas tikko nesen bija pārgrieztas, turēja viņu pie pagasta, kur bija vergojuši viņas tēvi. Viņa gāja no sētas uz sētu. Bet bieži vien nedabūja ne apsildīties, kad jau bija aizkaitināta un vajadzēja laisties tālāk. Tikai grūši saslimusi, viņa iekrita kādā kaktā un, galvu panckās satinusi, gulēja vaidēdama dažreiz vairākas dienas. Labi ļaudis viņai to atļāva, slimniecei nepatīkamo vārdu sargādamies pieminēt, bet biežāk gadījās tādas mājas, kur šādas viešņas nevēlējās un aizšāva durvis deguna priekšā kā čigānietei. Vai arī badīja laukā, kad bija apgūlusies.

Parasti Cūkulauckieni bija grūti dabūt ārā no ieņemtā kakta. Viņai varēja runāt apkārt vai ar labu vai ar ļaunu, viņa aizbildinājās ar savu slimību un teica, ka pēc likuma slimu cilvēku neviens nevarot izraidīt. Viņa turējās ieņemtajā kaktā ar tādu pat stūrgalvību un izturību kā citkārt pie Ķibiida Jurka. Tad māju ļaudis sāka runāt par cūkām. Bet arī tas nelīdzēja. Viņa satina galvu lupatās un gulēja, izlikdamās, ka nekā nedzird. Bet tad bija atrasti stiprāki līdzekļi: dauzīt no ārpuses sienu ar kādu bomi taisni tanī vietā, kur atradās Cūkulauc-kienes galva, un saukt — uš! uš!

To nu vairs slimā galva necieta. Cūkulauckiene trūkās augšā un skrēja prom, nevērodama ceļa, pāri visiem laukiem un sējumiem, bez apstājas kliegdama un saukdama:

«Mana galviņa, mana nabaga galviņa!»

Beidzot nezin kas bija iestāstījis, ka sievietei taču esot ļoti viegli vaļā tikt no nelāga uzvārda. Vajagot tikai dabūt jaunu vīru, vajagot pa otram lāgam apprecēties. Bet, tā kā Cūku-lauckiene nebija vairs jauna un, pašai nemaz nemanot, bija nonākusi ubaģes stāvoklī, tad cits nekas neatlikās kā meklēt sev vīru starp pagasta ubagiem. Visus viņa pazina un domās novērtēja. Un novērtējusi palika pie Marča. Jo Marčam bija tas skaistākais uzvārds — Smilga. Ja Smilga viņu apprecētu, kas nebūt nebija tik neiespējami, tad viņa nebūtu vairs Cūku-lauckiene, bet Smildziene. Un, kas zina, var būt, ka Marčs nemirtu otrā dienā pēc kāzām. Varbūt viņi dzīvotu laimīgi līdz sirmam vecumam.

Tādā mūža posmā mēs pametam Cūkulauckieni un piegriežamies trešai ubaģei, kuras dzīve nav mazāk sūra.

K u m a l a

Varbūt smaga, asaraina bērnība bija Kumalai aiz muguras. Bet varbūt viņa bija augusi pārāk viegli, ka nemīlēja darba. Sī persona bēga no grūtuma un gribēja dzīvot mūžīgā svētdienā, saģērbusies goda drēbēs, — kas par to, ka viņa bija ubaģe un diendienā deldēja lielceļu.

Varbūt viņas tīrības labad Kumalu visi labprāt ieredzēja. Pat suņi viņas nerēja, bet, astes vēdinādami, ievadīja istabā. Viņa nāca reti un neuzticējās vienā sētā ilgi. Izņemot gadījumus, kad viena otra saimniece, kaut kur izbraukdama uz godiem vai ciemā, pa jokam viņu atstāja savā vietā. Tad Kumala rīkoja meitas, žigliem soļiem apstaigāja klētis un kūtis, bēra vistām miežus un raudzīja, vai dēs. Ar vārdu sakot — viņa cītīgi gādāja, lai mājā būtu viss vislabākajā kārtībā. Saimnieces gods viņai patika, un viņa to valkāja apzinīgi. Ne par naga melnumu nekas nezuda, kur viņa klātu dūrās. Saimnieces to labi zināja. Un viņu savādā rīcība — atstāt ubaģi mājā par saimnieci — bija tikpat nopietna, cik pa jokam. Jo meitas no šīs saimnieces tomēr rāvās un, ja vien nebija spītnieces, gāja savās parastajās gaitās parastā kārtībā, ko citādi varbūt nevainojami nedarītu. Saimniece, pārbraukusi no ciema vai no godībām, varēja Kumalu tikai slavēt un apdāvināt.

Laimīga un apmierināta Kumala bēra putraimus kulītē, spieda sviesta piku cibā, sēja gaļas šķēli baltā lupatiņā. To visu viņa sabāza lielākā kulē, kur jau šis un tas bija priekšā. Iziedama viņa sniedza saimniecei roku un atvadījās kā līdzīgs ar līdzīgu:

«Paliec nu vesela, līdz citai reizei.»

«Vesela, vesela!»

Bet ne visas reizes Kumala izpildīja saimnieces vietu tik labi, ka varēja aiziet tik apmierināta un tā apdāvināta. Taisnību sakot, viņa prata saimniekot tikai tur, kur mājturība un darbi ritēja paši no sevis. Ja kalpones nebija īsti ticamas vai ja tās saimniecei gribēja spītēt, tad to darīja taisni tanī laikā, kad valdīja Kumala. Tā Pundarānos, kur bija diezgan špetna saimniece, vietniecei nogāja pavisam greizi — tik greizi, ka nevarēja vairs rādīt savu acu.

Jā, kamēr Pundarānu saimnieki muižas kalējam dzēra kāzas un saimnieces vietā meitām par lielu apvainojumu bija atstāta Kumala, atgadījās kaut kas nedzirdēts un neredzēts. Notikums smīdināja visu pagastu vairākus gadus, cik to pieminēja, un maitāja ne vien Kumalas, bet arī Pundarienes labo slavu.

Tas bija ^uzu pļaukas laikā. Punddrānu istabās — tāpat kā visur citur — bija daudz blusu. Kad jaunā saimniece meitām aizrādīja, ka viņas netīri slaukot, ka vismaz saimnieku galu vajadzētu pamatīgāk iztīrīt, lai izskaustu blusas, tad meitas

Ieminējās, ka blusām esot tikai divēju zāļu: vaivari un ūdens. Tā kā ūdens bija tuvāk pie rokas un šķita esam drošāks līdzeklis, tad Kumala meitām tūlīt pavēlēja gultas, skapjus un citus krāmus, kam ūdens varētu kaitēt, izvākt sētsvidū, nest no akas ūdeni un pagāna blusas apslīcināt. Meitas to darīja ar sevišķu cītību un meta mieru tikai tad, kad aka bija tukša un istaba pilna līdz augstajam slieksnim, gandrīz jau līdz logiem. Bet, kamēr ūdens atrada pasienēs sev ceļus uz āru, tikām blusas mierīgi sēdēja, pieķērušās pie baļķiem augšpus līmeņa, zili spīdīgas kā kaņepes. Turpretim, tiklīdz ūdens bija nokritis, kas gan notika tikai otras dienas vakarā, tās lēkāja pa mitro plānu vēl līksmāk nekā iepriekš. īstie saimnieki pārbraukuši plaukstas vien tik sasita, bet Kumala, tik tagad aptvērusi savu lielo aplamību, jūdzās ar skubu ratiņos un brauca vienu māju tālāk.

Ļaunākais bija tas, ka istabas māla klons bija pārvērties gatavā skrīnē, kurā vismaz nedēļu nebija iespējams iekāpt. Bet vēl ļaunāk, ka nu šī blusu slīcināšana bija katra nelgas mutē un, kur vien Pundarāns vai Pundariene rādījās, viņus saņēma ar smiekliem un zobgalībām.

Pretēji savām kolēģēm Anītei un Cūkulauckienei, kuras ēda uz vietas, nekā neņemdamas līdz, Kumala vāca visu vezumā, pat šķidras ēdamvielas, novietodama tās aizvāktos spainīšos. Viņa dzīvoja pie Vilkupa, pie dzērāja saimnieka, Buļļu sila galā, un ļaudis runāja, ka visa māja pārtiekot no Kumalas provianta vezumiem. Jā gan, vezumiem. Jo ziemu Kumalai pakaļ tecēja kā kucēns mazas ragaviņas, bet vasaru — brūni ratiņi sarkaniem riteņiem, kuru dēļ ubagi apskauda visi pagasta bērni. Kumala nebija tik dumja, ka ies nest uz saviem pleciem tādas nastas — aizsaiņus, cibas, krūzes un spaiņus, — kur tos it viegli varēja ritināt sev pakaļ ratiņos vai ragaviņās šļūcināt, pieliekot visai maz spēka.

Kumala aizvien nāca sētā smaidīdama, baltu priekšautu, skaisti strīpainiem lindrakiem kā dienmūž viešņa. Atstājusi lielo lakatu ratiņos vai ragaviņās, viņa, suņu pavadīta, iegāja istabā un apsveicinājās, visiem pēc kārtas dodama roku, izņemot bērnus, ko viņa neieredzēja. Pirmais gājiens bija saimes istabā un tad — pēc mazas informācijas — saimnieku galā.

Kā jau teikts, bērnus Kumala necieta. Sevišķi, ja tie nostājās viņas priekšā un savā vientiesībā apbrīnoja viņas ciema drēbes. Uz mūrīša vai uz sola gala sēdēdama, viņa tad sita vēzdas galu uz plāna un sunīja bērnus:

«Bezkauņas! Kā jums nav kauna tā acīs lēkt. Domāt, ka cilvēku nebūtu redzējuši. Kur ābece? Es jums, diedelnieki, gan rādīšu!»

Bērni sabijās un izklīda pa kaktiem. Neviens viņus nepārstāja, jo lielu cilvēku acīs bērni vienmēr bija nekauņas un palaidņi.

Kad jau runāts par blusām, jāpiemin vēl kāds kukainis, ko sauc par uti. Tās senāk mīlēja dzīvot pinkainās bērnu galvās. Bet arī tādai pēc paskata tīrai ubaģei, kāda bija Kumala, viņu netrūka. Ik mīļu svētdienas rītu, kur jau nu tas pienāca, Kumala palūdza susekli, lēnām atpina bizes un, ar plaukstu vispirms izkulstījusi pelēkos matus, kuri pēc tik ilgas kopā gulēšanas nemaz negribēja šķirties, sāka sukāt galvu. Viņa sēdēja uz pārta, un klēpī viņai bija stūra katla vāks. Mēreniem vilcieniem viņa vilka susekli caur matiem, augšā cieši piespiezdama pie ādas, lejā viegli pagriezdama sāņis, kad matu galiem bija izbraukts cauri. Galvu sukādama, Kumala aizvien dziedāja kādu dziesmu, un suseklis staigāja pēc dziesmas melodijas un ritma. Visbiežāk dziedāta tika dziesma ar refrēnu:

Viss, viss zūd kā ūdens plūd',

Dieva sirds, tā vien nezūd.

Katra panta beigās Kumala pasita susekli padusē, savaldīja ar kreiso roku matus, bet labās rokas īkšķis kā apmaldījies, kā kaut kā meklēdams staigāja pa vāka virsu. Šad un tad viņš apstājās un priecīgi noliecās pāri pats savam nagam.

Šņikt! Un šņākt!

Jauna būdama, Kumala bijusi kāra uz puišiem tāpat kā Cūkulauckiene, kā Anīte un varbūt katrs sievišķis. Bet, ja Anīti nelietis puisis pievīla, ja Cūkulauckiene pieķērās tikai Ķibilda Jurkam, tad Kumala gāja daudz tālāk. Viņa gulēja ar kuru katru puisi un pat pieņēma pa nakti savā klētiņā krievu zaldātus vezumniekus, kad tie, no Dinaburgas uz Jelgavu braukdami, vakaros izdalījās pa ceļmalas mājām. No šīm naktīm, no šiem krievu zaldātiem, ar kuriem nebija iespējams citādi sarunāties un saprasties kā vienīgi ar jūtām, Kumala bija mantojusi rūgtu atziņu: no vakara krievs galvu klāt glaužot, bet uz rīta pusi nost vien griežot. Varbūt šīs atziņas vadīta, Kumala vēlāk puišus vairs sev nelaida tik tuvu kā jaunas meitas laikos. Tomēr arī vēl būdama labi pāri pusmūžam, viņa nepastāvēja Ubagu Jēkaba priekšā, kurš gāja pa pasauli, līdz lielam vecumam kājas augstu celdams, tiklīdz ieraudzīja savam stāvoklim piemērotu meitieti.

Elksnis

Elksnis bija kurlmēms un tika laists pa pagastu uz trīs dienām. Kad viņš vienās mājās savu laiku bija nodzīvojis, kāds viņu aizveda uz nākošām mājām, kādas jau pēc saraksta nāca. Ja vedējs bija vīrietis un gribēja pakaitināt meitas, tad, labu dienu padevis, teica:

«Te nu es jums, meitas, atvedu brūtgānu.»

Un Elksnim, kurš stāvēja istabas vidū, nezinādams, kur piemesties, ar elkoni piedūris, ar pirkstu parādīja uz meitām.

Elksnis čāpstināja muti un kjuva rosīgs. Viņš saprata, ko no viņa gribēja, un, smiedamies un rokas kā spārnus cilādams, savā valodā sauca:

«Foa, foa, ioal»

Bet meitas zināja, kā izturēties. Viņas rādīja dūres vai šakāļus, kas atstāja paliekošu iespaidu, un attiecības bija nodibinātas visīsākā laikā.

Nepieradušam ar Elksni bija grūti saprasties. Viņš gan savas domas veikli prata izteikt, rokas visādi plātīdams, pirkstus locīdams un likdams tos gan krustiski, gan galiski kopā un gremdams gan sīkā, gan rupjā balsī, bet kas to varēja zināt, ko viņš gribēja. Tāpat viņš nevarēja saprast, ko viņam teica viņa valodas nepratēji.

Parasti pēc Elkšņa ierašanās bija lielas pārrunas, kas cilvēkam vieglāk pieciešams un kas vissāpīgāk sajūtams, ja zaudēts. Slikti, ja tev trūkst kāda locekļa, ja tu esi klibs vai vienrocis, vai ja tu, pasarg Dievs, nemaz nevari staigāt vai karoti pie mutes pienest. Bet vēl sliktāk, kad tu esi kurls vai akls. Tomēr mēmam būt — lai Dievs nepiemēro ne pie viena. Ne tu vari ēst, ne dzert paprasīt, ne satikties kā cilvēks ar cilvēku. Tāds kurlmēms taču paliek bērns no šūpuļa līdz kapam. Ne viņš var pieņemties gudrībā, ne piemīlībā. Saka, ka mēmi cilvēki esot sirdīgi, kāds ir, ek še, arī Elksnis, bet kā tu nebūsi sirdīgs, kad nemaz nezini, kā savu sirdi apvaldīt..,.

Elksnis bija vidēja auguma, no vaiga kalsens, bet brīnum apaļš ap vidu, kas, kā vēlāk redzēsim, nebija barības, bet gan drēbju nopelns. Viņa mazās ačteles šaudījās nemierīgi visapkārt, it kā tāta vajadzētu izpildīt arī ausu vietu un redzēt, vai tuvumā nenotiek kāds troksnis, no kā labi aizlaikus jāvairās. Mati pēc toreizējās modes bija apaliski apgriezti un tik gari, ka gūlās mazliet uz pleciem, Bet priekšā bija izcirpti vārti pus-pieres augstumā. Galvā zilgana tūka cepure melni lakotu papīra nagu. Mugurā gari, pelēki svārki, varbūt kāda kunga dāvāti, ar garu šķledumu uz muguras līdz pat jostas vietai. Kājās pastalas. Bikses nepieautas, tik garas, ka mazliet grumbojās, atdurdamās uz pēdām.

Kaut kas pavisam īpatnējs pie Elkšņa apģērba bija viņa daudzās vestes. Kā Anīte sēja galvā vairākus lakatus, tā viņš valkāja vairākas vestes. Varbūt tā bija klusa sacensība viņu starpā. Smējās, ka Elksnis esot kā sīpols, — varot mizot bez gala, aizvien apakšā atrodoties vēl viena miza. Neviens nezināja, kur Elksnis tādas vestes bija ņēmis. Taču ne zadzis! Katrā ziņā tās bija nākušas no Leišiem. Kurzemē tādas nešuva. Piemēram, tāda veste — zaļa ar dzeltenām rūtiņām. Kādas viņas īsti bija un cik, to neviens nevarēja izdibināt. Vakaros, gulēt iedams, viņš trīs vai četras novilka un palika pagalvī, bet vairākas vēl tomēr palika mugurā. Kad puiši rādīja, lai velk visas vestes nost un pamet mugurā tikai vienu, lūk, kā viņiem ir, tad Elksnis uztraucās un sāka augstā balsī kliegt. Viņš izgrūda visbrīnišķīgākās skaņas, lika abas dūres kopā, tad izplēta rokas, cik plaši varēdams, un strauji grāba ar visiem desmit pirkstiem sev pie jostasvietas un paraustīja visas vestes. Viņš pūta dvašu saujās un drebinājās, laikam ar to apzīmēdams, ka citādi viņam būtu auksti. Varbūt viņš arī teica, ka vestes viņam dāvinātas, ka tās jāvalkā gribot negribot, — kas viņu varēja saprast?

Vestes Elksnim bija tikpat svētas kā Anītei lakati. Reiz vienās mājās meitas joka pēc bija naktī vienu vesti paņēmušas un noglabājušas, gribēdamas redzēt, vai šis attiksies, ka vienas trūkst, vai ne. Sim nedarbam bija stipri kļūmīgas sekas. Elksnis tā saskaitās, ka paķēra no aizkrāsnes cirvi un, to pacēlis, draudēja apkaut visu māju, ja veste uz vietas netiks atdota. Ļaudis Izmuka no istabas un glābās kur kurais, bet vainīgās dabūja bez krietnām izbailēm vēl bargu rājienu no saimnieces, kura vienīgā ar Elksni kaut cik prata sarunāties un spēja viņu nomierināt.

Ubagus laida uz trīs dienām zem tādiem noteikumiem, ka saimniekam vajadzēja dot kaktu un maizi, par ko ubags kustēja, cik jau spēja un prata. Tā tika tikai mitināti tādi ubagi, kas bija kaut cik darba spējīgi. Elksnis, ja ar viņu tikai prata labi apieties, bija krietns strādnieks. Tikai zirgu viņam nevarēja uzticēt un ganos nevarēja sūtīt, jo, kad saskaitās, varēja lopiem ko sliktu padarīt. Visvairāk viņu nodarbināja pa māju. Viņš skaldīja malku, nesa ūdeni, cirta žagarus, mizoja kartupeļus. Vajadzēja tikai iedot rokā attiecīgu ieroci un pievest pie darbavietas, un viņš strādāja bez kurnēšanas, pīpēdams un sevī runādams — brīžam pavisam klusi, bet reizēm tā, ka skanēja visa sēta.

Tā savdabā runādamies, Elksnis izdabūja visvisādas zilbes. Viņa valodā labprāt klausījās bērni un bieži vien sadzirdēja tur skaidri saprotamus vārdus un pat veselus teikumus. Tā daudzināja, ka Elksnis reiz teicis:

«Mūrnieku Jākapēls tievu, garu degunu.»

Un kādas citas sētas zēni bija skaidri dzirdējuši vārdu «cielava». Elksnis skatījies gaisā, kur skrējusi cielaviņa, un kliedzis:

«Cielava! Cielava!»

Tās, protams, bija tikai nejaušas skaņas, kas otru reizi nekad vairs neatkārtojās. Bērnu cerības, ka Elksnis ar laiku iemācīsies runāt, bija un palika veltas.

Est kopā/ar visu saimi Elksni nevarēja laist. Viņš ne tik vien kā nemācēja pieklājīgi rīkoties ar karoti, kur bija smeļams no vienas bļodas, bet ar savu pastāvīgo runāšanu, kas nerima arī ēdot, brīžam izsprausloja putru gaisā. Viņu tāpēc nosēdināja vai nu uz beņķīša, vai uz pārta, uzlika bļodiņu uz ceļiem, un viņš ēda pēc savas patikas.

Ja jau Elksnis nevarēja klusām paēst, tad pats par sevi saprotams, ka tālākās barības pārstrādāšanas gaitās viņš arī necieta klusu. Piestrēbies kā bungā, viņš, žagarus knābādams un locīdamies, grēma kā lācis. Vistrakāk tomēr gāja brīžos, kad Elksnis, pametis darbu, aizšāvās uz ganībām un nozuda paeglēs. Laikam viņam, cilvēkam, bija atkārtoti aizrādīts, ka zināmos gadījumos viņš nedrīkst palikt māju tuvumā, bet ir jāiet labi tālu. Tāpēc Elksnis, runājot bez pārspīlējumiem, aizlaidās no mājas savu pusversti, bet arī tad sētā nāca šausmīgas balsis un atbalsis. Jo viņš tur kliedza, gaudoja un kauca niknāk nekā dzemdēšanas mokās.

Elksnis bija stipri agnis uz meitām. Ģērbies savos garajos svārkos, tievām biksītēm, vieglām pastalām kājā, viņš tecēja un grozījās kā tilviķis. Daudzās vestes viņa augšgalu darīja pārliecīgi resnu, bet tas jau taisni saskanēja ar tā laika modi, un Elksnis izskatījās pēc kunga — taisni pēc vecāka kunga, kādiem meitas ātrāk klātu līp nekā šmurguļa zēniem.

Ievērojot Elkšņa nevainojamo ārieni, bija tīri jābrīnās, kāpēc neviens sievišķis viņam nepiegrieza pelnītas uzmanības, izņemot Anīti. Ne tik vien kā nepiegrieza uzmanību — uz viņa maigo pirkstu spēli un sērajiem grēmieniem aizvien pretī pacēlās kāda slota vai kruķis, vai rīka lupata. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka Elksnis izrādīja tik lielas simpātijas Anītei, kura nebūt nebija skaistule, bija labi vecāka par viņu gados un pie tam vēl drusku jukusi.

Kad Anītei gadījās ieiet tanīs mājās, kur Elksnis patlaban atdzīvoja savas trīs dienas, viņa spīdēja kā saulīte. Tikpat priecīgs bija Elksnis. Un nekāda vara viņu nevarēja atturēt no Anītes pavadīšanas, kad viņa gāja projām. Abi blakus, rokas sadevuši, viņi gāja pa olnīcu, tad tālāk tin vēl tālāk, skatoties, cik atstatu no sētas bija tāda vieta, kur varēja netraucēti kādu brīdi pamīlināties. Kā par brīnumu, Anītes tuvumā Elksnis bija kluss kā kaps .. .

Marčs

Sudmalas bija tajos laikos vienīgā rūpniecības iestāde uz laukiem un prasīja daudz upurus. Ļaudis, neieraduši ar mašīnām apieties, bieži krita nelaimē. Nebija tādu sudmalu, kur kādreiz kādam malējam vai melderzellim nebūtu roka norauta vai kāds nebūtu ievilkts kādā ratā un samalts miltu pelnos. Jā, pat tika dzirdēti tādi gadījumi, ka cilvēku nosit vēja sudmalu spārns. Trūka jau, zināms, jebkādu aizsargu līdzekļu, tomēr galvenā vaina bija meklējama pašos cietušajos, kuri neprata savu ādu sargāt.

Viens no tādiem nelaimīgiem sudmalu upuriem bija Marčs — Marčs Smilga, krietns un veikls melderzellis Grin-valda ūdensdzirnavās, vēlāk ubags.

Varbūt Marčs bija domājis par kaut ko citu, ložņādams gar dzensiksnām un ratiem, varbūt tikai kāda maza nejaušība, un siksna bija ķērusi viņa drēbes. Viņš apsviests ap ratu un palicis bez samaņas guļot. Veselas sešas stundas bez samaņas!

Pēc šīs nelaimes Marčs Smilga sabiedrībā vairs negrozījās kā veikls un krietns melderzellis. Viņš bija ubags. Viņam nebija nekas ne lauzts, ne dragāts, pat ne izmežģīts, un tomēr viņš bija ubags, darba nespējīgs cilvēks. Dažas dienas nogulējis, viņš gāja sudmalās, kaut gan galva vēl rūca un džinkstēja. Bet kas tad tas! Viņš vairs nepanesa tik pierastās dūkoņas un klaboņas. Saldenīgā miltu smarša, kas pildīja telpu un tuvāko apkārtni, tādā mērā šķebināja dūšu, ka viņš ne-

«UBAGU KALNS»

spēja kājās turēties. Sudmalās Marčs vairs nevarēja strādāt, tas bija skaidrs. Viņa kunga dienas bija beigušās. Viņš bija izsviests no sliedēm. Bet ne tikai sudmalās — nekur un nekad un nekā viņš vairs nespēja darīt. Jo no stiprā trieciena viņš bija dabūjis savādu kaiti. Ausīs viņam bija iemetusies smaga rūkoņa, it kā galvā bez apstājas ietu visi sudmalu gaņģi. Šī rūkoņa viņu neatstāja ne dienu, ne nakti. Citādi viņš bija vesels, ēda par trim un mīlēja iedzert savu čarku, ja bija, kas izpērk.

Marčs atradās vienmēr pacilātā garastāvoklī. Viņš gāja pa pasauli kā kungs, kaut gan bija ģērbies pavisam slikti. Rupjie, kas zina kad mazgātie krekli un nātnas, nenoteiktas krāsas bikses bija saspraustas ar skangaliem. Tāpat bez pogām bija viņa grumbainā svīte. To saturēja kopā lieli bērza koka sprūdzeņi. Tomēr viņš bija kungs, melderzellis, lūdzu — cepuri nost, ja gribi, lai tev pieņem majamo! O, vēl Marčs nebija savu spēlīti izspēlējis. Viņš atpūtīsies tikai kādu laiku, tad uzsāks pats uz savu roku. Viņš pieņems kādas sudmalas un precēs sava bijušā kunga meitu. Viņš brauks ar pāri zirgu, kā visi kungi brauc, un zemākie brāļi viņa priekšā klanīsies kā tie kūlīši Jāzepa kūļa priekšā. Redzēs vien. Tas laiks vairs nebija tālu. Kad tikai tā velna galva nostājusi rūkt!

Pagaidām, lai ātrāk veseļotos, Marčs nedrīkstēja daudz domāt. Viņam vajadzēja kustēties, iet, skriet. Dakteri to bija teikuši, un tiem viņš klausīja. Viņš bija visur, kur kaut kas notika. Viņš staigāja pa tirgu, sēdēja krogū, klausījās baznīcā sprediķus, bija klāt, kad kapsētā kādu glabāja. Viņš bija uzņēmies svarīgu pienākumu — jo bieži apskatīt, vai Ķesteru kapos kungu dusa kaut kādi netiek traucēta. Viņš apstaigāja visus akmens stabiem un čuguna ķēdēm iežogotos dārziņus un pārliecinājās, vai lepnie krusti stāv savās vietās, vai zeltotie uzraksti nav izdzisuši. Jā, par to tikai

viņam varēja pateikties, ka kungu kapi atradās vislabākajā kārtībā.

Sākumā Marčs bija tik lielīgs, ka viņa ubaga ceļi grozījās tikai starp sudmalām, mācītāja muižu, ķestera māju un policiju. Skrīvera cienmāte viņu bieži pamieloja ar dzērveņu ķīseli, ko viņš ēda bez sāta. Ķesteris apgādāja ar tabaku. Mācītājs šad un tad iedeva kādu mārku naudas. Sudmalās Marčs nāca un gāja kā savs cilvēks. Visi viņu žēloja vairāk pazaudētā stāvokja nekā zaudētās veselības dēļ. Bet ar laiku izsīkst tie visdziļākie labdarības avoti un apnīkst pat miesīgs brālis, ja tas pastāvīgi klaudzina pie durvīm. Tā pienāca laiks, kad melderis, tāpat mācītājs un ķesteris, kā arī skrīvera cienmāte nelikās par citreizējo krietno melderzelli vairs ne zinis, un viņam vajadzēja savu aploku paplašināt ar zemnieku mājām. Viņš gāja, aizvien tālāk un tālāk pagriezdams savu līkumu, līdz iepazina visu pagastu, līdz zināja visas mājas vārdā saukt.

Staigādams pa zemnieku mājām, Marčs vienmēr uzsvēra savu kunga kārtu, likdams manīt, ka ar savu ierašanos parāda godu. Nekad viņš nekā nelūdza, bet gaidīja, lai piedāvā. Ja paēdināja vai iedeva kādu grasi naudas — pateicās, bet kaut ko līdz ņemt atsacījās, aizbildinādamies, ka drīz viņš brauks ar pāri zirgu un tad pašam būs visādas mantas diezgan. Tad viņš nestrēbs vis bauru putru kā tagad dažu labu reizi, bet dzers īstu Ķīnas tēju ar cukuru un ēdīs dzērveņu ķīseli ar saldu krējumu. Jo vai tad mazumu vecais Grinvalds dos savai meitai pūrā.

Bija tomēr reizas, kad Marčs it kā aizmirsa savu kunga lomu un lūdzās kā visi ubagi. Tad neviens nedrīkstēja aizliegties. Apdāvināts viņš priecīgs aizgāja, bet, ja nekā nedeva, varēji būt drošs, ka tevi uz vietas ķers atriebība — viltīga, maziska, dažreiz pavisam smieklīga atriebība. Tā Marčs bija Pauparos iesviedis akā aramās sakas, Siksnānos pļavā izstieptu

audeklu izklājis uz arumiem, Garkajānos kāstuvīti uzsviedis uz jumta, bet Bīlānos noglabājis izkapts plajamo āmuriņu un laktiņu olnīcā zem sakaltušas govju graules. Ko tu viņam padarīsi?

Marčs ieradās pa lielākai daļai pavisam negaidot — kā kāda nelaime. Citiem ubagiem bija sava kārtība. Aizvien viņi nāca no zināmas puses un aizgāja pa otriem vārtiem. Marčs turpretim varēja ierasties sētā no kaut kuras debess puses. Viņš arī neskatījās uz to, vai bija agrs rīts vai vēls vakars. Sestdienās viņš varēja pat ap pusnakti pie loga pieklauvēt vai ienākt svētdienas rītā, saulei lecot, kad bija Izgulējies kādā siltā pirtī.

Marčs mīlēja siltumu un pirti jo sevišķi. Bet reizē ar citiem viņš nekad negāja. Kad visi bija nopērušies, viņš ieņēma tur mājvietu, mazgājās, pērās un bieži vien turpat uz lāvas apmetās uz naktsguļu. Ja gars vēl bija diezgan liels, Marčs pērdamies noreiba kā cālis un meimuroja laukā. Tā viņš reiz no Biedrēm atdelverēja uz Spigām, pirts kruķi paņēmis līdz kā spieķi, un ap pusnakti dauzījās pie durvīm, kliegdams visā rīklē:

«Krajaucki, laid mani vidū, man zaldāti mizo muguru!»

Tie bija meli, ar kuriem viņš cerēja ātrāk tikt iekšā.

Spigu tēvs viņu ielaida. Meitas pataisīja uz plīts vietu, un Marčs gulēja. Gulēja vēl tad, kad saime sasēdās ap galdu un saimnieks ienāca pātaros. Bet, tiklīdz atskanēja dziedāšana, ubags cēlās, ņēma kastroli, pasmēla no stūra katla remdenu ūdeni, izlasīja noslīkušos prusakus un sāka mazgāties. Viņš ņēma ūdeni mutē, laida uz rokām un lika pie mutes. Bet tad gadījās, ka rozīdamies izlīda no krāsns raibais runcis.un gāja uz durvju pusi. Marčs, varbūt aizmirsis visu pasauli, stiepa pretim kastroli un pilnā balsī teica:

«Atsadzer, tad aiziesi!»

Situācija bija tik jocīga, ka visi, neizņemot saimnieku, sāka smieties kā kutināti un pātarus, lai Dievs piedod grēkus, vajadzēja pamest ap pussprediķa.

Teikums «Atsadzer, tad aiziesi!» drīz vien aplidoja visu pagastu. Un vēl tagad jūs to Marča dzimtenē pie gadījuma dzirdēsiet.

Kas iedrošinājās Marčam noliegt kunga kārtu, tas bija viņa niknākais ienaidnieks. Visiem vajadzēja ticēt, ka viņš drīz vien uzņems kādas sudmalas, precēs Grinvalda meitu un brauks ar diviem baltkrēpainiem zirgiem, kā mācītājs brauca. Tikai kad meldera abas meitas bija jau izprecētas un Marčam galva vēl nebija pārstājusi rūkt, viņš vairs par savām cerībām nerunāja. Viņš kļuva ubags, sāka pieņemt dāvanas un meklēja aizvien vairāk siltuma.

Kādā aukstā ziemas rītā Marčs, kā no pelavnīcas izlīdis, pliku galvu, kailu krūtežu ieskrēja Krastos.

«Krastu māt,» viņš, tikko pār slieksni iekritis, sauca, «apžēlojies par mani. Vai tev nav liela lopa ašņa?»

«Ko tad tu, Marčiņ, ar asinīm darīsi?»

«Notriepšu krūtežu un skriešu uz policiju.»

Marčs bija Muldiniekos izdarījis lielu grēku. Viņam pataisa uz sola vietu. Viņš apgulstas ar visām drēbēm, kā dienu gājis. Bet no loga nāk uz kājām vēsums, un Marčam tas nepatīk. Naktī viņš ceļas un meklē citas — siltākas vietas. Ir pietiekoši gaišs, visi aizmiguši. Viņš aptausta plīti. Plīts Ir izdzisusi. Siltais mūris arī tikai tāds. Bet krāsns ir silta. Viņš iebāž roku, tad galvu krāsns lielajā mutē. Ehe, tā ir smaržīga vasariņa! Un viņš ielien un guļ kā dūnu spilvenos. Bet agrļ no rīta nāk saimnieks. Viņam vienā rokā lāpsta, otrā skals. Viņam jāvelk no krāsns iesals meitas kāzām. Vakar vakarā tas iecepts. Muldinieks pabāž skalu un redz pinkainu galvu. Viņš satrūkstas, atlec pāris soļus atpakaļ, bet tad apķeras un iet no Jauna pie krāsns. Jā, tas taču ir Marčs. Viņš gul kā lācis migā, dziļi leplacis brūnajā iesalā. Muldiniekam aptekas dūša, iedomājoties, ka skaistais iesals tā apgānīts. Viņš grūž ar lāpstu gulētājam ribās un kliedz:

«Velns lai parauj! Tu ielaid ubagu pirtī, viņš tev kāpj uz lāvas.»

Ne jau lāpsta ir tā, kas Mārču triec meklēt liela lopa ašņa, bet gan tas, ka viņš nosaukts par ubagu. Ar vienu lēcienu viņš ir laukā no krāsns un prom uz Krastiem.

Krastu māte prata Mārču nomierināt. Viņš negāja uz policiju. Bet Muldiniekam atmaksāja ar to, ka nekad vairs savu kāju nespēra viņa mājās un, kad ceļā satika, neskatījās tam ne virsū.

Sākumā Marčs pret citiem ubagiem izturējās kā jau kungs. Bija pat gadījumi, kad viņš vienu vai otru apdāvināja ar naudu. Bet uz mūža otru galu, kad liktenis jau bija viņu pilnīgi sagrābis savās ķetnās, attiecības kļuva citādas. Mārču jau šad tad redzēja sarunājamies i ar Ubagu Jēkabu, ir ar Kumalu, pat ar Cūkulauckieni. Un visubeidzot viņš kļuva par kārtīgu viesu Ubagu kalnā.

Ubagu Jēkabs

Visgroteskākā figūra starp novada ubagiem bija Ubagu Jēkabs. Savu pievārdu viņš laikam bija dabūjis par to, ka jau notālēm bija saskatāma viņa profesija, kurpretim dažu labu viņa amatbrāli varēja noturēt par vienkāršu ceļa gājēju.

Ubagu Jēkabs staigāja vienmēr pilnā bruņojumā un izskatījās lieliski. Pats ap sešu pēdu garš, plecīgs, spalvainām krūtīm, lielām rokām, gaļīgu ģīmi, pinkainiem matiem. Galvā ausaina ziemas cepure. Kājās pelēki auti un pastalas. Svīte sasaistīta ar aukliņām, kuru mezgli un garie, Izspūrušie gali

staipījās pa visu frontes pusi, cik to neaizsedza kules» Ap vidu viņš bez tam vēl valkāja skaistu dzīparotu jostu lieliem pušķiem. Tas arī bija vienīgais krāsainais plankums pie Ubagu Jēkaba apģērba.

Ka Jēkabs bija liela stila ubags, varēja vērot no tā, ka viņam bija četras kules. Četras kules! Vislielākā, ko droši varēja par maisu saukt, bija uzsieta uz muguras. To viņš noņēma tikai vakaros, kad bija jādodas pie miera un jānokārto dienas loms. Tad divas vidēja lieluma, katra savā sānā, uzkārtas plecos tā, ka pasaiņi uz muguras un uz krūtīm zīmēja krustus. Bet uz krūtīm karājās vienkārši ap kaklu apmesta pavisam maza kulīte, kurā ērti ielaist dažus sīkumus un gardumus un atkal viegli izņemt, ja gribēja pats nomēģināt vai kādu biedri vai biedreni ceja vidū pacienāt.

Ar savām četrām kulēm, kuras uz gājiena beigām bija diezgan piebriedušas, Ubagu Jēkabs izskatījās tik drausmīgs, ka bērni, ieraudzījuši viņu nākam, ielīda kur kurais, sevišķi kalpu bērni, kuri bija iebiedēti, ka ubags iebāzīs kulē.

Bet ar kulēm vēl nenobeidzās Ubagu Jēkaba bruņojums. Viņam bija vēl trīs pātagas, kurām katrai bija savs vārds. Vienu viņš sauca par «Dieva dāvanu». Tā bija šmauga, tievu kātu, smalki vītu auklu. Tā tika nesta kreisajā rokā, auklu rūpīgi pieņemot pie kāta. Labajā rokā bija «Vaska svece» — tikpat gara kā «Dieva dāvana», tikai resnu auklu un pavisam resnu paegles kātu. Pirmā bija godam, otrā suņu muguru kasīšanai. Trešā, «Maizes pātaga», bija pavisam īsa un stāvēja aizbāzta aiz jostas. Runāja, ka ar «Maizes pātagu» Ubagu Jēkabs perot pelavainās maizes doniņas. Pārgājis savā mītnē, viņš, savāktās' mantas šķirodams, liekot plāceņus un labo maizi pa labi, bet slikto pa kreisi. Uz labās viņš sakot mīļā balsī: «Tu, maizīt, stāvi te.» Un pagriezies pa kreisi: «Bet es tev, maize!» Un apstrādājot to ar pātagu.

Ļaudis melsa, ka pātagas Ubagu Jēkabs mantojis no kāda leišu kolēģa, kurš Silgalvjos nomiris. Jēkabam taisni gadījies ienākt tanī dienā, kad dedzinātas ubaga panckas un salmi, uz kuriem tas miris. Gribējuši dedzināt arī pātagas, bet Jēkabs tās aizrunājis sev. Turpat pie ugunskura viņš pātagas arī nokristījis un svēti apsolījies nekad no tām nešķirties — ne bēdās, ne priekos.

Pātagas darīja Ubagu Jēkaba tēlu tik monumentālu, ka ikviens, kas viņu ceļā sastapa, juta drusku tā kā bailes, kaut arī zināja, ka Jēkabs ir miermīlīgs un vēl līdz šim nekad nebija nevienam ļauna darījis. Savu iespaidu ubags tomēr apzinājās un izturējās visur un vienmēr drusku lielīgi. Tādus niekus kā ābolus, burkānus, griežņus un citus zaļumus viņš nekad nelūdza, kamēr tie auga, bet ņēma pats.

Reiz Veculvānu saimniece, iedama kāpostu dārzā lapu šķīt, piepeši ierauga pupu gabalā Ubagu Jēkabu. Viņš šķin pupas, ēd, žokļus lēnām griezdams, un bāž pākstis arī kulē. «Dieva dāvana» un «Vaska svece» stāv, pieslietas pie vijas, pār kuru viņš no olnīcas puses iekāpis dārzā.

«Jēkab, Jēkab, — tu jau esi blēņās! Kas tev vēlēja iet dārzā?» saimniece pa gabalu sauc.

Jēkabs paceļ galvu un vēro, no kuras puses balss nāk, bet rokas plūc pupas mierīgi tālāk. Tad viņš strupi atsaka:

«Kas tev bēda, apustul? Tās mana brāļa pupas.»

Ko tur vairs var atbildēt? Vīriešu nav mājā. Jēkabs tos ir droši vien redzējis lauka galā rudzus pļaujam. Viņš šķin pupas, cik viņam tīk. Beidzot viņš izrauj lielu burkānu, noslauka smiltis pie svītes stērbeles un grauzdams aiziet. Viņš paņem pātagas, pārkāpj pāri vijai atpakaļ olnīcā un dodas uz Valašiņiem, ne ardievu nepateicis.

Aiz tamlīdzīgas pārgalvības Ubagu Jēkabs reiz tikko nebija pazaudējis vienu roku. Tas bija rudenī, kad sāka jau ar labību

braukt uz pilsētu. Tādos gadījumos vairāku māju vīrieši uz dienām trim bija. prom no sētas. Labi zinādams, ka Sluķiņu saimnieks līdz ar puisi aizbraucis uz Jelgaviņu, Ubagu Jēkabs labi vēlu vakarā, nākdams Sluķinēs uz naktsguļu, pirms ieies istabā, meitiešus krietni nobiedēs. Viņš pieiet pie mazā lodziņa, kas ir aizšaujams un atšaujams dūmu regulēšanai, klusām to atvelk vaļā un lēnām bāž pa to savu lielo roku, kuras stilbs ir spalvains kā Ezavam. Meitieši tiešām nobīstas. Atskan spiedzieni un kliedzieni. Bet uzreiz ierēcas arī Ubagu Jēkabs aiz sāpēm. Viņa roka piepeši atrodas kā spīlēs, un kāda rupja vīrieša balss sauc:

«Davai tapor! Davai tapor!»

Sluķinēs kā ceļa malā taisni tanī dienā bijuši iekorlelēti zaldāti. Dieva laime, ka sievieši nepratuši krieviski un cirvi nepadevuši, bet pārējie karavīri tai brīdī namā vārījuši vakariņas. Citādi Ubagu Jēkabam būtu roka nost. Bet tad gan vīrs, kad ticis vaļā, gājis pa lauku prom uz Iždēļiem kā devl-ņais. Kules vien lēkājušas, un pātagas slaistījušās pa gaisu kā makšķeres.

Nolādēts misējums!

Starp leišu un latviešu ubagiem bija liela starpība. Pēdējie parasti, ienākuši istabā, padeva labu dienu un stāvēja, kamēr viņus kāds bildināja. Pirmie turpretim metās ceļos un skaitīja pātarus vai arī dziedāja svētas dziesmas. No latviešu ubagiem Jēkabs vienīgais bija piesavinājies šo leišu ubagu metodi un skaitīja pātarus. Savā grūtajā mēlē, vārdus kā malkas klučus uz gala statīdams, viņš lēnām norunāja visus desmit baušļus, tad tēvareizi. Kad pātari bija noskaitīti, viņš steigšus lika galvā aņsaino cepuri un tūlīt sāka runāt par pasaulīgām lietām, kas veicās daudz labāk un tekošāk. Patiesībā, kad labi ieklausījās, tad arī pašos pātaros jau ietilpa daudz kas pasaulīgs. Jo Jēkabs nemaz neiegrima lūgšanā, kā Dievs to varbūt vēlē-

jās. Viņš gan sēdēja mierīgi, pātagas kaktā ieslējis un rokas saņēmis, bet galva grozījās uz visām pusēm, un acis izstaigāja istabu no viena kakta līdz otram, trešam un ceturtam, izpētīja klonu un tad pacēlās uz griestiem. Tad nu bieži gadījās, ka Ubagu Jēkaba pātariem pielipa daudz kas no acumirklī skatītā un debesu lietas tika sajauktas ar dzīves īstenību. Piemēram, Uņanānos viņš, griestos skatīdamies, skaitīja:

«Tā svētā lūgšana. Mūsu Tēvs debesīs. Velns, kā sija pārplīsusi! Svētīts lai top ...»

Un tā tālāk.

Kā tas jau no minētajiem piemaisījumiem redzams, Ubagu Jēkabs ar visiem saviem pātariem nebija nekāds svētais. Ātrāk gan viņu varēja saukt par bezdievi, kad dzirdēja runājam tādas valodas, kādas Jozānu puiši teicās dzirdējuši. Vismaz viņš Dievu iedomājās pārāk cilvēcīgi — ar visiem cilvēka tikumiem un vājībām. Kas to nu zin, vai tā bij vai nebij, bet ļaudis melsa, ka Jozānu puiši zārdījuši zirņus un pūlējušies uz vēju, kas visu pagājušo nakti tik stipri aurējis, ka izjaucis skaisti sapļautos kūļus un savēlis pa grāvjiem un pa ganībām, ar vārdu sakot, piestaipījis visu pasauli. Garām iedams, Ubagu Jēkabs uzķēris puišu sarunas pavedienu, apstājies un teicis:

«Dievs būs bijis aizgājis uz Damasānu meitām, ka te tāda nekārtība. Vai tad nezināms, ka vējam vajaga valda. Lasiet nu savus kūlīšus kopā kā par tēva grēkiem. Ak tu debess, ak tu pasaule!»

Ubagu Jēkabam gribējās visu mērot ar savu mēru, jo uz meitām viņam prāts nesās no mazām dienām līdz pat sirmam vecumam. Meitieši vai nu dibināti, vai nedibināti baidījās ar viņu sastapties pat uz lielceļa. Viņas runāja un visādi sprieda, ko darītu, ja Jēkabs ķertu. Laime tikai, ka viņš bija tik smagi bruņojies un nevarēja ātri skriet. Bet varbūt vajadzētu aiz nobīļa sastingt kā sālsstabam. Viens glābiņš tad vēl tikai atlika: kamēr varmāka atjostos un visas pīnītes atknibinātu, pa to laiku meita droši vien paspētu no bailēm atjēgties. Un aizbēgtu. Ubagam jau nepieļautos.

Lai lielajā pasaulē šā vai tā, bet Ubagu kalnā Ubagu Jēkabs valdīja neaprobežoti pār sieviešiem, kā arī pār vīriešiem.

Neviens neiedrošinājās pret viņu sacelties vai pretoties viņa gribai. Nevienam tas arī nenāca prātā. To nepielaida Jēkaba lielais augums un gardumi, ar kādiem viņš varēja bagātīgi pacienāt savus biedrus un biedrenes. Viņa kules bija neiztukšojamas tāpat kā Kumalas ratiņi, un nekā viņam nebija žēl.

Ubagu kalnā

Agrāk Ubagu kalns bijis leišu satikšanās vieta. Nākdami uz Kurzemi vai iedami atpakaļ uz Leišiem, tur sastapušies Onišķu gala ubagi ar tiem no Ratkūņiem vai Zablačiem. Tur viņi pasēdējuši, raudzīdamies uz zilajām tālēm, sapīpējuši pīpes un pārrunājuši savas gaitas un panākumus. Te aprunātas Kurzemes skopās saimnieces, uzslavētas devīgās uu ieteikts tādas un tādas sētas neizlaist, bet tādās un tādās labāk neiet nemaz iekšā, ja negrib velti laiku skaust.

Vēlāk pauguru bija ievērojuši arī latviešu ubagi un, dodamies no Stērķānu gala uz muižas galu vai otrādi, aizvien tur kādu brīdi apmetās. Kad jau bija nonācis tik tālu, ka kalnu visi sāka dēvēt par Ubagu kalnu, ubagi tam sāka piegriezt vēl lielāku uzmanību — sevišķi latviešu ubagi. Viens otru ceļā sastapuši, tie apvaicājās, vai ir jau kādu reizi bijis Ubagu kalnā, saticies ar leišu biedriem un redzējis Ķebeļu sūnakli, kurā dzīvo vilki un kas lejā guļ kā milzu ezers. Un, ja viens no viņiem nebija tur bijis, tad abi kopā laidās uz to

pusi. Viņi nešķīrās, līdz nonāca Buļ|u silā un uzkāpa skaistajā kalnā.

O, tas bija gan ko vērts! Cik silti te saulīte sildīja! Ziemeļu vējam stāvēja priekšā biezs priežu mežs — kā mūris. Uz rītiem un vakariem aizstiepās kalna mugura, te mazliet iegrimdama, te atkal paceldamās. Bet uz dienvidiem bija klajs līdz pat debess malai. Tuvākā apkārtne segta biezām paeglēm, pār kurām pacēlās dažas žuburainas priedītes. Zem tām svelmainās dienās varēja atrast skaistu paēnu, bet, lietum uznākot, — drošu patvērumu. Sim kalnam nevarēja garām paiet, kas reizi to bija redzējis.

Maz pamazām leiši izvācās, kad Ubagu kalnā biežāk sāka parādīties latvieši, kuri šķita bīstami, jo tiem netrūka ne roku, ne kāju, bet gan drusku prāta. Pret saviem leišu kolēģiem tie izturējās visai nekorekti. Tomēr varēja vēl pārtikt. Bet, kad, Cūkulauckienes atvests, sāka kārtīgi ierasties uzpūtīgais Marčs, kuram nekādi nevarēja izdabāt, tad leiši pavisam nozuda. Viņi bija sev atraduši citu mītni.

No nejaušas sastapšanās ar laiku Izveidojās noteiktas sanāksmes noteiktās dienās. Kamdēļ šim nolūkam tika izredzēta taisni ceturtdiena, nav zināms. Tāpat nav zināms, kāpēc lielie ubagi tik stingri norobežojās no citiem. Minētajā dienā Ubagu kalnā nedrīkstēja rādīties neviena cita dvēsele kā vienīgi tie seši, ar kuriem esam iepazinušies iepriekšējos raksturojumos. Ja kāds mazāks ubags pabāza no paeglēm laukā savu strupo degunu vai kāds leitis savas baltās ūsas, tie dabūja ar vaska sveci tādu sutu, ka pieminēja, kalet sprāga.

Sapulcēties, protams, varēja tikai vasarā un labā laikā. Ziemā, lietos, negaisos varēja gan, garām staigādams, pamest līkumu un apraudzīt mījo vietu, bet satikt kādu no biedriem nebija cerības. Bet arī vasarā un labā laikā reti kad lielie ubagi sanāca visi.

Viscītīgākie Ubagu kalna apmeklētāji bija Ubagu Jēkabs un Kumala. Tie arī bija visbagātākie un patstāvīgākie. Bez tam viņi tiecās arī personīgi viens pēc otra. Retāk izdevās sastapties Cīīkulauckienei ar Mārču. Jo Marčs bieži vien sajauca dienas un atnāca pavisam citā laikā. Cilvēki bija nenovīdīgi. Zinādami, kurpu Marčs velk, tie tīšām neteica taisnību, kad viņš prasīja, vai rītu nav jau ceturtdiena. Šī nekorektība no Marča puses darīja Cūkulauckienei sirdssāpes un reizē arī aizdeva dusmas, jo bija stingri norunāts satikties katru nedēļu. Ar skumšanu un sirdīšanos, protams, kundzisko Mārču nevarēja piedabūt tik tālu, lai viņš dotu Cūkulauckienei savu uzvārdu. Viņš, kurš savā laikā bija tikpat kā saderinājies ar bagātā Grinvalda meitu, lai tagad ņemtu ubadzi, kura pie tam vēl viņu bāra un staigāja saviebusies kā piektdiena! Ēdināts, dzirdināts un labināts viņš gan tā kā solījās, bet gala vārdu aizvien atstāja uz citu ceturtdienu.

Visretāk Ubagu kalnā ieradās Elksnis. Viņš varēja tur nokļūt tikai tādā laikmetā, kad viņa trīs dienas iekrita šinī pagasta galā. Un arī tad tikai tādos gadījumos, kad Anīte viņu aizvāca. Pats viņš citu dienu nezināja kā tikai sestdienu un svētdienu. Pirmajā kūra pirti, otrajā neviens nestrādāja un visiem bija labākas drēbes mugurā. Pati Anīte būtu varējusi ierasties diezgan kārtīgi, jo viņa bija brīva kā putns zarā, bet bez sava Elkšņa viņa tur bija lieka. Varētu jautāt, kāpēc Anītei bija vispār jāiet uz Ubagu kalnu, kad viņa varēja Elksni uzmeklēt un ar viņu tikties, cik bieži vien gribēja? Bet tad būtu arī jājautā, kāpēc samīlējušies apmeklē balles un kinoteātrus, kur viņiem vientulībā tik pārpilnām daudz prieka un laimes? *

Cilvēks alkst sabiedrības.

Par tām reizēm, kad Ubagu kalnā ieradās ne visi ubagu saimes locekļi, mēs nemaz nerunāsim. Skatīsimies kādu pilnu

sanāksmi pašā vasaras kuplumā — skaistā jūlija pievakarē, kad sūnaklis lejā mirdzina zilu miglu zem maigajiem saules stariem un kad viss gaiss pilns kukaiņu dūkšanas un žūžoša-nas. Smilts ir tik sausa, tik silta, ka nakts rasa to nevar atveldzēt un atvēsināt nedaudzajās nakts stundās. Priedes stāv nosarkušas līdz pat zaļajām galotnēm un izdveš sveķu smaršu. Nav ne vēja, ne dzestruma, ne svelmes. Debesis rīta pusē mazliet sārtojas, kas vēsta labu laiku arī rītu. Ubagu kalns stāv pietvīcis, gatavs saņemt viesus. Viņš būtu cienīgs diezgan uzņemt karaļus ar viņu medību biedriem, kuri, taurēm skanot, saskrietu uz zviedzošiem rumakiem no visām pusēm. Bet viņš arī neņem ļaunā, ja sanāk noskranduši ubagi un atlaižas izdegušajā smiltainē uz milteņu mētrām un čaukstošām kaķu pēdiņām.

Pati pirmā kā vienmēr atbrauc Kumala. Savus ratus viņa novieto paegļu krūma ēnā, rūpīgi apsedz ar lielo lakatu un tad apsēstas pie ugunskura vietas. Viņas ceturtdienas nodeguļi un pelni vēl stāv kā tikko izdzisuši. Tas nozīmē, ka visu nedēļu nav lijis lietus un nav uzpūtis stiprāks vējš. Citādi būtu palicis tikai melns plankums. Kumala knaisa galvu un žāvājas. Viņa ir vienaldzīga pret dabu, un vientulībā viņu moka garš laiks. Bet kaut kas nodarbina viņas prātus, un viņa kļūst mošāka. Kā liela saimniece un bagātīgu barības līdzekļu īpašniece viņa sāk domāt, ar ko sapulci vislabāk paēdināt. Bez šaubām, tik jaukā laikā ieradīsies visi, visi. Viņai ir galvā viss viņas vezums. Tur priekšas stūrī vienā spainītī ir ķērnes piens. Varbūt kāds būs izslāpis. Un pēc sūrāka kumosa kaut kuram derēs. Lielajā cibā ir sviests un vārīta gaļa. Kulē divi kukulīši miežu maizes... Laiski viņa pieceļas, pieiet pie ratiņiem un cilā mantas, visu vajadzīgo novietodama uz vienu vietu. Tad viņa satrūkstas.

«Labdien, mās!» Cūkulauckiene viņai aiz muguras saka.

«Tlu, tfu, tful Ka nobijos.» Kumala atņem un saņem Cuku-Iauckienes roku.

Pabāzusi savu nelielo kulīti, kurā nav nekā vairāk kā sauja putraimu, dažas sakaltušas maizes doniņas, drusku sāls un pipari, kas viņai jānēsā neparedzētiem gadījumiem, zem Ku-malas ratiņiem, viņa patlaban grib vaicāt, vai Marčs diēzi šodien būs vai nebūs, kad tas izlien no paeglēm, vēzdu kundziski vicinādams.

«Sveiki, MarCIņ!» Cūkulaucklene tikpat saldi sauc kā citkārt «Sveiks, Jurciņ!», tikai tagad viņas balss skan rupji un nemīlīgi.

Nu viņi trijatā apsēstas, runā par sētās redzēto un dzirdēto. Neko viņi nav spējīgi kombinēt, bet to, kas noticis, viņi atstāsta ārkārtīgi skaidri un zīmīgi. Tā sēdēdami, viņi saņem retu viesu pāri — Anīti un Elksni. Tie ierodas, kā arvienu, rokās sadevušies kā divi bērni.

«Foa, foa,» Elksnis runā.

Nu trūkst vēl tikai paša galvenā, tad mielasts varētu sākties. Viņi uztraucas, sevišķi Kumala. Kad tikai Jēkabam nav kas lēcies. Aizvien viņš ir bijis viens no pirmajiem, ja ne pats pirmais. Ir bijušas reizes, kad viņi divi vien ar Jēkabu palaiduši nakti Ubagu kalnā un jutušies labi. Viņi ir godīgi runājušies, pārcilādami un novērtēdami savus savākumus. Lomi aizvien ir bijuši slaveni, un viņi viens otru slavējuši un mielojuši. Vairākkārt viņi ir runājuši arī par precēšanos, bet nākuši pie atziņas, ka īstam ubagam ienesīgāk būt vienam. Kopā iedami, viņi nesavāktu vairāk kā tagad viens par sevi. Tagad pietiek, ko par kaktu atlīdzēt, un var vēl šo to pārdot. Jēkabs pat ir tik tālu ticis, ka viņam svītes vīlēs iešūti desmit rubļi naudas. Lai precas tādi, kam precēšanās kaut ko ienes... Bet kur tad nu viņš būtu aizķēries?

Visi pieci ubagi sēd, runā retus teikumus, bet acis vienmēr vēršas uz lielceļu. Pat Elksnis zina, kas nemieram par iemeslu. Viņš rāda it kā ausainu cepuri, jož sev it kā jostu ap vēderu, piepūš vaigus. Tad viņš papleš rokas par zīmi, ka tāda vīra nav.

«Buh, buh, — foa, i vvih!»

Bet — skaties vien — tur jau viņš nāk. Viņš nāk augstcil-pjiem vien, pātagas slaistīdams un sānu kules augšup pasizdams. Bet kas viņam tāds sarkans klunkuro gar jostu? Paga, paga — kas tas varētu būt?

Kad Ubagu Jēkabs pienācis tik tuvu, ka jau var izšķirt viņa ģīmja vaibstus, tad kļūst skaidrs arī, kas viņam aizbāzts aiz jostas. Tur ir govs plaušas līdz ar sirdi. Laba vakara vietā Jēkabs pa lielu gabalu sauc:

«Palīdzēju Rošānam nokaut vērseli. Bija aizrijies buraķeli. Un tā man, ek še, par palīdzēšanu iedeva plunčus. Liec katlā!»

Ubagu Jēkabs ir pienācis pavisam klāt. Līdz ar beidzamo teikumu viņš izrauj no pajostes plaušas un iesviež Kumalai klēpī. Tad viņš pārmauc pār galvu vienu kuli, tad otru, trešu. Nokrīt no muguras arī ceturtā, smagi dimdēdama. Tajā ir vienīgi kartupeļi, burkāni un griežņi. Kumalas iepriekš norīkotās aukstās vakariņas nu vairs neder. Viņa ceļ no ratiem laukā spaiņa lejamu katliņu un iet lejā pēc ūdens. Anīte un Cūkulauckiene mizo kartupeļus un skuj burkānus. Elksnis vāc malku un žagarus. Bet Marčs kā bijis melderzellis un labs koka darba pratējs uzrīko staklītes, uz kā pakārt katlu. Ubagu Jēkabs kā mielasta devējs guļ atzvēlies pret Kumalas ratiņu dīsteli, skatās debesīs un pīpē.

Lai sirds un plaušas būtu mīkstas, tām vajadzētu vārīties vismaz divas stundas, varbūt pat visas trīs. Bet vai nav gluži vienalga, vai žokļi drusku stiprāk jāpiespiež vai vājāk? Zobi visiem ir labi. Tāpēc, tiklīdz kartupeļi mīksti, katlu ceļ no

uguns nost un visi sēstas tam apkārt. Ir tikai viens smeļamais trauks — puspavārnīca, puskarote. Tā iet riņķī no rokas rokā, no mutes mutē. Katram kreisajā rokā uzpūties plaušu vai taukiem pārvilcies liess sirds gabals, bet labā pacēlusies gaida karotes un tver to ar lielu steigu, kad apgājusi apkārt. Šai klusā vakarā, saulei sārti rietot, Ubagu kalnā nav nekādu citu skaņu kā tikai čapsti un strēbšana. Vienīgi Elksnis runā vienā runāšanā, vienalga, vai mute pilna vai dīkā. Kad karote sāk jau pie dibena mesties, Ubagu Jēkabs izvelk no svītes kabatas blašķi.

«Kumala, dod zakusku!» viņš saka un atvelk prapu.

Kumala aizsteidzas uz ratiņiem un sameklē mīkstākus maizes gabalus, gaļu un sviestu. Visi tagad atvirzās no katla nost un atraugādamies sametas knūpu ap cibu. Nu viņi ir tuvāku zemei kā jebkad. Sviestam un gaļai līp klātu sausi zāļu stiebri, un nokritusi maizes drupana acumirklī savienojas ar zemi un pazūd. Vīrieši, kad dzer, atbalstās uz viena elkoņa un pavērš seju augšup. Arī sievietes drusku dzer. Bet viņi nedzer, lai apreibtu, viņi dzer, lai stiprinātos. Mazliet noreibuši viņi jau ir no karstā, svaigā strebjamā un no nakts gaidām. Viskārākais uz iedzeršanu ir Marčs. Bet blašķe ir tik maza, ka, dalīta uz seši, necik tālu nesniedz. Par to Cūkulauckiene ir atnesusi arī savu tiesu. Kad paēsts un viss nokopts, viņa pavelk Mārču sāņis, bāž roku lindraku šķiedumā un izvelk no tašas mazu buteļuku.

«To es tev,» viņa saka un smaida.

Marčs paņem un tūlīt nobauda. Snapskis ir labs. Cūkulauckiene brīdi noskatās, kā atzinību gaidīdama, tad atkārto:

«To es tev. Vari dzert visu.»

Bet pudelē vairs necik nav. Vēl reizi viņš to liek pie mutes, tad atdod tukšo trauku Cūkulauckienei atpakaļ, kura to atkal noglabā tašā.

«Bet vai nu tu mani ņemsi?» Cukulauckiene, viņam pieglauzdamās, prasa.

Un Marčs atbild:

«Pagaid. Ļauj man līdz citai ceturtdienai apdomāties.»

Tad viņi iet pie citiem. Marčs nu ir jautrā omā.

«Kas ir, Anīt?» viņš sauc. «Danco, Anīt!»

Un Anīte pa paradumam iespriež roku sānā un saka:

«Dod pieci kapeiki — padancošu.»

Pieci kapeiki priekš Marča Smilgas — citkārtēja melderzeļļa — nebūtu nekāda nauda, bet viņam to nav. Cūkulauc-kiene izraisa no lakatiņa stūra lielu vara ripuli un iedod Mar-čam, kurš to savukārt nevērīgi pasviež Anītei.

Anīte dejo, plaukstas sizdama un pa reizai paklusām iekliegdamās. Viņa ir sasarkusi kā meitene un izskatās tik vilinoša, ka Marčs tuvojas, lai dejotu ar viņu kopā. Bet tad nāk Elksnis. Savā valodā strauji runādams, viņš saņem Anītes abas rokas, un viņi sāk lēkt tā, ka zeme dimd. Jautrība pielīp citiem. Cūkulauckiene satver Mārču, un viņi laižas iešķērsām uz priekšu un atpakaļ. Viņi var dejot tikai galopu, jo riņķī griezties Marčs nevar. To necieš viņa galva. Nu arī Jēkabs ar Kumalu nevar vairs nostāvēt. Viņi saķeras kā uz spēkošanos un sper ar kājām zemi tā, it kā to gribētu aizspert tālu prom.

Pēc laba laika dejotāji sakrīt kūlā un slauka sviedrus. Bet tad puisieši sviež nost svītes un deja sākas no jauna. Elksnis ar Anīti laižas kā putni. Viņai baltais lakatiņš sabrucis uz kakla, viņam visas vestes vaļā līdz plikumam, jo krekla nav. Marčs kliedz un spiež Cūkulauckieni tik cieši sev klāt, ka tā jūtas jau pa pusei kā Smildziene. Bet Ubagu Jēkabs stampā zemi kā pats nelabais. Savā sajūsmā viņš piepeši apstājas un, acis pacēlis, kā griestos skatīdamies, smagi elsodams, sauc:

«Dievs kungs, — skaties, kā tavi bērni priecājas!»

Nu ir pilnīga nakts. Ugunskurs jau beidzis sprēgāt. Nav citas gaismas kā tikai debesu mirdzums. Nevaldāmais prieka vilnis ir atkrities. Dejotāju pāri guļ zem paegļu ceriem papērk-šņu cisās, apsegušies ar svītēm un lakatiem. Viņi guļ ne sliktāk, ne labāk kā precēti pāri savās gultās. Un zvaigznes noraugās uz viņiem mierīgi, visu saprotoši un piedodoši.

Jo visuma priekšā nav grēka.

MANTINIEKI

Bebru saimnieks, kuru visi dēvēja par sīkstuli un kurš kopš sievas un bērnu nāves nodzīvoja tepat divdesmit gadu gluži vientuļš, būtu izbijies no lielā pavadītāju pulka, ja pie kapu vārtiem, kad atraisīja dvieļus, nosedza strīpaino segu un mazliet pacēla zārka vāku, būtu varējis visapkārt aplaist savu vērojošo skatu. Tā kā bija pats ziemas vidus, kā sacīt, vaļas laiks, tad, neviena neaicināti, cits citam it kā ziņu padevuši, bija sabraukuši tuvi un tāli radi, gan skaistās kamanās, gan vienkāršās važās, gan ragavās, kam pār drēģl visapkārt laukā kārās balti rudzu salmi. Nāve nebija pārsteigusi ne pašu nelaiķi, ne viņa radus, jo laiks jau sen bij vākties nost no zemes vaiga un dot vietu kādam citam, kam dzīve bija priekšā.

Ak to vietu, kas tur iesēdīsies! Ēkas kā lādes. Simts astoņdesmit pūrvietu lielais zemes gabals izkopts kā dārzs. Visādu mašīnu pilns šķūnis. Govis kā nozīdītas. Ar vārdu sakot — viss vislabākajā kārtībā.

Tiesa, Bebris bija krietns saimnieks. Un, neraugoties uz viņa skopumu, priekš saimniecības viņa roka bija pat izšķērdīga, un saimei viņš bija kā tēvs. Puiši un meitas tika tik labi turēti, ka uz darba gaitām saimnieka pietrūkšana neatstāja nekāda iespaida. Varbūt klusāk un it kā nevarīgāk, tomēr

viss ritēja kā nākas ar! tagad, bēru dienā. Vispirms tika apkopti lopi, apdarīti sētas un nama darbi, tad varēja braukt uz kapsētu, kur bedre jau bij vakar Izrakta. Meitas bija gādājušas par skujām, dzeltām un papīra puķēm, kā arī par plāceņiem. Bija pāris pudeļu degvīna, ar ko pacienāt pavadītājus pie kapu vārtiem. Apstāvēšanai bija aicināts vecais Vīšķis, pērminderis, kas, neraugoties uz saviem astoņdesmit gadiem, vēl dziedāja tik skāņi, ka atbalss priedēs sitās. Viss bija tik labi, ka pat tie lepnākie radi pēc kapa aizbēršanas nāca darītājiem klāt un, rokas kratīdami, pateicās par skaisto izvadīšanu.

Tik tālu viss bija kārtībā. Bet, kad Bebru puiši un meitas sasēdās savos zirgos, lai brauktu mājās, tad viņi ar izbailēm redzēja, ka pakaļ brauc vesela rinda bērinieku. Tie brauca, pilnīgi piemērodamies viņu gaital, un, kad viņi iegriezās savā ganu gatvē, tad arī svešie griezās viņiem pakaļ. Tas nu bija neparedzēti. Un, galvenais, saimnieks nebij licis bēres rīkot. Puiši savā nodabā jūdza zirgus, meitas biklām acīm raudzījās uz kuplajām mātēm, kas cita pēc citas trausās no kamanām un čāpoja uz istabu, kamēr vīrieši palika novietot zirgus. Un, kad tie bija iebraukti rijas šķūnī, tad paši bērinieki zināja pateikt, ka esot sešpadsmit pajūgu.

, Mājinieku bažas bija veltas bijušas. Izrādījās, ka radi nebij

tukšā braukuši. Vajadzēja tikai sarindot galdus un solus un uzvārīt ūdeni. Cits viss līda no aizsaiņiem, no kulēm un no kurvjiem. Pēc neilga laika pie galda sēdēja ap četrdesmit viesu, un viņu maltīte bij bagātīga. Pa tam īsā ziemas diena jau bij pārvērtusies naktī. Vajadzēja gādāt par gaismu. Viena lampa tika pakārta pie sienas, un tās spožais, gliemežvākam līdzīgais reflektors svieda gaismu pāri viesu galvām, nespēdams tomēr apgaismot visus plašās istabas kaktus. Uz krāsns stūra stāvēja saimnieka vecā lampa, kuras zaļais kupols visu

gaismu it kā iesūca sevi. Tikai neliels loks dzelteni izliecās uz krāsns trīsstūra un lejā uz grīdas. Šī mazliet grūtsirdīgā krēsla bij kā radīta sēru mielastam, pie kura vajadzēja pārrunāt pavisam svarīgas lietas. Valodas sākās ar nelaiķa cildināšanu un nožēlošanu.

«Lai kā, bet taisnīgs nelaiķis gan bija,» kāds tēvainis iesāka. «Mēs abi ilgus gadus sagājām par tiesas vīriem.»

«Taisnīgs un strādīgs kā skudra.»

«Bet jāprasa, kam tagad visa lielā manta paliks?»

«Ciets bija kā krams. No cita neskatījās, bet otram arī nekā nedeva.»

«Tā jau Bebru famīlijas īpašība.»

«Ha, ha!» kāds iesmējās skajāk, nekā valodas gāja.

Tika ēsts un krietni iedzerts, tāpēc šāds smiekls varēja gan pasprukt arī bez iemesla. Tomēr pēc brīža smiekls atkārtojās, un kāda zema balss teica:

«To jau mēs šodien redzam, cik Bebru famīlija maz meklē sava labuma. Neba mēs te sabraukuši pātarus skaitīt. Manta mums jādala. Vai nav tiesa?»

«Kā nu nebija tiesa. Manta tad manta.»

«Bet kas tur daudz ko dalīt?» iesaucās kāda kalsna vecene. «Tieši mantinieki jau mēs esam tikai divi, — eče, Rauguma Jēkabs kā nelaiķa brāļa dēls un es, viņa miesīgā māsa.»

Brīdi bija kluss kā baznīcā, tad kāds ieminējās, ka tā vis nebūšot. Minētām personām jau mājas esot. Katrā ziņā tās Bebrus pārdošot. Bet to tak nevarot pielaist, ka dzimtas svētums nāk svešās rokās. Tikpat lielas mantošanas tiesības esot arī māsīcām un brālēniem.

Nu cēlās kājās visi šīs kategorijas ļaudis un katrs gribēja pierādīt, ka mājas pienākas taisni viņam un nevienam citam. Bet tie, kuri nespēja nekādi savu radniecību novest ne līdz tēva māsas vīram vai mātes brāļa sievas tēvam, — tie pade-

vīgl klusēja un paēduši laipni atvadījās, piezīmēdami, ka atsakās no savas daļas, ja tāda būtu iegūstama varbūt tikai tiesas ceļā, tā sakot, negodīgiem līdzekļiem.

Nu palika tikai tuvinieki. Sarunas kļuva skaļākas un asākas. Nu vairs kautrēšanās nebija. Katram vajadzēja aizstāvēt savas tiesības. No malas klausoties, varēja domāt, ka te netiek vis runāts par mantošanu, bet ka katrs cenšas aizstāvēt savu īpašumu, lai kāds to neatņem.

Kad sen jau pusnakts bija pāri, kad bija runāts plaši un gari, bargi un mīlīgi, kā tuviem radiem savā starpā runāt nākas, tad viens no strīdīgākajiem nopūzdamies iesaucās:

«Liels muļķis ir tāds vecis, kas aprok savu naudu zemē; bet gudrs nav arī tāds kā Bebris, kam nav neviena tieša pēcnācēja un kurš pirms miršanas nenotaisa kārtīgu testamentu.»

«Tā vis nav,» tagad atsaucās kāda kautra balss galda galā, kur bija apmetušies mājas ļaudis. «Mūsu saimnieku vēl neviens nav par muļķi saucis, un tāds viņš arī nebija. Jau vairāk kā divi gadi, kopš viņš uzrakstījis savu pēdējo gribu. Viņš tikai vēlējās, lai tas paliktu klusībā, un es nevienam par to neesmu ne vārda bildis līdz šai stundai.»

Runātājs bija Bebru ilggadīgs priekšstrādnieks Ripa. Viņš cēlās un, pagājis zem lampas, nolasīja nelaiķa testamentu, ar kuru tas novēlēja Augustam Ripām Bebrus līdz ar visu kustamo un nekustamo mantu, pie kam viņam, Ripām, jāizmaksā citiem darbiniekiem, kas Bebra miršanas gadā te dzīvotu un būtu bijuši godīgi un uzticīgi, — puišiem pa divi simti, bet meitām pa trīs simti latu — kas esot taisnīgi. Beigās sekoja piezīme, ar kuru vecais saimnieks attaisnoja savu rīcību un kas nevienam no radiem nepatika:

«Tā kā es Augustu Ripu pazīstu tikai dažus gadus un tomēr zinu, ka viņš ir sapratīgs, godīgs un darbā šķirīgs, bet

starp saviem radiem, kurus pazīstu kopš mazām dienām, neatrodu neviena slavējama cilvēka, tad mans lēmums ir un paliek, kā augšā sacīts.»

Kā uz mutes sisti viesi brīdi sēdēja, cits citam garām skatīdamies, tad klusām cēlās un brauca mājās.

.

«BALTĀS GRĀMATAS» AUTORA MŪŽĀ IELŪKOJOTIES

Simt gadu paliek Mūsmāju Jancim, tas ir — 1977. gada 25. augustā simtgadnieku pulkā ieiet rakstnieks Jānis Jaun-sudrabiņš, kas latviešu literatūrā radījis gaišas cilvēcības pie-strāvotu pasauli.

Jaunsudrabiņam ir dzejas rindas:

Tā no dzīves tumsas izvlz Saulesbaltas bērnu dienas,

Sirdi darīdamas gaišu.

Tas gan nenozīmē, ka Neretas kalpu ģimenes atvases bērnība būtu bijusi saulesbalta. Un tomēr tās smagumā ir arī gaisma — un tā ir daba, kurā Jancis ieiet ar atvērtu sirdi, visam dzīvam un nedzīvam līdztiesīgs, pļavā, laukā un mežā iederīgs, un tie ir apkārtējie cilvēki, kuru likteņos viņš ieklausās. Tur ir vecāmāte — «stipra un nāvīga uz darbu», tur ir skroderis Petrovičs, ar kuru tik labi sarunāties par grāmatām vai minēt avīzēs uzdotās mīklas. Mūža vidū rakstnieks ar smaidu atceras: «Reiz Petrovičs man padeva avīzi un teica: «Skaties, kur tu arī esi!» Es lasīju. Starp zirdziņu mīklas uzminētājiem bij iedrukāts: Pet-roviču Jānis, Jaunsudrabiņu Jānis... Va velns!» (Jaunsudra-biņš J. Mana dzīve. R., 1937, 22. lpp.)

Ievai Jaunsudrabiņai nenākas viegli izsūtīt puiku pagastskolā un pēc tam vēl gadu Panemūnes krievu skolā. (Tēvs miris,

kad zēnam divarpus Radu.) Bet Jaunsudrabiņu Jānim ir Raiša galva, skolotājs saka, viena no gaišākajām, kāda paRastskolā redzēta, un tādu Ralvu bfitu Rrēks lietā nelikt. Tiek iecerēta Vecsātu zemkopības skola, bet tur vajadzīga vācu valoda, un tā Jaunsudrabiņš paliek vēl Radu paRastskolā, lai saRatavotos šajā priekšmetā. Šeit, būdams reizē skolnieks un skolotāja pa-Iīrs, Jaunsudrabiņš sacer savu pirmo Iuru.

1895.—1897. Rads aizrit Vecsātos. Skolā režīms stingrs, daudz jāmācās un jāstrādā, tomēr neretietis atrod laiku un vietu, lai lasītu no skolas bibliotēkas paņemtās grāmatas un arī pats rakstītu. Pirmā publikācija — dzejolis «Ziemas naktis» 1896. gadā «Latviešu Avīzēs».

Pēc skolas beigšanas Jaunsudrabiņu kā labu skolēnu nenosūta uz kādu no Krievijas guberņām (kur lielāks atalgojums), bet atstāj šepat Kurzemē Laukumuižā. Tās nav rūpes par Jaunsudrabiņu, bet gan par skolas goda un slavas spodrināšanu. Tomēr diplomētā zemkopības speciālista zināšanas muižkungam nav vajadzīgas, un Jaunsudrabiņš no Laukumuižas pāriet uz Smukām (tag. Remte). Te viņš satiekas un sadraudzējas ar mākslinieku Hunhenu, te līdz vēlai naktij strīdas par rakstniecību un mākslu. Līdztekus literatūrai viņu saista arī glezniecība, un — kaut gan līdzekju mācībām nav — 1899. gadā viņš iestājas Blūma zīmēšanas skolā Rīgā. Tajā ir nodibināts latviešu skolēnu pulciņš. «Manā dzīvē» Jaunsudrabiņš raksta: «Priekš viena no pulciņa vakariem ir uzrakstīts mans pirmais stāsts «Mietiņš», kurš tagad atrodas krājumā «Mani draugi» zem virsraksta «Guimeļi un Medinieki».»

Jaunsudrabiņš tiekas ar literātiem, māksliniekiem; šajā sabiedrībā nostiprinās viņa paša intereses. 1906. gadā Jaunsudrabiņš uzņemas žurnāla «Pret Sauli» redaktora pienākumus. «Lai kā, bet man šķiet, ka «Pret Sauli» mani padarīja par rakstnieku.

Es biju dabūjis ierosinājumus un pieslējos jaunāko rakstnieku grupai, kurā bija toreiz tik plaši pazīstami vārdi: Skalbe, Aku-raters, Austriņš un citi. Un, kad dažus tēlojumus, kā «Debess vārti», «Annas Jurģi», atzina par labiem pat Rūdolfs Blaumanis un ievietoja savā «Latvijas» pielikumā, tad es pilnīgi sāku sev ticēt.» (Mana dzīve, 78. Ipp.)

Revolūcijas laikā un pēc tās sakāves Jaunsudrabiņa dzīvoklis nereti ir revolucionāru pulcēšanās vieta, taču pats rakstnieks politiskos notikumos nekad nav īpaši aktīvi piedalījies un viņa politiskā pārliecība nav par saviem padarīti noteikti teorētiski uzskati. Patiesībā tā varbūt mazāk ir politiska pārliecība, kas viņu vada, vairāk ētisks princips — cilvēkmīlestība, palīdzētgriba un līdzjūtība pret apspiestajiem, nelaimīgajiem, vārdzinātajiem.

Jaunsudrabiņa vārds ir arī zem «Dzelmē» publicētās dekadentiskās literatūras aizstāvju deklarācijas, tomēr nav pamata runāt par nopietnākām dekadentisma iezīmēm viņa jaunradē. Gadsimta sākumā dažos darbos ir samākslots psiholoģisms, atsevišķi ideālisma, misticisma elementi, taču tie nevar pārmākt dzīves un mākslas patiesību — šo Jaunsudrabiņa reālista spēku. To atzīst arī J. Jansons-Brauns kaujinieciskajā uzbrukumā dekadentiem «Fauni vai klauni» (1908). Jaunsudrabiņš jau ar pirmajiem soļiem nostājas reālistiskas, demokrātiskas literatūras veidotāju rindās un tajās paliek visu mūžu.

1907. gads atnes pirmos lielākos panākumus. Katru aprīļa rītu pa nodaļai rakstītie «Vēja ziedi» kļūst par savdabīgu un skaistu parādību latviešu literatūrā. Atmiņās par Blaumani Jaunsudrabiņš piemin, kā rakstniekam lasījis priekšā vēl nepublicēto stāstu un Blaumanis sajūsmināts sacījis Jānim Rozentālam — šis jaunais cilvēks uzrakstījis kaut ko ļoti labu.

«Studijās un kritikās» (1910) Andrejs Upīts par «Vēja ziediem» raksta: «Jaunsudrabiņa gleznas še ir tīras un svaigas, viņš nckopē dabu un slavenus paraugus, bet tēlo pats savu neviltoto sajūtu un sajūsmu. Ar apziņas un smalkā sajūtā izkoptu instinktu viņš vairās no frāzēm un nolietotiem izteicieniem, viņa mūzikā klausoties, liekas, it kā dzirdētum pirmo stabuli, ko ganu zēns izgriezis pūš kārklājā. Liekas, it kā būtu atdzīvojusies vecā mijā tautas dziesmu skaņu un krāsu bagātība, tipiski latviskā intīmā dabas romantika. Tik vienkārša, pareiza, skaista latviešu valoda gadiem nebij dzirdēta mūsu jaunākajā rakstniecībā.» (189. lpp.)

Rasmas pirmās mīlestības stāsts — viens no poētiskākajiem latviešu literatūrā. Rasmas un Spodra jūtu zīmējums ir smalks, mazliet romantisks, tajā trīs brīnumu gaidas, tāda dūmakaina smeldze un aizturēts maigums, jaušams «īsta dzejnieka īpatnējais spilgtums un aizraujošs lirisms» (Blaumanis). Un līdzās šai trauslajai pirmās mīlestības melodijai — zemei tuvas, dramatiskas Rasmas mātes un Valga attiecības, dzīves ievilktas cietas līnijas kalpu puiša Jāņa liktenī.

1908. gadā Jaunsudrabiņš sarīko savu gleznu izstādi; to apmeklē apmēram 400 skatītāju, un mākslinieks iegūst līdzekļus, lai kopā ar ģimeni gadu pavadītu Berlīnē, lai studētu Berlīnes mākslas muzeju vērtības.

Literatūrā Jaunsudrabiņš strādā visai intensīvi: raksta dzeju, prozu, dramaturģiskus darbus bērniem un pieaugušajiem. 1910. gadā iznāk viņa pirmais skiču un tēlojumu krājums «Kolorēti zīmējumi», kurus A. Upīts raksturo kā «kaleidosko-piskas, vienas sajūsmas tvertas, krāsās atstarotas impresijas». Bargais kritiķis atzīst, ka Jaunsudrabiņa grāmatā «sevišķa idejiska dziļuma neizmana... Viss nospiestais, slimais, vārgais, atstātais viņu aizkustina un sajūsmina. Tik dziļi aizkustina, ka gluži niecīgs gadījums, neievērojama situācija, viegli lidojošs moments viņam liekas svarīgs, nozīmīgs, sīki un ar sajusmu attēlojams.» (Latviešu literatūras kritika. 2. sēj. R., 1957,

620. lpp.)

Isrecenzijā par Jaunsudrabiņa stāstu un tēlojumu krājumu «Mani draugi» (1911) Andrejs Upīts salīdzina viņu ar Sau-lietl. SaulietI esot vairāk tieksmes uz satīru. «Turpretī Jaun-sudrabiņš savos labākajos darbos paliek viscaur konsekvents humorists. Viņš necīnās; tikko samanāmu smaidu sejā viņš rāmi, mierīgi glezno to, ko dzīvē piedzīvojis, novērojis un atmiņā uzglabājis. Tie ir pazīstami, īpatnēji skatīti un ar sirsnību attēloti zemnieciskās pasaules cilvēki. Jēkabs Gudrais ar savu nelaimi, Lieknāju Late ar savu vizītkaršu šķīvi, Gul-melis un Medinieki. Viņi paši neskaistos, redzēdami savu attēlu Jaunsudrabiņa stāstos. Humors, un it īpaši Jaunsudrabiņa humors, ir neapvainojošs, rāmi sirsnīgs un draudzīgs. Tas ir tikai objektīvi raksturojošs humors, pavisam pretējs tiesājošai satīrai. Garajos, pazīstamos zemnieku dzīves un ļaužu tēlojumos («Vēja ziedi», «Aija») Jaunsudrabiņš ir lirisks gleznotājs un ldillists. īsajos humoristiskajos tēlojumos viņš parādās arī kā izveicīgs portretists. Gan visām viņa portre-jām šis un tas lieks, izplūdis un nepieskanīgs, bet atkal visām pa divi trīs raksturīgu vilcienu, kas dzīvi ķer skatītāja estētiskās iedomas spēju un neizdzēšami iespiežas atmiņā.» («Vārds», 1912, № 1, 298. lpp.)

1911. gadā nāk klajā «Aija» — vēlākās stāstu triloģijas pirmā daļa. Ja tēlojumi, īsie stāsti un skices liecina par Jaunsudrabiņa vērīgo redzīgumu, lauku cilvēkos un dabā ielūkojoties, tad «Vēja ziedi» un it īpaši «Aija» piesaka rakstnieku — spēcīgu psihologu, kura radītie tēli dzīvo sarežģītu, pretrunīgu dzīvi. «Aijā» ir to gadu lauku sociālā atmosfēra, skaudrā, reālistiskā īstenībā ris skaistās, baudkārās Aijas un dvēseliskā Jāņa Baloža attiecību stāsts.

Jaunsudrabiņa daļa ir patiesi un godīgi stāstīt par cilvēkiem un dzīvi, kura viņš redz daudz ciešanu, nelaimju, netaisnības.

Ar 1908. gadu periodikā sāk parādīties tēlojumi par bērnību «Mūsmājās», un 1914. gadā iznāk «Baltās grāmatas» 1. dala. Savā laikā «Baltā grāmata» izpelnās visai dažādus vērtējumus. Piemēram, Pāvils Rozītis: ««Baltās grāmatas» stāstiņi ir pa lielākai daļai etnogrāfiski sīki, bet aiz viņiem nav jūtama liela īpatnēja personība, šis pirmais un pats galvenais mākslas prasījums. Viņus paceļ Jaunsudrabiņa veiklā valoda — stāstījums — un pa daļai arī anekdotisks raksturs, kas lasītāju valdzina.» (Rozītis P. Kultūras slāpes. R., 1924, 91. Ipp.) Vai arī Andrejs Upīts: «Jaunsudrabiņš palaikam ir kluss, sapņains vērotājs. Viņš vēro vai nu tieši sava paša izjūtas un pārdzīvojumus, vai apkārtnes atspulgu savas dvēseles spogulī un tad cenšas to atgleznot klusām, maigām, nepretenciozām krāsām. Zināmu notikumu vai situāciju gleznas viņam tādēļ izdodas labākas un pievilcīgākas nekā raksturu zīmējumi: tiem vietām trūkst noteiktu, asi novilktu apveida līniju, tie arvienu iznāk drusku izplūduši, drusku liriski — viss it kā pēc viena mēra. Jaunsudrabiņa «Vēja ziedus» un «Aiju» «Baltā grāmata» gan neaizsniegs, bet starp latviešu jaunības grāmatām viņa tomēr būs ievietojama pirmajā rindā.» («Vārds», 1912, № 1, 299. Ipp.)

Paaudze pēc paaudzes ir izaugušas mazā Janča sabiedrībā. Mainījušies sociālie apstākļi, pavisam citādas ir mūsdienu Janču bērnības dienas. Bet «Baltā grāmata» saglabājusi savu baltumu, un tas ir rakstnieka lielais cilvēciskums, kas mūždien vajadzīgs. Grāmatā tas jaušams ik brīdi — gan Janča gaitas aprakštot, gan stāstot par «Mūsmāju» ļaudīm un Augšzemes dabu. Ar paša rakstnieka naivajām un sirsnīgajām ilustrācijām «Baltā grāmata» paliek latviešu literatūras zelta fondā ne tikai kā kultūrvēsturisks piemineklis pagājušā gadsimta 80.—90. gadu Latvijas laukiem, bet arī kā gaišas cilvēcības skola, kā ētiski un estētiski nedalāms veselums, kurā Ir tā absolūtā mākslas vienkāršība un pilnība, kas raksturīga tautas daiļradei. Un «Balto grāmatu» arī gribas uztvert kā mūsu folkloras daļu vai arī sacīt tos Jaunsudrabiņa vārdus, kurus viņš veltījis J. Plauža romānam «Ģimnāzisti», — te «jūtama dzidra pavasara skaņa, kas apņem zaļo zemi un cilvēkus kā tīra tautas dziesma» (Latviešu literatūras kritika. 4. sēj., 1. grām. R., 1960, 457. lpp.).

Līdz pirmajam pasaules karam Jaunsudrabiņam iznākusi vēl virkne grāmatu: dzejoļu krājumi «Dzejoļi» (1911), «Dziesminieks» (1912); «Aijas» otrā daļa «Atbalss», stāsti un tēlojumi «Dzimtene», «Dzīve» un «Debess vārti» (visi 1914. gadā) u. c.

Vilis Knoriņš raksta: «Jānis Jaunsudrabiņš, domāju, būs viens no tiem latviešu rakstniekiem, kas savā mākslinieciskās radīšanas procesā vismazāk centies dot veidojamai vielai virzienu; viņam savā darbā vismazāk stāv kāda doma, kāda ideja pie sirds. Un tomēr katrā savā darbā caur savu formu viņš ielicis zināmu saturu, kuru baudītāja varā vairs nestāv grozīt.» («Vārds», 1913, № 2, 148. lpp.)

Pārskatā par 1914. gadu latviešu literatūrā Andrejs Upīts raksturo Jāni Jaunsudrabiņu kā pilnīgi izveidojušos, nopietnu rakstnieku, «kurš nekad nestrādā sensācijām un ārpus paša darba stāvošiem nolūkiem» («Domas», 1915, № 5, 534. lpp.).

Pirmā pasaules kara laikā Jaunsudrabiņš evakuējas uz Kaukāzu, te gūti iespaidi stāstu un tēlojumu krājumam «Kaukāzs» (1920), garajam stāstam «Vasara» (1923), romānam «Nāves deja» (1923).

1918. gadā atgriezies dzimtenē, rakstnieks atkal dzīvo Pļaviņās, kur no 1913. gada ir viņa mājas, iekopts dārzs, kur kaimiņos ir prozaiķis Kārlis Strāls ar brāli Aleksandru, gleznotāju, kur garām tek Daugava.

Padomju varas laikā Jaunsudrabiņš ir pagasta izpildkomitejas pārtikas nodaļas vadītājs.

1920. gadā iznāk neliela tēlojumu grāmatiņa «Ar makšķeri», kuru Jānis Sudrabkalns vērtē kā vienu no apbrīnojamākām parādībām šajā žanrā pasaules literatūrā. Rakstnieks dabu pazīst un izjūt kā reti kāds, un šķiet — pati daba viņam devusi tos vienkāršos burvju vārdus, lai tā pilnskanīgi atdzīvotos arī viņa darbos.

20. gadu darbu vidū ir «Baltās grāmatas» 2. daļa (1921) un turpinājums — tēlojumu cikls «Skolā» (1923), Jaunsudra-biņa plašākais dzejoļu kopojums «Dzeja» (1921), «Aijas» nobeiguma daļa «Ziema» (1925), komēdija «Jo pliks, jo traks» (1926), stāsts «Uršulīte» (grāmatā 1935. gadā) u. c.

Par izjūtām, 25 gadu darba jubileju svinot un tautas atzinību saņemot, jubilārs savā autobiogrāfijā raksta:

««Par ko tad?» es sev vaicāju.

Bet tad es klusībā pārcilāju savas grāmatas. Tur bija Vēja ziedi, Aija, Atbalss, Vasara, Kaukāzs, Plūdi un atplūdi, Skolā, Ar makšķeri un Baltā grāmata, gandrīz dziesmu grāmatas biezumā. Tām visām kopā taču laikam bija sava vērtība.

«Kas to būtu domājis, ka tu, Jāni, kādreiz sarakstīsi tik daudz grāmatu,» es brīnījos.

Un vēl vairāk man ir brīnums, kad apdomājos, cik maz es strādāju. Kad noskatos, kā citi kolēģi cenšas, sevišķi vasarā, kad es dzīvojp vai vienīgi dabā un savvaļā, tad paliek tīri kauns. Zināms, droši vien dažs labs no viņiem tiks tālāk par mani tā literāriskos sasniegumos, kā arī materiālajā ziņā. Bet sava iztikšana un savs kaktiņš literatūras vēsturē būs arī man.»

Rakstnieks atzinis — «Es sevi nekad negribētu redzēt idealizētu, tāpēc aizsteidzos visiem biogrāfiem priekšā ...» — un uzrakstījis sava mūža stāstu «Mana dzīve» (1922, papildināti izdevumi 1924., 1937. gadā).

Kaut gan Jaunsudrabiņš strādā ražīgi, tomēr uzskata, «ka dienišķo maizi nopelnīt ar jaunradi vien nevar, — tam der tulkojumi. No Jaunsudrabiņa veiktajiem nozīmīgākie — S. de Kostēra «Leģendas par Pūcesspieģeli», K. Hamsuna «Pāna» un «Bada», B. Kellermaņa «Jūras», G. Mopasana «Mīluļa» latviskojumi.

1924. gadā Andrejs Upīts raksta: «Ar «Vēja ziediem», bet sevišķi ar «Aiju» un «Atbalsi» Jaunsudrabiņš nostājās starp spēcīgākajiem jaunajiem latviešu rakstniekiem. Viņš saviem darbiem nav meklējis brēcošus sižetus, savu apstrādājamo vielu nav iekrāsojis acis dzeļošām plakātu krāsām. Veidojis, vientiesīgi un vienkārši klausīdamies vienīgi savu smalko mākslas sajūtu. Lieli pasaules un dzīves problēml viņu neinteresē. Viņš ar savu rakstnieka darbu paliek tajā pašā laucinieku pasaulē, kuru pats izdzīvojis līdz pamatiem. Tāpēc no viņa stāstiem dveš dzīves patiesības un silta sirsnība. Tā saucamo tautas stāstu viņš pacēlis ievērojamos augstumos.»

Liriskais Jānis Grots 1932. gadā par Jaunsudrabiņu saka: «Visos šī sirmā, laipnā un labsirdīgā meistara darbos šalc un smaržo it kā vēja ziedi, kas skar katra jauna sapņotāja, romantiķa un ideālista dziļāko cilvēka būtību.» Viņa uztverē Jaunsudrabiņš ir «rakstnieks, kas ir tuvu un dziļi pieskāries zemei, dabai, dzīvei un cilvēkiem. Ja arī Jaunsudrabiņš nav tieši pieskāries savos darbos noteikti sociāla un sabiedriska rakstura problēmām, tomēr no katras viņa rindas dveš simpātisks, īsts un patiess demokrātijas un cilvēces draugs, kuram arvien mīļi un tuvi bijuši taisni mazo, vienkāršo un pat īsto darbaļaužu likteņi.» (Grots J. Kopoti raksti. 5. sēj. R., 1970, 394.—395. lpp.)

Kā atskats uz padarīto ir Jāņa Jaunsudrabiņa Kopoti raksti «astoņos sējumos (1927—1931), kuros ievietots ari paplašs apcerējums par rakstnieku.

30. gadi ir romānu laiks Jaunsudrabiņa rakstnieka biogrāfijā: «Jaunsaimnieks un velns» (1933), «Neskaties saulē» (1936), «Augšzemnieki» (1937), «Kapri» (1939), «Nauda» (izdots 1942. gadā). No tiem pats vērienīgākais ir pēdējais — par zemnieka dēla Andreja Lumsta izglītības alkām, par mīlestību uz glezniecību, kas gandrīz aiziet bojā, kad Lumsts ieprecas bagātajā Resgaļu namā. Māksla — nauda — cilvēka radošā brīvība — šis jautājumu loks atklājas ar precīzu psiholoģisko attiecību samezglojumu vēsturiski konkrētā vidē un laikā. Ar galvenā varoņa rakstnieka Andreja Bajāra psiholoģijas smalku atklāsmi saista romāns «Neskaties saulē». Jaunsudrabiņš ir liels sižeta meistars, viņa romānu kompozīcijas ir kā labi nospriegtas atsperes, kas vajadzības gadījumā tiek saspiestas pavisam blīvi, tad atkal atlaistas vaļīgāk, bet nekad neizslīd no radītāja rokas.

Ar atsevišķu tēlu (Marija Velme u. c.) un Kapri salas raibās sabiedrības kolorīto notēiojumu latviešu prozā īpatnēja vieta ir romānam «Kapri».

30. gados Jaunsudrabiņš saraksta arī savu labāko drama-turģisko darbu — komēdiju «Invalīds un Ralla» (1934) ar asu un satīrisku bagātnieku pasaules garīgā tukšuma, ārlšķīguma un lētuma izsmieklu.

Stāsti un tēlojumi apvienoti krājumos «Siļķu virsnieks» (1935) un «Redzēts, dzirdēts un justs» (1940). Rakstnieks ir uzticīgs pats sev nepretenciozajā, raitajā stāstījuma manierē, sadzīvisku situāciju, jocīgu atgadījumu notelojuma un arī smaidā par cilvēku vājībām.

Jaunsudrabiņa radošajā biogrāfijā nav īpašu lūzuma, pagrieziena punktu — gan mākslinieka rokraksts, gan attieksme pret dzīvi un cilvēkiem ir visai noturīga. Jaunsudrabiņš nav filozofiski un sociāli vērienīgs tautas likteņgaitu atveidotājs kādā atsevišķā darbā, viņa redzes leņķī ir cilvēka psiholoģija ikdienā, sadzīvē, bet kopumā rakstnieka radītā pasaule tik šaura nav, un šai pasaulei ar «mazo cilvēku» centrā ir savas, dzīvas, kolorītas un patiesas krāsas.

Kā raksta Jānis Sudrabkalns: «Jaunsudrabiņa pasaule — latviešu lauki. Viņš iemīlēja tos stipri un šai mīlestībai palika uzticīgs. (..) Līdz pašiem sīkumiem viņam zināmi lauku ļaužu darbi un amati, un savā daiļradē, kuru baro atjaunināts reālisms, viņš tuvu piegājis tautas dvēselei. Bez jebkādas tendences, bez sasaldinātas pseidonarodņiku ārišķības, bez jebkura piekrāsojuma.»

Jāņa Niedres atmiņās par rakstnieku ir zīmīgs moments: pēc 1934. gada Niedre tiek apcietināts, politieslodzīto vidū noris dzīvas pārrunas par radošās inteliģences turpmākajiem likteņiem. Un secinājums: «Ir jau pareizi, Jānis Jaunsudrabiņš nav ne revolucionārs, ne arī revolucionārs demokrāts. Viņš ir tikai patiesi godīgs rakstnieks. Mūsu apstākļos tas ir diezgan daudz.» («Karogs», 1967, № 8, 153. lpp.)

1941. gadā Jaunsudrabiņu uzņem Padomju Latvijas rakstnieku rindās. Kā pirmā rakstnieku kongresa delegāts Jānis Jaunsudrabiņš sūta novēlējumu jauniešiem, un šis novēlējums patiesībā ir visa viņa mūža ētiskā programma: «Cienīt darbu, mīlēt dzimto zemi, celt acis uz sauli — gaismas un siltuma avotu.» («Karogs», 1967, № 8, 150. lpp.)

J. Niedre savās atmiņās stāsta, ka sirmais rakstnieks vēlreiz atbraucis no Pļaviņām uz Rīgu, lai piedāvātu savu palīdzību jaunajos darbos. Taču, kad strauji sākusies evakuācija, ar Pļaviņām sazināties nav bijis iespējams.

1944. gadā Jaunsudrabiņš emigrē. Aizbrauc uz Vāciju, kur dzīvo arī viņa meita un znots. Aizbrauc un dzimtenē atgriežas vienīgi ar saviem darbiem: ar «Zaļo grāmatu», kas sarakstīta galvenokārt svešumā, izdota Briselē un pēc tam ar Jāņa Sud-rabkalna sirsnīgajiem ievadvārdiem 1959. gadā Rīgā, ar tēlojumu fragmentiem «Es stāstu savai sievai» («Karogs», 1963, № 1, 2) — sāpīgas patiesības vārdiem par dzimtenes atstāšanu un dzīvi svešumā. Šī darba pēdējos divos teikumos ir Jaunsudrabiņa mūža vakara stāsts.

«Visa, visa mums ir gana. Nav tikai dzimtenes.»

50. gados sakarā ar «Baltās grāmatas» un «Zaļās grāmatas» izdošanu toreizējais Latvijas Valsts izdevniecības vadītājs Pēteris Bauģis sarakstījās ar Jaunsudrabiņu — arī par iespējamo rakstnieka ciemošanos dzimtenē. Taču, vecuma un slimību mākts, rakstnieks Mūsmājas un Latviju vairs neredzēja. Jaunsudrabiņš miris 1962. gadā un apglabāts Kērbekā (VFR). Piepildījās vārdi, kurus viņš rakstīja P. Bauģim, par pieminekli mātei rūpēdamies: «Tas tad arī reizē būtu piemineklis man, lai gulēšu kur gulēdams.» («Padomju Zeme», 1967, 19. VIII.) atklājies kāds rakstura vaibsts, ne visniecīgāko notikumu un gadījumu rakstnieks neatstāj neaprakstītu. Krietni liels viņam lr to īsprozas darbu skaits, kurus rakstītājs pats apzīmējis par feļetoniem un skicēm. Un arī skices un tēlojuma, tēlojuma un stāsta robežas ir visai plūstošas.

Rakstnieks dzīvē lūkojas ar saulainu skatu, ar humoru, pat grūtajā un smagajā atrodot pa komiskai, groteskai krāsai. Gan tajos darbos, kuros sastopam kolorītus raksturus («Ubagu kalns», «Jēkabs Gudrais un viņa nelaime»), gan tajos, kas palikuši anekdotiska pastāsta robežās, gan tajos, kas sarakstīti gadsimta sākumā, pakļaujoties «modernās» literatūras prasībām, — ir lauku cilvēka dzīve, viņa sūrās un priecīgās dienas. Un visam pāri — rakstnieka humānisms. Baltais, labais, cilvēciskais — tie ir viņa ētikas pamatbalsti. Jaunsudrabiņa cilvēciskās programmas saturs arī mūsdienās nav novecojis — dvēseles kultūra. Kā raksta Rainis:

Laba sirds ir visa sākums,

Laba sirds ir visa beigums.

Vairāk cilvēks nevar sasniegt.

Tēlojumā «Lielā līdaka» rakstnieks sarunājas ar kolēģu — makšķernieku Gārni, kas arī vingrinās rakstniecībā. Abi makšķerē, un Gārnis jautā, kā tas nākas, ka «Baltajā grāmatā» nav neviena vārda par makšķerēšanu sacīts. Un Jaunsudra-biņš atbild; «.. pie mūsmājām nebij tuvumā nekādu zivotu ūdeņu. Kaut gan manā grāmatā, kā visās, ir diezgan daudz tīri literārisku melu, tad tomēr visā visumā es esmu cieši turējies pie īstenības un raudzījis attēlot tikai to, ko pats izjutis vai redzējis citus izjūtam. Tā, pēc manām domām, vienkāršas lietas un vienkārši notikumi dabū it kā dvēseli, viņi tiek it kā apskaidroti.» (Jaunsudrabiņš J. Kopoti raksti. 7. sēj. R., 1930, 326. Ipp.) Varbūt tieši tas rakstnieka darbos ir visdzīvīgākais un šodienas cilvēkam vajadzīgākais? Jo literārā

darba objektīvo vērtību katrs laiks subjektivizē, uzsverot tajā tieši to, kas tam vajadzīgs. Un mums no Jāņa Jaunsudrabiņa varbūt šodien visvairāk nepieciešama šī vienkāršu lietu un notikumu «apskaidrošana», šī tuvības izjūta dabai...

ILDZE KRONTALE

.

SATURS

Jēkabs Gudrais un viņa nelaime (1909) Gulmeļi un Medinieki (1907) .... Mežkungs Laucis (1906) ....

Debess vārti (1906)......

Jura Lieldienas (1910) ..... Noziedznieka acis (1907) ....

Raze (1910).......

Līzīte (1908).......

Andrejs (1907).......

Ziedoņa negaiss (1909).....

Tēvuzemes mīlestība (1910)

Tā pasaule paiet... (1914)

Nespēks (1912)......

Mūžības mīkla (1919).....

Egļu zari (1922)......

šūpolēs (1923).......

Vecpuiši (1921)......

Lapsa slazdā (1923)......

Skruzlene (1924)......

Zirgu maininieks (1926) ....

Nelāga nakts (1926).....

Pie radiem (1923)......

Lauciniece Preses ballē (1929) .

Ļaunais mironis (1929)......

Tu tak esi vīrietis (1933).....

Piedzimst puika (1940)......

Māte (1930)........

Sievieši (1930)........

Zaglis (1931)........

Gudrais zirgs (1936)......

Mieriņa viesnīcā (1931)......

Rīgas ienaidnieks (1932).....

Ubagu kalns (1931)......

Mantinieki (1930).......

«Baltās grāmatas» autora mūžā ielūkojoties .

Янис Яунсудрабиньш ТАК ЖИЗНЬ ПРОХОДИТ

Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Составитель Илдзе Кронталс Художник Петерис Упитис

HE № 1190 Jānis Jaunsudrabiņš TA PASAULE PAIET... Redaktore S. Radzobe. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore J. Mazure. Korektore M. Ņikitina.

Nodota salikšanai 1976. g. 27. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 10. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70X100/32 10,5 fiz. iespiedi.; 13,55 uzsk. iespiedi.; 14,7 izdevu. I. Metiens 45 000 cks. JT 05204. Maksā 1 rbl. 12 kap., audekla iesējumā 1 rbi. 22 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 152/28274/Klm-97. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pasūt. Nr. 5817-Dz.

Content

Jaunsudrabiņš Jānis Tā paiet pasaule

JĒKABS GUDRAIS UN VINA NELAIME

GULMEĻI UN MEDINIEKI

MEŽKUNGS LAUCIS

DEBESS VĀRTI

JURA LIELDIENAS

NOZIEDZNIEKA ACIS

RAZE

LĪZĪTE

ANDREJS

ZIEDOŅA NEGAISS

TĒVUZEMES MĪLESTĪBA

TA PASAULE PAIET ...

NESPĒKS

MŪŽĪBAS MĪKLA

EGĻU ZARI

ŠŪPOLES

VECPUIŠI

LAPSA SLAZDĀ

SKRUZIENE

ZIRGU MAININIEKS

NELĀGA NAKTS

PIE RADIEM

LAUCINIECE PRESES BALLĒ

ĻAUNAIS MIRONIS

TU TAK ESI VĪRIETIS

PIEDZIMST PUIKA

MĀTE

SIEVIEŠI

ZAGLIS

GUDRAIS ZIRGS

MIERIŅA VIESNĪCA

RĪGAS IENAIDNIEKS

UBAGU KALNS

MANTINIEKI

«BALTĀS GRĀMATAS» AUTORA MŪŽĀ IELŪKOJOTIES

SATURS