Grods Arvis

Tūdaliņ, tāgadiņ

Arvis Grods

Tūdaliņ, tāgadiņ

Stāsti

MŪSU MAZIE

.

PILSĒTA

Pirmā iet sieviete. Durvis, nevērīgi palaistas vaļā, pašas tālāk veras lēnām, čīkstoši. Mazais zēns, ar plecu piespiezdamies durvīm, soli solī spraucas līdzi ziņkārā steigā, jo gribas ieiet reizē, lai tikai nenokavētu, ātrāk redzētu noslēpumu, ja tāds iemitinājies istabā, saulainā, bet nelielā telpā. Spilgtas rīta saules staros satraukti vicinās trīsošās putekļu strēles, kas kustas pa visu istabu kā dzīvas, — koki, kas aug lejā, gar ielas malām, ātri un rotaļīgi lokās straujajā pavasara vējā. Kā palēkdamies tie izsviež zarus uz visām pusēm, tad velkas atpakaļ, sastingst, saraujas čokurā, brīdi, pavisam mazu brītiņu pieklust, un rotaļdeja sākas no jauna.

Nevienu vārdu nesakot, sieviete pieiet pie drēbju skapja, ar ierastu kustību atver to un izņem lielu kartona kārbu.

— Liekas, te būs visas, kas palikušas, — viņa saka, liek kārbu uz dīvāna un pasteidzas atvērt logu. Dunošais, apslāpētais ielas troksnis varmācīgi laužas istabā, un putekļi pamazām izzūd. — Jānelis tās vāca un glabāja kā dārgumus. Neko nemeta prom, līmēja un laboja, ja salūza.

Mazais pārsteigts skatās.

— Un es to visu... — viņš nedroši jautā, — varu ... ņemt?

— Jā. To visu vari ņemt, — sieviete pār plecu atbild un smaida vēl laipnāk. — r>Iem un spēlējies. Tik un tā tev nav ko darīt. — Viņa pienāk atkal pie dīvāna, kur stāv mazais zēns, tādu pārmaiņu mulsināts. — Paņem, kas tev tīk!

Sieviete pati, negaidot, kamēr mazais puišelis iedomāsies izrādīt dzīvāku interesi, sāk krāmēties; viņa gan vēl nodomā, cik tie laucinieki stīvi, pārlieku gausi, neizdarīgi, un pati visu uzmanīgi — pēc kārtas izcilā: virsū uzgūlušies divi lācēni, brūngani, paplukuši, plankumaini, savā mūžā visādas likstas pārcietuši, bet zem lācēniem pamatīga kaudze rotaļauto-mašīnu, trīs lieli, spilgti krāsoti plastmasas traktori un atkal automašīnas — juku jukām, vairāk gan vieglās, ak tā, viens zaļš kravas vāģis arī redzams, celtņi, buldozers, un pašā apakšā sabiruši futbolisti. Viss no plastmasas. Tikai tie celtņi metāla un viena vai divas automašīnas. Zēns uzreiz ievēro, ka neviena rotaļlietiņa nav no koka; tas viņu pārsteidz visvairāk, bet pagaidām viņš klusē, jo cer atrast vēlāk, kad ar kārbu paliks istabā viens.

— Redz, cik daudz tehnikas Jānelis iekrājis! — Sieviete apmierināti, pat ar zināmu lepnumu smaida.

— Paldies, tant, paldies! — Mazais beidzot noprot, ka jāpateicas par šo laipnību. Un viņš patiešām ir priecīgs, ka tūlīt varēs viens pats izrīkoties.

Pa logu ieplūst ne tikai skaļš un monotons ielas troksnis, bet arī sadeguša benzīna smaka kož degunā.

Sieviete apveltī mazo zēnu ar skaidru, atklātu smaidu, laipni vēlreiz pamāj ar galvu un iet prom, teikdama, ka jāpasteidz gatavot pusdienas, laiks skrien ātri, drīz nākšot Andrej-onkulis uz pusdienām, viņam nav ilgi vaļas, labi vēl, ka tik tuvu tas darbs. Un visu laiku smaida.

Zēns grib vēl kaut ko pateikt, kamēr sieviete viņā skatās, teikt paldies, bet tad atceras, ka to jau paspējis izdarīt pirmīt, un pēkšņi apmulst, nez kāpēc neveikli paklanās un sakautrējas vēl vairāk.

Durvis aizvērās, un zēns istabā palika viens. Viņš atviegloti uzelpoja un palūkojās uzmanīgāk visapkārt. Pa nedēļu viņš bija nācis šai telpā, bet vienatnē nekad nepalika — svešā vietā, kur viss nepierasti un neparasti: uz dīvāna laiski gulēja lielā kārba, abi lācēni novēlušies blakām, kā brīdinot sastingušas puspievērtās skapja durvis, saulē spīd pulējums, pie loga galds, ļoti kārtīgi uz tā viss nolikts, grāmatas ar burtnīcām vienā stūrī, vairāk pie sienas, bet krēsls kā pielipis galdam, piegrūsts klāt. Viņš lēnām pārstaigāja istabu, Jāneļa istabu, piesardzīgi, klusām, nesteigdamies, un viņam sametās pavisam bēdīgi ap sirdi, vientuļi, it kā viņš te būtu ieslēgts uz nenoteiktu laiku, neizturami ilgu laiku un nu būs pacietīgi jāgaida, kamēr nāks laist ārā. Istabā bija tik klusi, ka saklausāmas pat atsevišķu cilvēku balsis lejā uz ielas, un zēns centās ieklausīties, par ko tur runā, bet ausīs klauvēja uztraukums.

Puišelis pirmoreiz atbraucis pilsētā. Abas mātes jau iepriekš bija sarakstījušās, ka uz pavasara pusi viņš atbrauks ciemos pie brālēna, bet tas zeperis paspējis veikli aizlaisties uz sporta un atpūtas nometni, — nav varēts gaidīt, uz tādu nometni reti varot tikt, tā nu iznācis, gandrīz ik dienas runāja Jāne’.a māte. «Ko es ar lauķi iesākšu!» Jānelis pats vēl toreiz, pirms aizbraukšanas uz nometni, bija piebildis, bet, ieraudzījis, ka māte izbrīnā un nepatikā savelk uzacis, piedevām vēl nobubināja: «Ko ta viņš, nu ko tāds knēvelis!» Māte toreiz pie sevis nodomāja: «Redz, kāds vīzde-gunis: pieci gadi tikai, kā pats vēl Rīgā. No kurienes tad tu, putniņ, esi atlidojis...» Mazais zēns, kas iebraucis no laukiem ciemā, protams, neko nezināja par sava pilsētas brālēna kodīgajiem izteicieniem, tikai ilgi brīnījās, kāpēc brālēns nav turējis doto vārdu. Šoziem, kad viņi pēdējo reizi tikās un gari sprieda, ka marta brīvdienās vai tūlīt pēc skolas noteikti jābraiuc atciemoties uz Rīgu, tad Jānelis bija varen sajūsmināts. Ziemā viņi pamatīgi izslēpojās; visas desmit dienas turējās skaidrs, mēreni auksts laiks ar baltu, mirdzošu sniegu, un Sēmes apkārtnē taču vesels lērums mežainu pauguru; patiesībā tur nav neviena slikta kalna, tik tiešām — lejā, kalnā, lejā, netālu arī Milzukalns stāv. Jānelis nudien bija pārlieku priecīgs, māmiņa apmierināta teica, ka puisēns aizbraucis uz pilsētu sārtiem vaigiem, «kā no jauna piedzimis».

kā tad, rudenī Jānelis mācīsies jau astotajā klasē, bet viņš tikai piektajā. Knēvelis. Jāsaprot pašam. Augumā gan diezgan drukns, bet pēc rakstura lēns, kluss un tāpēc ātri vien nomierinājās, vismaz ārēji pierima, nogura pamazām, kad pirms nedējas, atbraucis un neatradis savu draugu, lāgā nezināja, ko uzsākt. Braukt atpakaļ tante nelaida, lai paciemojoties, padzīvojot pilsētā, pilsētas trokšņos. Taču iziet uz ielas viņa neļāva, un tā viņš lielākoties noslaistījās pa istabām bez kāda noteikta mērķa. Mājās viņš labprāt kaut ko drāza un greba no koka, bet te, kur klusi deg gāzes liesmiņas, nevarēja atrast nevienu piemērotu koka gabalu. Nelauzīs taču krēslam kāju nost. Viss pārlieku glauni nopulēts, arī grīdas spīdēja kā brīnum-spoguļi.

Galvenais un vislielākais brīnums, ka lielie savā starpā nerunā nevienu vārdu — gandrīz visu nedēju, kopš viņš te atrodas; nu nē, tā nu gluži nav, viņa klātbūtnē lielie izgrūž pa laipnam, saldam vārdiņam, izgrūž, bet tādos brīžos mazajam šķiet, ka viņi abi, pieaugušie cilvēki, spļaudās ar nosūkātām ledenēm, — vispirms sāk smaidīt, savelk lūpas, vēl vairāk pasmaida un saldu konfekti otram ģīmī: spļiukt! Tā viņi sarunājas. Pārējā laikā valda pagaidu klusums. Dzird aizvelkamies gurdenus soļus mīkstās istabas čībās, durvju vārstīšanos, īslaicīgu ūdens šalkšanu tualetē, visādus pilsētnieciskus trokšņus, mūziku un balsi televizorā. Bet jau iztālēm skaidri var manīt, ka labi nav, — kāpēc izlikties? Abi lielie uzpūtušies, skaidrs kā uzbildēs, katrs ar savu taisnību, dusmīgi klukst pie sevis kā perētājas vistas, — viņš atcerējās, kā māmiņa šopavasar ielika trijām klukstenēm cāļus perēt: pagājušonedēļ pirmie jau šķīlās. Vajadzētu braukt mājās, mazais nopūtās, viņi ar tēti šoziem aizsāka būvēt laivu.

Zēns piegāja pie loga, piesardzīgi paskatījās, pabailīgi izliecās pa logu ārā: lejā cilvēki tik jocīgi maziņi, tekalē cits ap citu, cits garām citam; mašīnas velkas lēnām — bez kādas steigas. Degunā atkal iesitās asā degvielu smaka. Koki vēl bija kaili, liikās, ka sniegs tik/ko nokusis; zēnu nepameta nemierīga, auksta sajūta, ka tepat, kaut kur tepat tuvumā vel slēpjas ledus. Viņš nezināja, ka sniegs aizvests jau ziemā ar mašīnām.

Tad mazais zēns atkal atgriezās pie rotaļlietām, sāka tās pamazām izcilāt, bet nerada tomēr sevī tādu prieku, kā bija cerējis, šurpu nākot. Sāka likties, ka tās rotaļlietiņas viņam nemaz nav vajadzīgs. Tāpat kā viņš nevienam te nav vajadzīgs. Visiem pilnīgi vienalga, vai viņš atbrauc vai viņš aizbrauc. Nu kā tā var, ja sarunāts! Viņš atkal atcerējās Jāneli. Un tie lielie? Māmiņa teiktu: «Ākstās tik. Uzšaut katram pāris reižu, un cauri!» Bet tā varētu izrīkoties mājās, tur, laukos, kur bērziem un kārkliem pie dīķa jau pirmie pumpuri veras, kur tumši zaļi šalc priedes, drīz dīgs zāle, kur gaiss ir tīrs un dzidras putnu balsis kāpj debesīs. Pilsētā mazais zēns jau kādas trīs dienas jutās kā neredzamām virvēm saistīts: uz

ielas neej, ja ej, tad tūlīt nāc atpakaļ, gaidi, kamēr iedegsies zaļā gaisma, gaidi pārejās, tikai pārejās! Aizliegumi. Visur aizliegumi. Varbūt viņiem kāds aizliedzis runāt dzīvoklī, tāpēc tik ilgi un tik nopietni katrs sevī klusē.

«Rijīgie. Atkal rijīgie,» zēns, ieraudzījis baložus uz skārda palodzes salaižamies, pavisam sadusmots nodomāja. «Nē, nebarošu! Dūdo. dūdo, tik aizrautīgi dūdo, bet tad sakaujas kā pēdējie nejēgas. Rūc un rūc viens uz otru.» Un zēns ar savādu nepatiku novērsās un atcerējās, ka agrāk tēvbrālis bija pavisam citāds. Kā cilvēks pa dažiem gadiem aizgājis uz ļauno pusi? Nevarēja taču būt, ka viņš kļūdītos, viņš atcerējās labi: kamēr Andrejonkulis strādāja pie viņiem par kolhoza priekšsēdētāju, tikmēr bija laipns, jautrs, enerģisks, tāds pats kā tētis; abi brāji bija daudzējādā ziņā līdzīgi.

Zēns sarāvās, strauji pagrieza galvu pret atvērto logu. Spēcīgi sizdami spārnus, baloži visi reizē pacēlās gaisā un aizlidoja. Tik viņu ēnas brīdi pieskārās grīdai.

Ar abām rokām viņš saudzīgi nocēla lielo kartona kārbu uz grīdas, ērti nosēdās tai līdzās un izbēra visu starp kājām — tā skaidrāk redzams, kādi dārgumi vēl būtu atrodami. Gribējās parotaļāties ar automašīnām, viena tur atradās uzvelkamā, un viņš sāka meklēt nepieciešamo atslēdziņu.

Un atkal zēns nez kāpēc aizdomājās par lielajiem, kas staigā sadusmojušies, pie galda katru vakaru un katru rītu nerunā savā starpā gandrīz nevienu vārdu, tikai pusvārdiem, izmet vienu zilbi, otra vārda puse sasalst lūpās. Pie mums, zēns domāja, gan ir pavisam citādi: tiklīdz kāds sadomājis uzpūsties, jau staigā, galvu ierāvis, degunu starp ceļiem iedūris, — tūlīt viņu izjoko, tikmēr māmiņa ņemas apkārt, smejas un jokojas, kamēr jāatbild ar to pašu. Gadās, ka tētim sliktāks garastāvoklis — vakaros, darbā visādi gadās, vai tad mazums du-raku, kā tētis mēdz teikt; viņš ir laukkopības brigādes brigadieris, un bieži vien kādam negribas darīl to, kas nupat butu visvajadzīgākais: tajā darbā nevarot ne velna nopelnīt, un šitais nav labi, un tas nav labi, tā viņi čīkst. Tāda čīkstoņa ir pats mazākais kukurznis, kas maisās pa kājām, tomēr omu sabojāt var. Bet šeit?! Kā viņi var kopā dzīvot?

Atslēdziņu neatradis, zēns no visas Jāneja tehnikas pārpilnības beidzot izvēlējās traktoru. Lielajam plastmasas traktoram, riteņtraktoram, kas uzreiz iepatikās, kam motors, visa priekšējā daļa spilgti sarkanā krāsā, izrādījās, nolūzis ritenis, pazudis, kārbā arī nav. Viņš vēlreiz ieskatījās kārbā, izmeklējās pa grīdu, starp izbērtajām mantiņām, kur varēja sameklēt daudz dažādu rezerves riteņu, bet vajadzīgā riteņa nebija. Zēns noskuma. Lācēni viņu neinteresēja. Kam tāds nedzīvs dzīvnieks vajadzīgs?

Pareizi, tā ari būs, ka viņi to ķildu izdomājuši. Zēnam arvien vairāk uzmācās pārliecība, ka pilsētā viss ir mākslīgs: plastmasas traktori, lācēni, nevienas īstas malkas pagales, ko varētu padrāzt, uz ielām cilvēki tik maziņi, no augšas — no piektā stāva skatoties, un gaiss, gaiss tāds, ka grūti reizēm pat elpot, un zālīte nebūs tāda kā viņu pagalmā, laukos, bet par kokiem nav nemaz ko runāt. Nav. Un ari ciemos braukšana neīsta: sarunā, pusi ziemas tu ceri un iztēlojies, kā būs Rīgā pavasari, kad divatā ies pastaigāties gar kanālu, kad varēs aižiet līdz Daugavmalai kopā ar Jāneli, kas visu zina. Un nu šis pats Jānelis ņem un aizbrauc, un nav ko atvainoties, ka nedrīkstēja kavēt nometni. Nometne nav skola. Galu galā varēja brīdināt, uzrakstīt pāris vārdu: tā un tā, atbrauc vēlāk. Un tad vēl paši uzpūtušies, zēns pavisam neapmierināts domāja, mēģinādams salabot plastmasas traktoru; agrāk, kad vēl dzīvoja un strādāja kolhozā, viņi tādi nebija, tik tiešām. Un mazais zēns sāka nojaust, ka ari pats pa šo garo nedēļu kļuvis savādāks, pasācis klusēt caurām dienām, jo nav jau ar ko runāt; tur, mājās, visbeidzot, ja it nevienam nebija vaļas, varēja izpļāpāties atliku likām ar iedomīgo, sarkansekstaino gaili, bet šeit tāds klusums istabās, kad logi ciet, tāds troksnis ielās, kad nokāpj lejā. Un mazais zēns bailēs saraujas.

«Ak...» zēns grūtsirdīgi nopūtās, dziļi, dziļi ievilka elpu un piecēlās, lai atkal pieietu pie loga. Krūtīs visu laiku krājās nemiers. Viņš no visas tiesas nožēloja, ka nevar tūlīt pat aiz* skriet pāri pjavai, kur nesen izvilka labu, grantētu ceļu, uz kaimiņiem pie Kārlēna, — tas daudz gudrības sasmēlies no sava vectēva bišu kopšanā. Bites jau sākušas kustēties, lai gan pavasaris nāk apbrīnojami lēnām.

Tomēr mazais zēns šoreiz nepaspēja aiziet līdz logam paskatīties, vai koki te vēl gluži kaili. Strauji atvērās durvis, un vingriem soliem ienāca Andrejonkulis, gara auguma platplecis, sasarkušu seju. Pašreiz viņš nīgri smīnēja — būs atkal saecējušies, mazais sarāvās un gaidīja. Jau no pirmās dienas zēns juta, ka viņu šis cilvēks cieš kā mērenas zobu sāpes, kā vēl vienu sava jaunā dzīvesveida liecinieku.

— Aā, kur tu ielīdis! — Andrejonkulis nervozi paskatījās uz izbārstītajām rotaļlietām istabas vidū. — Un mantiņas... Kas tev atļāva? — viņš ātri un bargi noprasīja. — Hm, hm... — Andrejonkulis piebilda, kad zēna seja izstiepās gara jo gara; pārējo, to, ka tante atļāvusi, pati iedevusi, varēja izlasīt puišeļa acīs. — Bet nu žigli visu savāc, ieliec kārtīgi skapī un nāc pusdienās!

It kā būtu kaut ko aizmirsis, viņš apmeta dažus laiskus solus apkārt pa istabu, vairāk gar sienmalām, tikai vienreiz pārkāpdams arī rotaļlietu kaudzei. Nesteigdamies, uzmanīgi Andrejonkulis lika savas lielās pēdas, iziedams vēl bargāk ieteicās:

— Vispār, puis, Jānelis, cik es zinu, ne visai grib, ka citi jaucas viņa lietās.

Pēdējie vārdi skanēja gandrīz kā draudi. Andrejonkulis nokrekšķinājās, brīdi stingri ieskatījās zēna acīs: vai tas lauķis saprot, ko viņam saka? Knēvelis, vīrietis mazliet saudzīgāk nodomāja un izgāja.

Mazais zēns neko nepaspēja atbildēt, pat paldies par aicinājumu pusdienot ātrumā nepateica — viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka bija Jāneli nepatiesi apvainojis, nē, Jānelis tāds nu gan nevarētu būt, nē, nē! Zēns parādīja mēli aizvērtajām durvīm, bet jautrāk viņam nekļuva; atkal bija tik vientuļi, ka beidzot viņš izlēma — apņēmīgi un negrozāmi. Pietiek! Nu gan vienreiz pietiek, viņš sev teica un brīnījās par uzradušos drosmi. Jābrauc mājās, uz laukiem. Un laivu būvēt jābeidz, viņš vēl nodomāja un sarosījās. Mazo zēnu vairs neinteresēja rotaslietas, tās viņam šķita nedzīvas, neīstas, pamestas. Nekādu noslēpumu te, Jāneļa istabā, nav, putekli un sadeguša benzīna smārds, nebija vērts nākt. Viņš steidzīgi savāca visus grabuļus, sagrūda atpakaļ kārbā un ar atvieglojuma sajūtu, kā no liekas nastas atbrīvodamies, ielika kārbu skapī.

Pieskaroties pulētajām skapja durvīm, viņš pēkšņi atcerējās bērzu gravas malā, slaidu un kuplu bērzu, sajuta pirkstos tā balto, maigo mizu.

Bērzā šopavasar viņš bija iekāris jaunu putnu mājiņu. Strazdu pāris spīdīgi melnos, švītīgos svārkos todien, kad viņš pa taisno, ar ieskriešanos pārlēkdams ūdens pārpilnajiem grāvjiem, nāca uz autobusu, strazdu pāris jau svilpēja, draudzīgi sasēduši uz svaigu dēlīšu jumta, saskanīgi svilpēja.

Zēns pasmaidīja. Sākumā kautri, nedroši, kamēr ieklausījās, atsauca atmiņā pazīstamo melodiju, tad pa visu seju, priecīgām dzirkstošām acīm.

IZSAUKSIM VECĀKUS

Kā redzi, dumpinieki pie mums kļūst aizvien jaunāki.

Kendzaburo Oe

Gaiteņa troksnis palika aiz durvīm, tiklīdz tās aizvēra. It kā tukšas kastes vāks būtu aizkritis ciet: uzreiz kņada izgaisa, noslāpa, pazuda.

Te bija neparasti klusi; atsevišķas sarunas ritēja lēnām un apdomīgi, arī tās tūlīt noklusa. Skolotāju balsis — to abu skolotāju, kas nule bija sarunājušies pie loga, aprāvās. Varēja nojaust, ka viņš tiek gaidīts.

Pēcpusdienas saule spīdēja tieši logos. Gaisma, iesitusies sejā ar joni, sajuta Māris, žilbināja, un skolotāji, tie divi, kas sarunādamies, visu laiku tērzēdami, domājams, līdz tam brīdim, kamēr viņš aizvēra durvis, stāvēja pie loga un tagad pieklusa, bija redzami pavisam plakani, tikai kā melnas ēnas pret logu tikko nojaušamas kontūras gaišākām maliņām, kā tumši apļi, divi punkti, un viens no tiem ir viņa nāciena mērķis. Pārtiešus pie viņiem bija jāiet, pāri visai skolotāju istabai ar lielo, garo, nebeidzamo galdu, kas atradās telpas vidū un ap ko sēdēja trīs, četri, pieci skolotāji, garām sēdošajiem, un zēns mulsa, saminstinājās, kaut kā stūraini paklanījās, sāka vērties grīdā un atkal izdzirda pazīstamo starpbrīžu murdoņu, kā nedrošus čukstus, turpat aiz durvīm, kur palikuši abi pavadoņi, tievais Andrejs ar Jurku, kas nāca iedrošinādami līdz pašām skolotāju istabas durvīm līdzi, viņu čukstošās balsis manāmas tepat blakām, un Māris pacēla acis, ciešāk ieskatījās divu plato logu gaismā.

— Nāc, nāc tuvāk!

Balss aicināja. Tā bija matemātiķes balss, kā vienmēr, skanēja metāliski, auksta un skaidra, un bija teikts visumā draudzīgi. Varbūt tādā 'balss noskaņā slēpās viltus, Māris iedomājās, jo par notikušo droši vien viņa būs jau padzirdējusi, jo tas, kas notika, bija noticis latviešu valodas stundā, pareizi, tur taču stāvēja arī tā otrā ēna, nupat atdzīvojās, kamēr viņš gāja pāri istabai, kamēr daži, kas sēdēja, viņu ziņkāri aplūkoja, nosvēra, pēc acumēra vērtēja, viņš sāniski redzēja to visu, tāpat skaidri redzēja, ka latviešu valodas skolotājs Kārkliņš, tik nopietni viņu dēvēja visā skolā, ļoti prātīgs vīrs, ar ne visai lielu, gandrīz neievērojamu bārdiņu un brillēm, — atdzīvojās, iztaisnojās, tā jocīgi, tā kā atpakaļ sagāzās, lēnām sakrustoja rokas uz krūtīm un neteica neko. Paris reižu gan ieklepojās, nobraucīdams bārdiņas pašu galu; tā viņš darīja ikreiz, kad sāka stundā jaunu vielu.

Māris izskatījās saņurcīts. Ar ūdeni saslapinātie mati, kas nepagalam paši negribēja gulties kārtīga puiša cilvēka frizūrā, steigā saglausti atpakaļ, bet pats, bāls un izbrīnījies, kā sevī ierāvies, tuvojās nedroši — viņš baidījās. Zēns bija sīks augumā padevies, lielām, platām acīm, tagad baidījās, ienākot skolotāju istabā, kur vēl nekad nebija ticis saukts, baidījās, jo nevarēja iepriekš zināt, paredzēt, ko lielie nolems, kā tas viss beigsies, un sācies tas bija ne visai labi, šoreiz notikums nav nekāds niecīgais, to viņš it labi saprata arī pats. Un skolotājs Kārkliņš jokus nemīl; vienīgais vīrietis visā skolā, viņu cienīja, un viņš gribēja, lai arī turpmāk, vienmēr viņu cienītu, viņš gribēja, lai viņa stundās, tas ir pirmkārt un galvenokārt, viss ritētu pēc metodiski labi organizēta plāna un ne skaļāk par rokas pulksteņa tikšķiem, tā sakot, četrdesmit pieci pamatīgi tikšķi divreiz dienā gandrīz visas sešas dienas pēc kārtas: latviešu valodai šinī lauku skolā pievērsa sevišķi lielu uzmanību, jo pati direktore, runāja, jau sen rakstot dzejoļus, protams, to gan neviens vēl nebija redzējis, apgalvot nevarēja, kā ar tiem dzejoļiem, bet ciemā runāja.

'— Nu, Māri, kas tad notika? — atkal iesāka matemātiķe, jauniņā skolotāja, kā daži viņu dēvēja, Aija Bara, kas mācīja matemātiku ne

tikai viņu ceturtajā klasē, bet visā skolā un pati tikai otru gadu te strādāja, vārdu sakot, tikko kā no augstskolas. Bērni viņu labi

ieredzēja, starpbrīžos biezi vien ap viņu grūstījās bariņš zēa>u un meiteņu, dzīvi sarunājās, smējās, kaut ga-n dažus gudriniekus no desmitās dzirdēja spriežam, ka viņa paliks vecmeitās, nudien, tādas paliek meitās, tās varen iedomīgās. — Pastāsti, lūdzu, kā tur bija!

Viņa gribēja uzlikt roku uz Māra pleca — saudzīgi, tā, starp citu, bet viņš, vēl īsti neapstājies pēc sava grūtā gājiena pāri visai skolotāju istabai, vēl bailīgi ar vienu aci atskatīdamies, ko pārējie dara, ieklausīdamies, vai tiešām atkal dzird daudzbalsīgo troksni koridorā, kas pēkšņi apklusa, kad ienāca un aizvēra durvis, un patiesi tas troksnis tagad atkal bija daudz skaļāks, taisni brīnums, viņš pārsteigts sagrozījās, kā iztraucēts sarāvās, kad viņam pieskārās skolotāja, un viņa nolaida roku gar sāniem, iebāza pelēkrūtoto svārku kabatā, jautājot paskatījās kolēģi, kā novērtēdama situāciju, īsto spēku samēru. Latviešu valodas skolotājs Kārkliņš strādāja skolā nu jau desmito gadu, ja ne vēl ilgāk, cilvēks ar zināmu pieredzi, atcerējās matemātiķe.

— Stāsti, stāsti! — beidzot ierunājās ari skolotājs Kārkliņš, kā atbildēdams Aijas Baras — tās jauniņās skatam, pavisam mierīgā balsī noteica, pat aicinoši un vēlīgi, kaut gan dziļumā, Māris dzirdēja, diezgan skaidri varēja manīt, pieklusināta nepatika sitās uz augšu, varbūt dusmas.

«Ko ta esu tādu darījis,» Māris domāja, taisīdamies paklausīt atkārtotajam skolotājas mudinājumam, kas nebija pavēlniecisks, tātad to nedrīkstēja atstāt bez ievērības, jāatbild. «Priekš tam jau viņas ir,» viņš vēl arvien domāja, ieraudzīja acu priekšā izaugam savu tēvu, jautro jokdari, bargi, auksti veroties šurp, un atcerējās, ka Anita pati līda, uzmācās. «Un grūstīja, tīšām grūstīja manu elkoni.»

— Viņa pagrūda, — Māris iesāka un nodūra acis, — manu elkoni.

— Kas pagrūda? — atskanēja mierīga sievietes balss.

— Anita.

— Un tu?

— Es neko.

— Nē, nē... Ko tu pēc tam izdarīji?

— Es rakstīju. Mierīgi. Savā solā.

Skolotāji, kas tepat pie loga atspiedušies stāvēja, mirkli saskatījās, kā viens otru iedrošinādami.

— Anita Zvirgzda, — piebilda skolotājs Kārkliņš, šoreiz noglaudīdams arī sirmainos deniņus, pakausi, neaizmirstot vēl labāk, pamatīgāk uzsta tīt uz deguna brūn raibo ietvaru brilles. — Jūs taču zināt... — Viņš iekrek-šķējās.

Matemātiķe nopūtās. Tad atkal iesāka:

— Kāpēc viņa grūda?

— Viņa grūda, — izmeta skolotājs Kārkliņš, un to bija iespējams saprast tikai tā, kā nu bija pateikts, ne citādi; nemaz nevajadzēja vēl piebilst: — Iedomājieties, kolēģe! Viņa, Anita, grūda. — Bet skolotājs Kārkliņš tomēr pateica un visai skaļi.

Māris ātri apsvēra, ka nu gan varēs klusēt, vai tam ko iestāstīsi, lai jau paši, viss tāpat skaidrs, jau pateikts, atviegloti paskatījās garām abiem skolotājiem, logā, bet spilgta gaisma sitās acīs, un tā jauniņā, Aija Bara, atkal nelikās mierā:

— Kāpēc, Māri?

Un bija jāatbild. Māris mīņādamies, kaut kur sānis skatīdamies, teica, kā rāvieniem stūma vārdus no sevis ārā:

— Es rakstīju. Viņiem pietrūka. Vienam pārim.

— Rotaļai... — skolotāja piepalīdzēja.

— Jā. Gribēja, lai es arī eju.

— Un tu?

— Man nebija laika. Pati uzbāžas, — viņš beidzot izgrūda, sarāvās: nez no kurienes uzplūda, līda degunā, viņš sajuta tās svešās sievietes smaržas — sievietes, kas pēdējo nedēļu nodarbināja viņa smadzenes, laikam tikai atcerējās tās smaržas, atcerējās un spītīgi apklusa.

— Vai tā nu būs, Māri, padomā labi.

— Pati... Un tu? — SkolotājsKārkliņškļuva arvien aktīvāks, it kā steidzās.

— Māri, izstāsti vēlreiz visu pēc kārtas, — atkal mierīgi ierunājās Aija Bara.

«Ko nu stāstīt tik dikti,» Māris prātīgi sprieda pie sevis. «Tāpat viss noskaidrosies bez manis, un piezīme būs kā likts. Varbūt vēl kas. Bet viņa pati iesāka.»

Pienāca ķīmijas skolotāja Auza.

— Kas Mārim šeit par darīšanām? — viņa ar neliekuļotu izbrīnu balsī iesāka. — Skolotāju istabā...

Un skolotāja Auza, kā atbildi gaidot, nostājās līdzās mazajam zēnam. Viņam nebija jāskatās, viņš tāpat it labi zināja, ka vecajai Auzai, kā viņu sauca pat lielie visā ciemā, visā tālā apkārtnē, jo savu mūžu viņa bija nodzīvojusi uz vietas un tepat arī, redzams, paliks, ka viņai pilnīgi balta galva; dažreiz šķita, ka arī acis viņai dīvainas sudraba gaismas pielietas, izstaro patiesu draudzību, kā maigus glāstus.

— Stāsti, stāsti, — pieteica skolotājs Kār-kliņš. — Redz, kā laiks iet! — Un viņš strauji paskatījās savā rokaspulkstenī, izgrūžot kreiso roku uz augšu, tuvu klāt briļļu stikliem.

Zēns apjuka, piesarka, jo aiz muguras sagrūstījās vēl kāds krēsls, varbūt divi uzreiz, — tā jau trīs acu pāri pētīja viņu, pienāks vēl, un viņš nezināja, augošā uztraukumā neaptvēra, ko lai atbild. Tā arī pateica:

— Nezinu.

Latviešu valodas skolotājs, tās valodas, kuru sevišķi cienīja šinī skolā, tas ir, vienīgais vīrietis, kas te jau desmit gadus ņemas ar zinībām un audzināšanu, skolotājs Kārkliņš, mirkļa klusumā zīmīgi ieklepodamies, nolēma pasteidzināt sarunu, kas varēja galu galā izvērsties par daudz plaša, ko te tik daudz cimperlēties, kā saka, kamēr braucējs nav uz vezuma, tikmēr vezums nekustas, jo tie četri riteņi, jo pat zirgs vēl neko nenozīmē, patiešām.

— Kad siti ar grāmatu, — viņš teica, izrunādams katru vārdu atsevišķi, — tad zināji!

Aiz muguras kāds pārsteigts iesaucās — pēc iespējas klusām, roku mutei priekšā aizšāva:

— Sita! Ar grāmatu?

— Jā, — turpat, aiz Māra muguras, atskanēja gara, skumja nopūta.

— Ceturtā bija tik laba klasīte.

— Jā, tas vēl kas neredzēts, — sekoja vēl skumjāka piebilde.

Balsis atkārtojās: viena, tad otra, palaikam ari kāda trešā. Māris tās dzirdēja, kamēr stāvēja un klusēja. Ieniezējās labā acs, un viņam šķita, ka atkal tās smaržas klīst apkārt, lien

degunā, ausis pat kutina un acis grauž, tās smaržas, svešas un uztraucošas, viņš atcerējās, ar visu dūri saberzējot, dusmīgi saberzējot aci. Un viņš klusēja, kamēr apkārt skanēja arvien satrauktākas balsis.

— Atkal bēda Ga’inai Petrovnai.

— Vai tad viņa vēl kursos?

— Jā, jā, klases audzinātāja seminārā. Vēl mācās. Nedēju, — paskaidroja visskumjākā balss.

— Kam iesita?

— Zvirgzdu Anitai.

— Nu gan! Direktors zvanīs direktorei.

Un kaut kur uzsprāga apslēpts smiekliņš, tik tikko nojaušams gandarījums, bet tas ilga kādu sekundes daļu, ne vairāk. Mēra sajūta, kā zināms, ir pieklājības pamatā.

— Māri, pastāsti gan, — ierunājās skolotāja Auza; viņš bija jau aizmirsis veco ķīmijas skolotāju, kas stāvēja blakām, sarāvās, viņam kļuva tik karsti, ka nosvīda deguns, viņš pats redzēja, kā sviedru lāsītes uzpūšas, kļūst lielākas, spožākas, un kaklā sāka neganti, nevaldāmi strauji pulsēt; tuk-tuk-tuk.

«Viņai vajadzēja sadot. Un pats, kad vakar rāva aiz auss tievo Andreju, vilka līdz pat stūrim pie tāfeles,» Māris nikni domāja par skolotāju Kārkliņu, no kura puses nāca vislielākais karstums, kā viņam likās, bet viņš nepaguva izdomāt līdz galam, iekšēji vēl vairāk sabozās, jo pēkšņi atcerējās, kā pagājušajā pavasarī tēvs bija grūstījis māmīti — iereibis, mazliet iereibis, kā visi saka. Un priekš acīm atkal nolaidās tumšs neziņas, nesapratnes plīvurs, savilkdamies neskaitāmās krokās. Tas gan tikai dzērumā, tāda grūstīšana, viņš pie

sevis nolēma un attapās, ka stāv, skolotāju ielenkts.

— Un tu klusēsi? — Skolotāja Kārkliņa balss nāca kā no tālienes, sākumā dobji, neskaidri, bet tad pietuvojās arvien ātrāk — un skaņa spalgi saplīsa turpat pie auss.

Viņš atkal satrūkās. Bet balss te šoreiz nebija vainojama; viņš saspringa, jo uz pleca uzgūlās silta roka. Ķīmijas skolotāja Auza. Viņš izgrozījās, iekoda apakšlūpā, un roka pazuda.

— Kāds tu spurains, Māri!

— Kas ar zēnu?

— Ar grāmatu pa seju!

— Jā, bērni aug, vecāki liecas.

— Lai viņa mani netraucē, — izgrūda sa-sārtušais Māris tai brīdī, kad neviens no zēna jau vairs neko negaidīja. Acīs, kas tikai uz mirkli pazibēja pret skolotājiem, jo viņš visu laiku skatījās grīdā, bija niknums, arī pārliecība, ka viņam pašam jāaizstāvas, un tas, ko viņš tagad uzņemas, — šī aizstāvēšanās drīkst būt tikai godīga. Viņš juta, ka pateicis visu, tā pateicis, kā bija īstenībā. Ko tad vēl vairāk! «Māmīte aizbrauca uz veselu mēnesi. Kāpēc tikai mani sodīt?» Viņš arvien vairāk apjuka, nesaprata, domāja, domāja, bet vēl pagaidām nespēja nosaukt līdzvainīgos, vismaz kādu vienu līdzvainīgo, kurš būtu aicināms šurp, tāpat kā viņš, skolotāju istabā aicināms, lai pasaka, kāpēc viņš sagrāba grāmatu un sita Anitai, viņš, sīks knēvelis, sita no visa spēka pagarā auguma meitenei, kas bija viņu saukusi rotaļāties, ko lai dara, ja ne pēc visiem pieklājības noteikumiem, un viņš sita, tumšas neziņas pārņemts, no visa spēka sita pa pleciem, pa seju, pa galvu, kamēr meitenes acī, kad atnāca

skolotājs Kārkliņš. jo tas notika latviešu valodas stundas pašā sākumā, viņš nāca vienmēr līdz ar zvana skaņām, — Anitas acī bija jau izplūdis sarkans asiņu tīkliņš. Tad Māris uzreiz apjuka, ieraugot skolotāju un Anitas pārsteigto seju; asiņu tīkliņš acī Māri tā satrieca, ka viņš bezgala apmulsa, saviebās kā uz raudāšanu, bet tūlīt viņš juta, ka vēl ir kāds vainīgais, vēl kāds trešais, varbūt pat vairāki līdzvainīgie, un viņš vēl satrauktāk pavērās apkārt, klase sēdēja sastingusi, nevarēja redzēt pat atsevišķas sejas, visi vienādi. Kur palika vainīgais? Māris nespēcīgi nolaidās solā. Tad, kad ienāca skolotājs, lai sāktu kārtējo stundu.

— Rakstīšanu var paveikt mājās.

— Daudzsēriju detektīvu lūrējām, — apvainoti izmeta Māris un apklusa, nolēmis, ka nu gan vairs neteiks nevienu vārdu.

Atskanēja skaļi smiekli; vispārējais sasprindzinājums bija pārāk ievilcies; smējās gadrīz visi, tikai latviešu valodas skolotājs nicīgi noraustīja seju, jo kāds bija izmetis: «Leksika... Redz!»

— Māri, — mazliet nomierinājusies, jo viņas balss bija izskanējusi visskaļāk, iebilda Aija Bara, kas vienu laiku bija klusējusi, bet viņas — matemātiķes balsi viņš gan uzreiz sadzirda, tikai nesaprata, ko viņa teikusi.

Skolotājs Kārkliņš palika ārēji mierīgs.

— Tev, kā izrādās, — viņš lēnām atsāka, — visi citi vainīgi, tikai ne pats. Apbrīnojama cietsirdība, noslēgšanās sevī, — skolotājs turpināja, griezdamies pie kolēģiem.

— Pēdējā laikā viņš patiešām izmainījies.

— Jā, ceturtajā bija mierīgi.

— 2ēl, ka direktore būs tikai parit, — piebilda latviešu valodas skolotājs, nervozi paraustīdams bārdiņu.

— Vajag ar vecākiem runāt.

— Jā, tas nav joks: tā sist!

— Anita ir kārtīga meitene.

Bet Māris vairs neklausījās, īstenībā viņš nemaz nedzirdēja to, ko runāja viņam apkārt, likās, viņam kļuvis pilnīgi vienaldzīgs paša liktenis; viss, kas notiks, tas ir nieks, jo viņš skaidri atcerējās, kamēr skolotāji deva viens otram labus padomus, Māris, noguris pa visu šo laiku skolotāju istabā, atcerējās, kā vienreiz, vasarā, pagājušogad, uz ceļa bija saticis, tur, kur ceļš nogriežas lejā uz upi, saticis tēvu ar svešu sievieti, automašīnā abi kā sastinguši sēdēja, un tēvs, bezgala satrūcies, pietvīka kā puika, nezināja, ko teikt, viņa spēcīgais kakls kļuva sarkans, labā roka trīsēja, sāka grābstīties gar stūri, līdz beidzot viņš izgrūda: «Ej, ej; es drīz pārnākšu,» — kaut gan nekas tamlīdzīgs nebija jāteic, un tad Māris pirmoreiz uztvēra tās smaržas, kas pēc tam visu laiku nāca līdzi, neatstājās — kā pielipusi mikla rudens lapa. Ass, rūgtens aromāts, māmīte tādas nelietoja, arī matemātiķei tādas nemanīja, vispār, ja labi padomā, nekad ciemā tādas nav bijušas, tādas — tik rūgtenas. Pamazām aizmirsdams, viņš to rūgtenumu sāka arvien vairāk ienīst, bet tad kādu dienu, kad viņš pārnāca no skolas, šī smarža bija ielīdusi istabā, pirms nedēļas, tikko māmīte aizbrauca uz Jaunķemeriem. Māris uzreiz izbailēs un lielā uztraukumā sāka kaut ko neskaidru runāt, murmināt, skatīties apkārt, kā palīdzību meklēdams, kad spēcīgā dvaka atkal iesitās sejā, apņemot viņu no

galvas līdz kājām, bez pārtraukuma plūda, cēlās augšā no visiem istabas kaktiem, viņam sāka reibt galva, tumša neziņa apņēma, viņš skrēja no istabas virtuvē, no virtuves istabā, meklēja tēvu, bet tikai smarža nekaunīgi vilkās līdzi visur, koridorā, visā mājā, no tās nevarēja tikt vaļā, vajadzēja bēgt no mājas ārā, viņš gribēja skriet uz kantori, kur vienmēr stāvēja tēva mašīna, steidzīgiem, drebošiem pirkstiņiem satvēra telefona klausuli koridorā, uzgrieza ierasto numuru, bet tur lietišķi atbildēja, ika tēvs aizbraucis uz objektu, un zēns izmetās ārā, uz lieveņa, un viņš ieraudzīja, pārlieku izbrīnoties, kāpēc, nākot mājās, slaukot dubļainās kājas uz lieveņa, nav pamanīj:s, ka mašīna stāvējusi turpat pie mājas — nesen, jo rievas dubļos bija gluži svaigas un ellas traips peļķē reizēm sakustējās pavisam spožs, zilgani violets, nesajaucies, nenogrimis, un vējš kaut kur eglēs saglabātu kā dārgumu iesita degunā sadeguša benzīna smaku. Un viņā kaut kas iesmeldzās, sāka trīsēt, aizlūza, acis kļuva platas, platas, sastinga, un tādās, atklāti sastingušās, parādījās milzīgs niknums, bet tad viņš drebot, cīnoties ar asarām, savā nespēcībā, to apzinoties, to vājumu, tomēr vēl nesaprata, pret ko. Tas niknums: pret ko?

— Puisēn, ko nu! Māri, — pavisam klusu, tik tikko izlaužoties no kopējā balsu jūkļa, ieskanējās pazīstamā balss, kā vienmēr, tā skanēja metāliski, auksta un skaidra, bet šoreiz arī klusa; matemātikas skolotāja Aija Bara pieskārās ar roku zēna matiem, kas jau bija izžuvuši, nekārtīgām lēkšēm krita uz ausīm, jo viņš stāvēja nodurtu galvu, apskāva viņa kaklu, pievilka tuvāk, un viņš padevās, iedūra

degunu viņas svārku kabatā, paslēpties gribēdams, neveikli un satraukti un iešņukstējās. Viņa noliecās, saudzīgi glāstīja zēna plecus, kas raustījās aizturētās elsās, kaut ko teica, bet to neviens nedzirdēja, bet to neviens neredzēja. Un viņš, nemaz par to nedomājot, nespēdams par to domāt, par to, kas notiek, apjauta, ka neviens nemana, neredz viņa asaras, vēl nav ieraudzījis, un viņš centās raudāt vēl klusāk. Tikai pleci raustījās. Skolotāja apņēma zēnu un aizveda, pašķīrusi kolēģu ciešo loku, mazliet sānis; abi apstājās pie otra loga. — Būs labi, Māri... — viņa mierināja, glāstīja Māra trīsošos plecus, turēja mazo zēnu tuvu sev līdzās, klusēdama raudzījās lejup, iz-pūrušajos matos, un viņš pats meklēja, vēlējās šo aizsegu.

Arī mazais zēns, nodzīvojis vēl tikai desmit gadus, Māris, iedomājās, ka būs labi. Bet kaut kāda neziņa tomēr vēl arvien staigāja apkārt, neatlaidās, riebīgi čīkstinādama grīdu, klīda no vienas vietas uz otru kā knosīdamās. Beidzot noskanēja zvans uz stundu, te gan tas bija nesalīdzināmi klusāks, gaitenis arī apklusa, sarosījās skolotāji, ņēma klases žurnālus, burtnīcu kaudzes, atkal varēja dzrdēt grīdas čīkstoņu, atskanēja skolotāja Kārkliņa balss: «Izsauksim vecākus!» — kāds atbildēja: «Jā.» — bet pie pašas auss klusināti skanēja, patīkami, nomierinoši: «Jā, jā, tūlīt, vēl drusciņ pasēdēsim...» Un viņš sajutās, visu šo skaņu ielenkts, citā pasaulē nokļuvis, sāka pierimties dusmas pat uz to skuķi, Anitu, viņš brīžiem nezināja, kur īsti atrodas, kļuva viegli, kā uz balta mākoņa peldot, aizmirsās, kā spīd skolotāja Kārkliņa briļļu stikli, tie visu laiku raudzījās šurp blāvi,

neskaidri, pēkšņi aiz tiem pazuda ari pats skolotājs, viņš juta maigo roku, un šī pasaule bija gaiša, saulaina un gluži balta, vēl gan pagaidām tukša, tāda, kāda kļūst skolotāju istaba, kad skolotāji aizgājuši, un tādā tukšā pasaulē bija reizē labi, reizē arī briesmīgi baisi.

— Neraudāsi vairāk?

Māris purināja galvu.

— Tad iesim, stundas jau sākušās. Labi? — Viņa apskāva vēl ciešāk zēna plecus, sapurināja un pasmaidīja. — Ak tu, nemiera gars! — Viņa gribēja teikt, ka būs jāatvainojas Anitai, meitenei, pret ko tik slikti izturējies, ka tā nekad nevajag darīt, gluži otrādi — meitenes ir jāaizsargā, bet, palūkojusies zēnā, uz mirkli sastapusies ar viņa acīm, kas jautādamas pletās platas, skolotāja nolēma, ka to visu pateiks vēlāk. — Ej, ej... Būs labi.

Un Māris, cenzdamies nemanāmi norit savu nemieru, uztraukumu, asaras, visu reizē, bezgala izbrīnījās: viņa sapratusi?! Patiesi — vai viņa sapratusi to, ko viņš pārdzīvojis tad, kad sita meitenei, kad uznāca tās trakās dusmas, radās tāds tumšs spēks, ar ko uzreiz tik viegli varētu nosviest neziņas moku žņaugus, kas ierobežo, — kā viņa sapratusi? Viņš nebija teicis nevienam ne vārda. Un turpat bija klāt arī šaubas, atšvirkstēja kā uguns, kā maza liesmiņa, sāka , gruzdēt un nelika vairs miera.

Izgājis gaitenī, Māris soli pa solim nomierinājās pavisam. Gaitenis bija tukšs. Tomēr uz stundu pašlaik nemaz negribējās iet, šķita, ka tur, klasē, viss sāksies atkal no jauna. Viņš tikai vēl iedomājās, ka māmīte gan varētu braukt ātrāk mājās, un klusām izslīdēja skolas pagalmā.

CIK ILGI, CIK ĀTRI

Ceļš kūpēja otro nedēļu. Bez pārtraukuma. Arī īsajās jūlija naktis tas kūpēja. Laiks turējās karsts un sauss.

Visi atcerējās, gluži skaidri vēlāk atcerējās, ka pašās pirmajās dienās pa ceļu aizdrāza motorizētās vienības, arī tanki, kas ar nežēlīgām, žļerkstošām, spīdīgi baltām kāpurķēdēm samala zemes virsējo kārtu kā bīdeļmiltus; pēc tam kad garām sāka soļot kājnieki, ieročiem un dažādiem bunduļiem apkrāvušies, un nesteigdamies — kā uz pieguļu vakarā brauca vezumnieki ar milzīgiem, resnkājainiem zirgiem, tikai tad nez kāpēc varēja ievērot, ka pār ceļu noklājies miglains, bāls plīvurs: līdz pat saulei peldēja putekļi, kas grauzās acīs un, nepatīkami kairinot, kutināja nāsis, līda ausīs, kur jau tāpat bija pietiekoši daudz dažādu trokšņu, — tie putekļi neizklīda, kad jau tur, uz ceļa, nebija vairs nevienas dzīvas dvēseles, kad uz laiku iestājās klusums, ceļam maza, īsa atelpa, neciešamie putekļi ilgi neizklīda un lēnām gūlās ceļmalas zālē, pārklāja krūmājus, priežu un egļu apakšējos zarus; likās, koki uzvilkušies gaišus svārciņus kā svētdienā. Vairumam koku tas nepavisam nepiedienēja.

Pirmajās dienās Zigurds, paklusām caur mežu šurp atlavījies bez jebkādas pieaugušo atļaujas, viens pats nenogurstoši stāvēja aiz mazajām eglītēm un ziņkāri vēroja, kas tad nu īsti notiek uz ceļa. Un viņš, protams, neredzēja, kā putekļi, ko sacēla kāpurķēdes, gumijas riepas, dzelzīm kalti riteņi, pakavi un va-ren priecīgu, jautru, skaļu puišu zābaki, — kā

tie putekļi pārveidoja, pārvērta, līdz nepazīšanai pārtaisīja visu apkārtni abpus ceļa, jo tālāk par ceļa vidu, tālāk par to, kas notiek uz ceļa, pagaidām viņa intereses nesniedzās. Mazais Zigurds izbrīnā ieplestām acīm stundām nostāvēja ceļa malā, paslēpies aiz eglītēm pie lielā, putekļainā ceļa, pa kuru skaļi, žvadzoši un dārdoši vēlās Lielvācijas armija. Dažu labu reizi arī māšele, kurai bija tikai seši gadiņi un divas īsas bizītes uz augšu saliektiem, nepaklausīgiem matu galiņiem, stāvēja līdzās aiz eglītēm, bet viņai ātri pietrūka pacietības.

— Iesim, Ziga! Iesim mājās, — viņa pēc brīža jau čīkstoši ieteicās.

Zigurds bija ļoti nevaļīgs.

— Ej, ej, mājā, — viņš vienmēr attrauca, un tā knīpa apvainojās un gāja tūlīt prom.

— Hm... atradis, ko skatīties, — viņa vēl neapmierinātāk nočiepstēja, vairāk gan pie sevis. — Izstāstīšu mājās, izstāstīšu, izstāstīšu...

Un sāka jau braukt vezumnieki, tāpat arvien biežāk sāka soļot noguruši, apputējuši karavīri; tik tiešām — ko tur skatīties: tie jautrprāši, kas sēdēja motociklos un automašīnās atrotītām piedurknēm, tie aizdrāza pašās pirmajās dienās.

Viņu mājā, kas klusi tupēja turpat aiz meža strēles, kādu puskilometru aiz uzkalniņa, neviens neiegriezās; vācieši nadzīgi vien devās uz priekšu tikai pa ceļu, jo tas taisnā līnijā veda uz austrumiem. Abās pusēs klusēja mežs. Ko tur meklēt?

Jau pirmās dienas novakarē Zigurds izgatavoja sev šauteni, no balta dēļa gabala, laba, svaiga, bez zariem, un tēvs šoreiz neko neteica, nebārās; vispār lielie bija kļuvuši jocīgi: tēvocis, kas pirms divām nedēļām bija atbraucis no pilsētas, nemaz i nedomāja par atpakaļ-braukšanu, bet mierīgi palīdzēja, gan skumjas, gan straujas dziesmiņas uzsvilpodams, Zigurdam nopietnajā, neierastajā darbā. Un tā puišelis sāka iet uz lielā ce'a pusi ar savu šaujamo. Tagad, Zigurds prātoja, bija tādi laiki uznākuši — ikviens ķērās pie ieroča un pavērsa to katrs pēc savas saprašanas, kā teica tēvocis, katrs pēc savas. Zigurds uzkāra plecā, iesējis plūksnājošā aukliņā, arī savu ieroci.

Vācieši lielākoties bija jautri; visvairāk gan tie, kas braukšus — mašīnās, daudz un skaļi jokojās, smējās; neviens viņus netraucēja, un zēns pierada pie viņiem, kaut gan tēvs klusām sev zem deguna bubināja, gandrīz katru dienu atkārtoja:

— Tas nav uz ilgu laiku.

It kā tādi vārdi kaut ko līdzētu, tāda runāšana. Tomēr Zigurds uzmanīgi, galvu paslējis uz augšu, tēvā nopietni vērdamies, ieklausījās, kad viņš atkal prātīgi atkārtoja, ka jāiet uz lauku, nav ko tik daudz spriest, jākopj labība, lai maizīte izaug. Karošana? Nē, tas neesot viņam pa kaulam, viņš teica, esmu jau par vecu. Un vēl tēvs, piemiedzis acis, savādā dusmu gandarījumā reizēm piebilda:

— Kā atnākuši, tā arī aizies.

Teikt jau nu varēja, piebilst, bet viņi nemaz netaisījās prom iet — tie vācieši. Tagad viņi gan braukšus, gan kājām pagaidām vēl gāja garām; nāca arvien vairāk, auga un brieda viņu spēks. Nošāva, ja pagadījās pa ceļam, vienu otru nepaklausīgo, kā runāja pagastā; tomēr visumā te bija diezgan mierīgi, — ja slepkavoja, tad slepkavoja vairāk gan pašu cilvēki, kā teica tēvocis, kas bija atbraucis ciemos un tā arī palicis ciemoties, kamēr visi celi ar karaspēku aizņemti, pašu cilvēki, viņš zināja stāstīt klusos, garos, gaišos vasaras vakaros.

Tēvs piekrītoši šūpoja galvu. Un tas izskatījās skumji un reizē arī nespēcīgi, — Zigurdam likās, ka tēvs bija krietni vien vecāks kļuvis, vecāks pa šīm dažām skaļajām dienām, kas aiztraucās putekļu mākonī garām viņu mājai, klusajai latviešu zemnieka mājai, kurā divi vīrieši reizēm gluži dedzīgi sprieda par karu.

Toties Zigurds šinīs dienās bija ļoti nevaļīgs. Viņš neapnicis stāvēja ce’a malā un skatījās, kā soļo un brauc zilganpelēkie kareivji. Tas bija kaut kas jauns, neparasts, neredzēts. Mašīnas rūca, motocikli pukšķēja un stenēja. Troksnis sitās ausīs, skaļi atbalsodamies, daudzbalsīgi piekliegdams visu mežu, gandrīz kā gadatirgus mūzika pilsētas nomalē, aiz kalna, kaut gan troksnis skanēja svešā valodā, sajaucās ar pakavu šķindu, it kā tiešām čigāni dancinātu zirgus pārdošanai — kā lielajā tirgū rudeņos, kad raža novākta. Viņš ziņkārīgi panācās eglītēm priekšā, nu jau stāvēja ceļa malā, pats nemaz nepamanījis, kā tas bija noticis, un vācieši, jautrie puiši, nepavisam nenoguruši pēc lielajiem divu gadu manerviem pa Rietumeiropu, — kā atkal tēvocis, — vācieši zēnu bieži vien labsirdīgi sveicināja, izkliedza kaut kādus vārdus, smējās, rādīja uz viņu un rādīja savus automātus, un atkal smējās. Viņi bija varen jautri. Un zēnam arī iepatikās šī rotaļa. Ar īstiem tankiem, ar īstiem karavīriem. Ne jau katram to laimējas piedzīvot!

Puišeli arvien spēcīgāk vilināja motocikli ar blakusvāģiem; agrāk viņš nekad tādus brīnumus nebija redzējis. Tie pukšķēdami pērās pa putekļiem kā vistas, vienu spārnu vaļīgāk palaidušas. Bet ar tādu vistu nebūtu slikti pa-braukties kādu gabaliņu, mazu, mazu gabaliņu. Viņš palaikam noprata, ka viņu dažkārt aicina pavizināties. Tādās reizēs viņš aizgriezās vai kautrīgi nodūra acis.

Kāpt motociklā zēns baidījās. Nu, bet noteicēja te bija laika vara; paies diena, divas, varbūt četras — visu mūžu bailēs nedzīvosi! Un laiks viņu pieveica. Var jau būt, viens otrs ieteiksies, ka Zigurds pieveica sevi, pārvarēja: kādu dienu viņš tomēr iekāpa motociklā, kas pavadīja kājnieku kolonnu, pavadīja krietni vien piekusušus cilvēkus, putekļiem pārklātus, tos, kas smaidīja jau retāk, īslaicīgi, kā atpūzdamies.

Bija sutīga pievakare. Tālu pār me% galiem aizstiepās plašs vasaras vakara klusums, un vācu karaspēka kolonnas trokšņi, balsis un motocikla rūkoņa noslāpa tepat ceļa malās. Saule jau slēpās aiz egļu smailēm.

Blakusvāģis bija tukšs. Automātu, kas melnēja uz brezenta pārklāja, paņēma tas vācietis, kurš Zigurdu bija aicinājis, blonds un smaidīgs, gluži jauniņš, kurš bija licis pieturēt motociklu un kuram viņš nevarēja atmest ar roku, kā parasti bija darījis pēdējās dienās, kad kļuva jau drošāks, stāvēdams šaipus eglītēm. Vācietis uzkāra savādo ieroci kaklā; Zigurds tikai mirkli paspēja uzlūkot neparasto daiktu, jā gan, ar to varēja šaut, viņš vēl aiz-prātojās, kamēr rausās blakusvāģī, kas nu bija

pavisam tukšs. Savu bālgano šauteni, kas iesprūda starp kaut kādu zaļas krāsas metāla savienojumu un tik tikko nesalūza, viņš iegrozīja sev uz krūtīm. Un iznāca gandrīz tāpat kā vācietim, kas sēdēja uz otra sēdekļa, aiz motocikla vadītāja, kam bija pelēcīgi noputējusi seja un milzīgas brilles, — sēdēja un plati smaidīja.

Ar zēnu mēģināja sarunāties, bet Zigurds nekā nesaprata, purināja un māja ar galvu, skatījās visapkārt, bija bezgala pārbijies no prieka: tas, ko tik loti vēlējies, beidzot sasniegts, un svešās sejas, valodas savādās, guldzošās skaņas, kas skanēja asi un jokaini, tik skali, ka reizēm noslāpēja pārējos trokšņus, vēl baidīja. Viņš sēdēja, dziji iegrimis milzīgajā blakusvāģī, kas atgādināja izbraucamo kamanu kulbu, sēdēja kluss un sasprindzis. Viņš pat nemanīja, ka vācieši, vairākreiz pievērsuši uzmanību viņa šautenei, gardi smējās. Galvenais tomēr bija necerētais, bet dienām gaidītais ieguvums — viņš brauca. Tas bija varens brauciens, nav ko iebilst, kaut gan viņi virzījās uz priekšu pavisam lēnām. Blondais vācietis, kas sēdēja vadītājam aiz muguras, vienmēr no jauna ikreiz, kad viņu skatieni nejauši sastapās, viņam pamirkšķināja kā iedrošinādams, bet koki ceja malās bija kļuvuši divreiz aug-/ stāki.

Vienubrīd blondais kļuva sevišķi neatlaidīgs, bez pārstājas kaut ko jautāja, rādīja, bakstīja sev krūtīs, kamēr puisēns saprata.

— Zigurds, — viņš atbildēja. Un vēl vairāk nomierinājās.

— Zīgurt! — vācietis tūlīt skali iesaucās, uzsita motocikla vadītājam uz pleca un kaut ko

ātri sāka bērt, stāstīt tam otram, bet mazais zēns pat nenojauta, ka vienam no viņa ceļa biedriem, kas sēdēja motociklā, vienam no vāciešiem mājās, tur, Vācijā, ir tāds pats zeperis un sauc viņu tādā pašā vārdā. Tāpēc vācietis vairākas reizes priecīgi atkārtoja: — Zigurt, Žīguri...

Zigurdam tika iedots mazs salduma gabaliņš, spožā papīrā ievīstīts; šādu rīcību viņš gan uzreiz saprata, bet vēl arvien jutās neveikli, mulsi aplūkoja spožumu no visām pusēm. Tad vācietis pats attina. Šokolāde. Zēns iekoda, nemaz nesajūtot garšu, — tik daudz pārdzīvojumu uzreiz, nevar jau nu gluži vienkārši — vienā rāvienā aprast ar visu tā, pēkšņi un vienkārši, viņš vēlreiz iekoda: kaut kas salkans, kaklā cērtošs, bet vidū balti dzeltens, arī salds, kā mannas biezputra.

— Das is zēr gūt...

Zigurds ieklausījās. Viņi teica vēl daudzus vārdus, kas nekādi nebija saprotami, viss saplūda kopā vienā nebeidzamā, guldzošā straumē. Bet šos vārdus viņi atkārtoja visvairāk, un tie pamazām iespiedās atmiņā: «Das is zēr gūt.» Līdz ar šiem vārdiem blondais, no kura nepavisam vairs nebija bail, rādīja Zigurdam, kā vajag stūrēt motociklu, kā to dara braucējs. Zigurds noprata, ka viņam kaut ko skaidro par šo braucamo. Viņš vēl nekad tādu nebija redzējis. Pa ceļu agrāk, vasarās, retu reizi izdevās noskatīties, garām aizkratījās smagā mašīna, vaļējā, ar bērzu meijām appušķota. Bet tas, kas te notika šovasar, tūlīt pēc Jāņiem, tas bija vēl nepiedzīvots.

— Das is zēr gūt. Fāren, fāren...

Zigurds iespieda atmiņā vēl vienu jaunu vārdu, ko vācietis nenoguris atkartoja, katru reizi pametot slaidi ar roku uz priekšu, kur tlksmīgi un laiski gulēja baltā ceļa lente.

Brauca loti lēnām: karavīru kolonna gāja smagā, sagurušā brivsoll. Visi bija noputējuši un piekusuši. Tikai motocikls ar blakusvāģi, kurā sēdēja laimīgais Zigurds, raustījās gar kolonnu gan ātrāk, gan lēnāk.

Zēns jau bija apradis ar jauno ieguvumu. Sāka grozīties savā metāla kulbā, nemierīgs skatīties atpakaļ, tur, kur beidzas kolonna, gribēja pavērot, kāda ir tās aste. Un tad viņš pēkšņi atcerējās, ka viņam ir mājas, māšele, kam drīz apnīk stāvēt ceļa malā, vecāki, arī tēvocis, kas jau trešo nedēļu sēž uz mājas sliekšņa, kaut ko gaidīdams, viņš atcerējās, ka jāskrien uz māju, nekas nav pateikts, un kļuva tramīgāks.

Beidzot viņš sadūšojās un parādīja, ka grib izkāpt. Motocikls pēc brīža apstājās: zēns bija pietiekoši vizinājies, lai iet mājās.

— Uf vīderzēn! — nokliedza abi vācieši gandrīz reizē.

— Paldies, — viņš teica apmulsis, jo kājas bija kļuvušas stīvas un likās, visi putekļi, ko sacēla desmitiem citu kāju, jārij ar steigu, lai

' nebūtu jāklepo, lai kaut ko vēl saredzētu, kamēr kolonna soļoja garām. Kamēr brauca, putekļus nemanīja.

— Uf vīderzēn, — vēl dažas reizes no ļodzīgās ierindas atbalsojās.

Putekļu mākonis, kuru aizejošie vācu kareivji nesa sev līdzi, ilgi neizklīda; rīkle kļuva

sausa, un kāds tur pa iekšu nemierīgi kasījās, kā ar asiem nagiem plēsās.

Tikai tagad, kad palika viens ceļa malā un vācieši vairs nemāja viņam ar roku, tikai tagad Zigurds manīja, cik tālu viņš bija aizbraucis. Un dīvaina, smeldzīga trauksme, it kā bailes sāka strauji uzmākties. Viņš apskatījās visapkārt un pagriezās, lai uzsāktu atpakaļceļu.

Debesis mirdzēja zili gaišas, reizēm tās izskatījās caurspīdīgas, sauli neredzēja, tikai atblāzma vēl cēlās uz augšu, bet mežs abpus ceļa melnēja kā svešinieks. Pa kreisi nogriezās aizaudzis lauku celiņš, un tas veda tieši uz viņu mājām, ceļš, kas vietām pārvērtās mazā taciņā, — reti to vairs kāds lietoja, — ar māti viņi gluži nesen, pirms mēneša, bija pa to gājuši uz pilsētu. Zigurds izvēlējās šo ceļu.

Mežā bija vēsāks. Un daudz, daudz tumšāks. Likās, jau nakts iestājusies, jo lielie koki auga pāri galvai, snaikstīgi sadevušies zariem — kā garām, zaļām rokām. Zeme zem kājām noslēpumaini dunēja, pilnīgi izkaltusi, pērnā gada skujas dūrās basajās pēdās. Klusums bija tik nelaipns, biedīgi auksts, ka puisēnam kļuva arvien baismāk. Viņš paātrināja soli, paskrēja teciņiem, lēkdams pāri kailajām saknēm, pār kurām bija reiz klandējuši zemnieku ratu riteņi, tālu atbalsodamies lielajos kokos.

Viņš atkal atceras, uz mazu brīdi atceras braucienu motocikla blakusvāģī, bet nav laika daudz domāt, jo visapkārt smaili, augsti koki, cits pie cita ciešās rindās sastājušies kā karavīri.

Nav ko ilgi gudrot, viņš domā, un sāk skriet.

Jāsteidzas. Pārlēkdams saknēm, skrien, — kā mezglaini, tievi, sarežģīti nervu pirksti saknes zib zem kājām. Šautene mētājas uz zēna muguras, ka klaudz vien. Viņam kļūst karsti, un bailes pieņemas spēkā, šķiet, ka šis svars, kas izaug kā kupris uz muguras, drīz vien izrādīsies par smagu, neļaus tik veikli skniet, aizsprostos ceļu, to neparasto, vienīgo cerību ceļu uz mājām. Un ar katru jaunu soli viņš uztraucas arvien vairāk, viņu uztrauc, ka mājās gaida, bet viņš nav neko pateicis, viņš atceras, Dace, mazā knīpa, redzēja, kā viņš iekāpa motociklā, bet viņa aizbēga, viņš atceras, aizbēga ātrāk, var būt, ka nemaz neredzēja, un neviens nekā nezina, mājās uztraucas, un vēl viņš atceras, ka būs jāskrien garām vecajiem pagastkapiem, kur gandrīz visi krusti nošķiebušies, toreiz viņi abi ar māmiņu bija dienā gājuši garām vecajiem kapiem, un no sulīgās zāles ārā rēgojās melni koka krusti.

Viņš krīt, aizelsdamies krīt, iekliedzas un krītot pazaudē savu šaujamo, kas bija nesen tik nopietni un tik rūpīgi gatavots; tādu šaujamo, tādu, kāds ir vāciešiem, ko viņš redzēja motociklā, arī viņš tādu gribētu, viņš vēl paspēj izprātoties, kamēr pieceļas kājās, — neganti sāp celis, jo tas līdz asinīm nobrāzts pret mezglaino, sīksto sakni, un koka šautene paliek guļot turpat nolauztu stobra galu, pārtrūkušu šņori, kā balta atzīme, brīdinājums nākamajam skrējējam, ja tāds radīsies.

Kādas neparastas skaņas! Galvā dun, dun, dun, bez mitas viens sit — pulsē zēna asinis, un viņš neprot tās nomierināt, nav tādu vārdu, kas mierinātu, viņš nezina, kā apklusināt šo dunoņu. Visapkārt valda puskrēsla. Zigurdam

aizraujas elpa, un viņš sāk skriet atkal no jauna — vēl ātrāk, kā bēgdams. Skaņas neatpaliek. Skrien līdzi. Reizēm tās aizskrien garām, ātrāk par viņu, it kā ķircinādamās slēpjas aiz lazdu krūma un gaida. Kaut gan mežs klusē, mierīgi iemiegot, elpo, skaņas joņo visapkārt un čukst. Noslēpumaini sačukstas. Klau, smejas! Tur aiz tās mazās eglītes — rau, rau! — tur kāds ieklepojās.

Ir izvēlēts visīsākais ceļš atpakaļ. Protams, šoreiz tā ir sagadīšanās, visparastākā nejaušība, ka viņš izkāpa netālu no vecā, pamestā meža ceļa gala; skaidrs, ka sagadīšanās, pavisam parasta un nejauša. Būtu viņš izkāpis mazliet ātrāk, nāktos visu laiku soļot atpakaļ pa balt-putekļaino lielceļu, uz kura atkal dzirdama mašīnu rūkoņa, ar smagu kravu piekrautu mašīnu ūjinošā rūkoņa, jo ceļš kādu gabaliņu gāja pret kalnu; var būt, ka uz lielā ceļa viss ir klusi. Skaņas ir mežā. Klau! Nē, tomēr nē! Tur atkal brauc mašīnas: vakars ir kluss, un ļoti tālu var uztvert vissīkāko troksnīti. Viņš jūtas kā iespiests, ieslēgts, noslēpts lielā kastē, kurā nav nekādu skaņu, bet kastei visapkārt soļo, brauc, skrien. Un viņš atkal sāk skriet, vēl ātrāk skriet, gribēdams izrauties no šī tukšuma. Ātrāk! Kaut nu ātrāk beigtos! Asaras spiežas kaklā, nāk uz augšu līdz ar aizkusušo elpu.

Garām kapiem viņš aizšaujas, nemaz tos neatcerēdamies, jo bailes pārņēmušas visu zēna augumu, kas ir līdz pēdējam saspriegts.

Viņš skrien, un skaņas aug kopā ar bailēm, reizēm pat šķiet, ka tik daudz dažādu trokšņu tīšām sapulcējušies mežā, lai kavētu viņam tikt uz priekšu. Aiz muguras auļo vesels bars satrakotu zirgu: viņš ierauga resnkājainos

vāciešu vezumnieku zirgus, kas lēnām stampāja putekļaino ceļu dienā, bet tagad tie sadusmojušies, tikuši vaļā brīvībā, satracinājušies barā, dzenas pakaļ mazajam bēglim, un viņu karstā elpa jau jūtama uz kakla, matiem, lien ausīs,— tie nav zirgi, tie ir viņa paša steidzīgie soli, basās kājas, kas no visa spēka atsperas pret sauso, skujām piebirušo zemi.

Asaras krājas, krājas, jau pilnas krūtis, nepielūdzami kāpj uz augšu, smags rūgtums kāpj. Bet bailes ir tik lielas izaugušas, ka nav spēka raudāt. Viņš saklausa, ka viņam pie auss kāds nepārtraukti čukst: «Cik viegli bija braukt, cik viegli... cik ātri... Cik ilgi, cik ātri!» Un šis mocītājs turpina čukstēt, neatlaižas, dzenas pakal, skrien līdzi soli solī. Cik-cik, cik-cik, cik-cik! dauzās puisēna sirds.

Paveras platāka gaismas svītra, beidzas lielais, drūmais, dažādu trokšņu pārpildītais egļu mežs, un pēkšņi pavisam negaidot un priecīgi zēns izskrien klajumā, kur abpus taciņas veldrējas dzelteni, skanoši kviešu lauki. Izsprāgst prieka asaras, uz mirkli pat acis aizmiglo, viņš neredz, kur kājas likt. Bet Zigurds neapstājas, par apstāšanos pat neiedomājas, skrien, cik vien spēki Jauj, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. No meža malas var redzēt, kā zēna izpūrušie mati, ' brūnganā krekliņā apģērbtie pleci slīd pavisam lēnām, un ātrāk nemaz nav iespējams tikt uz priekšu, lai gan zēns jūt jaunus spēkus, jo mērķis ir gandrīz sasniegts. Zirgi, kas lēkšoja viņam pakal, satracinātie zirgi ar resnām kājām, — tie palikuši mežā.

Tur jau redzama pļaviņa — lejā pie ābeļdārza; naktī noteikti būs migla. Lejā kustas balta dūmaka, klājas lēni un spokaini miglas palagi.

Vēl tikai jāuzskrien kalnā, tad nu beidzot būs klāt viņu māja, rau, kā ar roku aizsniedzama!

Steidzīgi soļi aizdip pa zālaino lauku ceļu garām vecajam šķūnim, kas šovakar vēl noslēpumaināks, kā sakucis, dusmīgs večuks glūn tajā līkumā, aiz diviem baltiem bērziem nobē-dzies, glūn, savus nodilušos pakšķus krekšķinādams.

Pāri pagalmam nāk māte. Abi vīrieši stāv patālāk, pie akas, tēvs un vēl viens — garāka auguma.

Zigurds ieskrien mātes atplestajās rokās un sāk skaļi raudāt, aizgūtnēm, piespiežas cieši pie mātes un raud.

— Zigiņ, nu kas ir... Zigiņ, nu ... — viņa uztraukti aizsāk, bet tūlīt arī apklust, nesaka neko, tikai glāsta zēna miklos matus, starp pirkstiem paliek smiltis, mati mikli, salipuši, seja arī nosvīdusi gluži slapja. — Kā tu, Zigiņ, kā tu mūs! Bērns, kur tu? — viņa nenociešas un vēlreiz ātrumā iesāk, un atkal apklust: ārēji māte paliek mierīga, jo uztraukums liesmo, deg kaut kur dziļi, dziļi.

— Zigurd! — Tā ir tēva balss.

Bet puisēns nespēj neko atbildēt; viņš raud vēl skaļāk, viss viņa elsojošais augums, piekļāvies mātei, kas abām rokām aptvērusi mazā plecus, trīs, skaļās raudās trīs.

Tēvs pienāk tuvāk, abi ar tēvoci norūpējušies, uztraukti, puskrēslā viņu sejas nav redzamas. Varbūt asaras liedz saskatīt.

— Zigurdi Kas ta nu... Zigurd, — tēvs sāpīgi nobeidz.

— Kā nu tā, dēls! Labi, ka Dace pateica, ka tu esot iesēdies motociklā. Pavizināties... Bet tie taču ir ienaidnieki!

— Ai, Zigi, ar tiem ... Cik ilgi var vizināties! Ar tādiem, Zigi! Guldzinās, guldzinās savā valodā, tad pēkšņi iedomāsies, ka lieka krava motociklā, un turpat krūmos piežmiegs. — Un vēl pēc brīža piebilda, kā paskaidrodams mazajam zēnam: — Nošaus. Tie neskatās.

Tēvocis pienācis klātāk. Nu visi stāv kopā, un māte glāsta zēna matus.

— Ar tiem... — viņš atkārtoja.

Māte klusēja. Un beidzot apklusa arī abi vīrieši. Tikai skaļās raudas piepildīja visu pagalmu, neviens nevarēja zēnu nomierināt, likās, asaras krājušās vairākus gadus.

— Teikt, teikt, lai nebrauc! — viņš ātri un saraustīti norunāja caur asarām — vienā elpas rāvienā.

— Ko teikt? — Māte pieliecās zēna sejai. — Nu, saki...

Tēvocis un māte, arī tēvs bija pārsteigti, jo nekā nesaprata, tikai redzēja, ka zēns ir ļoti satraukts, pārbaidījies, varbūt tīši pārbaidīts.

— Viņi, viņi...

— Tev kas sāp?

— Pag, pag, lai stāsta, — tēvocis ierunājās nosvērti.

— Viņi aizies vēl tālāk, — zēns raudādams turpināja, — kā viņi, kā viņi... atgriezīsies ...

— Un vērās kaut kur prom, pāri pagalmam, tumsā.

Tēvocis iesmējās.

— Nu, draugs, tā lai ir vipu pašu darīšana, — viņš mierīgi pateica. — Kā brauc, tā mal. Un tiem maitām vajag pamatīgu akmeni rīklē. Lai beidzot reiz aizrijas, nolādētie maitasputni!

— Cik ilgi... — zēns vēl nerimās, jo pēkšņi atcerējās arī savu braucienu motocikla blakusvāģī, un viņam kļuva drausmi.

— Būs labi, Zigiņ! — Māte apņēma drebošos plecus.

— Iedod cukurūdeni, — tēvs, arī kaut cik apjautis Zigurda pārdzīvojumu smagumu, noteica.

— Lai ātrāk iemieg.

Pat gultā, pamazām laizdamies miegā, viņš bieži vien vēl iešņukstējās, krampjaini raustīdamies ar visu augumu.

Ilgi māte sēdēja līdzās, uzlikusi savu silto roku uz puisēna pleca. Sievietes seja bija skumja un norūpējusies. Abi vīrieši dzirdami vēl ārpusē, pilnīgā tumsā sarunājās, piemetušies uz lieveņa, pīpēja un sprieda.

Pa lielo ceļu atkal brauca mašīnas, caur mežu nāca nepārtraukta motoru rūkoņa — kā tāla ūjināšana, pa reizei zviedza zirgi, bet jau retāk un klusāk, tikai pāris reižu noskanēja skalas, īsas komandas. Spalgas un aprautas, kā šāvieni.

Nākamajā dienā Zigurds negāja, nemaz vairs negribēja iet uz ceļu skatīties; jau no paša agra rīta kaut kādas dīvainas izjūtas, kas tirpināja visu augumu, uzmācās un nejāva iet tālāk par pagalmu. Reizēm pat dusmas uznāca. Arī mežs, iztālēm draudīgs, priekšpusdienas saulē zilgoja, — koki cieši saspiedušies cits pie cita, — mežs šalca svešs.

Zēns staigāja pa sētu gluži nopietns, bet vēl neapjauta, droši vien vēl nespēja pat iedomāties, kādas drausmas dienas iesākušās.

TIKAI PIEAUGUŠAJIEM

.

RŪPES

Pasažieri lika lietā spēku. Tais steidzīgajās, satrauktajās sekundēs, kad pildās elektriskā vilciena vagoni, nekas cits nemaz nebija vajadzīgs. Un viņu uzbīdīja, kā vissīkāko, vieglāko spēļu lellēnu uzsvieda pa kāpnītēm, iestūma vagonā vienu no pirmajiem. Netika izteikts neviens lieks vārds; visi cīnījās klusēdami, katrs par sevi. Viņš paskatījās atpakaļ un nicīgā nesapratnē novērsās. «Hm, kā nu tā var, kā nu tā var...»

Vagonā bija vēss. Siltums, ko brīžiem viens otrs jau nejaudāja vairs pieciest, līdzi nenāca, tas palika ārpusē, uz perona, jo maija pirmajās nedēļās dažreiz tā iegadās, ka tikai saule karsē, bet gaiss vēl auksts, palaikam uzvēdī pavisam salta elpa.

Apsēsties palaimējās pie loga, kaut gan iekāpušie no abiem vagona galiem skriešus vien metās gar soliem uz priekšu, vidū sadurdamies kā divas pretējas straumes, divi pretspēki,

tomēr vēl bija palikusi brīva vietiņa pie loga. Brūno, moderno portfeli varēja atstāt uz ceļgaliem: neviens nenotraipīs, neuzkāps tam virsū, un augšā jau sakrāmēts un sabāzts, turklāt tā bija ne tikai drošāk, bet arī ērti rokām, un braukt vajag tikai sešas stacijas, un šis vilciens, ko viņš izmantoja retumis, jo parasti brauca pāris stundu agrāk, drāzīsies bez apstāšanās Imantā un Babītē, tātad iznāks braukt vēl īsāku laika sprīdi. Lasīt negribējās, un viņš sāka vērties ārā pa logu, skatīties, kā aizkavējušies, ar saiņiem, tīkliņiem, somām apkrāvušies pilsoņi sakliegdamies vai gluži klusiņām šķērsoja peronu, tipināja garām tepat zem logiem. Vagonā troksnis auga.

Bija notikusi neparedzēta aizkavēšanās darbā, pavisam negaidīta. «Hm...» viņš arvien vēl šķendējās sevī, jo prece, ko steidzīgi nācās pieņemt pēc darba laika, neko labu nesolīja: veikalā to pirks lēnām, katru dienu pa trim četriem gabaliņiem, bet atdot to kādam uzreiz, izdevīgi, tā, kā atbilstu īsta tirgotāja dvēseles prasībām, neizdosies, tā vien šķiet, ka šoreiz nekas labs tur neiznāks. «Un tā sapulce,» viņš dusmās vēl atcerējās, «atkal — piedevām pie visiem rūpestiem — tukšu salmu kulšana!» Un tūlīt pat viņš aptvēra, ka pēdējā darba stundā, kamēr zvanīja savai Rīgas meitenei, mazajai Innai, — viņš pēkšņi pasmaidīja, atkal gurstoši saldi brītiņu sevī pasmaidīja, — tajā stundā, sasodīta būšana, aizmirsa par tiem minerālmēsliem dārziņam. Nenopirka un ar Innu arī beigu beigās nesazvanījās, jo viņas nebija: izbraukusi, Inna izbraukusi, tā atbildēja klausulē. Jau otru reizi viņš dzirdēja šo vārdu, un tumša, tāla, smeldzīgi nepatīkama nojauta uzkāpa līdz

krūtīm, likās, biezs, fipžgs, brūnganmetns šķidrums lēnām un klusi tuvotos tai drošajai saliņai, uz kuras viņš kopā ar sievu bija nometies, uzcēlis baltu ķieģeļu mājiņu laimīgai un skaistai dzīvei.

Vilciens sāka vēl straujāk svaidīties, svilpdams ātri skrēja garām Imantas pļavām. Viņš pielieca seju pie loga stikla. «Te, jā, te gan labāk vajadzētu atdot privātajiem: tad redzētu, cik ātri izaug jauna pilsētiņa, vesela vienstā-vīga pilsēta ar dārziņiem,» viņš saldi aizsapņo-jās.

Iztraucēja atkārtota un skala šņaukāšanās. Viņš nepatikā sarauca degunu, instinktīvi atvirzījās stūrī, tad pats dažas reizes kā pārbaudot ierāva gaisu degunā — tā paskalāk — un iznīcinoši paskatījās pretimsēdētājā pusaudzē: kā nu tā var? Kabatas lakatiņu viņi nemaz nelieto, vai? Varēja cilvēks būt neapmierināts: jābrauc ar tādiem vienā vagonā, vienā kupejā. Varēja cilvēks būt arī apmierināts: nesen atkal pārvaldes priekšnieks firmas sanāksmes lielajā pārtraukumā neoficiāli, zem četrām acīm, izmeta, vai negribot jaunu ķiršsarkanas krāsas volgu. Viņš nedroši pakratīja galvu un sarāvās, spēji un nervozi iesmējās: varētu, varētu, kāpēc gan ne, bet tie līdzcilvēki, jā gan, viņi taču tik primitīvi domā! Mašīna viņiem kā mēraukla: ja cilvēks iegādājas vieglo automašīnu, hm, viss skaidrs. Un vēl ķieģeļu mājiņa? Varbūt nākamās paaudzes izstiepsies līdz tādam līmenim, ka negudros nekam nevajadzīgas muļķības, nonāks beidzot citā attīstības plāksnē. Par mūsu pēctečiem, bērniem, bērnubērniem sagribējās viņam domāt, par kaut ko patīkamu, cēlu, sapņainu, rožainā tālumā viegli gaistošu, bet tūlīt viņš atcerējās savu atvasi, desmitgadīgo cietpauri, kas ieņēmis stulbajā galvā, ka dienās būšot liela veikala direktors, tāpat kā tēvs, tirgošoties vēl daudz labāk, veiksmīgāk, tad nu neesot jēgas tagad kalt kaut kādus dzejolīšus, mācīties, kā cilvēki dzīvojuši senos laikos, ja lāgā nevar izprast, kā viņi gribētu dzīvot, kā dzīvo patlaban. Iespītīgi metis pie malas mācības, bēg, nekauņa, no stundām un atvēris kā pastmarku pārdošanas filiāli skolas bēniņos. Pagājušonedēļ raženo tirgošanos iztraucējuši divi no izlaiduma klases — tad arī aizsākās visas nepatikšanas. Tomēr nadzīgs! Redz, ar privātmāju viņam vairs nepietiek!

Smagas domas nomāca lielo, pilnmiesīgo vīru. Rokas žņaudzīja portfeli, reizēm tuklie pirksti saknibinājās neparasti nervozi. Vagonā kļuva arvien siltāks, logi aizsvīda, un daži tos tīrīja ar laikrakstiem; visi vagonā bija paslēpušies aiz avīzēm, šķita, ka pasažieri cits citu nemaz nemana. Viņš atkal vērās logā. Lielupes tilta spraišļi aizzibsnīja gar acīm kā nevajadzīgs, uzspiests ierobežojums; labi, ka tik īslaicīgs. Upe likās auksta un melna. Viņš uz brīdi atkal atcerējās savu mīļo Innu, kas ar jaunas, temperamentīgas meitenes guļasvietu bieži vien saldināja viņa vienmuļās darba stundas. Bet šoreiz prāts ilgi uz to pusi nenesās, jo domas bija drūmas, lāgu lāgiem gandrīz nesaprotamas. Un minerālmēslus bija aizmirsis nopirkt (ja apsētās dobītes vēl varētu gaidīt kādu dienu — divas!). Sieva gan purpinās, sērīgi izstiepusi ģīmi kā brīdinošu ceļa zīmi.

No vagona viņš izkāpa sabozies, saburnīts, iekšēji apšņurcis, kaut arī it nekas nesāpēja. Veselība pa četrdesmit sešiem nodzīvotajiem

labas dzīves gadiem bija turējusies lieliski, ar katru gadu pat uzlabojusies, un portfelī bija ievīstīts puskilograms desas, pieci rubļi četrdesmit kapeiku kilogramā, siera gabals, viena pudele «Pliskas» — tās jau vairs tik tiešām nebija kur likt —, litra burka ar medu, ko atnesa kāds kolēģis biškopis, kārtīgi iesaiņota paciņa ar ābolkūkām un šis tas vakariņām. Tas viss atradās portfelī, nesamais likās neparasti smags, un viņam sāka uzmākties ļauna doma, ka Innu, viņa mazo meiteni, viņa Inniņu, kāds grib viņam atņemt. Pirms trim gadiem, kad viņi tikko vēl sāka iepazīties, tuvināties un mīlināties, Inna mēģināja reizēm ieteikties, ka jānodibina, ka vajadzētu nodibināt jaunu ģimeni, nu, tā, lai viss būtu kārtīgi, bet viņš tobrīd negribēja, šķiet, nevarēja un nedomāja atstāt silto, pa gadiem jau pierasto ligzdiņu. Vai tad nevar tāpat, ja mīl viens otru, jā, kas vainas? Galvenais — mīlestība! Un, ejot tagad caur priedītēm, kur zeme, piebārstījusies ar pērnā gada skujām, atsperīgi cilājās līdzi ik solī, viņš nemaz nemanīja, ka saule, kaut nolaidusies jau gluži zemu, vēl arvien silti spīd, kaisli pieskaras plecam, kaklam, kailajam pakausim.

Tur jau pazibēja garā rinda vienstāva un divstāvu mājiņu, abpus smilšainās ielas sastājušās, ziedošos dārzos ieslīgušas. Dažviet kūpēja dzelteni, biezi dūmi. «Jā, nu uztraucas, nu dreb!» viņš nīgri nodomāja. «Mans, mans, ka tik man,» viņš smīkņāja. Bet mājiņas tiešām izskatījās jaukas, kā uz bildēm, un šis skats viņu vienmēr iepriecināja: gan baltu ķieģeļu, gan dažādkrāsu apmetuma individuālās mājiņas. Jā, tikai te lielā veikala direktors varēja atpūsties, uzkrāt spēkus jaunai darba dienai.

«Māja ir laba,» viņš iedomājās jau kuro reizi, lēnām tuvodamies savai mītnei, noguris saulē un vilcienā. «Un kā mēs zemi izmantojam, visu zemi, lietderīgi izmantojam savu tēvu tēvu zemi,» viņš domāja, visumā ar sevi apmierināts.

Aiz vārtiņiem smilkstēdams, pa reizei īsi, priecīgi ieriedamies, tupēja Reksis, pelēkais aitu suns. Ieraudzījis saimnieku, spēcīgais dzīvnieks sāka straujāk, nemierīgāk izrādīt savu suņa prieku. Saimnieks tīši tuvojās lēnām, it kā kaut ko pārbaudot; suņa spalva uz muguras pamazām spurojās, sāka skaisti vibrēt; viņi lūkojās cieši viens otram acīs.

— Rēksi... Oplā! — viņš beidzot skaļi iesaucās, pāris reižu draiski iesvilpās, un suns, gaidīto signālu kā atļauju saņēmis, tūlīt parādīja visu savu sunisko aušību; lēkāja apkārt saimniekam, riņķoja starp ābelītēm un krūmiem, vārtījās zālītē, beidzot aizskrēja pie jāņogulāja, protams, vispirms uzmanīgi, steidzīgi apostījis izvēlēto objektu.

«Nav ko teikt, māja uz goda!» saimnieks neslēpti, apmierināti nopriecājās — arī tagad uz lieveņa, kur sieva jau vēra stiklotās durvis.

— Tik vēlu.

Acīs nepārprotams jautājums, lai gan teikts bija mierīgā balsī un skanēja kā sasveicināšanās.

Ienākušais saviebās, it kā būtu ieķēris no ēdiena, kas sen jau apnicis, kļuvis nebaudāms.

— Sapulce. Arodbiedrības, — viņš izgrūda, un tā tas tiešām arī bija.

— Ko ta tik ilgi lēma? — vēl mierīgāk, bet ar lietišķu neuzticību taujāja sieviete, blonda, ap gadiem trīsdesmit, arīdzan pakupla, un ierastām kustībām ātri sāka likt šķīvjus galdā.

— Vai ta lielā barā var ko izlemt, — viņš vēl īdzīgāk izgrūda; portfeli uzmanīgi nolika uz ķeblīša. — Paskaties, es šo to atvedu vakariņām.

Nevērīgi nometis žaketi lielajā istabā uz mīkstā atpūtas krēsla, viņš, atrotījis krekla piedurknes un ielocījis apkaklīti, svilpodams devās uz vannas istabu. Reksis žēli noskatījās viņam pakaļ, smagi nogūlās turpat priekštelpā. Sāka šalkt ūdens, tad svilpošana pārtrūka, varēja dzirdēt, kā ar sevi apmierināts vīrietis mazgājas, spļaudīdamies un muti skalodams. Sieva iztukšoja portfeli; viņas sejā parādījās neviltots gandarījums.

Vakariņu galds bija uzklāts.

— Kur Ivars? — viņš jautāja, kad abi sēdēja pie galda un bija jau norīti pirmie kumosi. Suns tupēja turpat blakām un pacietīgi vēroja, cik veikli cilvēks prot rīkoties ar ēdamrīkiem kā ar gariem, spīdīgiem nagiem.

— Viņš jau paēda. Savā istabā.

— Kā šodien?

— Piezīmju nav. — Un pēc klusuma brīža: — Viens trijnieks kontroldarbā.

— Brīnums. — Vīrieša acu baltumi nikni nozibsnīja; suns sarāvās un klusi iesmilkstējās.

— Tāds nerunīgs.

— Kas tur vēl ko runāt? Palaidnis.

Garšīgi un ātri šņakstēja ēdiens.

— Atvedi?

— Ko?

— Atvedi minerālmēslus?

Viņš nopūtās, pāri reižu nepatikā pakratīja galvu.

— Eh, tie mēsli, mēsli... — viņš noteica un nez kāpēc pasmaidīja. — Nu, nebija laika, tā sapulce daudz ko izjauca. — Neiecietīgi atmetis ar roku, viņš draudzīgi paskatījās sunī, un tas arī sāka smaidīt, ar gudrajām acīm smaidīt un lēnām, ar uzsvērtu cienību luncināja asti. — Paēdināji?

— Reksis dabūja veselu bļodu ar kauliņiem, — sieva diezgan pikti atteica. — Lai neizliekas.

Atkal ilgāku laika sprīdi telpā valdīja klusums. Vienmērīgi darbojās ledusskapis, suns rija siekalas. Tējas dzeršanas laikā suns aizvilkās koridorā un nogūlās pie ārdurvīm. Nebija nekādas nozīmes apvainoties, ja ēdiena reizēs, kad cilvēki nopietni sēdēja pie galda, nekas neatkrita. Te visi tika pabaroti labi.

— Bija ienācis Lanka, — sieva atsāka. Un vīrietis tūlīt saausījās, jo viņam šis kaimiņš nekad nebija paticis.

— Ko tad ...

— Aizlienēt motorzāģi.

— Un tu iedevi?! — Viņš gandrīz aizrijās ar karstās tējas malku. Sieva nevarīgi paplēta rokas.

— Viņš solīja uzmanīgi.

Saimnieks acumirklī pārvērtās; viņam šķita, ka nekas vairs neiet pie dūšas, viss kļuvis skāņš; viņš pastūma tālāk pusizdzerto tējas glāzi un pagriezās krēslā pret logu, it kā cauri ziedošajam dārzam būtu saredzams jaunais motorzāģis. Ar kādām grūtībām to izrakstīja nd bāzes! Viņš saviebās.

Pie āra durvīm, satraukti ostīdams gaisu,

pāris reižu iesmilkstējās Reksis — viņš ari manīja: kaut kur brieda dusmas, nepatika, varbūt pat naids.

Sieva, it kā nebūtu jau gana, iejautājās gluži nevainīgi:

— Redz, būs salna. Vai nevajadzētu?

— Jā, — viņš atrūca un piecēlās. — Visi kūpina, visi kūpina... — Sapratis sievas skatu un iedomājies, ka zāģi var salauzt, jo viegli, pavisam viegli taču uzlaist zobus uz naglas, viņš nīgri atbildēja: — Nē, nē, šovakar nekas neiznāks, par vēlu! — Un, iedams uz lielo istabu, vēl niknāk piebilda: — Ko tu viņam devi! Tam skopulim.

Sieviete klusēdama sāka nokopt galdu. Paldies dievam, trauku šķindoņa un ūdens skalošanās nevilkās pārāk ilgi.

Televizors jau bija iesilis. Iegājusi vēl pie zēna, kas pēdējo nedēju par sodu tika gudri norobežots no jebkurām izpriecām, arī sieva piesēdās: filma bija redzēta — kādas divas reizes, visi varoņi jau pazīstami.

— Ko Ivars? — neatraujot skatu no ekrāna, viņš gluži automātiski, pats par to tūlīt izbrīnīdamies, iejautājās. Spalgi dziedāja motorzāģis, tā džinkstošā skaņa sajaucās ar mūziku televizorā, bet viņš dzirdēja.

— Lasa.

Drīz vien, apnikusi skatīties, krietni nogurusi pa dienu piemājas dārziņā, sieva miegaini sarosījās uz gulēšanu. Pats arī viens negribēja sēdēt: vakars bija galīgi sabojāts, sākot jau ar pēcpusdienu. Sapulce, zvanīšana Innai, minerāl-mesli un tagad vēl tas motorzāģis — paši nevar nopirkt, velns parāvis! Zemapziņā krimta, ka pa nedēļu ne reizīti nav izdevies tikties ar Innu, jauko meiteni, bet rit jau piektdiena — un nekas neiznāks, un bez tam viņš prātīgi apzinājās, ka kārtīgam pilsonim visu mūžu jārūpējas, lai dzimtu pēcnācēji, tādi paši vareni vīri. Viņam jāgādā, lai būtu kam māju norakstīt. Viņš izgāja, brīdi pastāvēja uz lieveņa, izklaidīgi un skumīgi vērās zvaigznēs, saltās un nesaprotamās, negaidot ieraudzīja mēnesi aiz kaimiņu mājas jumta, oranžo mēness plāceni, kas rāpoja zemu pār koku galiem, vēlās kā dzīvs savās nakts gaitās. Viņš nožēloja, ka nav aizkūris tos celmus, bet cerēja, ka nebūs tik stipra salna, nenosals viņa ābeļziedi, visapkārt taču kurināja. Tad, ieklausījies vēlreiz, vai kaimiņos nedzird pazīstamo zāģa dziesmu, iegāja mājā un rūpīgi aizslēdza durvis.

Suns tikpat izklaidīgi un skumīgi paslēja purnu pret zvaigznēm. Kļuva neizturami vientuļi. Lielo spīdekli nevarēja saskatīt, tas nolīdis zemāk, līdz pašām priežu galotnēm. Visapkārt bija iestājies vēss pavasara nakts klusums, šur tur logos mirkšķinādamās vēl dega zilganas uguntiņas. Reksis slinki, it kā par kaut ko saērcināts, pagājās līdz vārtiņiem. Katrā pusē ielai cieši blakām cita citai stāvēja gandrīz vienādas mājiņas, garā rindā tālu prom aizstiepdamās. Un sunim pēkšņi sāka rādīties, ka šīs mājiņas sakustas, lielā barā kā rēgi lēnām slīd šurp, nāk arvien ātrāk, arvien vairāk virsū kā neatvairāms, nezināms spēks.

Viņš ieņurdējās, paskatījās uz savu zaļgano būdu dārza stūrī, aiztecēja tai garām, attupēs uz grantētā kājceliņa un sāka gaudot.

DZINTARS

Atkal iezvanījās. Telefons. Ilgi, neatlaidīgi. Čērkstošā, smalkā un uzmācīgā skaņa, kas aizgūtnēm vien lauzās iekšā no koridora, piepildīja uzreiz visu dzīvokli kā ar asām adatiņām.

Man negribējās piecelties, nu it nemaz negribējās, — nule biju pārnācis no darba, pavakariņojis un tagad, pavisam tīksmi atzvēlies atpūtas krēslā, gluži mierīgi, lēnām šķirstīju laikrakstus. Sieva, kas vāca kopā nepieciešamo rītdienas izbraukumam uz jūrmalu, galvu nepaceldama, iedrošināja:

— Ej, ej, nebaidies! Arī pakustēties tev ģeld, — viņa vēl piebilda un šķelmīgi pasmaidīja. Vai tad var iepriekš paredzēt, kas ir zvanītājs, kāpēc dzīvoklī pēkšņi, gluži negaidot, atskan telefona zvans!

Pavēros sievā vēlreiz, mēs saskatījāmies, un es veikli izmetos koridorā. Likās, zvana skaņas kļūst arvien spalgākas.

— Jā, — es iekrekšķējos, — klausos, — piesardzīgi un klusi noteicu. Un tad vēl, nu jau skaļāk, pa visu koridoru: — Aāā ... Sveicināti!

Zvanīja mūsu paziņas, ar kuriem nebijām tikušies gadu, ja ne vēl ilgāk. Nupat atgriezušies no Palangas, teica, ielūdz uz vakariņām un nevar vien sagaidīt to brīdi, kad varēs mums parādīt savu pārsteigumu. Pārsteigums? Jā, tāds esot — izstādes veidā, sekoja vēl noslēpumaināka atbilde. Kamēr runājos pa telefonu, sieva arī bija pienākusi klāt; viņa drīz vien saprata, kāda negaidīta situācija radusies, un mēs, ar acīm savā starpā vienojušies, varējām savukārt atbildēt ielūdzējiem, ka tūlīt ģērbjamies un braucam.

Ar viņiem mēs iepazināmies pirms gadiem desmit kādā ekskursijā un tā vairākus gadus pēc kārtas bieži vien pa brīvdienai pavadījām kopā, bet pēcāk arvien retāk un retāk.

Viņi dzīvoja Pārdaugavā, divstāvu mājiņā, kas reiz piederējusi iepriekšējai paaudzei, viņas vecākiem. Nelielo, gaišiem ķieģeļiem apšūto ēku, kam vienā malā pielipusi stiklota veranda, biezām rindām iekļāva kupli saaudzis vērtīgu, kā viņi teica ikreiz, vērtīgu šķirņu augļu-dārzs — gan slaidas bumbieres, gan ābeles un ķirši. Vienā stūrī nesen tika uzbūvēta siltumnīca. Dzīvoja viņi pārtikuši: cik vien atceros, krāja naudu vieglajai automašīnai un nemaz neliedza sev arī dažas izpriecas; bērnu nebija, kaut gan abiem pāri trīsdesmit. Ar viņiem tomēr šķita interesanti tikties, parunāt par jaunākajiem notikumiem mākslas dzīvē, dzejoļu grāmatiņām, teātru izrādēm, kino. Vīrs strādāja par režisoru kādā klubā. Jau sen.

Mēs saposāmies ātri. Iesēdāmies laimīga gadījuma taksometrā, jo trolejbusu pieturā stāvēja pārāk liels pulks gaidītāju, droši vien tas kavējās. Bija pats augusta vidus, bet vakaros brīžiem uzklīda neparasts vēsums. Steidzāmies. Negribējām, lai uz mums lieki gaidītu.

— Būs filma, — sieva uzsāka, kad jau braucām. — Varbūt diapozitīvi.

' — Grūti pateikt iepriekš, — es nenoteikti atbildēju. — Viņi teica: «Izstāde.»

— Atceries, kad viņi atceļoja no ārzemēm — Bulgārijas, atceries, kādi skaisti uzņēmumi, atceries?!

— Jā. Ļoti labi atceros: krāsas, galvenais — krāsas!

— Interesanti, ko nu viņi būs sadabūjuši, — atkal ierunājās sieva, kad mašīna, aizsteigusies priekšā vairākiem trolejbusiem un vienam taksim, strauji pagriezās gar Politehnisko institūtu un izskrēja krastmalā.

Es nervozi paraustīju plecus, bet viņa nelikās mierā, sāka minēt:

— Vienreiz, atceries, viņi bija savākuši dažādus māla traukus. Tad, kad atgriezās no Latgales ... Un vai atceries to gredzenu izstādi? — Viņa iesmējās. — Vispār viņiem ir nags uz izstādēm.

Noklepojos.

— Viņš būs dabūjis kādu retu plati, — sieva nerimās, atcerējās, kādi viņiem skaņu plašu krājumi. — Citādi nebūs. Dabūjuši plati un nolēmuši sarīkot muzikālu izstādi. Vareni!

— Redzēsim, — es īsti prātīgi un nopietni gribēju beigt sarunu. Tā man jau bija mazliet apnikusi — kā viss, kas pierasts, ikdienā sastopams. Nebiju vēl noskaņojies ciemiem; sieva gan, tas viņai sagādāja baudu, kā man liekas, izbraukt kaut kur paciemoties, steigties, redzēt, kas notiek ārpusē, satikt cilvēkus. Tik tiešām — reizēm tas nepavisam nav slikti.

Mūs saņēma lieliski. Kā sen neredzētus, labus paziņas, kas ar ilgošanos gaidīti. To viņi prata gods godam.

— Tikko kā no Palangas, — namatēvs, sēdinot mūs pa krēsliem pie bagātīgi servēta galda, steidzās atkārtot. — Vai tad varēja citādi, brūni, brūni esam iedeguši!

Visiem pa vidu rosījās pati namamāte, spilgta, maza blondīne, kustīga un valodīga.

— Vispirms paēdīsim, — viņa aicināja, un viņas skaidrā, skaļā balss ar īpatnēji tīru dikciju pateica man priekša, es atcerējos beidzot, ka viņa strādā par skolotāju. — Nē, nē, sēdiet šeit, tā būs labāk, un jūs, lūdzu, te, jā! Lūdzu, lūdzu!

Teicām, ka esam sātīgi paēduši. Un tā arī bija: mājās pavisam nesen vakariņojām — divatā, jo mūsu dēlēns dzīvoja vēl pa pionieru nometni, un tad, kad esam divi vien, mēs tikai vakarā ēdam pamatīgāk.

— Nekas, nekas, — vīrs vilka ārā kaut kādu pudeli, — mums ir arī lietuviskais. Kolorītam, — viņš vēl iesmējās.

Kādu brīdi, kamēr salikām visu, kā nākas, uz šķīvjiem, sagatavojāmies brangai ēšanai un dzeršanai, istabā, kur apgaismojums mīksti staroja no trim sienas lampām, valdīja klusums. Tad tika paceltas glāzītes ar sarkanbrūnu šķidrumu, uzsaukti jautri tosti, pasmējāmies — un interese citam par citu atraisījās atkal no jauna.

— Kur jūs bijāt?

— Stāstiet, stāstiet!

— Bet jūs ...

— Tik sen neesam tikušies.

— Jā gan, tik sen ...

— Kā laiks skrien!

— Atpūtušies esat labi.

— Labi. Tiešām labi.

— O, kas tur... kas tur ...

— Skaisti? Nē, brīnums!

— Jā, tā stāsta.

— Bet jūs, kā jūs?

— Un zēns?

— Mēs ...

— Pionieru nometnē. Drīz jau atkal jāsāk ...

— Vīrs...

— Tā nu iznāca.

— Citu reizi...

— Jā, labi gan tur!

Pēc šis sarunas, kas noskaidroja gandrīz visu pašu galveno, namatēvs, neaizmirsdams piepildīt glāzītes, atkal ņēma grožus savās rokās un lēnām, apdomāti, kā darbā ar jaunu lugu, sāka klāstīt par kaimiņ jūrmalas jaukumiem un nepiemirsa pateikt, ka turpbraucot iegriezušies ari Kauņā, lai apskatītu M. K. Čurļoņa muzeju. Tā viņš teica — M. K. Curļoņa. Esot apbrīnojams; neizdzēšams paliek iespaids, neaizmirstams, viņš atkal vairākas reizes atkārtoja. Neaizmirstams. Un viņš smaidīja pār visu seju; arī sieva, kustīgā un valodīgā skolotāja, palīdzēja sajūsmināties.

Ērtāk sagrozījos krēslā. Atcerējos, kā pirms dažiem gadiem, kad bieži vien viņi izrādīja slavenā leišu mākslinieka gleznu reprodukcijas, katru sīki jo sīki izskaidrojot mums, ka tad jau viņi gribēja, vēlējās, alka nokļūt tai muzejā Kauņā. Un tagad man kļuva pavisam labi no tā vien, ka beidzot tas viņiem ir izdevies: viņi skatījuši orģinālus. Kāds ieguvums! Tā es nodomāju.

Vīns bija gards un drīz vien iesita galvā; kļuvu aizvien nemierīgāks; un sieva, uzminējusi manas domas, pārtrauca namatēvu:

— Kur tad jūsu pārsteigums?

— Jā, kur pārsteigums? — ari es, aizsmēķēdams cigareti, žigli vien piebalsoju, bet viņi gribēja palikt vēl kādu bridi sazvērnieciski. Tik ātri vis nedomāja padoties: rotaļas taču ir ļoti dažādas un daudzveidīgas.

— Ha, ha, ha...

— Nav gan jums nemaz pacietības, — blondīne arī smējās.

— Ha, cik ziņkāri!

Un tad, kā norunājuši, bez kāda sevišķa uzaicinājuma, mājiena — tāpat vien visi četri slējāmies kājās.

— Augšā, — viņš īsi, tā īsti lietišķi pateica. — Domāju, ka neesat aizmirsuši.

— Nē, nē, kā ta ...

— Nepavisam, nepavisam ...

— Vai tur viss kārtībā? — mazā, enerģiskā sieviete norūpējusies iejautājās.

— Jā, — viņš atteica, un mēs kāpām augšā.

Otrais stāvs, kur atrodas neliela telpa ar

rakstāmgaldu un grāmatplauktiem un vēl viena lielāka viņu guļamistabai, veidots diezgan askētiski, ar pasvītrotu īpatnējas gaumes izjūtu. Te, pašu mājā, protams, pavisam citi plašumi, var iekārtoties; šis tas gan mainīts, nākusi klāt daža laba bildīte kāpņu telpā, viena dekoratīva sienas plāksne, bet viss tomēr palicis gandrīz pa vecam, tāpat kā pirms gada, kad, kā noskaidrojās, esam bijuši ciemos pēdējoreiz.

Skaļi sarunādamies, cits citu visādām atta-pībām apveltīdami, iegājām guļamistabā; uzdegās spēcīga elektriskā gaisma, kas apžilbināja pirmajā mirklī, uzdegās gaisma, un tajā mēs ieraudzījām, mūsu acīm atklājās izstāde: uz tahtas, kam pārklāta vienkrāsas gaišzila sega, uz pelēcīgā dīvāna, galdiņa un pat uz sienām bija izvietoti dažādi dzintara izstrādājumi. Dzintars! Visdīvaināko nokrāsu dzintars, sākot ar spilgti vizmojošu dzeltenumu un beidzot ar smagu brūnumu, kas dažviet liesmoja un dega līdz pat sarkanai krāsai, kā rubīns, tikai daudz tumšāks. Mums pretī bija iznākusi sena teika, aiznesot nelielo, līdz šim brīdim ne ar ko neievērojamo telpu nezināmos tālumos, mirgoja, laistījās, pulsēja kā siltas lāses, kas lēnām iepil atmiņā, vēstīdamas par drosmīgiem tālu jūru braucējiem, niknām kaujām un šalcošiem, lieliem mežiem Baltijas krastos.

Vēl kādu brīdi mēs stāvējām klusēdami. Un vēl. Kā apburti.

— Ai, cik skaisti! — iesaucās mana sieva. To būtu darījusi jebkura sieviete: tur bija skatāmas smagas kreiļu virknes, aproces, pusgatavi dzintara suvenīri un tādi, ko liek uz plauktiem vai rakstāmgalda, visneiedomājamāko veidojumu kaklarotas, gredzeni, lieli un mazi gredzeni, atkal aproces, atsevišķi pavisam neapstrādāti dzintara gabali, garas jo garas kaklarotas un pilnīgi dzeltenas krelles. Tik daudz! Cik skaisti...

Pārsteigums bija izdevies. Un viņiem it nemaz nevajadzēja vēl piebilst kādu vārdu. Klusējām visi četri, jo pārsteigums tiešām bija izdevies.

Viss bija kā īstā izstādē. Viņiem uz to ir ķēriens, mulsi nodomāju. Katrs priekšmets, pat vissīkākais, bija novietots tā, lai apgaismojums tam pieskartos saudzīgi, parādītu raksturīgāko, pašu skaistāko izcilnīti, atklātu kādu savdabīgu plankumu, šķautni, uzburtu gandrīz visu silto krāsu bagātību.

— Jā, jā, — mazā blondīne vidžināja, — lūdzu, pielaikojiet, lūdzu! — Un pati palīdzēja sievai uzlikt kaklarotu ar tik lieliem dzintara karekļiem, ka es izbrīnā atkāpos soli un iepletu acis, un pati arī, pati namamāte, arī bija jau apkārusies, tikai tagad ievēroju, un dzintars uzlāsmoja pretī, kur vien pavēros, izplauka kā simtiem dzeltenu ziedu.

Namatēvs ar lepnumu kustībās, mierīgu un neslēptu, norādīja uz veselu rindu lielu, neapdarinātu dzintara gabalu, un es noliecos bijīgi pār tiem — pārsteigts, patiesi sajūsmināts. Ņēmu tos rokās, svārstīju un cilāju, tie maigi iegula plaukstā, un man likās, ka dzintarā salijis visas vasaras, daudzu vasaru, neskaitāmi daudzu vasaru siltums.

— Lieliski! — vairākas reizes izsaucos.

Staigāju no vienas vietas uz otru pussaliecies,

pārsteigumā un ziņkārē kaklu izstiepis, un atkārtoju vienā balsī ar sievu:

— Cik lieliski!

Dzintars spīdēja visās krāsu noskaņās, devīgi, nepiekusis atcerējās, stāstīja smeldzoši un nopietni, un es arī reizēm izdzirdu, man laimējās saklausīt, kā aiz lielā meža pret krastu platā vālā nāk jūra. Putu galos peldēja paši mazākie dzintara gabaliņi, vizēdami un mirgodami saulē kā prieks. Manas acis neatraudamās tos glāstīja, un es jutos laimīgs.

— Skat... šeit... iekšā ... — ar apbrīnu teicu, pacēlis vienu gabalu, gandrīz dūres lielumā, pie pašām acīm. — Re, kāds kukainītis!

— Šo, — namatēvs viszinīgi pasmaidīja, — man tikai ar grūtībām izdevās dabūt savā īpašumā. Tikai ar mokām nodiņģēju. Dārgi prasa!

Turēju to vēl arvien pret gaismu un grozīju pirkstos, vēlēdamies noskaidrot, kas tur īstenībā ir iekšā, kam pieder dzīvība, kas nu sastingusi dzintara lāsē un iegūst nozīmi tikai tajā — kopā, tādā vienojumā, nežēlīgā un skaistā.

— Iedomājies — vai kāds var iedomāties, cik tas maksā? A? Nu, cik?

Paraustīju plecus, jo tā īsti pat neaptvēru viņa jautājuma jēgu.

— Sešdesmit.

To es izdzirdu tikai pēc laika sprīža; viņš bija klusējis, apsvērdams, apdomādamies, vai maz vērts teikt.

Nopietni pamāju ar galvu.

— Un šis? — Viņš paņēma vēl vienu tikpat lielu un smagu gabalu, pasvārstīja, vairākas reizes pasvārstīja rokās un atkal nosauca man pie pašas auss apaļu summu, gandrīz vai iesvilpa ausī.

— Jā, — es nenoteikti izdvesu, vēl arvien atrazdamies neparastā skaistuma varā.

— Šis ... — Atkal cena: piecdesmit, kaut kur no tālienes atskanēja; viņš bija aizgājis otrpus tahtas. — Mēs vairs neiepērkam sīkos, — viņš turpināja dedzīgi.

Namatēvs strauji noliecās pāri izliktajam, pa visu tahtu izklātajam dzintaram, aizsedzot to ar savu ieplakano, pagaro augumu. Paķēra.

— Sitas, — viņš iesaucās, — arī joki bija, diņģēšanās. Par četrdesmit.

Paņēma nākamo.

— Sešdesmit pieci. Lētāk nedod!

Nākamo.

— Piecdesmit divi, jā, piecdesmit divi, es labi atceros, ne rubli vairāk.

Nejauši pavēros viņā, ieskatījos uzmanīgāk; mūsu acis sastapās — sekundi, pat mazāk, sekundes dalu, un es biju pārsteigts, jo tādu iekāri, uztrauktu alkatību cilvēka acīs nekad vēl līdz šim savā mūžā nebiju redzējis. Paskatījos uz dzintara gabalu, ko aptvēra viņa roka, un nodrebēju: brūnganās šķautnes ar spilgti dzelteniem atspulgiem bija sažņauguši gandrīz gredzenā saliekušies pirksti, saspringti pirksti,

kas bija gatavi lēcienam — grābt, ķert, pievākt. Liekti, ļoti spēcīgi. Kā vanagam, nodomāju.

Bet viņš, izcilādams pret elektrisko gaismu katru dzintara gabaliņu, visas kaklarotas un aproces pēc kārtas, nosauca attiecīgu summu, kas samaksāta; ja bija piemirsies, tad viņš griezās pie savas mazās blondīnes, bet abas sievietes palaikam bija pavisam aizrāvušās ar krāšņajām rotas lietām, un bieži vien viņš nesaņēma nekādu atbildi. Tad viņš vainīgi pasmaidīja un noplātīja rokas, ļengani savicināja tās pa gaisu.

Man kļuva baismi. Likās, dzintars pamazām, klusi, klusi, neiztraucējot istabas mieru, pārvēršas, kļūst pelēks, nekrāsīgs, vairs nemaz nespīd; pakratīju nesapratnē galvu, atjēgties mēģinādams; ielūkojos vērīgāk — un tad es ieraudzīju, kā no lielajiem dzintara gabaliem, kas audzin auga, saplūda kopā, kā no tiem, stalti šūpodamās, izpeld kuršu laivas, pelēkas un vieglas, jau buras uzvilktas, balts linu audekls, stiegri nostiepies, dzimtenes vējā trīs un mirdz pavisam balts, un kurši, vairogiem aizsegušies, drūmām sejām nopietni raugās uz priekšu. Tur būs liela kauja izcīnāma. Pret svešzemniekiem, iekarotājiem, pret naidniekiem. Cīņa par zemi, kur dzintars lāsmo. Varoņi krita varoņa nāvē, mira mirstīgie, un radās teikas, kas paliks mū-, žos, bet dzintars grima jūrā, pa kuru peldēja kuršu lielās laivas, kara laivas, dzintars grima arvien brūnāks, tumšāks un tumšāks, sveķi slīdēja arvien dziļāk dzelmē, kā asins lāses skaudri grimtu līdzi sveķos, lai rastos atkal dzīvība, un auga atkal priedes, izauga lieli meži Kursā un Kurzemē, spēcīgi laivu koki, — tur būvēja jaunas laivas, dzima kurši un dzima kur-

zemnieki, un varoņi mira varoņu nāvē. Tas paliks mūžīgi. Mūžos. Dzintars. Cik daudzkrāsains ir dzintars! Nevarēju acis atraut. Un atkal jutos laimīgs: vairs nedzirdēju, kas notiek istabā, nedzirdēju — cik maksā, cik ... Namatēvs pēkšņi saplaka, sarāvās niecīgs, neredzams, pavisam izzuda, itin kā aiznesa to melnos, aukstos, straujos ūdeņos, aizšļāca prom pa šļakatām, ko sakūla lielu laivu airi. Šļak, šļak, šļak... Tad atkal izdzirdu balsi — pazīstamu, tepat līdzās.

— Nu, kā jums patīk?

Ausīs līda pazīstamā, neatlaidīgā skaņa, šī balss, namamātes — mazās blondīnes balss atskanēja tieši tai brīdī, kad visi jau bija paguruši, kad viss jau bija apskatīts.

VĒL VIENS JOCĪGAIS

Kurpes purngals sakrunkojies, krietni vien ievalkāts, ērts un pats liecās uz augšu. Manāmi piesārtušais vīrietis pārsvieda labo kāju pār kreiso, dažas svētlaimīgas reizes vieglāk, brīvāk uzelpodams, iztīksminādamies pašūpoja to augšā — lejā, nogludināja pelēksvītroto bikšu vīli, kas nu bija vienā vietā nesmuki ielocījusies, mēģināja ar pirkstiem gludināt saburzījušos vīli un beidzot, apzinātā labsajūtā atlaidies krēslā, paskatījās vēlreiz uz otras kurpes purngalu un pasmīnēja: kā tad citādi, ielikuši kurpēm dažādas kvalitātes ādu. Tad ar plaukstu nobraucīja seju, nez kāpēc vēl priecīgāk, at-brīvotāk klusi iesmējās, ka, lūk, arī vaigi nav vienādi sakrunkojušies pa šiem nebeidzami garās dzīves gadiem, un, rūpīgi ar rādītājpirkstu noripinādams maizes drupaču no galda

pārlieku spīdīgās virsmas, atkal gluži nopietni pavērās pretimsēdētājā, kas pašlaik bija loti aizņemts ar ēdamo.

— Tu saki, ka pats esmu vainīgs, — viņš lēnām uzsāka, kamēr ēdējs uzmanīgi un pavisam nesteidzīgi pa otram lāgam grieza treknās šniceles viscietākos pāri palikušos gabaliņus, katru atsevišķi, vienu nobīdot šķīvja malā.

— Jā, Viktor Kaurēn, — sekoja skaļa atbilde, skaļa un pārliecināta, pateikta tik droši, ātri un pacilāti, ka nevarēja rasties nevienam ne mazāko šaubu par vārdu pareizību. — Tu, tu pats, — viņš ar vēl lielāku uzsvaru piebilda; nolicis nazi un dakšiņu uz šķīvja, viņš pacēla glāzīti ar tumšbrūnu šķidrumu, vērīgi ielūkojās tajā. — Nu, kas tā par jaunu modi šņabi dot tikai ar balzamu! Hm! — Viņš smagi nopūtās, ar kreiso roku atspiezdamies pret galda malu; tad strauji atmeta ar roku un pacēla vēl augstāk glāzīti sveicienam. — Eh, Viktor, dzer, dzer, kamēr vēl ir! Viktor!

Piesārtušais plikgalvis Viktors Kaurēns, kā no nesaprotamām, garām un piņķerīgām, pavisam vēl neskaidrām domām atbrīvodamies, atrāva gurdenās acis no pretimsēdētāja un arī pacēla glāzīti, bet tūlīt pat nolika atpakaļ uz galda, izklaidīgi skatīdamies, cik veikli tas otrs izdzer. Neko viņš pagaidām nevarēja ar sevi izdarīt, lai kā saņēmās, uzsākdams pie galda dažādas pārrunas, spriedelējumus, nekā, iekšā viss palika pa vecam, viņš jutās bezgala noguris, patiešām — ātri aizskrien gadi, un tie beigu beigās izrādās tik muļķīgi īsi, nožēlojami un apvainojoši īsi, kā apcirpti, kā noskausti.

— Tāda mode uznākusi daudzās vietās, — Viktors Kaurēns mēģināja atbildēt tikpat skaļi.

— Visstingrāk, kā man šķiet, pie tā turas restorāns «Rostoka».

— Kā ... Nevar būt!

— Jā, jā.

— Es nesen biju «Aslorijā» ...

Un viņu saruna, kā nereti mēdz gadīties, ja ilgāk jau ir sēdēts un šis tas jau pārrunāts, novirzījās pavisam uz citu pusi. Piemirsās tas nopietnais, tas sarežģītais notikums, kā dēļ abi bija nākuši restorānā, satikušies, gluži dīki sēdēja iedzerdami un uzkozdami. Tikās viņi diezgan bieži, tā sakot, ilgus gadus draudzējās, pazinās abas ģimenes, un piezvanīt uz darbu, uz mājām, gandrīz jebkurā laikā zvanīties — tas nebija nekas neparasts.

Pēcpusdienā, kad astoņu stundu pienākumi, kas nu katram uzlikti pēc spējām un saprašanas, konstruktoru birojā sāk ritēt arvien lēnāk, arvien grūtsirdīgāk, kad dažus uztrauc pat zīmuļa galiņa nokrišana uz grīdas un visus nemanāmi velk uz kino, uz kafejnīcu, uz māju pie televizora zilgani dūcošajiem ekrāniem, arī Edgars Eglis kļuva gluži miegains. Tikai smēķētāji staigāja iekšā — ārā. Telefons klusēja, un nevienam negribējās pārspriest ne izlasītās grāmatas, ne kinofilmas, ne citu kādu kulturālu pasākumu, kas būtu licies, kā saka, ievērības cienīgs Rīgas ikdienā; iepriekšējā vakarā redzēto hokeja spēļu rezultāti bija izanalizēti krustām šķērsām jau no paša agra rīta. Edgars Eglis bieži ņēma rokās kādu skaidrojošo vārdnīcu, katalogu, tūlīt pat aizmirsdams, ko gribējis uzzināt, un gāja pie loga, tuvāk telefonam, it kā viņam nojauta teiktu priekšā, ka tūlīt piezvanīs, skaļi šķirstīja un klusi žāvājās, tīri vai gauzdamies, ka nepīpē. Tieši tad arī piezvanīja.

— Edgar, tu?! — atskanēja pazīstamā balss.

— Ja, Viktor Kaurēn, es pats.

Smaidīgs sarosījies, konstruktors Eglis piemetās uz galda malas, jo runāt pa telefonu šeit nozīmēja arī vienu no aizņemtības izpausmēm: jo ilgāk, jo nopietnāk. Telefona klausuli tvēra kā glābšanas riņķi. Bet šoreiz diemžēl ne visai ilgi nācās runāt — zvanītājs bija varen steidzīgs, ne uz kādiem jokiem vis neielaidās.

— Edgar...

— Jā, klausos. Kā tev labi sviežas? Veselība ...

— Saproti, mani gaida ...

— Sieviete?

— Ko nu, priekšnieks — mašīnā jau ... Mums jāaizbrauc steidzīgi uz rūpnīcu. Es gribēju ...

— Nu, priekšnieks var pagaidīt.

— Redz... es gribētu ... — Balss bija jūtami satraukta, norūpējusies. — Gribētu ar tevi tikties. Pēc darba.

— Kas? — Eglim tomēr paspruka ziņkāre neapzinoties, lai gan varēja tāpat manīt, ka tur būs noticis kaut kas nopietns, pēc balss noskaņas varēja just.

— Pēc tam, pēc tam, — Viktors Kaurēns steidzināja. — Kur? Saki — kur satiksimies? Varbūt «Lirā» ...

— Nē, nē, tur gan ne, — saminstinājās Eglis, bet tūlīt arī pateica: — Kā tu domā? Varbūt «Rostokā»?

— Norunāts. «Rostokā». Tūlīt pēc darba!

— Nu protams. Būšu, Viktor, būšu!

— Paldies, — izskasnēja klausulē pazīstamā un tagad arī vēl satrauktā balss, un Eglis vēl vairāk apmulsa: kāda te pateikšanās? Kas tad nu būs ar viņu lēcies? Bet klausule jau bija nomesta, steidzīgi skanēja īsie signāli, raustīdamies, arvien lielāku ātrumu uzņemot.

Miegainība kā ar roku nost. Arī pārējie konstruktori sarosījās, viens otrs izmeta pa replikai, kāds izstāstīja anekdoti, bet tā izrādījās sen dzirdēta un piedevām vēl diezgan pliekana. Toties Edgars Eglis arvien no jauna apjēdza, ka visu laiku, sparīgi vilkdams līnijas, neatlaidīgi, ar interesi, vīrišķīgu ziņkāri domā par tikko kā notikušo sarunu, un tā nebija tikai ziņkāre. «Tomēr izmainījusies balss,» viņš mēģināja atcerēties. «Kas tie pa velniem!»

Pirms darba beigām Edgars Eglis piezvanīja sievai, ka aizkavēsies, jo mazliet jāparunājas ar veciem lāga skolasbiedriem, un ieradās restorānā gaidīts: Viktors Kaurēns jau sēdēja, dziļi iegrimis mīkstajā krēslā, zodu plaukstā, bāls un saguris: uz galda spīdēja puslitra karafe ar brūnganu šķidrumu un aukstie uzkožamie, maize, glāzītes, šķīvji, izskatījās, ka viss galds piekrauts. Nogurušais plikgalvis it labi zināja, ka viņa draugs mīl pamatīgi ēst, nekad neatteiksies iekost kaut ko gardu, tāpēc laikam turējās vienmēr tāds apaļš, smagnējs.

— Gaidīju. Paldies, ka atnāci, — sēdētājs pavisam nopietni uzsāka, un Eglis pabrīnījās: nu gluži kā jocīgs, atkal savu maļ. — Šo to paņēmu, ja patīk, to gaļu, ēd to, tā ir laba, silto nesīs mazliet vēlāk, — viņš turpināja, kamēr atnācējs sēdās.

Edgars Eglis, jaunā, spilgti zilā, skujiņotā uzvalkā tērpies, paresns un omulīgs, sēdās vilcinoties, kā baidīdamies sēdekļa mīkstuma. Tūlīt atpogāja adītā virskrekla augšējo pogu, iegrozījās ērtāk. Viņš tomēr, kad nu Viktors

Kaurēns, visu norunājis uzreiz, vienā rāvienā, apklusa, pats pēc brīža ieteicās:

— Tik plaši...

Un reizē ievēroja, ka Viktora Kaurēna acis pazib, kādu sekundes daļu uzplaiksnās blāvs, pavisam tāls spīdums. «Būs jau sameties,» Eglis nodomāja, bet tad tūlīt arī atskārta, ka viņš taču nedzer, Viktors Kaurēns gandrīz nemaz nedzer, kā mēdz teikt sabiedrībā. Un sāka vēl ciešāk lūkoties pāri galdam, pētīdams Viktoru Kaurēnu, it kā uz mēles visu laiku gatavots jautājums: «Kas noticis?» Nez kāpēc, bet joki, kas vienmēr noder, nemaz nenāca prātā.

Viktora Kaurēna seja bija nekustīga, kā tikko izgatavota maska. Acis apņēma tumši skumju riņķi, un tās bija svešas, tādas, kas neko nevēlas. Vīrieša augums skaudri sagumis, uz priekšu saliecies, izskatījās, ka viņš tikko pa kaklu dabūjis, dieva vārds!

— Jā, Edgar, — grūtsirdīgi nopūtās Viktors Kaurēns, ievērojis, ka viņu neatlaidīgi aplūko.

Abi saskatījās.

— Stāsti! Kas tev tur ir!?

— Jā ...

— Kas ir? Stāsti!

— Tā nu ir. Nu tas ir noticis, — turpināja grūtsirdīgā balss.

Eglis izņēma kabatslakatiņu un norausa gar zodu vairākas reizes — bez kādas sevišķas vajadzības.

— Silvija. Aizgāja. — Un, pamādams ar galvu, stīvi iesmiedamies tikai ar vienu sejas daļu, lūpas jocīgi sakrokojot, pieteica: — Pavisam aizgāja, pavisam. Redz, redz, kā, Edgar, tai dzīvē iet.

Brīdi pie galda valdīja klusums. Tikai to neviens cits nespēja uztvert, izņemot viņus abus, patiesi — neviens cits, jo restorāna zāle elsoja un dūca, kaut kur čīkstēja radio, skanēja smiekli, reizēm pavisam nekautrīgi un spiedzoši sieviešu smiekli. Lejā, uz ielas, viss mudžēja, nebeidzamā straumē slīdēja automašīnas, švīkstēja trolejbusi; gājēju muguras, galvassegas un sejas nevarēja vairs atšķirt citu no citas, jo bija jau patumšs, viss saplūdis vienā kustīgā, slīdošā, skaļā ņirboņā, un cilvēki zibēja pret apgaismoto veikalu skatlogiem, kā zivtiņas akvārijā.

Pirmais ierunājās Eglis; gribējās izklīdināt neveiklības, skumju, bēdu, neziņas saspringumu.

— Nekas, nekas... — viņš iesāka un tūlīt pats arī saprata, ka viņa vārdi izskanējuši pārlieku muļķīgi, nevilšus pasprukuši, tik neveikli kā nekad, nevietā un nereizē, kā divas ūdens-piles pēkšņi nokritušas uz galda, pļeks, pļeks, un viņš pietvīka, īsti nezinādams, ko lai vēl runā, kad vīrs palicis bez sievas.

Glāzītes mirdzēja piepildītas. Viktors Kau-rēns, vēl arvien zodu rokā atbalstījis, sēdēja un purināja galvu. Un viņi klusēdami, kā saskaņoti automāti, reizē tvēra glāzītes, paturēja priekš acīm, it kā ar to nu pats galvenais būtu pateikts, un izmeta nokrekšķinādamies tukšas.

— Aiziet, atnāk, — paklusi atsāka Eglis, noliekot iztukšoto glāzīti un meklējot ar dakšiņu kādu gabaliņu uzkodai. Tagad viņam šķita, ka teicis lielu patiesību, tādu, kas var būt noderīga jebkuram gadījumam un negadījumam. Viktors Kaurēns nesteidzīgi aizsmēķēja; reizē piedāvāja arī Eglim, jo ne jau tādi sīkumi vien šodien bija pagaisuši no galvas. — Es saku: aiziet, atnāk. — Atkārtojās tie paši vārdi, un tūlīt sekoja ari jautājums: — Kāpēc? Iemesls! Vajag būt kaut kādam iemeslam.

Skats sastinga, jo acis miedzās šaurās sprau-dziņās, kā divi pogcaurumi, kas jau izvalkāti, mazliet tomēr veras vaļā, rādot, kas tur apakšā zib; Edgars Eglis bija loti pieklājīgs, — viņš vēl arvien nezināja, kā rīkoties, ko atbildēt, runāt, — tāds notikums, kad sieva pirmā aiziet, par to vēl konstruktoru birojā nekad nebija spriedelēts, neatcerējās, vismaz kamēr viņš tur strādā, visus šos gadus, sešus, nu jau septītais.

— Ir arī iemesls.

— Vīrietis ... — atkal nenoturējās Eglis bilst savu vārdu un, lai nebūtu tik sāpīgi tam otram to visu dzirdēt, vēl piemetināja sulīgā balsī: — Silvija ... interesanta sieviete, jā, Silvija ...

— Jā, — nopūtās Viktors Kaurēns, kā redzams, daudz neko neieklausīdamies, ar savām domām aizņemts, nemaz nespēdams ieklausīties sarunu biedrā, kas bija kļuvis runīgāks, gandrīz tāds, kāds vienmēr. — Tu uzminēji, vīrietis, tikai tas vīrietis... es pats, Edgar!

Otrs gandrīz salēcās.

— Kā? — viņš vēl izdvesa, nenoteikti un dīvaini ieklepodamies, aizgrūdis roku mutei priekšā, kā iesmiedamies. — Tu nu esi humora vecis!

— Tu redz... Viņa man saka, — mierīgi turpināja Viktors Kaurēns, — ka es negribot bērnus, arī jaunu dzīvokli negribot, neko nevēloties, pats staigājot līdz pēdējam apvalkātās drēbēs, kad skapī jaunu lupatu tik daudz, ka nav vairs vietas, visu tik uz rītdienu, — arvien ātrāk turpināja, manāmi uztraucies, arvien nervozāk runāja salīkušais plikgalvis, palaikam nobirdinādams pelnus kaut kur sānis, ar cigareti ikreiz gaisā slaidu loku aprakstot. — Viņa saka, ka turpmāk tā vairs nespējot — tā dzīvot, kad visu tikai uz rītdienu, kad visu atliek tikai uz rītdienu ...

— Jūs taču nemaz nestrīdējāties, — iesāka Eglis, nemierīgi sagrozīdamies.

— Nē.

— Gan jau būs labi.

— Jā, tu saproti... tā vēl grūtāk. — Izmocīts gurdi pasmaidīja Viktors Kaurēns un salēja glāzītēs. — Kad strīdas, es domāju, tad, es domāju, ka tad šķiršanās nāk kā atvieglojums.

— Pag, pag, kur nu šķiršanās!

Kā iztaisnodamies, ērtāk iesēzdamies mīkstajā, platajā krēslā, Viktors Kaurēns atviegloti paskatījās zālē, izklaidīgi pasmaidīja, un smaids liecināja, ka kļuvis vieglāk, tūlīt, tūlīt būs pavisam labi, kļūst pat jautrāk: tas Edgars taču ir kā liels bērns, cik skaisti viņš prot domāt, kā pa taisni, tieši uz to vienu punktu, uz to, kas iekārots, un nekas negadās pa ceļam.

— Tad tu nepazīsti Silviju.

— Viņas arvien patstāvīgākas ...

Eglis atlaidās krēslā un sarauca pieri sīkās, nevienmērīgi dzijās krunciņās.

— Patstāvīgākas?! Edgar, bez viņām arī kā muļķis. Tev tā nešķiet?

— Kas lai saprot, kā tur pa iekšu iet! Neviens neteiks. No malas — labi, bet tu skaties un brīnies pēc tam ... Eh, iedzeram!

To varēja izdarīt ātri.

— Vieglāk, Edgar, tiešam vieglāk ap sirdi.

— Balzams ir balzams.

Viktors Kaurēns skumji atsmaidīja.

— Nē, nē! Divatā ... Tagad pat.

Gribējās izstāstīt anekdoti par hipodromu un diviem zirgiem. Tam bēdubrālim. Tad pārdomāja. Eglis atmeta ar roku, un tas otrs — bēdubrālis, kas tikko bija ieminējies «Vieglāk, Edgar, tiešām...», tūlīt ari it pilnīgi aptvēra, cik smagi pleciem uzgulst rītdiena, nepateicīgā, tā, kam viņš bija strādājis, krājis, katru stundu taupījis, par ko bija rūpējies. Rītdiena, tāda, kāda nu viņam nāca arvien tuvāk, likās nežēlīga, vēl smagāka nekā mūžīgās ikdienas rūpes, iegādājoties kaut ko vērtīgu, pareizāk sakot, labu, pamatīgu un dārgu, to, ko vērts nolikt skapī, lai var paņemt, kad ievajadzēsies. «Tā jau varēja gaidīt,» beidzot Eglis nolēma. «Viņai taisnība: gandrīz visi dabū jaunus dzīvokļus, bet šis! Stāv rindā kā dievlūdzējs! Kurš ta nu būtu tas dzīves patērētājs, izlietotājs, smiekli nāk! Bet tā krāt un domāt, ka tikai rītu būs īstais brīdis, dieva vārds, tā, ka nākošā diena būs svētku diena, tikai ar rītdienu, velns parāvis, tikai tad ģērbsimies, tikai tad dancosim, tā nevar, Viktor!» Un viņš mēģināja to visu skaidriem vārdiem pateikt arī skaļi, atklāti, teikt Viktoram Kaurēnam, kas bija galīgi satriekts, cik varēja manīt, norūpējies ne pa jokam.

— Bet saproti, ka mūsu istabiņā bērniem ... — aizsāka Viktors Kaurēns kā aizstāvēdamies, sašutis, ka viņu pat draugs nevēlas saprast. — Un jaunu dzīvokli drīz vien būtu dabūjuši, uz svētkiem būtu jau dabūjuši.

Šoreiz Edgars Eglis no visas sirds iesmējās — skaļi, kā to parasti mēdz darīt korpulentie, ar savu stāvokli visumā apmierinātie cilvēki, pavisam nepiespiesti un brīvi smējās.

— Ak, būtu! Nu nekas, nekas... Nu tev vienam būs grandiozi ērti!

Un tas arī tīrais nieks, ja šie smiekli dūrās ausīs, ja tie skanēja nežēlīgi, ja tos neviens nebija gaidījis — tādus smieklus.

Pienāca oficiante, ļoti kupla gaišmate, smaidošu ģīmi, kā irstošu uzpūteni.

Kādu laiku abi klusēja. Atkal sadzēra. Viktors Kaurēns smēķēja, lūkodamies kaut kur prom, ieklausīdamies zāles trokšņos. Pie viņu galdiņa neviens vēl nebija apsēdies. Eglis — laikam tomēr aiz ieraduma — izstāstīja anekdoti, kādu citu, ne par zirgiem, bet smieklus tā neizraisīja nevienā, un viņš atkal salēja brūngano šķidrumu glāzītēs.

— Pats esi vainīgs.

Viktors Kaurēns neko neatbildēja; varbūt mazliet sarāvās. Viņa mati bija krietni pabiruši, sejā, kas šovakar pa reizei sakustējās, atdzīvojās, iegulušas dziļas rievas, toties Edgars Eglis nevainojami šūdinātā uzvalkā bija jautri apaļīgs, un mati, kas tikai aiz ausīm maķenīt apsirmojuši, turējās biezi un vēl kupli. Kaut kas kopīgs, kaut kas atšķirīgs — divi vienāda vecuma vīrieši nu jau kādus gadus divdesmit turējās kopā, draudzējās, un tāpēc viņi reizēm sapratās arī klusēdami, bez garu garās izrunāšanās.

Atnesa šniceles. Viktors Kaurēns, paspējis jau iesilt, kā jau nedzērājs, gribēja vēl konjaku ar kafiju, bet Eglis spieda roku pie sirds, teica, ka nespēj, būšot grūta nakts, lai gan patiesībā viņš zināja, atcerējās, ka tik ilgi sēdēt restorānā tomēr nevarēs: ģimenes cilvēks, ko lai dara.

— Eh, Viktor, iedzeram!

Pretī māja plikais pakausis.

— Jā, Edgar, lai iet!

Šnicele bija trekna.

— Pats esi vainīgs, — jau kuro reizi atkārtodams vienu un to pašu, ieteicās Edgars Eglis.

— Ko tu skandini! Pats, pats.

— Būtu jaunais dzīvoklis ...

— Ko nu, Edgar!

— Ka es tev saku: būtu jums...

— Ne tas, — pārtrauca Viktors Kaurēns, un viņa sejā bija saskatāmas sāpes. — Pēdējā laikā nevarējām tomēr saprasties.

Atkal iestājās klusums, tāds ilgstošs un reizē arī nevienu neapgrūtinošs, kāds var būt tikai labiem paziņām, draugiem, kas tiekas visai bieži; viņi sadzēra viens pakaļ otram — krietni jau iesiluši, nesaskandinot.

— Tu saki, ka pats esmu vainīgs, — atsāka Viktors Kaurēns un pārmeta vienu kāju pār otru.

Tūlīt sekoja skaidra atbilde:

— Jā, Viktor Kaurēn. — To papildināja vēl enerģiskāk teikti vārdi: — Tu, tu pats!

Un tad viņi prātīgi ierunājās par to, kā apkalpo restorānos, kur nācies kādreiz iegriezties, kāpēc šņabim jauc klāt balzamu, arī par to, kas jauns darbā.

Gandrīz visi galdiņi bija jau aizņemti; zaļok-' snējs pārītis piesēdās arī pie viņiem. Jo biežāk skraidīja oficianti. Orķestris vēl nebija ieradies, bet atnācēji skatījās uz to pusi kā izsalkuši.

— Iesim, — nogurušā, klusā balsī ieminējās viens no vīriešiem, šķiet, Viktors Kaurēns. Viņi bija krietni jautrā prātā, un domas abiem kļuva arvien strīdīgākas, un tāpēc arī nebija vairs lielas vajadzības sēdēt kopā.

Tūlīt Eglis pamāja ar galvu, ātri, izveicīgi salēja atlikušo brūno šķidrumu glāzītēs, abi kaut kā neveikli saskandinājās, kā saukta piestāja ari gaišmatainā oficiante, rēķins bija neliels — samērā, un viņi varēja iet.

Pie durvīm mīņājās gara rinda. Šveicars ik pa brīdim pavēra durvis un šo to skaidroja, dažreiz lika lietā ari spēku.

— Es uz taksi, — teica Eglis, kustīgs un enerģisks.

Viktors Kaurēns tūlīt piebalsoja:

— Mums pa ceļam.

— Kādu ceļa gabaliņu. Mazu, mazu gabaliņu ...

Tallinas ielā, kur izkāpa Viktors Kaurēns, vēlreiz noskanēja sulīgā balss:

— Padomā, Viktor!

Vīrietis, kas tikko bija izkāpis no mašīnas un zēniski apjucis stāvēja uz asfalta, kamēr noklakstēja taksometra durtiņas un spēcīgāk ierūcās motors, izteiksmīgi paplēta rokas; tik tiešām — pagaidām neziņa liela, šķita, neviens padoms nebija diezgan labs, pieņemams, bija tikai nojaušams, ka ikviens sarežģījums jārisina patstāvīgi, pašam, tam, kam zināms iemesls, tā patiesā būtība, nelaimes saknes. «Briesmīgi sarežģīti,» vēl arvien apjucis domāja Viktors Kaurēns, iegriezdamies stiklotajās parādes durvīs. «Un ļoti vienkārši: pats esi vainīgs.»

Gaisma, tiklīdz noknikšķēja slēdzis, parādīja, uzreiz atklāja visu istabu: tā nebija liela, tas ir, tā mazā istabiņa, kura viņiem ar sievu bija piederējusi visus šos gadus, kopīgi tajā dzīvojuši un kopā ar vēl piecām ģimenēm blakusistabās, un viņš ieraudzīja, tagad satraukti redzēja

tikai to, ka drēbju skapis stāv līdz galam vaļā, skaidri atcerējās, ka no vakardienas tas stāv vaļā, no agra rīta, kad tas viss notika, un baltie koka pakaramie, varbūt pati lielākā daļa, varbūt arī puse pakaramo, kas bija palikuši bez kleitām, sieviešu svārkiem, mēteļiem, kažoka, bez tām sievišķīgajām, patīkamajām lietiņām, kas visu laiku sedza pēkšņi atklāto kailumu, — nu tie baltie piecīši ņirdza pretī kā ģindeņi.

Tāpat ar visām drēbēm, ar savu apnēsāto uzvalku, tāpat kā ienācis, Viktors Kaurēns noslīga pie durvīm uz tahtas. Viņš nogurumā saliecās. Un sakrunkojušās, tūkstošreiz viksētās melnās ādas kurpes, spīdīgas un bezgala pazīstamas, atkal iekrita acīs, un viņš arvien pieaugošā niknumā, nez no kurienes uzradušās spēka straujā pieplūdumā rāva nost kurpes no kājām un meta prom, meta, kur pagadījās: zem krēsla, zem apaļā galda, kas stāvēja istabas vidū, prom, lai tikai prom, tālāk no tām krunkainajām, prom!

Vaļējā mute elsoja karsti, un tā svešā, riebīgā mute bija skapis, kas stāvēja otrā pusē, pie pretējās sienas, vaļējām durvīm, izaicinot. No skapja ārā raudzījās, tikpat kā dzīvi Viktora Kaurēna acīs ielūkojās viņa jaunie uzvalki, viens no tiem vēl ne reizi nebija ģērbts mugurā, izejot ļaudīs, kā no drēbnieka pārnests, tā ari tika skapī iekarināts, tāpat gluži svaiga karājās kāda skaista importa žakete, vairākas bikses un trīs pāri jaunu kurpju. Kurpes spīdēja kā desmitkārt nolakotas. Viņš pielēca kājās un aizcirta skapja durvis, salēcās visi čemodāni, kas bija salikti līdz pat griestiem, bet durvis vērās vaļā, vienas puses durvis ar garu čīk-stienu atkal atklāja uzvalkus, bikses, kurpes,

līdz beidzot abas puses atvērās, jo tas bija vecais, no laba koka darinātais mātes divdurvju skapis, un durvīs vairs lāgā neturējās atslēdziņa, kas pašlaik bija izkritusi, zem skapja paslīdējusi.

Lielās sāpēs, kas parādījās viņa sastingušajā sejā, saraustot to daudzās, daudzās sīkās grumbiņās, kā neciešamās sāpēs viņš smagi aizvēra acis, atvairīdamies, nevēlēdamies, vairs it neko negribēdams redzēt, kāpās atpakaļ, mēģinādams attālināties no skapja, neveikli apķēra galvu abām rokām, atstreipuļoja līdz tahtai un nolaidās uz tās, nokrita, ar vienu celi noslīdēdams uz grīdas. Viņš arī to negribēja redzēt, arvien ciešāk spieda deniņus, purināja galvu, bet lielā ātrumā acu priekšā parādījās, skrēja, auļoja, bija saskatāma, pavisam skaidri redzama visa viņa — Viktora Kaurēna līdzšinējā dzīve, kas sākusi veidoties tajā briesmīgajā laikā, tajos bargajos gados, kad daudzi bērni klīda vieni apkārt, kad daudziem nebija ko ēst, kad cilvēki tika tīšām nāvēti un mira arī aiz maizes trūkuma, viņš tagad atcerējās kara šausmas, lai cik viņš no tām bija vairījies, un viņa pleci aizturētās elsās sāka raustīties, atcerējās tos pēckara gadus, lai cik viņš no tiem bija vairījies, salāpītos, pelēkos gadus, kā miglainus rītus ceļam priekšā izkāpjam atcerējās, un sāka apjaust, cik briesmīgu ieradumu viņam atstājuši tie gadi, kad vajadzēja taupīt, atlikt nebaltām, nolikt pat tieši melnām dienām, un tas, viņš apjēdza, bija palicis viņā uz visiem laikiem, kā iezīdies kaulos, kā ievārījies asinīs, aizkavējies, pārāk ilgi aizkavējies. Varbūt tas nebija pats galvenais, ko vajadzēja atcerēties, apjaust, apjēgt. Pašlaik viņš apzinājās visu ļoti skaidri un līdz ar to visu, kas viņu apņēma šai vakarā, viņš sāka saprast, ka tas ir māns, kļūda, no kuras vajadzētu atbrīvoties, briesmīgs apmāns. Bet, sava ieraduma pārņemts, mulsā nevarībā viņš arī tagad padevās, nespēja neko izdarīt, nedz kaut ko uzsākt, šķita, ka nu jau par vēlu, daudz par vēlu kaut ko par labu griezt. Tas spēks, kas radījis apmānu, bija lielāks; viņš sarāvās padevīgās bailēs, tālāk atvirzīdamies no skapja pusvirus durvīm, pieplaka pie grīdas gluži sīks, skaļi un žēli iekunkstējās, kā kucēns, kam sperts ar kāju, un asaras pagaidām būtu vienīgais, ar ko sevi mierināt, bet acis sūrstēja sausas, tikai viegls reibums atkal uznāca, liegi apņēma istabas siltumā — vienu pašu, četru sienu noslēgtībā.

EKSPERIMENTS

H. Grigalinovičam

Gar acīm slīd skatlogi, lēni un steidzīgi gājēji, mājas, nomainīdamas cita citu, pelēkas un spilgtas, gandrīz sarkanas, pārāk sakarsušas sejas, bāli vaigi aizzib, aizvirmo, tikai sviedru piles, kas pārklāj virslūpu un zodu, dažreiz asi smaržo, uz mirkli rauj pat elpu ciet, bet deguns pierod, un pasažieri gurdeni līgojas līdzi autobusa svārstībām, grūdieniem, kad strauji bremzē ielu krustojumos, lai pagaidītu zaļo gaismu iedegamies, jo tāda gaisma reizēm spēj atpūtināt acis, kas mēģina saskatīt dzīvību mūžīgajā krāsu ritmā, kur pelēks mainās ar sulīgi sārtu, lūko saskatīt tās dzīvības aizsākumu, kas piepilda šūnas, miljonkārt palielinātas zem spēcīga moderna mikroskopa, institūta laboratorijā, kreisā roka uzmanīgi, vienmēr saudzīgi un maigi regulē, ar labo tiek nomainīti paraugi, kas dienā jau sagatavoti, un abas rokas pa visu garo darba dienu jūtas bezgala nopūlētas, jo autobuss atkal ir brīnum cieši pārpildīts, sablīvēts — tā, ka kreisā, kas turas pie metāla spožā stiepa, visu laiku tiek stiepta kā virve un labajā rokā ir sakrampēta brūngana apbružājusies dokumentu mape, kas piestūķēta ar rokraksta lapām, un visi šūpojas līdzi ātrajam braucienam cauri pilsētai pa taisno un garo Ļeņina ielu, un daudzi jo daudzi nemaz nekautrējas nogurumā pa reizei uzgult kaimiņiem ar visu savu auguma svaru, kurā daudz ūdens, kas nu līdz ar jūnija karstumu izsūcas uz sejas, tek pa muguru un padusēm, un mikli, sasviedrēti vīriešu virskrekli spiežas klāt, padzīvojušu sieviešu mīkstās miesas puķainās vasaras kleitiņās, arī pats sajūt svelmi kā smagu slogu, piere jau mikla, tikai acis koncentrējas, lai- redzētu,’ lai beidzot ieraudzītu šūnas noslēpumu, ja tāds vēl būtu atrodams vēlās vakara stundās, kad laboratorijas baltās sienas pamazītēm pārvēršas gan sārtās, gan pelēkās plāksnēs, jo saule paspējusi noslēpties aiz kokiem, visapkārt dziļš klusums, trīsstāvīgā institūta ēka arī ieklausās, cik piesardzīgi tiek likti paraugu stikliņi, mainīti cits aiz cita nebeidzamā virknē — stundu pēc stundas garā virtenē, līdz pienāk brīdis, kad tomēr jāatraujas no mikroskopa, jāatliec mugura, smagie, nogurušie pleci jāiztaisno, jo autobuss grabēdams joņo uz priekšu pa Pleskavas šoseju arvien ātrāk, aizzib mājas, tilts, koki, cilvēki, tās ir sekundes, tikai dažas sekundes, pusminūti apstājoties pieturās.

— Atvainojiet — vai jūs nākošā kāpsiet?

— Nē. Nekāpšu.

— Jūs kāpsiet ārā?

— Nē.

— Jūs nekāpsiet?!

— Es kāpšu.

Tikt uz priekšu gar cieši saspiestajiem, karstajiem pasažieriem, izspraukties līdz durvīm ir diezgan grūti gandrīz katru dienu, kamēr autobuss traucas pa ielu, pa šoseju, apstājoties pieturās.

Autobuss aizbrauc tālāk, viss apklust, un tad arī redzams, cik īsas ir slaido priežu ēnas, — saule atrodas pašā augšā. Pusdienlaiks. Un āra karstums, pavisam savādāks, sauss kā sakaltis siens, apņem pārsilušo augumu, vienā rāvienā apžāvē to, un kļūst vieglāk, pat jautrāk.

Nesamā nemaz nav tik daudz, kā visu laiku šķita, izrādās, gurdinājusi ir tikai autobusa saspiestība. Un Mārcis sāk iet arvien ātrāk: mājās viņu gaida, viņš atceras, šovakar būs jubileja — katrā ziņā, pavisam nelieli ģimenes svētki, kā saka, viņš piepūlē savu atmiņu, bet nevar un nevar atminēties, par kādu svarīgu notikumu šorīt tika spriests un atgādināts, jā, tad lūk, kā, — bija taču jānopērk vīna pudele, viesiem nebūs ko likt priekšā, viņš beidzot atceras, verot dārza vārtiņus, grib tūlīt griezties atpakaļ, satraukts, bezgala apbēdināts par savu aizmāršību, atgriezties tūlīt, lai brauktu nopirkt piemirsto pudeli, bet tur jau nāk Baiba, kā vienmēr, saimnieciski norūpējusies un nopietna, rokās viņai divas bļodiņas, izskatās, ka tas viss tiek gatavots vakaram, un viņš attopas, ka atbraucis tikai pusdienas paēst, skaidrs, varēs vēl paspēt, vēlāk nopirks, izdarīs visu tieši tā, kā pieklājas kārtīgām ģimenes cilvēkam.

— Es aizmirsu... — viņš vainīgi iesāk pirmais, jo paša atrastais atrisinājums mierina.

Baiba, jauna, slaida tumšmate, noliek abas bļodiņas, kas vēl kūp, turpat uz dārza galda un aicina pusdienās, kamēr zupa silta. Viņi klusēdami iet mājā iekšā.

— Es jau nopirku, — pār plecu atskatīdamās, ierunājas jaunā sieviete.

Divatā pie virtuves galda labu brīdi valda kluss idillisks noskaņojums. Tikai Mārča domas atkal un atkal aizklīst pie pārtrauktā darba laboratorijā; pareizāk sakot, ne jau viņš pārtrauca, tā nu iznācis, ka viena laborante slimo — un šūniņu paraugi aptrūkās.

— Bērns būs ļoti priecīgs par dāvanu.

Tas nu gan ir joks! Klusums izaug kā mākonis. Pavisam negaidīti. It kā bezgala iztraucēts, Mārcis pacel galvu un ilgi skatās sievā. Dāvanu?! Baiba redz gluži naivu, bērnišķīgu ģīmi, kurā atspoguļojas katrs sīkums.

— Tu jau atkal... — viņa turpina, un viņas balsī ieskanas neslēpts pārmetums. Viņa gan neko nesaka, neiebilst, ka varēja vismaz tādā dienā atstāt uz īsu brītiņu savus izmēģinājumus, atkal pārbrauks vēlā tumsā mājās, katru vakaru gaidi kā jūrnieku no tāla reisa atgriežamies, viņa to visu vēl neizsaka, pat neiedomājas, bet sirdī skumjš smagums gulst kārtu kārtām, krājas.

Mārcis laimīgs smaida.

— Redz tik, — viņš saka. — Maijiņai jau trīs. Kā laiks skrien! Redz...

Un tūlīt viņš pats arī labi saprot, ka jaukā ģimeniskā pusdienu noskaņojuma uzturēšanai šie vārdi nu gan nederēs, tie aizskan kā spilgtas plastmasas grabullši, kas varētu ieintereset, mazdrusciņ piesaistīt mazuļa — dažu mēnešu veca bērniņa uzmanību.

— Šodien es ātrāk paņemšu Maiju no bērnudārza, — ierunājas Baiba, celdamās no galda, tā — starp citu saka, atkal rīkodamās kaut ko darīt vakara azaidam, kam jābūt svinīgam, visumā nopietnam, lai bērns laimīgs atcerētos. — Arī Jakšas ar saviem puišeļiem atnāks.

— Tad mazajiem gana jautrības.

Vīrietis arī beidz ēst, jo jāskrien uz autobusu, ieiet uz brīdi istabā, izklaidīgi un steidzīgi kaut ko meklē pa nekārtīgi apkrauto rakstāmgaldu, izņem no dokumentu mapes biezu manuskriptu, veselu papīru kaudzi, vēl dažas brošūras, samet to visu uz galda, tukšo mapi pa roku galam nolikdams uz krēsla, un apmierināts iet ārā.

— Es skrienu. Atā, Baibiņ! Līdz vakaram.

— Tikai nenokavē!

— Nē, nē, Baibiņ!

Karstums nav rimis. Priežu ēnas gan pamazītēm kļūst garākas; to varētu manīt, ja uzmanīgāk ielūkotos, ja atcerētos, ja salīdzinātu.

Nāk autobuss, un tajā seju apņem vēl lielāka svelme. Daudz brīvu vietu: Mārcis atviegloti apsēžas pie loga. Māju sienas kļuvušas vēl gaišākas. Toties ēnas biezē gandrīz melnas. Tādā melnā ēnā ieiet cilvēks un pazūd, un nav vairs redzams. Arī viņus laboratorijā nevar nemaz tik viegli ieraudzīt — viss balts, un viņu baltie uzsvārči saplūst ar telpu, galdiem, plauktiņiem, kolbām, pudelītēm, tikai mikroskops atšķiras, un tas palīdz ieraudzīt vissīkāko šūnu, kas dzīvo, kustas vēl kādu brīdi, uz stikliņa uz-

likta, izmēģinājumam, kurš velkas jau nedēļām, mēnešiem ilgi, jaunam atklājumam nolemta. Un var tagad, sēžot autobusā, atcerēties, ka laboratorijā ir daudz vēsāks, jo tā atrodas ziemeļu pusē, kur saule iespīd tikai agros vasaras rītos, bet tad vēl neviens nestrādā, kad ir zilas, augstas debesis, saules mierīgie stari lēnām slīd pāri telpai — centimetru pēc centimetra, sasilda galdu, liegi pieskaras mikroskopa pelēkajam statīvam, atstarojas objektīvā, sasilda metālu. Laboratorijas sienas tādos agros brīžos kjūst vēl gaišākas, bet ēnas — gandrīz melnas. Melnā ēnā katrs priekšmets zaudē savus apveidus, saplūst un pazūd, nav vairs redzami nedz stikla trauciņi, nedz pincete, kas nolikta darbam.

Mārcis, vērdamies logā, domā, ka šodien gan nevajadzētu aizsākt otru variantu, tā būs jādara, jāatstāj uz nākošo darbdienu, jo vakarā laikus jāpārrodas mājās. Kā nekā svarīgs notikums. Meitai trīs gadi.

Rīt atnāks arī otra laborante, gaišmatainā Larisa, spridzīga valodiņās, reizēm ar neslēptu skaudību izsakās Rita, nolikdama uz laboratorijas mazā galdiņa, kur stāv mikroskops, vēl vienu paraugu komplektu. Mārcis skatās Ritai acīs, smaida un pateicīgs māj ar galvu, — Rita ir slimīgi pelēka sejā, gludi sasukātiem matiem, pavisam neizskatīga, bet ļoti labsirdīga, — tikai domās sev atgādina, ka paraugus pārbaudīs rīt, lai sagatavo, vēlāk, aizejot mājās, ieliks ledusskapī. Klusi un vienmuļi dūc centrifūga.

Slimās šūnas, kad tās apstrādā ķīmiski, iegūst tumši sārtu nokrāsu, kļūst gandrīz violetas. Ļaundabīgā audzēja taustēkļi tādā brīdī bailīgi ievelkas sevī, saraujas, dažas sekundes nogaida, tad strauji izplešas uz visām pusēm

*

vēl lielāki, garāki, ar traku skubu kā agonijā tver veselās šūnas, kā alkatīgā izsalkumā apņem, uzsūc dzīvotspējīgo organisma dalu, pašas — tās slimās ari dzīvot vēlēdamās. Te sākas cilvēka lielā cīņa, darbojas un aug doma, kas katru dienu aizņem prātu, liek piepildīt biezas klades ar skaitļu, ķīmisko simbolu un ciklisko formulu rindām.

Rokām jābūt spēcīgām. Garajās naktīs, kad visi apmierināti aizgājuši mājās atpūsties, Mārcis ilgi sēd, nolīcis pār paraugiem, kas ir tik vienādi kā ūdens pilieni. Kurš ir visvajadzīgākais? Kā lai atrod to, kas pierādītu domas pa-reizumu? Kā lai atrod? Un tad reizēm rokas kļūst pavisam slābanas, nespēcīgi, gurdi nolaižas gar sāniem, šķiet, ka ilgi neko vairs negribēsies darīt, viss līdz galam izmēģināts, pārbaudīts, salīdzināts, nogurums māc kā melna ēna, kamēr doma pavēl visu sākt atkal no jauna, vēlreiz visu salīdzināt. Tad rokas sajūt milzīgu spēku, pilnīgi jaunu spēku ieplūstam slaidajos pirkstos, kas enerģiski tver okulāru regulējamo ierīci mikroskopa kreisajā pusē.

— Rita, lūdzu, sagatavojiet vēl trīsdesmit!

Viss sākas atkal no jauna. Tiek rūpīgi aplūkots paraugs pēc parauga; pildās vēl viena klade ar skaitļu, ķīmisko simbolu un ciklisko formulu rindām.

Bet šodien viņš pārtrauks. Noteikti! Jebkurā momentā, tiklīdz pienāks laiks aiziet. Tikai šovakar: kā nekā Maijai trīs gadiņi, viņš domā un lemj, ka aizies laikus, tā viņš sev saka, steidzīgi likdams paraugus zem mikroskopa.

Koridorā, aiz baltajām laboratorijas durvīm, skan soļi, kas aizdipina garām. Soļu būs vairāk, biežāk atskanēs, kad beigsies darbadiena, kad

institūts kļūs arvien tukšāks, kad visi steigsies uz māju.

Mārcis jūt, ka doma dalās uz pusēm — gan mājas, gan laboratorija; reizēm viss sajaucas — un viņš redz tikai melnus plankumus, kas mil-jonkārt palielināti.

— Rita, lūdzu, to visu ievietojiet ledusskapi, — saka Mārcis, novilkdams balto uzsvārci. — Centrifūgu ari pārbaudiet! Tur daudz lieko. Apmainiet I

Meitene laipni atsaucas:

— Jā, es visu sakārtošu.

— Paldies. Uz redzēšanos, Rita!

— Uz redzēšanos.

Jaunais zinātnieks, iekšēji sabozies un īgns par darbu, kas paliek pusceļā, steidzas lejā pa kāpnēm, strauji izmetas cauri vestibilam, kur vienmēr var apstāties, parunāties, pajokot, gandrīz skriešus dodas pa ielu uz autobusu pieturu. Tāda steiga nomierina. Un viņš pārrodas mājās jau gluži mierīgs, sevī līdzsvarots un tik agri, ka Baiba pārsteigta iepleš acis, un abi priecīgi smejas, laimīgs pāris var iet pie viesiem, kur dzird Maijiņas smalko, uzstājīgo balstiņu, bet abi puisēni sēd rātni un mierīgi, kā jau labi audzināti bērni svešās mājās, gandrīz tikpat korekti kā viņu vecāki — kinooperators Aivars Jakša ar savu dzīvesbiedri Undīni, talantīgu žurnālisti, kas nu ilgāku laiku nekur nestrādā, pašlaik ir cerībās. Mārcis sarokodamies priecīgs ierauga, ka atzveltnes krēslā, pašā kaktā pie grāmatplaukta, domīgs un sapņains ar grāmatu rokās sēd Beņa, viņa klases biedrs, kas visus gadus palicis uzticīgs, jo draudzība bijusi abpusēja.

— Sveiks, Benjamiņ Clrmani!

— Sveiks, Mārci Alksni!

Tāds ir viņu abu tradicionālais apsveicināšanās rituāls, te jau viss pierasts, saglabāts vēl no vidusskolas laikiem.

— Nu tik būs izrunāšanās par zinātni, — jautri izmet Baiba, paņemdama kustīgo Maijiņu klēpī.

— Varam parunāt par kino, — Mārcis arī joko. — Ko tur pašlaik taisa, Aivar, pavēsti arī mums.

Aivars Jakša ierunājas nopietni:

— Pašlaik mēs uzņemam. Pa āru, visu laiku pa āru. Kad uznāks ziema, sēdēsim mājās un līmēsim.

— Un šķēres arī netiks aizmirstas, — Mārcis piebilst.

— Jā, un šķēres arī netiks aizmirstas.

— Tad Rīgā dzims kinomāksla.

Baiba piedāvā Undīnei kaut ko ieēst, palīdz uzlikt uz šķīvjiem pastētes maizītes abiem zēniem, bet Maijiņa vidžina un nepacietīgi gaida torti.

— To vēlāk, meitiņ, vēlāk!

Mārcis pavelk savu krēslu tuvāk grāmatu plauktam.

— Beņa, kā veicas? — familiāri uzsāk Mārcis.

— Strādāju, — uzrunātais atsmaida, — pelnu maizīti.

— Es lasīju. Tu esot spoži aizstāvējis kandidātu, — Mārcis silti smaida, iekšēji priecādamies. Viņi nav tikušies kādus pāris mēnešus.

Beņa māj ar galvu, un šī kustība ir atklāti mulsa, atturīga.

— Tagad tik ķeries pie doktora disertācijas!

— Ne tik strauji, Mārci! Vēl laiks.

— Kamēr vari, tikmēr dari.

Beņa klusē. Un Mārcis, pilnīgi aizmirsis par visu citu uz pasaules, sāk gausties, ka viņam nekas neiznāk, neko nevar atrast paraugos ar šūnām, kuras bojātas ar vēža saaugumiem. Nav nekādas jēgas. Tūkstošiem paraugu izskatīts.

— Dažreiz nolaižas rokas, — Mārcis klusām nobeidz.

Pie galda sprēgāt sprēgā jautra saruna par bērnudārza audzinātāju, kas strādā tikai pirmo mēnesi. Puikas sākuši stumdīties ar pleciem, tāpat sēdot. Dīvāna atsperes reizēm gauži iečīkstas.

— Es rakstu monogrāfiju, — atsāk Beņa.

— Tas aizņem daudz laika.

Tad viņi pēc vecu vecā paraduma uzsāk šaha partiju. Aivars Jakša arī piesēstas pavērot, kā nu kuram veicas, bet drīz vien visi Jakšas aiziet, jo abi mazie kļuvuši bezgala draiski, jo viņi liekami gulēt. Arī jubilāre jau nogurusi. Partija velkas ilgi, daudzas reizes tiek pārtraukta ar sarunām. Drīz vien visā mājā iestājas vēla vakara klusums: skaidrs, ka Baiba un Maija guļ.

Laukā vēl manāma spēcīga sutoņa, kad Mārcis pavada Beņu uz autobusu. Tumšs. Abi vairāk gan klusē, jo rīt atkal gaida darbs laboratorijā. Kā jau katru dienu.

— Gan būs veiksme, Mārci, — atvadoties saka Beņa. Un paliek stingrs rokasspiediens — kā novēlējums.

Pravietisku vārdu nav daudz, tas tiesa, bet tie vārdi, kurus pateica Beņa, viņa draugs, ir labi teikti vārdi, un tos Mārcis atceras visu nākošo dienu, kas šķiet pelēka, gara, nogurdinoša. Savāds satraukums viņu apņēmis.

I

No paša agra rīta neveicas: Mārcis atmostas ar stiprām galvassāpēm. Tas nav nekas jauns, ļ bieži tā atgadās — tās ir pārpūlēšanās sekas, līdzko iestrādājas, iejūtas darbā, pāriet. Arī šoreiz. Uz pusdienas laiku, kad viņš autobusā atkal brauc uz mājām, viss beidzot kļuvis ļoti skaidrs, nekas vairs nesāp, pasaule ir pat paplašinājusies, atveras lielāka un gaišāka, gluži no jauna ieraugāma.

Un vēlā pēcpusdienā, kad visi jau pošas uz mājām, Mārcis Alksnis beidzot un gluži negaidīti atrod to, ko tik ilgi, pacietīgi meklējis.

— Ir! — viņš kā traks iebrēcas, vēl un vēl palūkodamies, kā neticēdams vērdamies mikroskopā. — Tas ir ... ir... ir ...

Viņš pielec kājās. Stikliņi ar paraugiem, kas vēl nav izskatīti, aizķeras aiz uzsvārča, noveļas uz grīdas un saplīst. Tajā brīdī Larisa ir izgājusi — un viņš savā pēkšņajā laimē apskauj tikai Ritu, viņa iekliedzas un mulsi nosarkst. Viņš nezina, ko iesākt, uztraukti skraida pa istabu — divi soji līdz logam, divi soļi līdz mikroskopam. Smaida laimīgs pa visu seju. Tad atgriežas Larisa, un viņš strauji apskauj Larisu, kā atbildi izdzird dzidrus smieklus, viņš attopas un metas pa galvu pa kaklu no laboratorijas ārā, skrien prom pa koridoriem, lejā pa kāpnēm — ātrāk, vēl ātrāk. Viņš steidzas.

Mārcis ir nosvīdis. Taksometrs velkas kā gliemezis, reizēm šķiet, ka pat atpakaļ stumjas, kamēr viņi stāv ielu krustojumos.

— Ātrāk nemaz nevar? — viņš nemierīgi iejautājas.

Šoferis izrādās laipns vīrs, runīgs, tūlīt smaidīdams atbild:

— Nekā, jaunais cilvēk, ātrāk nevar. Tādi ir galvenie noteikumi šinī spēlītē: brauksi ātrāk, nokļūsi nelaimē. Nekas, nekas, — viņš smejas, — princesīte pagaidīs!

Un Mārcis, ierāvies savā laimē, viscaur nosvīdis, jo arī vakarpusē krietni vien karsē, pacietīgi gaida, kamēr mašīna aptur pie viņu mājas.

Pāris soļiem viņš atrodas istabās, lec no vienas otrā, meklē, uzmeklē Baibu, cieši stingrām, spēcīgām rokām apņem mīļo cilvēku, un laimes asaras ieriešas vīrieša acīs.

— Baiba, Baiba ... Ir! — viņš izdveš. — Ir. Beidzot...

Tumšmate ir pārsteigta, izturas atturīgāk, nosvērtāk, zinīgi smaida, it labi nojauzdama, kas noticis, bet gaida vēl kādus pierādījumus, kā jau sieviete.

— Atradu! — iekliedzas Mārcis pilnā kaklā un dejo, un griežas pa istabu, satvēris Baibu kā bērnu, un nedomā nemaz vaļā laist.

Baiba piever acis, grib atsvabināties.

— Mārci! Apstājies! Apstāj... Aps ... Apstājies taču! ... Mārci!

Ar joni viņi apsēžas un dīvāna. Aizelsušies. Un Mārcis pirmajā brīdī nepamana, cik norūpējusies, raižu pilna kļuvusi sievas seja, kurā smaids pazudis, un apaļīgās lūpas, kas vīrieti tik bieži valdzinājušas, tagad uzmestas kā smagā apvainojumā. Viņš to neredz. Tad ielūkojas uzmanīgāk un jautā:

— Kas noticis?

Sieva savādi aizgriežas.

— Nekas.

Viņš glāsta viņas matus.

— Kas, Baibiņ ...

— Bērns saaukstējies, — viņa beidzot izgrūž, atklāti noraušot ar delnu gar acīm. — Klepo... Nē, nē, neej, viņa jau guļ... Un tas, — Baiba atkal atsāk, nodūrusi galvu, — tas nav pats galvenais.

— Kas? Kas tad?

— Tu ...

Mārcis nopūšas kā paredzēdams.

— Kas tad nu ... atkal...

Un Baiba, pa reizei īsti sāpīgi iešņukstēdamās, kā garā grēksūdzē uzsāk savu sakāmo:

— Tu, Mārci, pavisam mūs esi pametis. Tik vien zini kā savus pētījumus. Darbā, mājās. Pat vakar, kad ciemiņi bija atnākuši, tu ņēmies tik ar savu. Tas reizēm skan kā lielīšanās. Tu, Mārci, atstāj ģimeni pavisam novārtā. Ne mēs ejam uz teātriem, ne ciemos. Kā no visas pasaules norobežojušies.

Vīrietis apņem galvu abām rokām. Sēd klusēdams. Viņš pagaidām vēl nezina, ko teikt, kā palīdzēt. Arī Baiba klusē, jo nojauš, cik nepiemērotā brīdī to visu iesākusi, tādu sarunu. Bet citādi arī vairs nav iespējams: kā normāls cilvēks spēj priecāties, ja blakām bēdas!

— Vai mana pasaule kļūs lielāka, ja manu ganību ķēdi palaidīs garāku?

Baiba saslejas.

— Ko tu ar to gribi teikt? Tu... — Viņa ■piesarkst. — Visiem nav pa spēkam rakties dziļumā. Kā kurmim.

Arī Mārcis apjauš, ka iesācis par strauju, bet tikko izdarītais atklājums, kad tāds milzu darbs pabeigts, neļauj kļūt tik drīz mierīgam, lēnam, rātnam sava augļu dārziņa vērotājam, dārziņa, kurā labi aug paša sēti burkāniņi. Burkānu sula ir veselīga.

— Apkārtsk raidīšana ...

— Es runāju par kaut ko citu, Mārci, — viņa nopietni turpina.

— Nē, mēs runājam par vienu un to pašu: kā cilvēks galu galā lai atrod sevi?

— Tu meklē viens.

— Bet tādēļ nav jāskrien arvien lielāki loki. Tā iespējams pazaudēt izejas punktu. Sākumu. Vienkāršāk: mietiņu, pie kura sienams jebkurš lopiņš.

— Man negribas jokot, Mārci.

— Man ne tik, — viņš atbild, strauji pieceļas un aiziet pie loga, kas visu dienu atrauts līdz galam vaļā. Un tad vēl neciešami karsts.

Vasaras nakts nāk strauji, bet tā nav sevišķi tumša, ilga. Vēl nav paspējusi saule paslēpties aiz mežu galiem, kad jau sāk sārtoties rīta puse. Noriet saule. Lec saule. Mūžīgais kustības likums. Dabā. Bet cilvēki grib būt paši par sevi uz visas pasaules.

— Es saprotu, — viņš beidzot ierunājas, vēl arvien skatīdamies ārā, tumsā. — Ģimenes pavards domāts diviem cilvēkiem. Labi. Bet es strādāju. Tas ir smags, grūts darbs, un tagad tas beidzies ar uzvaru. Esmu paveicis...

— Mārci, — Baiba pārtrauc. — Tu pat vakaros, kad esi mājās, mani neievēro, sēdi tikai pie savām grāmatām. Buries, buries ...

Viņš apgriežas un atnāk līdz istabas vidum. Viņš ir pārsteigts, ka nav agrāk pamanījis, cik piekususi viņa sieva, viņa mīļais cilvēks, nav ievērojis, ka Baiba netiek vairs līdzi. Viņš grib viņai sniegt roku. Ķermenis ir kā sastindzis, pat nesakustas, bet solis būtu jāsper, jo attālums izaudzis milzīgs. Viņš saka:

— Tu apvaino, Baiba, manu darbu. Un tos

cilvēkus, kuru veselībai es strādāju. Ari tavai ...

Un viņš sajūt, ka nevajadzējis tā runāt — vismaz pagaidām, šinī vēlajā jūnija vakarā, bet mērā tomēr jau ir diezgan liets, iet pāri malām.

— Es apvainoju?! Es?

Mārcis it kā no tālienes izdzird pazīstamo balsi, vārgu, kas attālinās vēl vairāk, līdz beidzot izzūd pavisam, bet nerodas neviens labs vārds, ko pateikt, ar ko mierināt. Viņu pārņem dusmas pēkšņi, spējš satraukums, ka nav nekas maināms, vismaz pašlaik nav, — uzreiz apņem viņu visu, jo pats redz, cik nevajadzīgs te stāv, kā muļķis atskrējis šurp, mājās.

Ieilgušo klusumu pārtrauc Mārcis. Viņš saka:

— Baiba, es aizbraukšu uz institūtu.

— Tagad! Naktī! — Viņa iztrūkstas.

— Var būt, ka esmu kļūdījies.

— Kā tu tagad ...

— Jāpārbauda.

— Tagad taču nakts.

— Jā, Baiba. Varu mazliet arī izstaigāties.

— Mārci!

— Kad sapratīsi, cik nepatiesi ir tavi pārmetumi, tad tu piezvanīsi, — viņš saka. — Es gribu visu vēlreiz pārbaudīt, — viņš piebilst jau

' maigāk, it kā visa līdzšinējā saruna skārusi tikai darbu, viņa darbu laboratorijā.

Un Mārcis steidzīgi, plecos mazliet sakumpis, iziet naktī, kas nāk pretī silta kā glāsti. Viņš jūt uzguļamies milzīgu nogurumu un tikpat labi nojauš, ka piezvanīs, drīz vien pats zvanīs.

Mārcis jau soļo pa gludo, stingro asfaltu. Kājas kustas pavisam lēnām. Nogurums iegulis acīs, rokās, mugurā, visu augumu pārņēmis nespēks, kas velkas līdzi kā pieklīdis šunelis, no-plukšķējies, bailīgs, bet soli solī tek līdzi, labi zinādams, ka divatā tomēr drošāk.

Drīz skatam paveras Lielā Jugla — tur jau slejas jauno māju silueti. Kā nevienādi akmens zobi izlien no zemes. Visapkārt tumšs; asfalta lente, taisna un gara, balti spīd pret skaidrajām debesīm. Mārcis vēlreiz paveras atpakaj. Droši vien šunelis palicis kaut kur grāvmalā sēdām, var tīri labi redzēt, ka viņa vairs nav uz ceļa, jo agra rīta blāzma kāpj uz augšu.

Viss sākas atkal no jauna.

TUVINIEKU ĢĪMETNES

Beidzot tika dzerts arī šampanietis. Varēja to gan izdarīt pašā svinību sākumā, uzsaucot jubilāram attiecīgi patīkamu tostu, kā visumā parasts un atzīts, bet tad vīriem sagribējās kaut ko aukstāku, kādu vēsāku malku, — bija jūlijs, karsēja jau kādas pāra nedēļas bez pārtraukuma, tāpēc nevienam neradās vēlēšanās dzert vēl ko siltu, negardi un salkani remdenu, un brango pudeli, ko atveda portfelī no centra, tūlīt, tikko visi pieci ienāca pirms dažām stundām, sadrūzmējās istabā, skaļi stumdīdami krēslus, jautri sēdās ap galdu, jo daži bija jau mēreni iesviķojuši pilsētā, tai bufetē, lejā pie restorāna «Kaukāzs», pēc darba, — brango pudeli tūlīt iegrūda ledusskapī un no turienes ar lielu sajūsmu izcēla divas dzidras pudelītes, jau vakar vakarā tur tālredzīgi noliktas. Tāpēc šampanietis palika uz beigām.

Kad baltās plastmasas korķis ar visu metāla drošinātāju mierīgi iegūla rokā, vecākā konstruktora Āboltiņa platajā, spēcīgajā plaukstā, pudele tik noelsās, it kā no visas tiesas brīnīdamās, ka aizturētais spēks, kas dažkārt tā pārvērš cilvēkus, padarot bezgala jautrus un reizē arī jocīgus, nav uzsities ar spalgu troksni griestos, bet gļēvi izčākstējis plaukstā, un šampanietis sāka klusām šalkt, pārvērsties gaisīgās putās, kad spirdzinošo dzērienu lēja augstās, garās kristāla glāzēs.

Visi četri vīrieši, diezgan jau ēduši un diezgan jau dzēruši par jubilāra inženierarhitekta Manzara Pīlāga ziedošo veselību, ko vajadzētu censties saglabāt arī pēc trīsdesmit, līdz ar paceltām, putojošām glāzēm uzsauca vēl vienu pamatīgu tostu. Kopīgu un skaļu. Tādu, kas būtu sadzirdams līdz pat pirmajam stāvam, uz ielas, — stāsta, ka Ķengaraga jaunajās mājās varot dažreiz dzirdēt arī vienu otru kaimiņu sarunājamies aiz sienas. Manzars Pīlāgs, vidēja auguma, kluss, kautrīgs neliela konstruktoru biroja darbarūķis, dzīvoja vientuļi un pacieta visus kaimiņus vienādi — bez kāda redzama uztraukuma.

— Manzaram: u-urrrāā!

' Konstruktoru biroja priekšnieks, baltā virskreklā, neuzrotītām piedurknēm, mazliet atturīgāks, kā jau priekšnieks, lēns, sārts resnītis, kas tik viegli vis nereiba, izteicās vēl atsevišķi, it kā no savas puses pielika:

— Veselību — galvenais! Manzaram Pīlāgam veselību, manam palīgam, — viņš prātīgi turpināja, kad arī pārējie atņēma pie lūpām pieliktās glāzes un ieklausījās, mēģināja ieklausīties priekšniekā. — Manam zaram, veselību! Tā. — Viņš vēl iekrekšķējās, nu pavisam apmierināts ar sevi.

Un tie trīs vīrieši, jubilāra viesi, vēl stiprāk — no visa sava vīru spēka kliedza, piebalsoja priekšniekam ar vēl vienu kopīgu, daudzbalsīgu «u-urrrāā!» Nebija noslēpums, ka jubilārs jau diezgan sen tika uzskatīts par tādu kā priekšnieka vietnieku, izpalīgu grūtos un sarežģītos brīžos un visādi citādi.

Šodien Manzaru Pīlāgu ieradušies sveikt tikai vistuvākie kolēģi, gan bez savām otrām pusēm, jo jubilārs, kā viņš pats līdz šim laimīgi domāja, bija iesīkstējis vecpuisis. Atnākuši visi, kas strādāja kopā vienā istabā, un priekšnieks; tur bija arī gandrīz divi metri garais inženieris, kas nu jau kādus piecus gadus, ja ne vēl ilgāk lēnīgi nesa, cēli un uzmanīgi, kā stikla trauku, nēsāja savu iesauku; viņa īsto vārdu un uzvārdu lietoja tikai grāmatvedībā, algas dienās un viņš pats pēc vajadzības; iesauka pielipa pamazām, ar gadiem, bet attaisnojās, jo viņam bija tāds paradums, kas gan nevienu neaizskāra, lādzīgs paradums katram savam izteicienam vai stāstījumam galā piekārt vēl vienu vārdiņu, proti, «mūsējie», kā punktu pieliekot. Ko lai dara! Bija atnācis arī jaunais darbinieks Egle, Juris Egle, tas zaļknābis, tikko no institūta, droši vien paklausīties, par ko vīri spriedīs, skatīties, kā jāuzvedas īstam vīrietim, bet viņš pasteidzās noreibt un kļuva arvien klusāks. Pašlaik snauduļoja.

Pie galda visaktīvāk izrīkojās Mūsējais ar Āboltiņu, viens otru paskubinādami iekost un

iedzert, bija jau krietni vien iesiluši, bet neizrādīja, un tad nemaz nevar manīt, ja labi krietni papūlas laikus pievilkt grožus savam vezumam. Priekšnieks turējās vēl diezgan skaidrā, jaunais, tas Egle, tas nu gan bez kādas kautrēšanās veidojās arvien mīkstāks, bet pats jubilārs laiku pa laikam, laimīgi aplaizīdams lūpas, ieteicās:

— Labi, ka tā sadomājāt. Cik labi!

Āboltiņš vienmēr pirmais atsaucās:

— Trīsdesmit gadi! Jubileja!

— Pavērsiena līnija, — vēsi un dziļdomīgi prātoja priekšnieks. — Robeža.

Egle sagrozījās, paplātīja muti, nočāpstināja, bet skaļi neko nepateica, tā, lai citi arī dzirdētu.

Manzars Pīlāgs grūtsirdīgi nopūtās:

— Trīsdesmit.

— Jā, jā ... trīsdesmit... — šļupstoši piebalsoja arī garais, inženieris Mūsējais. — Nedrīkst, mūsējos nedrīkst aizmirst!

Un pēkšņi visi sāka skaļi smiet; tikai jauniņais, zvilnēdams savā nodabā, nelikās ne zinis.

— Mūsējos nedrīkst! Nē, nē! Mūsējos... — aizelsdamies atkārtoja priekšnieks, un visi smēja vēl skaļāk. Arī gudriem, nopietniem vīriem joki patīk; noskaņojums bija labs, vīri priecājās, kā nu katrs prata, arī par to, ka bez kaut kādiem aizliegumiem, bez sievišķīgās ap-rūpības šoreiz var nu patrakot, iedzert savu glāzīti šņabja, kā vīrietim pienākas. Ko? Laiks jau pastāstīt, ja nevienam arī par to nebūtu iebildumu, laiks celt priekšā kādu labu anekdoti, tādu, ka siekalas satek pilna mute,

sprāgst uz visām pusēm, kad smejas, — un smieklīgi, va velns, kur smieklīgi, — par tiem, hi, lii, hi, sieviešiem, hi, der pastāstīt, ja jau viņu nav klāt, ko lai citu sadara, nepļumpās taču vīri to šņabi kā pļēguri.

Āboltiņš iesāka:

— Tu pastāsti, Manzar! Tu jau māki, tā lēnām, tā apdomīgi. — Un viņš daudznozīmīgi piemiedza aci, lai nedomā, ka viņš izlūdzas tos pikantos jociņus sev, ha, ha, te taču sēd vīri, kas varbūt nemaz nav dzirdējuši.

Uz galda parādījās vēl viena pudele baltā, neatkorķēta un pavisam svaiga, kā no veikala, pudele vermuta. Priekšnieks kautrīgi noelsās: viņš neapzināti sajuta, ka elpa kļuvusi neparasti ātra. Viņš sāka kaut ko apsvērt, iedomājās par rītdienu, kas būs brīva, purināja galvu un krekšķēja, bet neko nebilda. Notikumu iepriekšparedzēšana nav modē, it sevišķi, kad pudeles sāk runāt tik ātri — cita caur citu. Jubilārs atkal sēdās, arī pamatīgi jau iereibis, un neziņā raustīja plecus:

— Nu, ko nu tagad?

— Anekdoti.

Viņš padevīgi smaidīja.

Garais arī piebalsoja:

— To par sievasmātes bēdām.

Visi jau bija manāmi noguruši no ēdieniem un dzērieniem, no karstuma, neko daudz negribējās runāt, tagad tīk paklausīties par sievasmāti, kas rūpējas, pārlieku rūpējas par savas meitas intīmajām attieksmēm ar jauno vīru, uztraucas, vai meita apmierināta, un kā beigu beigās viss sarežģījās, amizanti, velns parāvis. Āboltiņš to jau bija dzirdējis. Bet labus jokus var atkārtot.

Iestājās nogaidošs klusums. Vecākais konstruktors uzmanīgi attaisīja vermuta pudeli; pie baltā tikt klāt jau katrs muļķis prot.

— Tu gan to lietu ... — Mūsējais uzsāka vispārējā, sautīgā klusumā, nopietni griezdamies pie Āboltiņa, ar apbrīnu uzsita tam spēcīgi pa plecu. — Mūsējie ...

— Mmm-m, — noņurdēja Āboltiņš, bet tūlīt vis neielēja, nolika starp traukiem, paņēma tukšo šampanieša pudeli, pacilāja pret gaismu, nolika uzmanīgi atpakaļ uz galda, tad atkal satvēra vermutu un sāka steidzīgi liet glāzēs, tajās pašās, kur vēl dažam bija palicis šampanietis, lielajās. — Manzar, nu ... — viņš skubināja. — Klāj vaļā!

Jubilārs noraidoši pakratīja galvu.

— Eh, negribas. Zini... Eh! — Un atmeta ar roku. — Citreiz.

Viņš tiešām likās tāds saguris — šobrīd — no lielās svinību burzmas, pieradis dzīvot vienatnē, saguris arī no iedzertā, protams, no karstās sutoņas, kas bija manāma pat caur māju blokiem, noskumis, ka atkal viens gads klāt pielikts, sēdēja noskumis, pavisam negaidot kluss un bēdīgs kļuvis.

— Lai... — priekšnieks noteica, ar plašu žestu paceldams piepildīto glāzīti. — Iedzersim,

' puiši, labāk vermutu! Vermuts! Tas ir jauks dzēriens, tas dara rūgtenu mēli, bet domas saldas jo saldas. Tā.

— Par ko? — pēkšņi atsaucās viena nepazīstama, gandrīz jau piemirsta balss; kā tad, bija attapies arī Egle beidzot, steidzīgi saliecās uz galda pusi, krampjaini ieķērās tā malā, galds noburkšķēja vien, pašļūcot jaunajam pretī,

viņš paņēma piepildīto glāzīti, aptverot to ar visu plaukstu, un vēlreiz noprasīja: — Par ko?

— Nu, tad jau... — Āboltiņš iesāka, un viņa balsī arī skanēja nogurums. Jūlijā karstas dienas: iztvaicē kā krāsnī. Vajadzēja kaut kam notikt. Lai sapurinātos, lai kļūtu mundrāki.

Manzars Pīlāgs grīļodamies piecēlās. Tādā karstā dienā reiba ātri, tas tiesa. Visi pieklusa, nogaidot lūkojās jubilārā, kas savā raibajā ispiedurkņu krekliņā izskatījās gluži jauniņš, kā nebēdīgs un smaidīgs puišelis.

— Par draudzību, — viņš teica. — Par to, ka jūs, mani kolēģi, jūs mani atcerējāties, — viņš stingri, prātīgi skaldīja vārdus, lai tie nepazustu karstumā, noreibumā, vakara krēslā, kas tuvojas, lai pats neapraudātos no aizkustinājuma, — iedzersim par to, ka mēs esam kopā! Par vīriešu draudzību, jā!

— Par vīriešu draudzību!

— Par vīriešu, — nedroši piebalsoja arī tas zaļknābis, acīmredzot jau mazliet atskurbis; nevienam negribējās palikt iepakaļ.

Mūsējais arī daudz nekavējās, slaidi lēca kājās un turēja glāzi izstieptu sev priekšā, gandrīz galda vidū; viņam bija uzradusies vēlēšanās ātrāk beigt šo svinīgo procedūru un atkal atsēsties, atlaisties uz mīkstā sēdekļa, jo istaba nekaunīgi šūpojās, gorījās kā tāda ... Nav tā kā mājās, ciemos paliek ciemos.

Saskandinājās, varen veiksmīgi saskandinājās, bet troksnis, kad arī pārējie slējās kājās, atgrūstīdami mīkstos, smagos krēslus, bija daudz lielāks, pārspēja draudzīgo glāzīšu sastapšanos virs galda, un nemaz nebija dzirdams, cik svinīgi noskan īsts kristāls.

— Ldi mēs vienmēr būtu kopā! — ātri, lietišķi izmeta vēl priekšnieks. — Vienmēr, kā saka. Tā. — Un izdzēra vienā smalkā rāvienā, manierīgi atliecot mazo pirkstiņu, smalki. Pārējie izdarīja apmēram tāpat, dzer taču vienādi, uz mirkli atgāžot galvu tālu atpakaļ; tikai Egle pāris reižu piedevām atšķirā no citiem viesiem un jubilāra samiedza vēl acis.

Iedzerot lēnām pēdējos pilienus, Manzars Pīlāgs arī bravūrīgi atmeta galvu un norija rūgto malku, nemaz garšu neizjūtot, īsti neapjaušot, vai tāds vienmēr ir vermuts, neievēroja, jo ieraudzīja pie pretējās sienas fotogrāfiju. Viņš sastinga un iepleta acis. Roka ar glāzi stīvi nolaidās gar sāniem. Skatījās: it kā to redzētu pirmo reizi, it kā to nekad agrāk nebūtu redzējis. To ģīmetni, brāļa ģīmetni — vie-nigā brāļa, kas bija par kādiem desmit gadiem vecāks, savā laikā nodienējis vācu fašistiskajā armijā, Austrumu frontē, sākot no Volhovas, bet pēcāk, kad dažam labam viss jau bija kļuvis drusciņ skaidrāks, pazudis bez vēsts, pašās kara beigās.

Spalgi un asi piesitās šķīvja malai, glāzīte piesitās, kāds ieklepojās, tad cita balss, mazliet klusāka krekšķināšana, tika uzšķilts sērkociņš, istabā ātri, uzmācīgi ātri izplatījās stipras tabakas dūmi, kaut kur blakām noklaudza durvis, kāpnēs aizrāvīgi smējās sieviete, saklaigā-jās bērni, beidzot sulīgi noskanēja priekšnieka balss:

— Tā. Vai neuzraut dziesmu, koV

Balsis sagruva cita pār citu.

— Dziesmu ...

— Davai, dziesmu, dziesmu!

- Jā, jā . . .

— Kā ta nu latviešu zēni bez dziesmas, — rezumēja vecākais konstruktors Āboltiņš, berzēdams plaukstas, it kā darbs gaidāms, kāds nopietns un interesants darbs. — Da vai, davai! Nu, kas ir!

— Jā, — piebalsoja garais, — mūsējie bez dziesmas ... mūsējie ...

Manzars Pīlāgs stingušu seju nolaidās krēslā; pašlaik nu gan viņu neviens neievēroja, tikai tā, starp citu, aiz ieraduma sita viņam palaikam uz pleca, kaut gan runātāji runāja katrs savu, klusētāji klusēja. Gatavošanās dziesmai ieilga; atsevišķu drosminieku, kas sāktu, nebija, kā redzams. Viņš, jubilārs, īsts vecpuisis, inženier-arhitekts Manzars Pīlāgs, spilgti krāsainā virskreklā ar īsām piedurknēm, joprojām sēdēja sastingušu seju un vēl arvien baidījās pacelt acis, viņa galvā šalca, skanēja kaut kāda tāla bungu rīboņa, kas pamazām tuvojās, kāda balss pavisam netālu izkliedza asas, aprautas komandas, kliedza, lai sāk dziesmu, brīžam bija kā filmā, kad nodziest gaisma, bet skaņa neizzūd, paliek, viņa galvā šalca, viņš nekustīgi vērās pudelēs uz galda, traukos, konservu kārbās, un acīs visu laiku līda tā lielā, tā tumšā stikla pudele, šampanieša pudele. Un brīžiem likās, ka līdz ar tālās mūzikas skaņām pa pudeles resno kaklu bungādams izlien kustīgs, vijīgs, glums ķēms riebīgu ģīmi, ar vienu norautu ausi un atņirgtu muti, skaļi atraugājas, izbāž sarkanu, garu mēli, atkal marša skaņas, komandas, suņu rejas, sevišķi riebīgs ģīmis, mute, sagatavojusies jubilāram iespļaut sejā. Nejauši viņš atcerējās to dienu, saulaino septembra dienu bērnībā, kara laiikā, kad pēc stundām gāja no

skolas nesteigdamies mājās garām karagūstekņu nometnei, kāds pieaugušais no šis puses pameta cigaretes, parādījās vācu aitu suņi, lieli, pelēki, kā vilki, atņirgtiem zobiem; viņš sapurināja galvu un pārlaida miklo plaukstu pār seju, noskurinājās, atgaiņādams nepatīkamo, drausmīgo atmiņu vīziju, kas sēdēja uz pudeles kakla, un pēkšņi tas ķēms izzuda. Viņš nodomāja, izdzir-dis vīru balsis sev blakām: «Tomēr nevar tik daudz. Par daudz. Tas šampanietis vienmēr jauc galvu.» Blakām kāds viņu iebukņīja, sapurināja, aplika roku ap kaklu, pavilka uz savu pusi, kļuva vīrišķīgi intīms, apdzēries Āboltiņš, kas parasti turas līdz pēdējam skaidrā, skaļi čukstēja ausī, siekalainām lūpām čāpstinādams:

— Dziedāsim! Manzar, uzdziedāsim!

Atskanēja divbalsīgs «Jauns _ un traks tu,

puika, esi bijis .. .». Ierēcās arī Āboltiņš, oliooo, kāds varens bass šim vīram, un Egle ari iebļāvās, visi četri vīri darīja vienu un to pašu reizē, kā nu katrs prata, un neviens savā centībā pat nepaskatījās uz jubilāra pusi, bet tas ieplestām acīm kā lielās izbailēs rēgājās portretā, sava pazudušā vecākā brāļa portretā.

— Ak tā! Ak tā! — viņš iesaucās pie sevis vēl pavisam klusām, mīkstajā krēslā uz priekšu un atpakaļ iešūpodamies, bet to visu neviens

, neizdzirdēja, neviens neievēroja, un viņš piecēlās; arī to neviens nepamanīja. Dziesma bija aizgājusi līdz sirdīm, gāja vēl tālāk, plašumā, strauji un aizgrābīgi.

— Ak tā, tu ari esi šeit! Manā dzimšanas dienā, — Manzars Pīlāgs pēc brīža atsāka. — Tu arī?

Neliekoties ne zinis par dziesmu, kas nevarēja vien beigt skanēt, jo vīri sāka braši atkal

no gala, neko neievērojot vispārējā troksni, viņš apgāja galdu un viesus un nostājās iepretī portretam.

— Kāpēc? Kāpēc tu esi šeit? — viņš skaļi jautāja. — Ko tu gribi no manis? Ko tu gribi? Atkal...

Brāļa portrets, laba krāsaina fotogrāfija, bija tikai nesen atvests, pirms gada apmēram parādījies viņa dzīvoklī. Kas lai zina — varbūt nodzīvotie gadi veic savu, ar laiku gribas vākt visādas piemiņas lietiņas, atcerēties pagājušo, bērnu dienas, gribas kādu tuvāk, katru brīvu brīdi redzēt tuvumā, lai vienmēr līdzās, var jau būt. Agrāk ģīmetne atradās pie vecākiem, Cēsīs, nelielās mājiņas ēdamistabā pie sienas, starp sānu logiem.

— Ko tu skaties?!

Dziesma pārtrūka, apklusa. Vīri neizpratnē miglainām acīm vērās šurp, kur piedzērušais jubilārs grīļojās. Mūsējais neveikli, kautri iesmējās. Priekšnieks iztaisnojās krēslā, pataustīja nez kāpēc rokas pulksteni, ko sedza baltā krekla piedurkne. Darbīgais Āboltiņš smagi piecēlās; viņam visur bija sava teikšana.

— Beidz, Manzar, — viņš mierinoši iesāka. — Tu esi pillā. Manzar!

Bet Manzars Pīlāgs, tā viņam pašam arīdzan likās, nekad nebija bijis tik skaidrs — pilnīgi, tik skaidri saskatīja, kas tur priekšā, pie sienas.

— Vīri, beigsim trakot, — kāds nedroši izteicās.

— Tā, — piebilda priekšnieks un vēlreiz aptaustīja krekla aproci, kur bija manāms rokas-pulkstenis.

— Beidz, Manzarl Nu!

Manzars Pīlāgs stingri vērās krāsainajā attēlā, lēnām šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, un portrets tuvojās un attālinājās, auga lielāks un saruka, un pēkšņi viņš ieraudzīja, ka krāsas izzūd, fotogrāfija kļūst melna, tikai brāļa acis uzplaiksnās, viss pelēkā dūmakā tīts, un dzērums, ja arī vēl bija palicis, kā ar roku atņemts, un viņš iesaucās:

— Vai jūs zināt, — viņš kliedza, vēl pilnībā tomēr neaptverdams, ka neredz krāsas, neredz vēl krāsu izzušanu, jo brāļa sejas apveidi nebija mainījušies, — vai jūs zināt, kā viņš mani sava atvaļinājuma laikā, — viņš sāka kliegt arvien ātrāk, arvien skaļāk, — kā, kā iesaucamo! Kad es biju mazs! Nejēga puišelis. Un dresēja arī sveicienam... — Un viņš pasvieda roku uz augšu. — Šitā viņš... Kad biju mazs, dzimšanas dienā, astoņi gadiņi, puišelis ...

Jaunākais brālis, stāvot sava vecākā brāļa priekšā, sāka skaļi raudāt, aizgūtnēm elsodams; pieri pārklāja sviedri. Viņš nolaida roku, neticēdams piegāja vēl tuvāk. Pa logu iespīdēja rietošās saules stari. Jūlijā ilgi turas gaišs, bet te, istabas stūrī, aiz bufetes, tomēr biezēja jau krēsla. Vīri klusēja.

— Ko tu ... — Viņa elpa aizrāvās, pār vaigiem pārslīdēja asaras — kā ēnas, un viņš lēnām vēlreiz cēla roku, lai tagad ar gandarījumu jautri pakēmotos, šķiet, pajokotos, tikai pajokotos, tā kā toreiz, tajos laikos, viņa brālis. — Lūk, ko tu iemācīji!

Roka palika pusceļā. Atkal ieskanējās maršs. IJ11 varēja skaidri saskatīt, ka krāsas izzudušas, brāļa portrets kļuvis pelēks, ar melniem ēnoju-miem, un to beidzot ieraudzīja arī jaunākais brālis, kus svinēja savu trīsdesmit gadu jubileju kopā ar kolēģiem — šodien, un tagad viņš izdzirda dziesmas vārdus nākam tuvāk, marša solus, kas smagi krita pret bruģi, un viņš ieraudzīja pavisam skaidri, ka tur, portretā, acis, melnie acu dobuli atdzīvojās, sāka bargi lūkoties uz leju — kā no augstienes, no tālienes, kas nav vairs aizsniedzama, jo plaisa, kas vērās starp portretu un dzīvo cilvēku, bija nu pārāk liela, acis sāka bargi, nosodot lūkoties pāri plaisai tieši viņā, plānās lūpas sakniebās, parādījās nicīgs smīns. Un asas, aprautas komandas skanēja. Un smagi soli maršā skanēja, kā sitieni krita, dzelžaini žlarkstēja.

— Aāāā... — Manzars Pīlāgs iekliedzās, sagrīļojās, strauji papleta abas rokas pār galvu, satvēra to rokām, saspieda kā briesmīgās sāpēs, vairīdamies sāniski pieliecās, noslīdēja lēnām, neveikli sabruka uz grīdas.

Tas notika kādus divdesmit gadus pēc kara beigām, jūlijā, karstajās jūlija dienās, kad labība briest, zeltaini uzviļņodamās vasarīgajā vējā un saulē. Bet tas varēja notikt arī aizvakar, vakar, šodien. Nereti dažā labā mājā tuvinieku ģīmetnes vēl aizvien klusi noraugās uz mums.

Kopš tās dienas Manzars Pīlāgs atrodas slimnīcā: uzvedas normāli, pastaigājas, tāpat kā visi, pagalmā, zem augstajiem, vecajiem kokiem, vasarā laimīgs sēd zālītē. Paretam kāds viņu apmeklē, atnes apelsīnus vai zilo plūmju kompotu, tad viņš vienmēr priecīgi smaida, kaut ko stāsta; toties, kad atbrauc vecāki, sāk nevaldāmi, ilgi, skaļi raudāt, un tie arvien saliektāki aiziet, aizvelkas lēnām prom pa plašo slimnīcas pagalmu. Viņš jūtas ne labāk, ne sliktāk.

Vēl gan jāpiebilst, ka visus vīriešus baltā uzsvārcī, kuri ienāk palātā, Manzars Pīlāgs sveicina ar stingstošu augumu — lec mudīgi kājās, nostiepjas, izsviež labo roku slīpi uz augšu un ātri noskalda:

— Heil Hitler!

Ārsti viņam parakstījuši tabletes, mazas baltas ripiņas.

VISU ACU PRIEKŠA

1

Pavēle bija īsa un skaidra. «Virziens — Džūkste. Pirmais izlido leitnanta Vainovska posms, pēc trim minūtēm tam seko vecākā leitnanta Arhajenko posms. Aiz viņiem lido leitnanta Andriasjana posms. Pavada leitnanta Kuz-mina iznicinātāju četrinieks. Atgriešanās — 1.00.»

Tādu viņš iegaumēja pavēli. Leitnants Kuz-mins. Pateikts bija daudz agrāk un daudz sīkāk, arī kartēs atzīmēts, kur lidot, kur nomest bumbu kravu, pamatīgi izskaidroja kaujas uz-' devumu, kamēr ekipāžas stāvēja lidlauka malā pavisam gaišā pievakarē, pirms stundām piecām — četrām, un tagad majors nogurušā un aizsmakušā balsī tikai vēl papildus stingri teica: «Virziens — Džūkste ...» Kā prasīja reglaments.

Motori darbojās, spalgi kaukdami, jo nakts bija pārlieku klusa. Zemgales līdzenums, lēnprātīgi noklājis savas zaļās, līganās pļavas, tālu pārredzamos tīrumus līdz pat Kurzemes paugurainajiem mežiem, aizturējis elpu, piekusis pa četriem gariem gadiem, kaut ko gaidīja, un arī cilvēki, kas kopa šo zemi, kaut ko gaidīja, lielākoties nemaz īsti labi neapzinoties, ka drīz sāks dzeltēt kārtējais rudens. Kā katru gadu.

Bija augusts. Dārzos brieda āboli, bet kartupeļu laksti, jau sen palikuši bez ziediem, novīta, nokalta, sačervelējās tik pelēki, ka tos uz pelēkās zemes vairs pat ne ieraudzīt. Varēja nu gan skatīties, gan brīnīties, cik neierasti kails lauks plešas tepat netālu no zālei pieplakušajām zemajām un pelēkajām viensētām, neapkopts, kaut gan tur visu vasaru kāda sie-viņt salīkusi rakņājās. Nezāles, kā par nelaimi, vienmēr auga mazdrusciņ ātrāk. Taisnība vien būs vecu ļaužu runām: kā'no laika gala ierīkots, tā visa dzīvā radība dzīvo, diez ko klāt nepiegudrosi.

Nakts bija ne vien klusa, bet arī silta, lai gan atvasaras siltums pieskārās sejai un rokām tikai uz zemes, kura no augšas zuda neredzama. Varēja gan manīt kaut kādu dziļu, melnu tukšumu, un šis tukšums bija auksts, draudīgi smags, kā viss, ko acīm neskatām, bet nojaušam, un debesu tāle, kas pletās pāri kā kupols, izskatījās zilgana, gaišāka, zvaigznes saskanīgi un priecīgi spīdēja tāltālu prom no zemes nelaimēm, nepienākot ne par sprīdi tuvāk.

Laiks dūca visapkārt līdz ar motoriem, iztērējot sekundes, minūtes, stundas kā degvielu. «Atgriešanās—1.00.» Vadības ipulils apgaismoja seju, kurā visu laiku krājās rūpes par kaujas uzdevuma precīzu izpildi. Leitnanta Kuzmina seja bija vīrišķīga, tikai pa retam mirklim tajā uzplaiksnīja zēniska pārgalvība, ķecerīgi iedegās tumšās acis, enerģiski, it kā viņš būtu

lll

sagatavojies tūlīt pat rāpties pāri zedeņu žogam, neatļauti līst kolhoza dārzā pēc brangiem āboliem, kas spīd caur lapām kā lielas, krāsainas, garšīgas lāses, bet pārējie vienaudži vēl mēģina viņu atrunāt, smalki apstāstot, cik tas viss bēdīgi var beigties, un tāda atrunāšana, kā zināms, vēl vairāk iekarsē, un beigu beigās nelīdz pat iesaukšanās: «Fedja! Klibais Fedja

nāk... Volodja, glābies! Klibais Fedja! Klibais Fedja!» Leitnants Kuzmins pasmaidīja priecīgu un platu smaidu: kā nekā viņi visi, kas pašlaik cits caur citu tur kliedza, it labi zināja, bija jau daudzkārt izbaudījuši, ko nozīmē, ja Klibais Fedja nāk. Tāpēc arī visbeidzot atskanēja viena balss vēl spalgāk: «Glābjas, kas var!» Un pārējie spiegdami un kliegdami, kā ar lielu, neredzamu slotu aizslaucīti, basām kājām aiz-dipināja pāri grāveļa tiltiņam, kas savienoja ciema malu ar plašo dārzu jau no seniem laikiem, cik vien kolhozniekiem atmiņā palicis. Un nepavisam neģeldēja tad skaidrot Klibajam Fedjam, viņš pat neklausījās tais puiku gudrībās, ka tā bijusi tikai tāda kara spēle, ka pēc spēles noteikumiem esot jānostājas katrpus žoga, ka zaļie, negatavie, sīkie ābolīši — lai muļķi tic īstai patiesībai — nu nemaz negaršo, ka mammai dārzā pašai ir āboli, vēl labāki, visbeidzot, ja nekas vairāk prātā nenāca, ka -vairs tā nekad nedarīšot. Bet Klibais Fedja zināja savu amatu: viņš neatlaida ausi, kā spīlēs spieda, spieda, spieda arvienu stiprāk, tā kļuva sarkana, tad balta, tad atkal sarkana un neganti sāpēja. Arī sirds iesāpējās, jo tādas izdarības varēja apvainot pat vislēnprātīgāko vīrieti jebkurā vecumā. Vadības pults apgaismoja seju, kurā rotaļājās smaids; viņš pieķēra pie kreisās

auss, bet lidotāja apģērbs bija nosedzis visu ķermeni no galvas līdz kājām, tikai sejā arvien priecīgāks atplauka smaids, jo viņš apmierināts un laimīgs apzinājās, ka tagad gan tēvocis Fedja nebūtu ticis klāt viņa ausim. Diemžēl tā ģērbās tikai īstā karā, tā, kā viņš bija ieģērbies pašlaik. Vienmērīgi spēcīgi dūca motors, un šķita, ka gaiss, visa apkārtējā pasaules telpa ir piepildīta ar motoriem, kas vienmērīgi spēcīgi dūc, bet tālas zvaigznes palika neaizsniedzamas, gluži vienaldzīgas. «Māte jau būs aizgājusi pie miera. Vēls jau,» viņš sāka domāt, sajūtot istabas siltumu, gluži tuvu priekš acīm ieraugot māju dzimtajā ciemā, kas atrodas tieši pusceļā starp senajām krievu pilsētām Vladimiru un Maskavu. «Vai viņiem tagad ir labi... Nav labi, nav labi. Tikai māšuks. Pusauga skuķis. Bet tā jau visiem tagad, kad vīri karā.» Viņa seja atkal kļuva cietāka, ap degunu iezīmējās asākas līnijas. Nesen māte rakstīja, ka kazai gaidāmi bērniņi. Mazi kazlēniņi. Tad arī naktī neiznāca daudz gulēt. Un viņš skaidri redzēja, kā māte, paņēmusi spaineli, kas, roktura stīpiņā šūpojoties, ik uz sola gari jo gari iečīkstas, lēnām iet pāri tumšajam pagalmam pie kazas, kam atskries mazi kazlēniņi. Māšuks gan jau guļ: divas gaišas biželes, sapītas vaļīgāk uz nakti, nokritušas krusteniski pār spilvenu, ari atdusas, un iesārtā austiņa, kas redzama visaugstāk, šķiet, vienīgā vēl nomodā. Tā bija arī tonakt, kad visi jau bija atvadījušies, arī tuvākie kaimiņi aizgājuši un viņi abi ar māti pasēdēja vēl kādu brīdi pie galda, un māšuks, noguris no garām atvadām un bēdām, saldi gulēja. Māte teica: «Atgriezies, Volodja!

Atgriezies, dēiliņ!» Un raudāja, ar galvas lakatiņa stūri aizklājusi aci$. Tēvs bija kritis somu kara ziemā, bet līgavas puisim vēl nebija. «Nu jau gan guļ... abas ...» viņš vēl beigu beigās nosprieda, ciešāk ielūkodamies vadības pultī, salīdzināja ar maršrutu kartē, jo drīz vien vajadzēs iet zemāk.

Leitnants Volodja Kuzmins un viņa pārinieks, kas lidoja tuvāk leitnanta Vainovska posmam, frontes ierakumiem pārslīdēja nepamanīti, un arī viņš pats, aizņemts ar domām par mājām, par māti un māšuku, nemaz nepamanīja, kad īsti ugunslīnija palikusi aizmugurē. Izbrīnījās, kā tik klusi. Toties tagad, meklējot savējos, otru divnieku, viņš ievēroja, ka pa kreisi, tur, kur viens aiz otra lidoja Arhajenko un Andrias-jana trijnieki, tur gan pašlaik vārījās kā tēj-katliņš uz pečurkas. Tā vien likās, kāds ik pa mirklim pieber tik ogles — un dzirksteles jautri lēkā uz visām pusēm.

«Nekas, tie ir vella puikas,» viņš apmierināts pasmaidīja, «par viņiem vari būt drošs.» Un viņš saspringts urbās mērķī, kas bija jau gluži klāt. Vēl daži kilometri naktī. Abas labējās viņa četmieka lidmašīnas turējās aiz muguras, kaut kur augstāk, visu laiku vienādā attālumā, bet viņš vilka pirmais, kā ceļu zinādams.

Aiz māņticīga ieraduma, tāpat kā māte, kaut kādas neizskaidrojamas drošības labad viņš ļrīs reizes nospļāvās pār kreiso plecu. Veiksmei.

2

Zemnieku sētas izklaidus pieplakušas līdz pašai zālei, klusas, bet satrauktas, kā irbes, gatavas jebkurā mirklī uzspurgt, aizlaisties, ar spārniem skarot nenopļautā āboliņa lauku, izzust plašajā līdzenumā, mierīgajā, melnajā meža svītrā, kas tumsā vēl melnāka.

Lūk! Tagad arī kurzemnieks ieraudzīja, pats savām acīm noskatījās, kā pie apvāršņa Jelgava deg. Un griez muguru, cik gribi, mēģini aizvērt acis, nekas vairs nepalīdz, jo arī caur pievērtiem plakstiem jūti un redzi — tava Jelgava deg, un šī milzīgā blāzma vēl vairāk piesaista acis, kas līdz šim pašam brīdim skatījušas tikai sava tīruma vagu, lai apveļas laba un taisna, rāmas debesis virs mežu galiem.

Atkal viena nakts kūleņoja pār zemnieku sētām, kas izklaidus tupēja pa visu plašo līdzenumu, it kā uz mūžīgiem laikiem piemetušās nelielajiem, krūmu apaugušiem pakalniem, gan lielas un nesatricināmas, gan mazas un sīkas, gandrīz kā tādas rotaļbūdiņas. Turpat netālu stiepās frontes līnija, kas nenoklusa ne dienu, ne nakti, un tumsā kauju troksnis atbalsojās*vi-sos pakšķos, līdz pamatiem satricinot kaķbūvē liktos baļķus, pamatīgas mūra mājas, kad šāviņu dunēšana līda pat miegā. Un miegs nenāca arī pusaudžiem, kas sapņos redzēja varoņdarbus, ko tikai pagaidām — šinī reizītē veic citi.

Atkal bija saklausāma vienmērīgā skaņa, kaut kas līdzīgs pienmašīnas rūkoņai, meitene pusmiegā salīdzināja, garā sapnī atcerēdamās tos tālos saulainos bērnu dienu rītus, kad māte sauca palīgā griezt zajkrāsoto mašīnu, kas dobji dūca, uz sevis turēdama lielu, apaļu bunduli, pilnu ar pienu, ieraugāmu, ja pacēlās pirkstgalos, un māte vienmēr piekodināja, lai griež rokturi, uz kura vietas bija abām plaukstām, pavisam vienmērīgi, lai nežiperējas, citādi krējums aiztecēs pienā un nekas nesakrāsies sviestam.

Klons no rītiem bija vēss/ drīz vien sāka salt basās kājas, un tajos īsajos mirkļos, kad vajadzēja steidzīgi vienu kāju pasildīt ar otru, paberzēt, lai kļūtu siltāk, griešanās vienmērīgais ritms pajuka, un mašīna uzreiz sāka rīstīties, pārtrauca savu vienmuļi dūcošo dziesmu. Tad māte panācās līdz pieliekamā durvīm un skali sauca:

— Aija! Kreimu skaties, kreimu skaties! — Un tūlīt pat, strauji atgriezdamās pie plīts, kur čurkstēja brokastis, pavisam ērcīgi piebilda: — Es taču visu nevaru iespēt. Ak dievs! Man nav septiņas rokas.

Spalgi nokrita ābols turpat pie loga, kas bija palicis pusvirus. Un ābola nokrišana bija tik doibja, ka visi uzmodās gandrīz reizē: māte, Aija, vectētiņš. Brīdi vēlāk visi it skaidri saklausīja, ka pa priekšnama klona grīdu asiem nagiem skrapstinās Čiekurs, tumšbrūnais ganu šunelis, skraida šurpu turpu, žēli iesmilkstēdamies. Un tad visi saprata, ka pavisam tuvu dzirdams kauju troksnis, kaut kādi smagi būkšķi krita ap māju.

— Lidmašīnas, — pirmais attapās vectēvs. — Atkal met bumbas, — viņš vēl noteica, rausdamies kājās.

Aija pieskrēja pie loga, kurā spīdēja atblāzma.

' — Neej pie loga! — vectēvs uzkliedza meitenei, kas sīka sīciņa, kā svecīte, trīsēja pret logu, trīsēja no aukstuma un pārsteiguma. — Ej nost, ej nost! — vectēvs nerimās. — Liels cilvēks kā mazs bērns, — viņš pukojās.

— Stacija deg! — viņa sauca. — Stacija! Stacija deg!

— Ak dievs!

— Būs trāpījuši ēkās, — vectēvs jau klusāk nosprieda.

Atblāzma aizņēma visu to pusi, kur atradās stacija, un spīdēja gluži balta un mierīga, tik pa reizei sakustēdamās, kā pacelties un prom aiziet gribēdama. Tagad jau visi trīs raudzījās pa logu uz tuvīno nakts ugunsgrēku, gar kura sārtajām malām, tur, kur biezāka saķepējusies tumsa, varēja saskatīt zenītložmetēju nepārtrauktās svītras pret debesīm.

— Re, kā flaki ārdās, — atkal piebilda vectēvs, un viņa balsī samanījās zināms gandarījums, ka tepat pie viņu mājām notiek kaut kas pamatīgs. — Nu vāciem biksās vairāk nekā vēderā.

— Kuš, kuš! — Māte atmeta ar roku un atgāja nostāk, lai apģērbtos, jo gulēšana jau vairs neiznāks, viņa nolēma.

Dzirdēt varēja tikai sprādzienus, kā elšanu, smagas nopūlas, it kā ar vāli kāds zvetētu pa arumiem, bumbas krita gar dzelzceļa līniju, tumsā uzblāzmodamas kā sērkociņi, arī purvā, kas stiepās abpus uzbēruma, pāris reižu visi lauki un krūmi, un ābeļdārzs piedžinkstēja ar asi griezīgu metāla skaņu, un tad gan droši vien bija trāpīts tieši uz sliedēm.

— Lai paliek vaļā! Atstāj pusvirus, — vectēvs teica, kad Aija taisījās aizvērt logu. —Citādi izbirs rūtes.

Māte ātri pārskrēja pāri istabai, sāka dauzīt pa istabas pretējo sienu, kas ugunsgrēka atspīdumā izskatījās neparasti balta, tik caurspīdīga, it kā tur sienas nemaz nebūtu, plāns, balts pa-pīrītis piekarināts, lai kaut ko aizsegtu, slēptu, un māte tūlīt pat ar kulaku izsitīs caurumu — un noslēpums atklāsies visiem.

— Edgar! Edgar! — viņa sauca, bet vārdi noslāpa, jo reizēm troksnis, kas mutuļoja virs stacijas ēkām un gar dzelzceļa līniju, bija daudz skaļāks nekā mātes satrauktā balss.

Aija neko neatbildēja, jo ar steigu sāka ģērbties, kaut gan atskārta, ka vajadzētu pateikt, lai nedauzās, jo aiz sienas neviena nav. Bet domas aizņēma nakts uzlidojums, ugunsgrēks, lidmašīnu rūkoņa. Viņa ieklausījās, cik žēli smilkst Ciekuriņš, un steidzās uzvilkt svārkus, lai ietu ielaist suni, kas skrāpējās gar durvīm.

— Kur Edgars?! Edgar! Ed-gar!

Blakusistabā mitinājās ģimenes vecākais

bērns, mātes mīļais dēls Edgars, gadus trīs vecāks par Aiju, bet diezgan slimīgs un vārgs. Pirms kara, tikko pabeidzis vidusskolu, viņš bija nejauši nokritis no siena panta, slidinājies lejā, kas to lai izzina, kā īstenībā sagadījies, bet kritiens uz ragavām, kas no augšas bijušas apbirušas ar sienu, beidzās nelaimīgi: puisis ielūza kulbas dēļos un pārlauza kreiso roku, kas saauga kropla, un visa kreisā puse no tās reizes izskatījās pavārga. Varbūt tāpēc vairs nekādas skolas neapmeklēja, palika mājās dzīvot. Un turpat arī karš bija klāt. Leģionā viņu nepaņēma, bet piekodināja, ka ausis un acis esot labas, staigāt arī varot diezgan labi, lai pieskatot, ka pagastā valda kārtība.

/ — Vakar vēlu aizbrauca uz komendantūru, — vectēvs beidzot atbildēja. — Teica, ka nebūšot mājās līdz rītam. Svarīga sanākšana.

Māte nopūtās un beidzot pati arī atcerējās, ka dēls tā teicis, nomierinājās, pieskrēja pie loga un, pakampusi drēbes, pabeidza steidzīgi ģērbties. Acīs viņai sariesās asaras. Gan par uzbrukumu nakts vidū, gan par to, ka dēla nav līdzās tādā briesmīgā brīdī, gan arī par nebeidzamo troksni, kas sitās ausīs, nerimtīgi, nekaunīgi atgādinot, ka visapkārt plosās karš. Un tik tuvu pienācis. Un nav mātes spēkos kaut ko pavērst citādi, apklusināt, pārtraukt.

Visi trīs stāvēja iepretī logam, nezinādami, ko iesākt, jo nakts uzlidojumi bija jau tik pierasti, ka negribējās pat slēpties. Aiz durvīm smilkstēja un skrāpējās Čiekurs, uzticīgā suņa dvēsele, gribēdams vienmēr būt kopā ar savējiem.

— Ielaid, Aij, ielaid! — Vectēvs piebikstīja meitenei, kas nepārtraukti kā apburta skatījās ugunsgrēkā.

Suns ieskrēja strauji, vairākas reizes apmeta līkumu līkumus pa istabu, meklēja mierīgāku, tumšāku stūrīti, smilkstēdams palīda zem gultas.

— Iesim pagrabā, — māte ierunājās, kad Aija atgriezās no virtuves, un mātes balsī bija skaidri saklausāmas bailes, milzīgs iekšējs sasprindzinājums.

— Iesim gan, — vectēvs piebalsoja. — Iesim, iesim, — viņš mudināja. — Labāk tālāk no nelaimes.

— Iesim, Ciekuriņ! — Aija pasauca. — Iesim pagrabā!

Čiekurs tinās pa kājām visiem trim kā pi-nekls, vienreiz māte pat dusmīgi sarāja: «Eh ... Se, se! Ej nost!» Kaut gan pati arī labi saprata, ko nozīmē bailes tādā naktī, kad turpat netālu, kādi kilometri divi, varbūt vēl tuvāk, kā sausas malkas pagales dega viņiem visiem tik pazīstamās stacijas ēkas, meža ielokā iegūlušas. Ausīs dūca lidmašīnu motori. Kas zina, varbūt tikai skaņa vēl palikusi? Un lielais ugunssārts mežmalā.

— Ka tik nepārmetas uz mežu, — māte norūpējusies iesāka.

— Jā. Milzīga uguns.

— Kāda šausmīga nakts!

— Staciju lika visu laiku mierā, — vectēvs brīnījās. — Nu ta sadevuši pa visām reizēm.

— Ak dievs!

— Čiekuriņ, Čiekuriņ, — mierināja Aija atkal no jauna, kad suns spiedās meitenei pie kājām. Un Ciekuriņš trīsēdams spiedās vēl ciešāk klāt, kā cilvēkā ielīst gribēdams, cilvēkā, kas viņu pasargās, zināma lieta, nomierinās, izvedīs saulainā dienā, kad var pagozēties siltos aizvējos un mušas ķert, varbūt pavisam vienkārši un skali ierieties. — Būs jau labi, būs jau labi, Čiekuriņ! Labs. Pasēdi! Labs, labs. — Meitene glaudīja suni, iespiedusi starp kājām, un viņš patiesi sāka drebēt arvien retāk, nesmilk-stēja vairs nemaz.

Pagaidām pa pagraba vēdlodziņu varēja redzēt, kā tālumā, aizvien vairāk izzuzdamas, reizēm it spilgti uzliesmodamas, uzmirgodamas, drebinās starmešu spocīgās švīkas, kā īsi piesitieni uzplaiksnās smago zenītlielgabalu šāviņu sprādzieni kaut kur augstu un tālu, un starmeši atkal nervozi krustojas, mēģinādami satvert krievu lidmašīnas, kas, izpildījušas kaujas uzdevumu, nometušas visas bumbas, kā teica vectēvs, devušās atpakaļceļā.

3

Vispirms bija skatāmas sakniebtās lūpas, deguna viena puse, uzacis, un tikai sprādziena uzliesmojuma brīdī parādījās visa seja, saspringusi un apņēmīga. Virslūpu klāja sviedri.

Leitnanta Kuzmina kreisais divnieks, Andrias-jana posma pavadonis, kas mērķim pietuvojās pilnā sastāvā, pēc visiem teorijas mācības likumiem, tomēr jau pēc brīža nebija vairs sadabūjams kopā. Kaut kur priekšā varēja gan samanīt trīs vai četras lidmašīnas, bet neviens velns tagad nespēs īsti labi pateikt, no kura trijnieka, tikai skaidrs, ka savējie. Friči strādāja ar zenītieročiem, droši vien savas lidmašīnas gaisā necels. Sakaitinātais Volodja Kuz-mins Vairākas reizes ieslēdza rāciju, kaut ko skaļi kliedza tajā, bet drīz vien galīgi pārliecinājās, ka radiosakari bojāti. Pietiek taču ar vienu vienīgu šķembu, lai tevi atgrieztu no visas dzīvās pasaules.

Apakšā, uz zemes, kuru klāja nakts melnums, vienā vietā spilgti izgaismots ar degošu plankumu pie dzelzceļa sliedēm, aizelsdamās, rīstīdamās rēja ātršāvēja zenītierīces — četrstobrai-nās, un no tām bieži tieši uz lidmašīnām izstiepās ložu spožās trajektorijas, saraustītas un steidzīgas. Bet bija jau par vēlu: nesniedza.

Un tad ierunājās pavisam cita kalibra šāvēji, smagie lielgabali, bez liekas nervozitātes, pārdomāti un pavisam mierīgi, ar starplaikiem, kā garlaikodamies. Kabīnē uzreiz viss kļuva gaišs kā dienā, tiklīdz lielgabala lādiņš plīsa kaut kur tuvumā, un visspilgtāk blāvājās lidotāja seja stūrgalvīgi sakniebtām lūpām.

Проклятые! Проклятые гады! — pilnā kaklā lamājās leitnants Kuzmins, arvien skaidrāk saprazdams, ka drīz vien viņš var kļūt par vēlamu mērķi, iekrist starmešu siltajās skavās.

Tās trīs vai četras lidmašīnas, kas pirmīt līgojās tepat vai degungalā, viņš šķendējās, vairāk nekur neparādījās. Tās nebūtu tagad pat ieraugāmas, jo apkārt sprāga viens lādiņš pēc otra. Tāltālu Volodja Kuzmins izdzirda mātes balsi: «Volodja ... Dēliņ ...» Bet balss bija tik tikko sadzirdama.

«Uzdevums izpildīts, tas gan,» jau gluži mierīgi nodomāja leitnants Kuzmins, cik spēdams mainot augstumu, manevrēdams starp šāviņiem, kas bija izsprāguši. Un tūlīt pat koncentrēja visus savus spēkus, visu savu uzmanību, lai paredzētu, kur sprāgs nākošais. «Muļķīga rotaļa,» viņš beidzot iesmējās. Vēl minūtes piecpadsmit, ja visi rīki rāda pareizi, un viņš būs pāri frontes līnijai. «Tad friči varēs iepūst. Не, hē!» Tikai rācija, kā par nelaimi, ikreiz žēli iepīkstējās, kad to ieslēdza. Nekādas atbildes. «Nolādētā!» Un abas pārējās lidmašīnas nekur nebija manāmas; neviena posma lidmašīna — viņš viens pats! «Rau, kā nu iznāk! Pazaudējis savus posmus, tāds nu atgriežos.» Viņš saviebās, iztēlodamies, kā pārējie laimīgi jau sēžas lidlaukā. Viņš pavērās pulkstenī: 1.45.

Lidmašīnas korpuss nodrebēja. Spēcīgs gaisa vilnis pasitās zem spārna, un tikai tagad Volodja Kuzmins saprata, ka spilgtā, reizēm žilbinošā gaisma, kas uzbāzīgi līda acīs, izgaismodama visu kabīni, nav tikai lādiņu sprādzieni, kas sāka detonēt arvien biežāk, bet starmešu krusts, tas, no kura vajadzēja baidīties visvairāk.

Ох, гады! — viņš atkal lādējās no visas sirds. — Проклятые! Трос сразу снюхались... трос...

Rokas saspringa, pirksti sāka trīsēt no pārpūles. Volodja pameta acis pa kreisi, un tad viņš ieraudzīja, ka noticis nelabojamais: zem kreisā spārna kaut kas zibsnīja, vērpās biezu dūmu grīste. Liesmas nevarēja vēl īsti labi saskatīt, bija nojaušamas, jo vēl arvien visapkārt raustījās un lēkāja starmešu gaisma.

«Lidmašīna.» Viņš saspringa ar visu augumu. «Tepat taču ir mūsējie, kā ar roku aizsniegt. Jāglābj lidmašīna!»

Beidzot kreiso spārnu pārņēma liesmas. Tagad tās labi varēja saskatīt tad, kad lidmašīna izslīdēja no starmešu krusta un liesmas, kā lakatiņa stūri, draudzīgi vicinājās turpat netālu aiz kabīnes stikla. Motors jau bija izslēgts.

Pēkšņi kļuva karsti. Viss ķermenis pielija ar savādu, nekad vēl neapjaustu smagumu, kas deva spēku. Pirmajā mirklī deva spēku, kad viņš apsvēra, kad apzinājās notiekošo, kad lidmašīna sāka slīdēt lejup. Kā elpu aizturējusi.

4

Nakts bija silta, maiga; it sevišķi patīkama tā izvērtās uz rīta pusi, kad sāka svīst gaisma un dažādie trokšņi brīdi pierima.

Visu nakti, kas bija aizlaista vienos uztraukumos, dega stacijas ēkas, pa priekšnamu skrāpējās suns un logā rēgojās uguns blāzma, bet tagad, kad tuvāk nāca diena, varēja redzēt, ka aizdegušās arī degvielu cisternas un tās kūpēja pāri purvam, aizklādamas vai pusi debess.

Saule uzlēca agri, rāma un gaiša, bet diena tāpat palika neparasta, nemierīga. Notikumi sekoja cits citam. Drīz vien mājās visi jau zināja, ka lēnīgais un klusais krievu gūsteknis, kas bija dots palīgā lauku darbos, pazudis. Pa nakts burzmu.

Ap pusdienlaiku pāri tīrumiem ātrā marša solī — gandrīz teciņus pārgāja vācieši, retā ķēdē izvērsušies, drūmi, neko nerunādami.

— Kaut kas nav pa prātam, — vectēvs teica, plaukstu pielicis virs acīm, ilgi pavadīdams zilganpelēkos stāvus, kas izzuda pļaviņai pieguļošajā meželī. — Diez kas nu vēl būs pazudis? Viena krieviņa dēl neies tādu lērumu pa mežiem trenkāt, — viņš sāka gudrot, bet īstas pārliecības, ka domā pareizi, nebija, kaut arī viņš nojauta, ka tik vienkārši pagājušā nakts nebeigsies, tā — tikai ar ugunsgrēku.

Aija, nopietna, sagurusi pa negulētajām stundām, zilganpelēkos ieraudzīja pavisam tuvu, bet neviens viņai neko netaujāja, smagi aizso-ļoja garām, šķita, pat neredzēja, ka te govis gana tik slaida un izskatīga meiča. Viņai, lai gan tuvojās astoņpadsmitais dzīves gads, uzmācās bērnišķi dīvainas domas, lādas kā bailes, izbrīns, pārsteigums, un doma, ka zilganpelēkie nebūs nemaz dzīvi bijuši, tikai tāpat vien kustējušies, kā uzvilktas lelles, varbūt pagājušo-nakt kaujās kritušie aizslīdējuši garām, lai atdusētos kārtīgās rindās brāļu kapos, kas bija aizsākti šopavasar otrpus meža, — šāda doma iesitās Aijai galvā un vairs neatlaidās. Nez kāpēc viņa atcerējās Edgaru, kas tikai ap brokastlaiku, kad viņa dzina govis no atmatas pa olnīcu uz ganību pļavu, atgriezās mājās, arī viņš bija pagājis garām, pat acis uz viņas pusi nepametis, pavisam noguris, sašļucis izskatījās, nomocījies, ar kaut ko neapmierināts, gāja pieklibodams, kā jau nu bija pierasts.

— Čiekuriņ! Labs. Labs. Ciekur, esi rāms! — Aija glaudīja suņa lielās, mīkstās ausis, kas bija pilnīgi noļukušas, kad tas trīsēdams spiedās

meitenei pie kājām, un pati ari tūlīt sarāvās, jo viņai pašai kājas ietrīsējās vēl vairāk, tagad nolūkojoties uz mežmalas pusi, kur izgaisa vācu kareivju rinda, mēma un atbaidoša, gandrīz tādi vien cilvēki kā visi pārējie, tikai nāves kalpībā atdevušies, iedomājās meitene, gaiņādama prom dīvainās domas, tās dažādi sev skaidrodama.

Varbūt iet paskatīties, kur viņi palika?! Aijas ziņkāre tuvojās un auga, un neradās spēks, kas to aiztrenktu uz visām četrām debess pusēm. Ar bailēm vien nepietika.

Krūmos pārpilnam guldzēja jaukas, skaidras rudens dienas skaņas, zilas un dzidras. Tālāk atturīgi, kā vecs vecis, žūžoja lielais mežs, egle pie egles. Aiz meža sākās purvs.

Aija sakustējās. Viņai kļuva pavisam baisi, un viņa spēra pirmo soli. Uz krūmu pusi, aiz kuriem melnēja lielais mežs. Ziņkāre pārvarēja bailes.

Sakliedzās putni, kāda neparasta trokšņa izbiedēti, pārlaidās no vienas vietas uz otru.

Čiekuriņš draiskulodamies skrēja tik uz priekšu, tad sastinga, paskatījās atpakaļ, vai viņa saimniece arī nāk, vai redz, ko viņš nolēmis darīt, bridi stāvēja, luncinādams kuplo asti, gaidīja. Tad metās atkal uz priekšu.

Augstā priedē, kas pacēlās vientuļa pāri alksnājam, kala dzenis, kala un kala bez pārtraukuma, raupjajā mizā stingri ar nagiem ieķēries, jo viņš it labi zināja, ka koks, kurā iemetušies trekni un gari tārpi, jāārstē un neviens cits to darbu neveiks. Dzeni daudz neko neietekmēja, ja lūza sauss zars, nošvīkstēja laz-dāju la,pas, .iedunējās zeme. Viņš ti'k kala,

nenogurstošais meža dakteris, un darba viņam netrūka nekad.

— Ciekuriņ, pagaidi! — Aija ik pa brīdim sauca. — Ciekuriņ, pagaidi!

Jo suns kļuva aizvien nepacietīgāks, drosmīgāks, rāvās viens pats uz priekšu, lielu gabalu aiztecēja pa krūmiem, tad atkal šāvās atpakaļ, riņķoja apkārt meitenei un skrēja atkal prom, uz priekšu, aste vien novicinājās.

— Ciekuriņ, Ciekuriņ! Ciekur!

Caur retajiem kokiem Aija vēlreiz paskatījās uz savu ganāmpulku. Visas astoņas govis mierīgi ēda pļaviņā, kas pavisam klāt piekļāvās alkšņu smalksnei; tūlīt aiz tās sākās apšu, bērzu un alkšņu jaunaudze ar dažām priedēm pa vidu; priedes droši vien atstātas, kad krūmelus cirta žagariem. Tālāk pletās lielais mežs. Kaut kur vairāk pa labi, kādu kilometru no ganību pļavas, klusēja purva gals, iestiepies ar līkumu šinī pusē, un pāri purvam vilkās dzelzceļa uzbērums. Otrā malā, pa kreisai rokai, lēnām pret debesīm cēlās dūmi; degošās stacijas ēkas izkūpēja melnā vālā, kā milzīga gaiļa aste, lepni saulei pretī saslējusies.

— Ciekuriņ, pagaidi! — Aija atkal iesaucās, jo suns pēkšņi metās uz priekšu, ieriedamies un sirdīgi pēdas ostīdams.

Tūlīt arī Aija ieraudzīja pēdas. Sūnā. Un tās / pievilka skatu. Tās bija dīvainas, it kā mētājušās no vienas puses uz otru, streipuļojušas, saraustītas, nevienādas pēdas, un viņa pilnīgi aizmirsa, ka tikko šeit pāri gājuši karavīru naglotie zābaki, pat lāgā neapjauzdama, ka pēdas, kurās viņa lūkojās ar izbrīnu, veda krusteniski virzienam, kādā aizsojoja drūmie karavīri.

Jo tālāk, jo pēdas vēl vairāk izmainījās. Beigās tās izjuka, pārvērtās dziļi ievilktā grambā, it kā smags priekšmets būtu pa zemi vilkts, vietvietām sūna bija apvērsta, izsvaidīta, un pēdas pazudušas. Dziļi ievilktās grambas biedēja.

— Ciekuriņ ...

Klusums. Viņas balss noslāpa. Vēl arvien kala dzenis, bet tagad viņa darba troksnis skanēja pa visu lielo mežu, atbalsodamies meitenē, viņas sirdī, sita reizē, viens divi, viens divi, un sirds dunēja līdz pat deniņiem.

Te auga slaidas, staltas egles. Patumšs. Lazdu puduri, kas vietām veseliem bariem platām lapām kuploja zem eglēm, veidoja svabadākus laukumiņus saulei, vērta lielo mežu mazliet gaišāku.

Tepat tuvumā, viņa ieklausījās, dusmīgi ņerkstēja Čiekurs, pa reizei draudīgi un aicinoši iesmilkstēdamies. Kas gan tur varēja būt?

Aija paspēra vēl divus soļus. Suns sastindzis ņirdza zobus un rūca, atspēries ar visām četrām, kā zemē iemiets.

Aija iekliedzās: cilvēks pussēdus gulēja sūnās, ar muguru pret egli, un milzīga lazda, nolīkusi savā smagumā, viņu piesedza. Labā roka turēja pistoli, nolaistu turpat gar sāniem, bet kreisās rokas pirksti krampjaini žņaudza sūnas kumšķ-i. Sejā bija sāpes.

Divu cilvēku acis sastapās.

«Vai tā ir mūsu puse?» Volodja arvien no jauna pie sevis atkārtoja. «Vai tā ir mūsu puse?» Acu plakstiņi bija smagi, lipa ciet. «Vai tā ir...»

— Čiekuri Ciekur, nāc atpakaļ! — Aija sauca un mierināja suni. — Ciekuriņ. Labs,

labs. — Suns rūkdams kāpās sānis, dodams ceļu meitenei. — Paej nost! Ciekur! Mierā! — Bet pašai bailes joņoja pa muguru kā aukstas, milzīgas skudras. Un pati nepaspēra ne soli.

«Lidotājs! Tas būs lidotājs. Lidotājs nokritis.» Viņa mēģināja aptvert, ko lai iesāk, gribēja izdomāt līdz galam: kas darāms?

Acu priekšā pazibēja zilganpelēkie stāvi, Edgara nogurusī seja. Daudzas svešas sejas nāca tuvāk. Kaut kur tālu, tālu tik tikko dzirdami kala dzenis, šķita, ka dzenis kala vakar, šī skaņa palikusi atmiņā. Tagad tikai pašas asinis strauji sitās kaklā, deniņos. Un citu skaņu nemaz nebija, nevarēja būt, jo egles, nostiepušās līdz debesīm, stingri sakļāvās pāri galvai, klusināja visu, kas apkārt.

Aija vēl gan ievēroja, ka svešā cilvēka seja savelkas sāpēs, viņa pat saklausīja, ka viņš ievaidas, īsti labi gan nezinot, neesot par to pārliecināta, ka tik lielas ir sāpes, varbūt viņa pārklausījās, visu laiku dzirdot savas sirds skaļos sitienus. Un bailes, kas viņu vēl atturēja, tomēr kļūst arvien siltākas, izplūst pa visu augumu, lēnām, gandrīz nemanāmi izzuzdamas.

«Vai tā ir mūsu puse...» Volodja atkārtoja. Un nespēja izrunāt neviena vārda, jo mute bija izkaltusi. Atkal pievērdams acis, viņš nojauta un cerēja, ka beidzot sagaidītas palīdzīgas rokas, maigas, mīļas, kādas ir māšukam, rokas, ' kas pārsies kājas, satriektās un neganti sāpošās.

Arī Aija paskatījās uz viņa kājām: tās bija bez apaviem, ar baltas, tagad jau novazātas drānas gabaliem apsietas, un uz drānas gabaliem vietvietām manījās traipi — kā punkti, gan lielāki, gan mazāki. Asinis! Un Aija atkal

gribēja bēgt prom, bailēs augums salija smags, nekustīgs, un svešais, kas tik bezpalīdzīgi pusguļus sēdēja sūnās, purināja galvu, it kā vēlēdamies pateikt, ka nekas briesmīgs nav noticis, tas pāries, tikai nav zināms, lūk, kur es atrodos, kas mani te sagaida — vai savējie, vai citi? Un dzert gribējās, viņam acīs parādījās lūgums.

Sekundes pārvērtās minūtēs. Katrs mirklis, ko Aija tagad dzīvoja, ietvēra vai veselu jaunu pasauli, svešu un draudīgu: nakts satraukumiem pilnās stundas aizslīda viena aiz otras, turpat stampāja vāciešu mēmās, zilganpelēkās rindas, kaut kur blakām bāla, saņurcīta un bailīga parādījās brāļa seja, krūmājs, kurā nozūd nekad neredzētu ļaužu sejas, atkal kareivju stāvi, kā stabi palikuši atmiņā, smagi un apaļi, tumši zaļa sūna, kas viscaur izspārdīta, un tieši sūna mazliet mierināja, bija neparasti mīksta, bet reizē arī uztrauca, mulsināja, jo tā bija izvandīta. Un viņa paspēra vēl vienu soli. Tuvāk.

Abi atkal saskatījās. Suns pacietīgi tupēja līdzās un smilkstēja. Zāle, kas auga ap lazdāju, bija sausa, dažviet pat sakaltusi, un Aija pēkšņi saprata, ka svešajam slāpst, tāpēc viņa smaids tik samocīts. Viņu acis neatlaidās.

Meitene noslīga ceļos. Un sastinga. Pēcāk, atceroties šo brīdi, viņa pati nesaprata, kā tas bija noticis — tik negaidīti, pēkšņi, droši vien aiz pārguruma, kas krājās jau naktī, kad aizdegās stacija, visas stundas līdz pat rītam, kad viņa pirmoreiz mūžā ieraudzīja tik lielu melnu dūmu asti, kas aizsedza debesis, kad viņa pirmoreiz sāka domāt, jautāt sev, kas ir tie cilvēki, kuri met bumbas, kādi viņi izskatās. Tagad viņa ieraudzīja, redzēja tik tuvu, ka pat sapņos nespētu aizsapņoties, sajust, ieraudzīt

savām acīm, skatīties tāda cilvēka acīs. Un viņi nebija mazāki, tādi paši kā visi, kā mēs, kaut gan lidmašīnas tik tikko ieraudzīt varēja tur, augšā pie debesim. Viņa pastiepa roku. Gribēja pieskarties pārsējiem, bet sakautrējās un nosarka.

— Sāp, — Aija izrunāja pirmo vārdu, bet Volodja nesaprata, viņš pat nedzirdēja, jo elpoja saraustīti un smagi. — Ak! Viņš taču dzert grib! — Aija čukstēja vēl klusāk. — Jāatnes ūdens. Jāatnes.

Viņa parādīja ar rokām, ka tūlīt atgriezīsies, aizskries tikai pēc ūdens, viņai ir kannelē krūmu malā, žigli — un atpakaļ būs. Gulošais atmāja saprotoši ar galvu. Labā roka sažņaudza ieroča spalu, un šaubas uz brīdi izgaisa. Viņš ieklausījās: kaut kur kala dzenis, lēnām kustējās lazda, ko meitene bija aizskārusi, strauji prom skrienot. Palaikam priecīgi ievauk-šķējās šunelis.

Kad Volodja naktī vilkās, sākumā atbalstīdamies uz resna zara kāša, pa mežu, pāri purvainai pļavai, pārbrida nelielu, seklu strautu, beidzot, pārguris no piepūles, rāpās šurp, vilkdams aiz sevis savainotas kājas kā milzīgu smagumu, viss bija svešs, mocīja bailes, ka viņš nokļuvis svešā pusē, kur nebūs neviena cilvēka, kas pados roku, tikai sūna, sūna, mīksta un viltīga, un ceļš rādās nebeidzams. Uz rīta pusi viņš padevās nogurumam. Viņš vēl neapjauta, cik lielu ce|a gabalu veicis, jo nogurums, sāpes kājās un izkaltusī mute, kur mēle bija jau gandrīz pielipusi pie aukslējām, pārņēma visas domas.

Arī tagad, kad Volodja palika atkal gluži viens, viņu biedēja pēkšņais klusums, reti, sen

nedzirdēti trokšņi, kas izzuda tikpat ātri, kā uzradušies, puskrēsla, samanāma dažus soļus nostāk, lazdāja ēnā, zem lielajām eglēm.

Ilgi, ļoti ilgi straujā meitene neatgriezās. Vo-lodja gribēja saņemt pēdējos spēkus, sameklēt tos, gribēja vilkties tālāk, prom, prom, viņam dūca galva, karsta un smaga, kaut kur atskanēja šāvieni, automāts ierējās, bet pavisam tuvu smilkstēja suns. Starmešu spilgtā gaisma. Viņš atvēra acis: meitene sniedza krūzīti. Ūdens bija auksts, kā ledus gabals iestrēdza rīklē. Un miers, nekad vēl nepazīts nogurums apņēma kājas, muguru, rokas. Uzmācās miegs.

Volodja vairs nejutās kā svešinieks. Pat egļu tālās šalkas, slaido egļu, kas līgojās virs galvas, gandrīz vai ar rokām aizsniedzamas, nomierināja. Viņš saņēmās, jo spēki pamazām atgriezās; tā viņš gribēja domāt.

— .Где я?

Meitene pasmaidīja. Un pamāja ar galvu piekrītoši.

— Как тебя звать? — viņš vēlreiz atsāka un pats nemaz nepazina savu balsi, bija pārsteigts, cik balss skan dīvaini, kā apslāpēta. — Имя твое, девушка!

Aija, jau pieradusi pie svešā vīrieša klusēšanas, skaļi un jautri iesmējās, jo valoda viņai bija nepazīstama un negaidīta, diemžēl neko neatklāja, lai gan aizskanēja maigi.

Volodja arī iesmējās. Aija nosēdās blakām; vienā rokā palika krūziņa, bet ar otru viņa pieturēja kanneli, lai neapgāžas.

— Девушка, — viņš teica un rādīja ar pirkstu uz Aijas krūtīm. Tad parādīja ar to pašu pirkstu uz savām krūtīm un teica: — Володя. Мое имя ... Во-ло-дя.

Meitene smējās. Tad lēnām ar diezgan jo-kainu un nedzirdētu intonāciju saudzīgi atkārtoja:

— Volod-ja. — Paklusēja, sarauca pieri un piebilda: — Aija.

— Am.

— Aija.

— Aa.

— Aii-ja.

— Ah.

Un abi sāka smiet, jo abiem uzreiz kļuva pilnīgi skaidrs, ka meitenes vārdu viņš nekad nespēs pareizi izrunāt, jo viens burts tomēr bija par daudz. «Aja.» Un nemaz tik slikti neskanēja.

Saule jau laidās lejā; varēja to ieraudzīt, ja atlieca galvu atpakaļ. Debesis bija tīras, zilas, augstas.

Tikai šāvieni, tālā kanonāde, kas pa reizai atklīda līdz pat šejienei, meža dziļumā, līda zem kuplā lazdāja, — tā gan uzreiz sašķēla klusumu asi un nežēlīgi, kā uz pusēm pārplēsa.

5

Siltā gaisma plūda no augšas, apņemdama seju, rokas, matus, kas bija sapinušies pirkstos.

Troksnis pieauga rāvieniem, ķeburīgiem lēcieniem tuvojās, līdz ievēlās tumšajā istabā, kur mierīgi savās gultās elpoja vectētiņš, māte un Aija, satvērusi rokās matu šķipsnas, saskatāmas starp pirkstiem, ja piegāja gluži klāt guļošajai meitenei. Pat loga krusts nebija redzams pret satumsušo dārzu.

Tad viss apklusa. Aija pameta rokas uz augšu, mēģinādama nosviest apsegus, kas bija aptinusies ap pleciem, kavēja, saistīja rokas, un viņa atmodās.

Meitene pacēla labo roku, paplēta vaļā pirkstus kā atbrīvodamās, un mati nokrita, izira pa visu spilvenu, brīdi turēja plaukstu pret pusatvērto logu, aiz kura nojaušama klusēja iepelēka blāzma, kur tuvojās rīts. Roka sajuta siltu pieskārienu, it kā siltā gaisma, kas plūda no augšas, sāktu krist arvien ātrāk uz leju, un skaidri bija sajūtams svešās rokas satraucošais glāsts.

Samiegojusies Aija izstiepās visā garumā, pabāza abas rokas zem pakauša un beidzot atmodās pavisam.

— Volod-ja.

Gandrīz visas garās stundas, uz rīta pusi visvairāk, kad miegs kļuva arvien nemierīgāks, saraustītāks, viņai ausīs bija skanējusi tā nebeidzamā nakts, lidmašīnu rūkoņa virs mājas, sprādzienu troksnis krita lejup un cēlās uz augšu kā vāles sitieni, un stacijas ēkas dega ar lielām liesmām — kā milzu sārts. Kad uzlēca saule, ugunsgrēka melnā dūmu grīste aizsedza pusi debess.

Tas bija noticis pirms trim četrām dienām, varbūt vēl agrāk, viņa īsti labi vairs neatcerējās, atkal piedomādama, ka Volodja nedrīkst palikt visu laiku mežā.

«Dīvaina. Dīvaina?! Jā. Kas es esmu? Vai patiesi tāda neparasta meitene dzīvo tepat mežos?» Aija klusi iesmējās. «Mazs zvērēns, kas neskrāpējas. Tēvs... Tēva zvērēns. Es pati. Bet kas es esmu? Meitēns, nevienam nevajadzīgs lauku skuķis, kas pa dienu gana govis,

bet vakarā mīca cūkām vārītus kartupeļus. Un gaida rudeni, kad atkal varēs iet skolā, ja fronte būs prom, kā mamma runā, tikai tad, kad fronte būs prom, tāpat jau divi gadi izlaisti. Bet fronte nāk tuvāk,» satraukti domāja Aija, pacēlusies gultā uz elkoņa, vēroja tumsu, kas kļuva gaišāka un gaišāka. «Kāda viņam silta, bet tomēr tik spēcīga plauksta,» viņa atcerējās to brīdi, kad pirmās dienas vakarā, pirmajā dienā, viņš sniedza roku, atvadījās pēc tās garās nakts un trauksmainās dienas, kad viņa bija jau pārsējusi ievainotās kājas, salikusi veselu glāzi skābā krējuma, sasmērējusi uz kāju pirkstiem, kas bija zilgani, skābo krējumu, kas dziedēs, kā viņa cerēja, jo tagad nebija neviena, kam prasīt padomu, nu bija jāliek visas savas līdzšinējās dzīves pieredze lietā. «Un viņš man noglāstīja matus, kad es krāmējos gar ievainojumiem, dziļi noliekusies, un viņš neredzēja, kā es nosarku. Kā mazs meitēns.»

Tā domāja Aija, vaļā acīm gulēdama, nepacietīgi gaidot rītu atnākam, gaišu, skaļu rītu, kam, protams, pašlaik nebija nekādas daļas, ko cilvēki domā, un nemaz nesteidzās.

— Volod-ja, — viņa čukstēja, kā lūgumu izteikdama, no visas sirds vēlēdamās palīdzēt tiem, kam sāp. Bet lūgumam neviens neatbil-' dēja un neviens nekad neatbildēs, jo bailes atkal ir klāt — un zilganpelēkie stāvi, smagi un apaļi, lida ārā no zemes.

Arī viņas kājas palaikam iesāpējās — kā ievainotas, bet tā bija tikai īslaicīga iedoma, varbūt maktīgais nogurums, kas krājies pa šīm dienām, kamēr Volodja atrodas tepat blakām, gandrīz tepat blakām.

Viņu acis arvien biežāk sastapās, lai aizkavētos, dziļāk ielūkoties gribēdamas, kā iegaumēt, kā atmiņā paturēt.

Kamēr abiem neiznāca sarunāties vienā saprotamā valodā, roku un acu valoda palīdzēja. Volodja agrāk bija lidojis Ukrainas frontēs un latviešu valodu nekad nebija dzirdējis. Tagad viņš jau saprata dažu labu vārdu, bet sevišķi iegaumēja divus: «pal-di-jes» un «sveķi», kuri viņam pašam patika vislabāk. Un viņi sapratās.

Šais trauksmainajos laikos, kamēr fronte tepat pie mājām dzirdama, kad viens cilvēks otru tik reti mēdza saprast, tas bija patiešām daudz.

Redz, kā! Brālis un vectētiņš it nemaz vairs nevar saprasties, Aija iedomājās, abi runā dzimtā valodā, kas abiem viena, bet galu galā nekas prātīgs nesanāk. Katram sava doma. Ja vectēvs stāstīja, kāda nepieredzēti kupla raža viengad ienākusies, bijusi laba vasara, visās malās bijis mierīgi, saule un lietus, kā vienmēr šaipusē, bet šogad neiet nekādā jēgā, tad Edgars tūlīt savu: «Kamēr mēs netiksim galā ar sarkanajiem, ne miera, ne labības nebūs.»

Roka iesūrstējās notirpusi, un Aija ieslīgst ar plecu spilvenā, pagriežas vēl vairāk uz sāniem, lai labāk varētu saskatīt, kā tuvojas gaisma. Pašlaik tā bija viņas galvenā nodarbošanās, pati svarīgākā doma, jo laukā vēl čubinās tumsa un gaidītais augusta rīts vēl tikko iezīmējis ābeju galotnes, mūžīgo, tik pazīstamo logu krustu.

Vakar vakarā brālis ilgi nemierīgs staigāja no istabas istabā, ik palaikam ierunādamies:

— Viena lidmašīna esot noplanējusi tepat kaut kur tuvumā. Varbūt krieviņš vēl dzīvs.

Un to, ka «varbūt krieviņš vēl dzīvs», viņš uzsvēra vairākkārtīgi, tā, lai visi pārējie ģimenes locekļi ne tikvien dzirdētu, bet arī saprastu, kas ar šiem vārdiem gribēts.

Par apsolīto prēmiju viņš neieminējās. Tādu ziņu viņš paturēja pats sev. Runāja gan visi, ka pēdējos divus gadus okupācijas iestādes esot kļuvušas pārāk izšķērdīgas ar naudu. Spriest varēja gan šā, gan tā, bet pie īstas skaidrības ar viņiem netiksi. Vai nu nauda nekam nederēja, vai duka pa četriem gadiem pavisam izčākstējusi!

— Varbūt krieviņš vēl dzīvs, — Edgars atkārtoja.

Tajā brīdī Aija berza slauceni sētā pie loga, kas bija vaļā, visu dzirdēja — un sirds ielēca kaklā, viņa berza arvien dūšīgāk, kaut gan jau daudz ko piedzīvojusi, kā viņa domāja, apradusi ar pēdējo dienu notikumiem, ar visu to, ko tagad nācās redzēt un dzirdēt.

Vectēva balss bija negaidīti dusmīga.

— Edgar, — viņš teica, — kartupeļiem vajadzētu apcirkņus patīrīt. Hm... Tu tik pa pagastu. Mājās viss stāv.

— Apcirkņus?

— Drīz būs jārok. Kur ta bērs!

— Tu saki, — Edgars mēģināja atdarināt vectēva runas manieri. — Tu saki, ka apcirkņus vajadzētu patīrīt. Tas tiesa, — viņš turpināja. — Bet mežus?

Vectēvs ieklepojās.

— Kādus mežus? Ko tu muldies!

— Mežiem arī jābūt tīriem, — cietā balsī atbildēja Edgars, pieklibodams pārgāja pāri istabai, iesmējās, kā labu joku pateicis.

— Nepaēdis pa mežu neskraidīsi. — Vectēvs mēģināja vēl visu vērst uz labu, šoreiz viņš nepavisam negribēja strīdēties un pie tam vēl, ja valodas pavērsās uz tik sarežģītām lietām. — Mājās jābūt kārtībai. Mājās, dēls!

— Sabērsi kartupeļus priekš bandītiem!?

— Un tu zini, kādi ļaudis tur staigā, tais mežos, — vectēvs aizstāvējās. — Un visi grib ēst.

Iestājās neveikls klusums.

— Ja man būtu spēka vairāk, es neteiktu ne vārda. — Vectēvs sadusmojās. — Pats padarītu.

Edgars pierima, vēl pilnā mērā neizpratis, ko grib, bet tādā vecumā gribējās darboties. Un jaunā kārtība bija kā jauna slota, aicināt aicināja.

— Es tikai saku, ka mežs arī kādam jāpatīra.

Vectēvs izgāja uz lieveņa.

— Puika, — viņš nīgri pukojās, skatīdamies, kā Aija skalo slauceni, pie sevis rūca, nevienu īpaši neuzrunādams. — Lai nedo dies, ja cilvēku piemeklē galvas nelaime!

Bieži Edgara nebija mājās; tais reizēs bija daudz klusāk, daudz mierīgāk. Un vectēvs ar Aiju tādos vakaros vienmēr atrada kādu kopīgu darbu.

Edgaram mājās bija kļuvis arvien šaurāk, neciešamāk, gribējās plašākos apvāršņos, viņa vienaudži atradās pirmajās līnijās, nav svarīgi, ja viens stāv vienā pusē, bet otrs stāv otrā pusē, arī viņam gribējās paveikt kaut ko tādu — vienreizēju, kas paliktu atmiņā, laužu valodās. Gulošie akmeņi lai gul, viņš mēdza sev atgādināt.

Aija ieklausījās, aizturot elpu. Brālis bija nomodā. Aija dzirdēja, kā aiz sienas vairākas reizes tiek vilkti sērkociņi: skatās pulkstenī, varbūt smēķē. Dūmus gan nevarēja samanīt, gaiss bija tīrs un vēss.

«Ja viņš mani novēro!» Aija sastinga. «Nē! Nevar būt! Tumšs. Viņam gulta pie otras sienas ...» Aija nolēma, ka bailēm lielas acis. Pat nosarka, ka tik slikti domājusi par brāli.

Jaunā diena tuvojās pavisam slinka, kā nevēlēdamās nākt, atnest saules gaismu. Visa nedēļa, ja piemirst otrās dienas vakara cēlienu, kad gāza kā no spaiņiem, — visa nedēja bija jauka, skaidra un saulaina, un Aijai negribējās ticēt, ka diena būs apmākusies, bet viņa iedomājās, ka lietus līst, sakrunkoja pieri, sāka dusmoties, visvairāk baidīdamās, ka tik neuznāk garās lietavas. Un atkal ieslīga dziļā miegā.

6

Zaļā, sulīgā zāle, kas govīm garšoja jebkurā diennakts stundā, nu bija noēsta pa pliko. Šur tur vēl varēja uzdurties kādam zāles laukumiņam, tīkamam zaļam spurainim, bet govis tomēr labprātāk stāvēja un gremoja. Kas ta ies meklēties, ja nav ko plūkt pēc kārtas! Pilnām mutēm plūkt.

«Par daudz piebarojam,» māte nodomāja, atkal palūkodamās uz krūmeļu pusi. «Bet kur skuķis dauzās! Visu laiku ar suni vien skraida apkārt. Govis noraus pienu. Ak dievs! Vēl ne puse normas nav nodota ... Pusdienā būs jānostrostē.» Un pēc brīža: «Edgars ar tik pa svešiem ļaudīm.» Un tas bija patiešām sāpīgi. Mātes pelēkās acis ātri apskrēja tukšo sētsvidu: bija tik klusi, it kā te neviens nedzīvotu. Bezvējā sastinguši karājās izžautie priekšauti un piena marles, un vēl kaut kāds baltas drēbes gabals, nevienādām malām noplēsts, bet mājas saimniece patlaban bija aizņemta ar daudz svarīgākām domām. It sevišķi viņai nepatika, ka arī dzīvojamā ēka izskatās pamesta, tukša, kā sevī ierāvusies. «Mājai vajag divus: saimnieci un saimnieku,» viņa sprieda, bet pati nespēja atbildēt, jo dzīvesbiedrs, lai viņam vieglas smiltis, gāja bojā uz dzelzceļa; vēl līdz šai baltai dienai viņa nesaprata, kam tas bija vajadzīgs. Tīšuprāt nāvē skriet! Vai ta nu nepietika jauno, kas šāva un spridzināja! «Edgars?! Vien dievs zina kas viņam noderīgs.» Māte nopūtās. «Kas viņam ... Kam viņš ...»

Ja pagāja tikai dažus solus aiz krūmāja, kas dažviet grima lielajā gravā, pāri ganību ceļam, tad uzreiz acīm atklājās trīs rūpīgi kopti uzkalni, kā izmusturoti ar tīrumiem un rugainēm, bet uz viena no tiem stāvēja zemnieku viensētas pelēkās ēkas. Tur jau izsenis dzivoja vectētiņš, vēlāk arī māte, viens aiz otra Edgars un Aija, ģimenes pēdējā atvase.

Pašlaik Aija atkal skatījās uz mājām un ievēroja, ka māte staigā pa sētu, šo to ar steigu padara, bet lielākoties pamet acis šurp — nemierīga, varbūt pat dusmīga. Viena pati! Aija sāka viņu žēlot. «Otrreiz palīgu nedos,» Aija atcerējās. Tieši tai naktī, kad aizdegās stacija, viņu gūsteknis, iedots lauku darbiem, aizbēga. Tā arī neatrada. Protams, ka neatgriezīsies; runā, ka vēl divi vai trīs tonakt nobēguši, ielīduši mežā.

«Bdro, baro, bet, kad jāsāk strādāt, — še tev! Paldies un sveiki!» māte sodījās atkal, pacilādama siena dakšas, pie malkas šķūnīša pieslietas. «Nekādas kārtības,» viņa šķendējās. «Ērmi... Nez ko ziemā sadarīs tai mežā!»

Saimniece vēlreiz noskatījās, kā govis krūmu paēnā mierīgi sastājušās bariņā viena pie otras, droši vien saldi gremo, divas apgūlušās, viņa gribēja jau kliegt, ūjināt, kur tas meitēns palicis, kad Aija parādījās ar joni, abi ar Čiekuru no krūmiem izlēca, kā divi zaķi, izdzenāja govis, lai negul, lai plūc zāli. Māte pakratīja ar roku — kārtības labad, kaut cik nomierinājusies, pagriezās un iegāja dārzā: trušiem āboliņš jāpaplauj. «Visi tik pie galda zina nākt,» viņa nopūtās. «Kad darbs, neviena nav.» Vectēvs gan aizbrauca uz pilsētu ar pienu, nu labi, bet Edgars dienām naktīm dauzās ar vāciešiem, kā salaulāts.

«Laiks būtu izprecināt,» mātei iešāvās prātā jauna doma. «Hm, varbūt tad sēdētu mājā.» Viņa sprieda tā: ja tev ir māja, ja tev jārīkojas pa saimniecību, kurā astoņas govis un trīs labi zirgi, tad, lūdzu, pieskati, lai beigu beigās viss neizšķīst. Pa pasauli var skraidīt citi. Citi. Jā. Viņa acumirklī gan nejaudāja saukt kādu puisieti vārdā, kas tiešām varētu būt vaļīgāks, noderīgāks, lai skraidītu ar vāciešiem. Vīriešu cilvēku nebija, lūk, gandrīz neviena, ja neskaita pusaudžus un vecos kraķus. Nav pat kas gūsteknim pēdas sadzen! Uz beigu galu viss iet, viņa sūkstījās. Uz beigu galu.

Viņa vēlreiz pavērās uz krūmāju pusi ar tādu kā satraukumu, bažām sirdī, skatījās, ko meitēns dara, tad lēnām aizgāja gar ābelēm, kas bija kā piebērtas ar smagiem āboliem. «Kā uz

grūtām kājām,» viņa apmierināta domāja. «Ražens rudens atnācis. Tik darba roku trūkst uz katra sola.»

Bet Aija, iztrenkājusi govis pa visu pļaviņu, atkal mudīgi nozuda krūmeļos. Čiekurs viens pats palika grāvmalē, apnicis pa citu pēdām vazāties, ierīkojās ganību ceja līkumā, kas tuvāk mājām, nosēdās kā sargpostenī.

Jau otro nedēļu Aija ganīja govis tepat krūmu malā, tāpēc te bija noēsts gluds kā dēlis un zāle vairs neizskatījās zaļa, bet iepelēka. Un gandrīz katru jauku dienu vācieši ar motocikliem sapļerkstināja viņu pagalmā, kaut ko sprieda ar Edgaru, gudroja, visbiežāk gan iedzēra kādu pudeli franču konjaka, tad atkal aizlaida ar vēl lielāku pļerkstienu un dziesmām. Mežs viņus neko nevilināja, tieši otrādi — viņi paļāvās, ka vietējie paši tiks galā. Apmēram tā: Edgars sameklēs tos bēguļojošos krieveļus, savaņģos un ieliks pagrabā, lai atvēsinās. Viens pats. Reizēm arī Edgars aizdomājās tik tālu — viens pats nokārtos šo nebūšanu. «Šalc zaļais mežs...» viņš tādās reizēs svilpoja, jutās stiprs.

Tūliņ pēc trakās nakts, kad dega stacija, nākošās dienas vakarā bija nolijis pamatīgs lietus gāziens, kā ar spaiņiem laists lejā, un visas pēdas — gan svešu ļaužu, gan savējo — otrā rītā bija nozudušas, pilnīgi aizskalotas. Un beidzot vācieši bija gluži prātīgi nolēmuši, ka tie izbēgušie krievu gūstekņi, četri vai pieci, velns viņus skaitīs, būs pa ceļam arī to nokritušo lidotāju līdzi vēl paķēruši un Kurzemes mežos nozuduši, kur tādu brāļu jau papillam. Edgaram šī versija likās varen gudra. Bet tas, protams, ’ neliedza vāciešiem iebraukt un viesmīlīgi sadzert: daudzas saimnieces, viņi zināja, kamēr vīri karo, brūvē varen labu alutiņu. «Šalc zaļais mežs, un lakstīgalas po-^go...»

īstenībā Aija bija izdarījusi daudz vienkāršāk: paņēmusi žagaru rateļus, ar kuriem vectētiņš, dažkārt arī pati gāja uz mežu pēc sausiem sprunkšliem, un pārvedusi Volodju no lielā meža, kas bija pārāk klajš licies, krūmājos, tuvāk pie mājām, turpat pie pļaviņas, ha! ar roku padot līdz mājām. Krūmāji vietvietām iesniedzās dzijā gravā, kura krustām šķērsām pieaugusi ar necaurejamu biezokni. Gandrīz visu vasaru, rudeņus un pavasarus nemaz neminot, tur kašķīgi ķērca kovārņu bari un neviens prātīgs cilvēks labprāt kāju nespēra, jo apkārtējie ļaudis zināja, ka tur mitinoties arī čūskas. Domājams, tāpēc arī tāds nosaukums — Čūsku grava, tikai neviens neņemsies apgalvot, vai nu nosaukums no čūskām, vai čūskas no nosaukuma.

Tagad uz šo vietiņu, kur slēpās Volodja, uzkrādams spēkus, — uz šo vietiņu ceļu zināja tikai Aija un Ciekuriņš, pastāvīgais meitenes pavadonis.

No paša agra rīta, kad vajadzēja celties un posties uz ganīšanu, kad Aija izmanījās paņemt vairāk ēdamā, priekš diviem trim cilvēkiem, ja gribēja arī Čiekuriņu ieskaitīt ēdājos, kad viņa satraukta gaidīja sastapšanos ar svešo krievu lidotāju, kas nokritis no debesīm, atkalredzēšanos, jo Volodja bija aizņēmis gandrīz visu viņas nomoda dzīvi, tas ir, visu dienu un viņa arvien vairāk un skaidrāk sāka saprast, cik dziji atmiņā iegūlušas visas šīs minūtes, sttindas, dienas, kas krājās no tā brīža, kad viņa ieraudzīja svešu vīrieti, pussēdus pret egles stumbru guļot, — meitene skumji un nemierīgi domāja, ar sāpēm sirdi apjauzdama savu bezspēku, savu nevarību, kad bija jāpasaka kāds vārds svešā valodā, lai arī otrs saprastu. Tikai žesti, tikai pirkstu kustības, pirkstus vienu pret otru liekot, galvas mājieni — lūk, tas ari viss. Svešie vārdi paliek sveši. Bet milzums sakāmā uzkrājies!

Aija visu laiku gudroja un nespēja nekā prātīga viena pati sagudrot: citu tik labu un siltu vietiņu kā kūtsaugšu, kur pa auksto rudeni, kas tuvojās, varētu slēpties, viņa nezināja, nevarēja iedomāties. Viņa pat ieminēties negribēja, ka Volodja varētu aiziet, lai gan visapkārt vēl arvien karš, neticēja, ka viņai atkal būtu jāpaliek vienai, kad vienīgās rdpes — govju ganīšana. Viņa redzēja, ka rīta pusē no purva ceļas migla, tātad rudens klāt; skaidrs, pēc tam nemaz ilgi nebūs jāgaida — un ziema ari uzvelsies kā nasta uz pleciem. Tad gudrot būs par vēlu.

Meitēnam astoņpadsmit gados vēl nekad nebija pa ceļam gadījies tāds smagums, šķērsu iestājies, ko ne pagrūst, lai nemaisās pa kājām, ne apiet. Galvenais — viņa pati bija atbildīga par visu, kas tuvākajā laikā notiks ar ievainoto lidotāju, visbeidzot, kāds būs viņu abu liktenis. Tas atradās viņas pašas rokās, un tik liela patstāvība reizēm mulsināja. Volodja gan rādīja, ka ies projām, tiklīdz kājas būs veselas, bet Aija klusi pie sevis nodomāja: «Vicinies, vicinies, tik un tā projām nelaidīšu. Smiekli! Nu tiešām — gailim jāsmejas: es izārstēšu, izkopšu, un cilvēks ies atkal tai peklē iekšā.» Viņa nolēma, ka tagad jāpaslēpjas, kamēr fronte

pārveļas pāri. Un viņa bija pārliecināta, ka citādi nemaz nevar būt un nebūs.

Aija jau kuro reizi teica:

— Volodja, tev jāpārceļas uz kūtsaugšu! — Un viņa steigā sāka to pašu klāstīt ar rokām, pirkstiem, visādi šķobot muti, lai tik otrs saprastu viņas stāstījumu. — Tur būs siltāk. Ķeplo. Varēs mierīgi pagulēt, — viņa iesmējās. — Mīkstā un smaržīgā pļavu sieniņā likties uz auss. Sieno. Saproti?!

Tā nu bija iegājies, ka Volodja tādās reizēs atbildēja vienu un to pašu, un viņa jau zināja visu no galvas: ja nesaprata, tad vismaz nojauta.

— У тебя, Ая, добрая душа. Ты очень хорошая девушка, — viņš lēnām atbildēja, cerēdams, ka meitene sapratīs svešos vārdus, ja tos runās lēnāk, pa balsieniem, kā skolas bērniem pirmajā klasītē. — Ты очень добрая. Но я должен уйти. Понимаешь, уйти! — Un viņš domāja, ka beidzot arī meitene pati teiks, lai iet projām. Jo frontes kanonāde dunēja bez kādas pārstājas, aizņēma ievainotā karavīra domas jau no paša sākuma, atgādināja, sauca.

— Tev jāpārceļas uz kūtsaugšu. Na sieno. Na sieno, — Aija atkārtoja. — Auksts. Pa naktīm jau tagad vēss. Hladno. Da?! Da.

— У тебя, Ая, добрая душа ...

Reizēm viņa pati mēģināja skaidrot, kas tikko ' bija pateikts, reizēm lūdza, lai tomēr parāda visu vēlreiz uz pirkstiem — kā pašās pirmajās dienās, bet visbiežāk sāka dusmoties, nevarēdama sevi pārliecināt, ka divās dažādās valodās nebūs nekāda saprašanās.

— Duša, duša ... — Aija saīga. — Bet es nesaprotu! — Un dažkārt ar nopūtu piebilda:

— Kāpēc visiem cilvēkiem nav viena valoda!

— Ah! — viņš klusām pasauca meiteni, kas bija piecēlusies kājās un cītīgi pētīja alkšņu lapu.

— Es klausos, Volodja, — viņa atsaucās. Un pasmaidīja, redzot, cik skumjš kļuvis puiša ģīmis. Un nosēdās līdzās. — Nu, Volodja! Ga-vari! Gavari!

Aija nespēja būt dusmīga ilgāk par desmit elpas vilcieniem, viņa pati arī to zināja, un viņas vislielākais ienaidnieks bija īgns cilvēks. Diemžēl dažās mājās īgnums pilēja no jumtiem, un tur, ja bija iespējams, viņa centās neiegriezties, apmest lielu līkumu. Arī Volodja bija laipna un atklāta rakstura, un tas, jādomā, viņus tuvināja, tik ātri pieradināja vienu pie otra.

Līdzko meitene apsēdās turpat blakām zālītē, parāvusi basās kājas zem svārkiem, Volodja atkal ņēmās skaidrot, ko.īsti gribējis teikt: viņš rādīja, spiezdams ar kreiso roku pie sirds, uz meitenes krūtīm, kur pukstēja vēl viena cilvēka sirds, krietna, laba, godīga, atsaucīga sirds, tā viņš domāja, maigi, tik tikko pieskardamies, glāstīja viņas plecu. Viņš patiesi gribēja viņai palīdzēt, tikai vēl nezināja, kā lai to izdara. Bet abi nojauta, ka vislabāk runāt bez vārdiem, kā lielu noslēpumu uzticot.

Beidzot Aija, straujā un stūrgalvīgā meitene, kā viņu dēvēja tēvs, šī baskājainā ganu skuķe, neizturēja.

Vienā tādā brīdī, kad Volodja atkal kaut ko uzmanīgi skaidroja, mierinādams Aiju, visādi mēģinādams novērst meiteni no grūtsirdīgām domām, viņa bezspēcīgās dusmās, ka īsti labi nesaprot, sāka raudāt, aizelsdamās šņukstēja, un asaras lija pār vaigiem, lielas un gluži apaļas, krita atvērtā plaukstā, un viņa iztrūkusies, nesaprazdama, kāpēc jāraud apskāva Volodju un piespiedās klāt guļošajam puisim, kā aizsegu, kā glābiņu meklēdama.

Bija saulaina pēcpusdiena, stundas jau ritēja uz vakarpusi; reizēm tepat tuvumā iemāvās govis, jo lopiņi bija galīgi apnikuši katru dienu vienās un tais pašās ganībās, jo kūtī gaidīja sapļauta, svaiga, sulīga āboliņa atāla klēpji. Bija klusi, un trokšņi slīdēja šurp kā pa klaju un tukšu lauku.

Volodja glāstīja Aijas matus, un meitene raudāja un spiedās arvien ciešāk klāt, vēlēdamās šos glāstus, un viņa juta, cik viegli kļūst, cik labi atbalstīties pie spēcīgā auguma, pieskarties ar pieri puiša krūtīm, kas satraukti cilājās. Un tas, ka Volodja tik neparasti elpoja, viņu pat uzjautrināja.

Kā to visu pateikt mātei, viņa vēl atcerējās, vectētiņam, kā viņiem izstāstīt, cik ļoti patīkams puisis ir Volodja, kas tik tiešām no debesīm nokritis.

Saules stari, gari jo gari tilti, pārmesti no sarkanās ripas uz zemi, vienoja nepārejamus, nesasniedzamus tālumus, ar maigu spēku spiezdamies cauri lazdāju lapām, sīkajiem zariņiem, sildīdami zāli.

— Ая...

— Mīļais, mīļais!

— Ая, ты ме бойся!

— Volodja, — meitene čukstēja, — Volodja.

— Ая, девушка!

Par šo brīdi, kad pavisam tuvu runā klusus mīļus vārdus, Aija bija domājusi un sapņojusi, varbūt pat ar nepacietību gaidījusi, straujā un stūrgalvīgā meitene, vienatnē iedama mājas soli, ganos, klusi pie sevis dungodama, vēlēdamās, tikai vēl īsti labi neapjaušot — ko?!

Visapkārt kā milzīgas siena gubas sagūla klusums, un lapas sastinga gaišā rudens pēcpusdienā kā nogaidot, vēl lielāku klusumu paredzot.

7

Saruna ar māti tika atlikta no dienas uz dienu. Visbeidzot, kad viņi apmulsuši, paši par sevi pārsteigti, aizgūtnēm mīlēja viens otru, kā dienas apdzīdami, šīs skaidrās septembra dienas, kas kļuva arvien īsākās, gluži nemanot saruna palika sāņus.

Un nebija jau arī tagad kāds brīvs brīdis tamlīdzīgai spriedelēšanai: Aija dega savā jaunības trauksmē ar pilnīgu laimes sajūtu, neskartu un veselu, kā ienācies auglis.

Dažos mirkļos Aija atcerējās tēvu. Jau tajā dienā, kad viņa pirmoreiz pārsēja ievainojumu, viņa domāja par tēvu: zaudējums vienmēr ir dārgs.

Tēvs bija miris otrajā kara gadā. Bija noticis nelaimes gadījums uz dzelzceļa — ziemā, kad starp sliedēm pie ūdenssūkņa satek un sasalst vesela ūdens lāma. Neviens nespēja saprast, ko cilvēks tik vēlā vakarā, tumsā un sniegputenī, bija meklējis uz sliežu ceļiem. Tikai daži klusi ieminējās, ka kaimiņš esot piepalīdzējis sarkanajiem mežabrāļiem. Lai pieaugušie spriedelēja, svēra, ņēma nost un lika klāt, meitene tomēr negribēja domāt kaut ko sliktu par saviem

vecākiem, — tas nekas, ja māte daždien pavisam noslēdzās, jau agrāk, ieiet sevī kā klētiņā, durvis aiz sevis klusi pievērdama, un no turienes sāk vilkt aukstums. Tēvn viņa ļoti mīlēja. Un Volodja meitenes sirdī ieņēma to lielo, neaptveramo tukšumu, kas vēl ne ar ko nebija bijis aizpildāms. Volodja parādījās viņas dzīvē stiprs, drosmīgs, gandrīz tāds pats kā tēvs.

Kaut gan Volodja pats arī saprata, ko frontes troksnis atgādina, kādā pēcpusdienā viss negaidīti ātri sarežģījās, samezglojās, tik ciešām un stiprām saitēm savijās, ka nu bija jāsāk domāt pavisam savādāk, tvert dzīvi, lai tā neaizslīdētu kā balts pūkains mākonītis, atbildēt par to, kas tev līdzās, kas tev uzticas.

Tā Volodja saprata notiekošo, kas viendien bija aizsācies ar viņiem abiem, iedrošinot viņus, atverot acis dzīvībai.

Aijas mīlestība pārsteidza ar lielo atklātību, aicinājumu būt godīgam un dalīties ar visu, ja arī bēdas tepat blakām.

Naktīs, kad Volodja varēja sapņot vaļējām acīm gluži viens, viņš atcerējās māti un mā-šuku, iedomājās, kā pēc kara abi ar Aiju brauks uz tālo Vladimiras ciemu, protams, vispirms apstāsies Maskavā, apskatīs Sarkano laukumu, Kremli, tad steigsies parādīties mātei, un viņš jau tagad zināja, ka visi kaimiņi nāks un skatīsies kā uz brīnumu, vēros ar ziņkāri, priecāsies, kādu skaistu sievu Kuzminu mājās nebēdnis Volodjka atvedis. Tad droši vien viņi varēs jau labāk saprasties, runās abiem saprotamā valodā. Un karš būs beidzies!

«Ja piedzims puika, jāpameklē kāds labs vārds,» viņš laimīgs domāja garajās naktīs, kas kļuva arvien vēsākas. «Andrejs. Andrejs ...

Hm... Andrjuša. Pavisam labi.» Viņš iesmējās, nu jau pavisam apmierināts.

Tikai tas viss gaidīja kara beigas: tā braukt visu ceļu uz mājām kopā ar meiteni, kas viņam tagad vismīļākais cilvēks, varēs tikai pēc tam, kad noklusīs kaujas.

Pagaidām vēl arvien cītīgi un bez piekusuma visapkārt skraidīja nikni suņi, arī cilvēki, okšķerēja, nezin ko gribēja atrast. Tas gan tiesa, ka meži arī bija pilli ar cilvēkiem. Tikai katrs domāja savādāk: gan tie, kas klajumā dzīvoja, gan tie, kas mežos*

Mēnesis pavisam nemanot pārsviedās uz otru pusi, gāja jau uz beigām, bija septembra trešā nedēja, kad Edgars, zaudējis visas cerības atrast to nolādēto krievu lidotāju, kura lidmašīna mierīgi un izaicinoši gulēja otrpus stacijas, purvā, sāka gatavot pagraba apcirkņus, jo kartupeļu rokamais laiks bija klāt. Kartupeli zem zemes brieda, vai nu tur pa augšu kāvās, vai tāpat viens uz otru glūnēja.

Jau otro dienu Edgars nopūlējās, kamēr iznesa pagalmā mitruma pievilgušos dēļus. Fiziskais darbs nebija tik pierasts, jo visi gadi pagājuši skolās, arī gaudenā roka ne vienmēr klausīja, un tagad, staipoties ar dēļiem, bija pagrūtāk. Vecaistēvs, aizņemts ar saviem ikdienas darbiem, tāpat piekusa, nāca talkā tikai ar kādu labu padomu.

— Atnes skujas, varēs salikt apakšā, — ieteicās vectēvs, noskatīdamies, ka dēļu tīrīšana jau pabeigta. Viņš sēdēja turpat pagalmā uz soliņa un lāpīja maisus.

— Skujas?! — Edgars izbrīnījās.

— Egļu zarus.

— Kaut ko tādu neesmu dzirdējis.

— Egle ir labs koks.

— Sabirs. Un būs vairāk netīrumu.

— Eglei ir vissīkstākā dzīvība, — vectēvs mierīgi skaidroja. — Un skujas ir tik biezas, ka dod labu labo siltumu.

— Man domāt, ka tādā manierē piebirs visi aizgaldi ar skujām, — Edgars vēl nerimās.

— Kartupeļi savādāk smaržo. Pats ēdīsi. Redzēsi. Pirms kara es katru gadu liku. Tagad tik palaidušies.

— Un kartupeļi smaržos!?

— Atnes, atnes, dēls, tad jau redzēs!

Neko darīt, Edgars ņēma rateļus, tos pašus, ar kuriem Aija nesen pārvadāja ievainoto, no visa spēka atgrūdās, jo rateļi bija uzmeistaroti uz diviem īstiem dzelzasu riteņiem, diezgan pasmagi, un pieklibodams aizbrauca uz mežu. Čiekurs, nez no kurienes uzradies, diedza līdzi, un viņam pa ceļam vēlreiz palaimējās apriet govis, kas atkal ganījās krūmmalas pļaviņā, visas pēc kārtas.

Edgars pie krūmiem apstājās. Zemes ceļš, pa kuru lielākoties dzina govis ganībās, bija smags, nenobraukāts, ar garu zāli apaudzis, lai gan visu laiku gāja no kalna lejā: kā saka, pret kalnu un no kalna jāmāk, uz līdzenas vietas katrs duraks tiks galā. Viņš atcerējās, ka pēc sātīgajām pusdienām, kad tika ēsta žāvēta cūkgaļa, krietni vien sāļas šķēles, sadzēries pārāk ' daudz skābputras, tagad nu bija uz mirklīti jāapstājas. «Bet putra nu gan laba!» Viņš aplaizīja lūpas, atcerēdamies tvirto skābumu, kas vēl aizkavējies mutē. Kamēr viņš stāvēja pie pusaugu bērziņa, Čiekurs iesmilkstējās, sāka nervozi ostīt pēdas, aizmetās krūmos. Zari vien nokustējās. Edgaru tas ieinteresēja. Viņš ar skubu

pogādamies devās pakaļ sunim. Seju skrāpēja šmaugie kociņi, sirds sitās kā veca kaloša, pēdas, kā redzams, veda lejā, Čūsku gravā, par kuru Edgars bija pavisam piemirsis.

Pēc brīža bija dzirdama Aijas balss.

— Ciekuriņ, ej mājāsl — Balss skanēja īdzīgi, runātāja bija neapmierināta, skaņas atlīda neskaidras, kā pusapslāpētas. — Ciekuriņ! Ej prom!

Paspēris vēl dažus soļus — jau uzmanīgāk, kā medījumu nojauzdams, piesardzīgāk, viņš satrūkās. Apstājās kā sasalis. Mute palika pusviru.

Zālē, kas te auga kupla un lekna, noklāta raibā zirgu sega, paņemta, no izbraucamajiem ratiem. Kā neviens nebija pamanījis!

«Piemirsis. Pamanījis. Piemirsis. Pamanījis.» Šie divi vārdi sitās deniņos, galvu pušu pārplēst gribēdami, nemaz neatlaidās.

Uz segas puszviļus gulēja Aija, bet viņai blakām, visā garumā nostiepies, svešs vīrietis boļševiku formas tērpā, kādu viņš bija manījis dažiem gūstekņiem. Čiekurs sēdēja pie abu galvām un smilkstēja, negribēdams prom iet, kaut gan Aija meta sunim ar roku, baidīja, bet suņa aste glāstīja zāli pavisam draudzīgi.

— Ciekuriņ, ej mājās! — Aijas balsī bija saklausāms pat lūgums.

Vienā acumirklī Edgaru pārņēma naids, kā liesma apdedzināja; tikai naids svila smadzenēs, vairāk nekas.

Nē! Māsu aizstāvēt viņš nevēlējās! Ha... Ha... Viņa pati tiks galā. Tas, ko sajuta Edgara rokas, bija pavisam kas cits.

Dusmās, kas bija krājušās pa visu šo garo laiku, nedēļām ilgi, kamēr riebeklis, ko tik

pašaizliedzīgi viņš meklēja, gul tepat, gandTīz vai mājas Lieveņa priekšā, mīlējās ar viņa miesīgo māsu, — ārprāta dusmās neko neredzēdams kā tik riebekli, viņš saķēra pa rokai pagadījušos koka stumbeni, pat kroplā roka atdzīvojās, un metās uz priekšu.

— Ciekuriņ, Ciek ...

Aija nepaspēja pat iekliegties. Šāvieni, divi, trīs, varbūt pat vairāk, viens pēc otra nogruva pār viņiem kā lavīna, turpat arī apklusa, lēnām ieveļoties gravas pašā dzijumā. Aija metās pie brāļa, kas slīdēja, ar slimo roku atbalstīdamies, uz sāniem. Viens lūpu kaktiņš pastiepās garāks, tas, kurš bija tuvāk zālei, — no mutes strauji iztecēja sārta asins.

Meitene sastinga.

— Volodja! — viņa čukstēja, noslīgdama pusceļā starp abiem: Edgars gulēja, pavērsis seju uz viņu pusi, un Volodja, paslējies uz ceļiem, gribēdams kājās celties, ieraudzīja, varēja nu salīdzināt.

— Edgar! Edgar!

— Брат? Ая, брат?!

— Brālis, — meitene klusi atbildēja un sāka raudāt.

— Ая, — Volodja vēl klusāk noteica, gandrīz čukstus, un piecēlās visā augumā. — Ая!

Viņa ilgi vērās brāļa nedzīvajā sejā, brīžiem , pat aizmirstot, ka blakām kāds varētu teikt: «Ая!» Viņai šķita, ka brālim sākusi sāpēt roka, tā, uz kuras viņš bija pakritis, slimā. Arvien stiprāk sāk sāpēt.

Vientuļie šāvieni izdzirdēti plašā apkaimē. Drīz vien pa grambainajiem lauku ceļiem drāzās motocikli ar blakusvāģiem, kā signālu gaidījuši.

Aija atkal pielēca kājās.

— Volodja, tev jāiet prom! Prom!

— Ah!

— VolodjaLbēdz! — Aija saņēmās un rādija uz mežu. — Ātrāk bēdz! Bēdz!

Nevienu vārdu vairāk neteicis, viņš apņēma meitenes plecus, piespieda cieši sev klāt un sāka iet. Soli solī. Abi divi. Un abiem šķita, ka tā viņi iet jau gadiem ilgi — viens blakām otram, līdzās.

Pēc dažiem soliem Volodja apstājās, apskāva meitenes plecus vēl ciešāk, stipri, no visa spēka saspieda abām rokām, steigā noskūpstīja uz pieres, vēl abi saskatījās, un Aija arī saprata, ka citādi nav iespējams.

Viņi klusēja, elpu aizturēdami. Un tad arvien skaidrāk bija dzirdama motociklu pukšķēšana, vāciešu spalgā sakliegšanās, balsis, kas tuvojās.

Aija pirmā atrāvās no Volodjas un sāka skriet, arvien ātrāk, ātrāk, pieliekusies, lai zari nesitas acīs, rokas uz priekšu izstiepusi, un apžilba, izskrējusi pļaviņā, kur lielā gaismā mierīgi ganījās govis. Motocikli brauca pa gravas otru malu. Viņa pakrita turpat grāvmalē, skaļi iekunkstējās, ar plaukstām,aizklāja seju: bailes pārmāca visu, pat asaras.

Pēc laiciņa viņa izdzirda šāvienus. Un tad viņa atjēdzās, ka vajadzēja palikt. Viņa nespēja sev vēl izskaidrot — kāpēc? Tikai zināja: vajadzēja palikt, vajadzēja, jo tur palika Edgars, tur ir Volodja! Un šāvieni turpat apkārt sprāga tik asi, tik tuvu, atbalsojās meitenē, it kā tie būtu tepat blakām, aiz muguras, zaglīgi tuvojas pakausim, viņa sajūt tos kā atsitienus, kamēr ķermenis raustījās elsās.

— Volodja, Volod-ja, — viņa čukstēja, bet balss skaņas aizkavējās, palika kaut kur dziļi, dziļi, zem zemes, elpa iestrēdza kaklā, un viņa vairs tikai redzēja: «Volodja, Volod-ja.»

Zāle, noliekusies uz vienu pusi, piespiesta, sagumzīta, gulēja zem viņas rokas. Viņa pavēra vaļā plaukstu: tajā sagrābts liels zāles kumšķis ar visām zemēm, kas uzreiz sabirza sausa un pelēka, kā visa debesmala, kas aizliecās pāri Čūsku gravas krūmājam.

Tai pusē šāvienus vairs nedzirdēja. Vienmērīgi dunēja fronte, kas tuvojās. Bet reizēm ari tālā, lielā kanonāde apklusa.

Aija pavērās plaukstā, kur vēl arvien gulēja zāles kumšķis, un viņa pavisam negaidīti saklausīja, vairāk gan ar acīm redzēja, ka turpat pie plaukstas, mazliet zemāk, delma pašā sākumā, kustas dzīvība. Viņa pielika otras rokas pirkstus, un pulss spēcīgi atsitās pirkstos, gaiši izstrāvojot pa visu meitenes augumu. Viņa iesmējās un pielēca kājās.

— Volod-ja! — viņa kliedza. Un vārds tūlīt pat skrēja atpakaļ: — Vo-lo-d-d-d-ja-ja-ja-a-aa!

Garas skaņas, kā vakara ēnas, nostiepās pāri visai pļavai, kas nekustīga gulēja meitenes priekšā, un apklusa. Arī krūmi klusēja, lielais egļu mežs, visi gaidīja, ko nu meitene darīs.

Aija atkal satraukti iesmējās, un viņas acīs ' parādījās asaras. Lēnām, uzmanīgi likdama soli pie soļa, kaut kā sāniski un neveikli viņa gāja uz to pusi, uz Čūsku gravas pusi, kur atbalss bija noskanējusi visskaļāk.

Beidzot viņa neizturēja un sāka skriet. Arvien ātrāk, ātrāk. Pieliekusies, lai zari nesitas acīs, rokas uz priekšu izstiepusi, kā lūgdamās.

1905./1906. MĀCĪBU GADS

.

DISERTĀCIJA

.

1. Fakti

gada sākumā, kad visapkārt tika daudzināta Jāņa Endze-līna simtā dzimumdiena, mūsu nedēļas laikrakstā «Literatūra un Māksla» varēja lasīt: «Kad 1905. gadā Endzelīns aizstāvēja maģistra disertāciju, ass disputs ar oponentiem pretēji visām tradīcijām turpinājās divas dienas, un Endzelīns lieliski pierādīja savu uzskatu pareizumu.»

Var lūkot tradīcijas lauzt. Palaikam uzņēmīgi cilvēki arī citādi izdarās — visādi pārveido, ar gudru ziņu spēdami lietderīgi izkopt paradumus, un mums tiek kaut kas gluži jauns. Izbrīnu un patīkamu viļņojumu sirdī par savas tautas pagātni var radīt tas dīvainais, kā atzīst daudzi autori, kas pētījuši mūsu valodnieka dzīvi, Joti dīvainais apstāklis, ka disputs, tik varen ieildzis, stundu pēc stundas veselas divas dienas turpinājies, beidzās ar Jāņa Endzelīna uzskatu pilnīgu uzvaru. Totalitāras valsts mācību iestādē tas ir notikums.

Tajās vēlā rudens dienās, kamēr par Jurjevu 1893. gadā pārdēvētajā Tērhatā Jurjevas universitātes privātdocents Jānis Endzelīns gatavojās disertācijas Латышские предлоги aizstāvēšanai, viņš nemaz neesot bijis kaujinieciski noskaņots, gluži otrādi — kā liecina dažu laikabiedru izteikumi, atmiņas, kas sameklējamas mūsu jaukā gadsimta divdesmito un trīsdesmito gadu periodikā, grāmatās, tās nelielās, aprautās skices nepārprotami atgādina, ka viņš neesot bijis, arī vēlākos gados, gluži tāpat visu savu zinātnieka mūžu, viņš nekad neesot bijis tāds karstgalvis, kas mestos cīniņā, lai ar dūrēm un cietu pieri gūtu sev uzvaru. Zinātnieka nestei-dzīgums, īstena pētnieka pamatīgums viņu vadīja pa baltu valodu pirmatnējiem labirintiem. Un nekas cits, šķiet, viņam nebija vajadzīgs. Uzvara?! Jānis Endzelīns tobrīd vēl nezināja, pret ko lai cīnās. Un neviens, laikam ne pats dievs un cara tētiņš, nespēja tad vēl īsti skaidri pateikt, kādā veidā tumši brūnajiem koka paneļiem izmeistarotajā zinātnes templī tiek austas melnas drānas, biezas un smagas drānas, lai tikai noklusinātu, noslāpētu, iznīdētu, ja kādam tagad gribas tā bilst, — ikkatru atklātu vārdu, dumpīgu vārdu, kā tais gados mēdza teikt.

Tāda iepriekšēja sagatavošanās jaunu zinātnieku uzskatu vispusīgai pārbaudei nav bijusi / sveša arī agrākos laikos, kā var lasīt biezās, nodzeltējušās grāmatās par dažādu tautu likteņiem. Arī slepenu ziņojumu krātuvēs šo to var atrast: tā J. Lautenbaha kungs, vēlāk visiem labi pazīstamais Jēkabs Lautenbahs-Jūsmiņš, kas tolaik Jurjevas universitātē strādāja par lektoru, bieži vien cītīgi ziņojis, ka Endzelīns ar savu latvietību esot valdībai bīstams, un piebildis, ka viņš, tas ir, Lautenbahs, būdams latviešu valodas lektors, pats gan mājās sarunājoties tikai vāciski.

Ja pētī kāda ievērojama cilvēka dzīvi, tad nu vienmēr būtu jāatceras, ka šo cilvēku veido ne tik daudz skola, universitāte pati par sevi, teiksim, viss docētāju kolektīvs, bet visvairāk gan viens skolotājs, kas jaunai, topošai personībai simpātisks, šinī gadījumā kāds viens universitātes profesors.

Protams, arī Jānim Mārča dēlam Endzelīnam klusajā Jurjevas (bij. Tērbatas) pilsētiņā tolaik bija cilvēks, kas viņu labvēlīgi ietekmēja, kas viņu mācīja apgūt sanskritu un citas svarīgas valodas. Savstarpējās attieksmes tika veidotas uz valodniecības pamatiem, tās bija zinātniskas. Par to neviens nešaubās. Tikai vēl lielākas skaidrības labad jāpasaka, ka Jānis Endzelīns gan priekš maģistra grāda iegūšanas, gan arī pēc šā skaļā un diezgan burzmainā notikuma tomēr paliek lielāko tiesu labējiski noskaņots. Labējiski — atšķirā no sava skolotāja Dmitrija Nikolajeviča Kudrjavska, kā izsakās daudzi autori, kurus jau izsenis nodarbinājusi visai savdabīgā problēma: cik ilgi var turpināties maģistra disertācijas aizstāvēšana? Cik ilgi tas viss var turpināties?

Izcilais krievu valodnieks Dmitrijs Nikolaje-vičs Kudrjavskis (1867—1920) ieradās Jurjevā 1898. gada pašās beigās, stādamies ārkārtas profesora amatā Jurjevas universitātes vācu un salīdzināmās valodniecības katedrā. Līdz tam laikam viņš bija darbojies Pēterburgas universitātes Vēstures un filoloģijas fakultātē: docējis salīdzināmo gramatiku un sanskritu; līdz tam laikam viņš bija jau paspējis iedziļināties tolstojismā, nodzīvojis ar draugiem vienu vasaru Jasnajā Poļanā, daudzkārt nopietni runājies ar Ļevu Tolstoju, kamēr beidzot atmetis «nepretošanos ļaunumam» kā aplamu un mānīgu mācību; līdz tam laikam viņš bija piedalījies arī dažādos sociāldemokrātu pulciņos, ticies ar V. I. Ļeņinu, garīgi tuvojies revolucionārās kustības vadonim, sadraudzējies, lielās draudzības dēļ savam dēlam devis vārdu Vladimirs, vienmēr uzklausījis V. I. Ļeņina domas, kļuvis par īsti pārliecinātu marksistu. Marksisms ir D. Kudrjavska pasaules uzskats. Pēdējais apstāklis ir pats nozīmīgākais, sevišķi vērā ņemams un izceļams, ja nepieciešams uzzināt, kāds docētājs ieradās Jurjevas universitātē, kur tolaik mācījās Jānis Endzelīns.

Jurjevas universitātes auditorijas un koridori, kā liecina pabālējušas fotogrāfijas un seni zīmējumi, kas sastopami labās grāmatās, muzejos, — tie nebija nedz plaši, nedz arī gaismas pārpilni, kā mūsdienu augstskolās, bet katrs, kas bija beidzis šo universitāti, vēl vairāk — vismaz mācījies kādu laiku, gadu, divus, tas vienmēr ar lepnumu varēja atbildēt: «Tērbatā. Jā, studēju Tērbatas universitātē ...» Un ne bez pamata. Docētāji vienmēr te tika meklēti labu labie, neparasti rūpīgi svērti, kuru katru, kas uzrādīja attiecīgu izglītības papīriņu, tik viegli vis pretī neņēma. Pārbaude bija rūpīga, un ap gadsimtu maiņu, kad Jurjevā ieradās marksists D. Kudrjavskis, universitātē jau saskaņoti darbojās vairāki caram un valdībai uzticīgi studentu audzinātāji, starp kuriem sevišķi, kā norāda daži autori, izceļas profesors M. Krašeņiņ-ņikovs, arī Jasinska kungs un vēl pāris mācītu

viru, J. Lautenbahu un viņam līdzīgos nemaz neieskaitot šai aktīvā.

Tiklīdz trīsdesmit vienu gadu vecais profesors Dmitrijs Nikolajevičs Kudrjavskis ieradās Jurjevā, viņu ne uz brīdi nepamet vientulībā ar zinātni, zinību kāriem studentiem. Viņu bez pārtraukuma izseko, novēro, atļaujas pat lasīt viņa korespondenci. Viņa zināšanas gan ļoti atzinīgi vērtē, bet diemžēl nepavisam, nu nepavisam viņam neuzticas. D. Kudrjavska tā dzīves perioda vistuvākais draugs profesors V. Gra-bars varēja savā laikā atcerēties: «Manu vēstuli ar interesantiem komentāriem man atdeva studenti 1917. gadā pēc Jurjevas žandarmērijas pārvaldes sagrāves. Dmitrijam Nikolajevičam Vēstures un filoloģijas fakultātē bija jāiztur neatlaidīga cīņa.» Tālāk profesors V. Grabars atceras, ka nesaudzējuši pat D. Kudrjavska audzēkņus; it sevišķi nācies ciest «latvietim Endzelīnam disputa laikā, kaut gan viņš nemaz nebija saistīts ar revolucionāro kustību».

Jānis Endzelīns jau no paša sākuma bija zinātnieks, uzcītīgs, nopietns valodnieks, kas pētī senus rakstus, dažādu valodu skaņas un formas, neko daudz nemana, kas notiek apkārt, salīdzina, klasificē priedēkļus, mācās daždažādas senas valodas, droši vien lai savu dzimto valodu tālāk iepazītu, tādas valodas, kas — tiesa gan — nebūtu lietojamas nedz tirgū, nedz krogā. Viņš gatavojās aizstāvēt maģistra disertāciju.

2. Krfisas

Nu jau diezgan ilgus gadus pilsēta atkal tiek saukta agrākajā — igauniski labskanīgajā vārdā Tartu, izaugusi, kļuvusi skaļāka un daudzbalsīgāka, un te valodas tagad skan kā liela kora dziesma.

Toreiz Jurjevā 1905. gada beigās bija samērā mierīgi un ikdienišķi, kā vienmēr, universitāte pacēlās pāri visām mājelēm. Lai nu kā, tomēr kaut kāds iekšējs nemiers tai gadā ik rītus modināja lēnīgos jurjeviešus. Gribi vai negribi, bet nemiers gruzdēja, katru dienu atkal no jauna nolaidās alejās un sniegotajās ielās, kā pelni, kā tāla un liela ugunskura pelni klājās pāri visam.

Iepriekšējā vakarā Jānis Endzelīns nebija sēdējis ar draugiem, nebija pat meklējis tikšanos, lai šo to pārrunātu, spriestu, kas notiek pasaulē, bet pārrunājamā no dienas uz dienu krājās arvien vairāk: iz dzimtajām vietām nāca vēstis, kas satrauca, daudzi zināja stāstīt, ka tur dedzinot muižas. Kaut kas nedzirdēts! Tikko pārnācis no Trefnera ģimnāzijas, kur viņam bija klasisko valodu stundas, gluži neapmierināts un sevī mazliet īdzīgs, jo skolēni pārāk maz spēja iemācīties latīņu un grieķu valodu, un tas viņu stipri apbēdināja, Jānis Endzelīns atkal ņēma rokās savas sīkā un skaidrā rokrakstā aprakstītās lapiņas, nolika sev priekšā uz galda paša rūpīgi savāktos, dzīvajā tautas runā noklausītos valodas datus, pārlūkoja tos, bet laikus aizgāja gulēt un nākošā rītā atkal agri bija kājās. Nemiers, kas bija pārņēmis ļaudis tuvā un tālā apkārtnē, urdīja. Tomēr viņš nesteidzās: viņš

mēdza strādāt cītīgi, sistemātiski, tikai ne skubu skubām.

Rīts atausa saulains, dzidrs un gluži skanīgs, bet to nemaz nemanīja, jo sniegs jau tā gaišu darīja salto decembra dienu. Jānis Endzelīns centās apvaldīt nemieru. Neredzams satraukums, kas bija apņēmis mazo pilsētiņu, tomēr piezagās arī viņam, visumā nosvērtam un disciplinēta rakstura cilvēkam. Protams, tādas sajūtas var gluži vienkārši izskaidrot ar saviļņojumu, nelielu uztraukumu, kāds apņem jebkuru cilvēku, ja viņš dodas aizstāvēt disertāciju, cieši nolēmis stāties bargas komisijas priekšā, kad viņu visu laiku klausīsies, nemitīgi kaut ko jautās, iebildīs, strīdēsies, droši vien — jā, arī strīdēsies pretī. Droši vien, domāja Jānis Endzelīns. Var būt, ka 1905. gadam piemita ari visādas citādas īpatnības. Grāmata Латышские предлоги bija izdota jau martā, to daudzi lasījuši, daži pat vērīgi tajā iedziļinājušies. Nu bija gaidāma kritika atklātā zinātniskā sarunā.

Lai gan jaunais zinātnieks bija jau publicējis vairākus ļoti svarīgus pētnieciskus rakstus valodniecībā, lai gan viņu pēc divu filoloģijas fakultātes nodalu — klasiskās un pēc tam slāvu filoloģijas mācību kursa spožas beigšanas bija ar lielām cerībām atstājuši universitātē gatavoties profesūrai — tas viss bija ļoti labi, tomēr viņu pēdējā nedēļā visur pavadīja neziņa, mulss nemiers. Un pa reizei atkal turpat vien apkārt vijās, smeldzīgi mācās virsū dažādas jocīgas domas: «Kāpēc... Kāpēc gan tādām jukām jāsākas tieši tagad? Kāpēc?» Viņš brīdi sasprindzināja atmiņu, bet tūlīt pat atmeta šo domu kā lieku nesamo, palaida pa roku galam,

jo maģistra disertācija ir nopietns solis. Viņš bija gan izstudējis vairākus valodniecības kursus, iedziļinājies senajās valodās, bet galu galā nejutās visai labi apmācīts paša izraudzītā specialitātē — baltu valodās; nebija pie kā mācīties, nebija kam jautāt. Ceļš izrādījās nestaigāts. To viņš pilnīgi izprata gan mazliet vēlāk — ar gadiem, bet jau tai tālajā ziemas rītā, apņēmīgi kāpdams universitātes kalnā, intuitīvi juta, ka būs daudz vēl jālasa, grāmatās jāie-dziļinās, visbeidzot, joprojām jānoklausās valoda no tautas mutes. Visu to, ko nedzirdēja auditorijās, ko nespēja sniegt Jurjevas universitātes profesori, kas paši, izrādās, nemaz neapzināja latviešu valodu. Izlasīt varēja gluži viegli: sameklē grāmatu, ja vien tāda ir dabūjama, atrodi klusāku stūrīti un lasi. Tautas dzīvo runu klausīties pavisam savādāk — tad jāiet tautā, jārod viņas uzticība, jāiepazīst dažādos apvidos pati tauta, arī tāda, kas kļuvusi dumpīga. Trauks gāja pāri malām, redz, kā! — viņš atkal iedomājās, bet malās vismazākā patiesība, vissīkākā. Kodols vienmēr atrodas vidū. Tikai tobrīd viņš vēl neaptvēra, nespēja noģist, gluži vienkārši neparedzēja, ka arī pats drīz vien nokļūs pašā vidū, tur, kur atrodas, kur meklējama, kā gribas domāt, sameklējama patiesība.

Naskiem soliem ieejot sēžu zālē, kur pagaidām bija sanācis brīnum maz cilvēku, uzreiz varēja saklausīt atsevišķas skaļākas sarunas, atsevišķus vārdus. Ieejot zālē, viņš izdzirda krievu un vācu valodu. Un nejauši, kā logu atverot, ieraudzīja gaismu, aptvēra uzreiz visu, arī to, par ko bija domājis daudzus garus vakarus: latviešiem vajadzīga pašiem sava

skaidra un ērta literārā valoda, kāda jau ir daudzām citām tautām, tāda latviešu valoda, kas būtu «pilnīgi tīra no jebkuriem svešķermeņiem, grabuļiem un skanuļiem». Viņš mazliet sarāvās, jo sajuta sev aiz muguras liesmas noplaiksnāmies. Likās manāma tramīgā nakts atpūta, kas bija pārvērtusies drudžainā pusnomodā. Šķita, aiz muguras sācis kaut kas liesmot, un viņš saprata, ka tas būs liels attīrīšanās laiks, vērtību pārkausēšana, skaidri iedomādamies, kā liesmo simtgadīgas, varenas ēkas. Tur dega muižas. Tās tīšām dedzināja, milzīgā naidā mēģinot izsvilināt kā lapseņu midzeņus. Pagaidām viņš vēl neaizdomājās, ka tur sadeg vērtīgas gleznas, sienu zīmējumi, grāmatas, tādi mākslas priekšmeti, kas nebūs nekur citur atrodami — nekad vēlāk, vērtības, kas ir pašas tautas radītas, pašas tautas celti gaiši nami, bet ienīsti — ak dievs, kā ienīsti! Tik tālu nebija vaļas aizdomāties, jo skaļi nāca iekšā komisija. Zālē uzreiz sagruva daudz studentu. Viņš sveicināja, atturīgi un korekti paklanīdamies, dažus docētājus, kāds pienāca klāt, spieda draudzīgi roku, bet iekšējs saspringums neizzuda, visi cilvēki atradās tālu, skaņas turpat gaisa kā pus-noslāpētas.

Viss iesākās ļoti svinīgi. Bārdas bija gludi un rūpīgi sasukātas, diviem mācītiem vīriem tās patīkami viļņojās, iesmaržotas, tuklus, baltus vaigus apņemot, spīdēja vēl piedevām vairāki pakauši, briļļu un pensneju stikli.

Lēnā, skaidrā balsī tika nolasīts, ka Jurjevas universitātes privātdocents Jānis Mārča dēls Endzelīns no Vidzemes guberņas, no Kaugu-riem, pēdējo vārdu atkārtojot divas reizes, lai skaidrāk saprotams, jo uzsvars ikreiz smagi

krita uz otrās zilbes, tad atkal mazliet klusāk pateica, ka Jānis Mārča dēls Endzelīns iesācis studijas Jurjevas universitātē 1893. gada rudenī Vēstures un filoloģijas fakultātē, jau klasisko filoloģiju studējot, Jānis Mārča dēls Endzelīns pievērsies latviešu valodas pētīšanai, tagad tika lasīts pavisam skaidri — un tikpat skaidri nu varēja izdzirdēt, ka dažus solīdi nopietnus cilvēkus sācis mocīt kāss, gluži neliels, bet labi jo labi saklausāms apklusušajā sēžu zālē. Tieši tobrīd Jasinska kungs, kas jau tika reiz pieminēts, saliecās uz priekšu, čukstēja kaut ko blakām sēdētājam. Abi sasmaidījās. Disertants Jānis Mārča dēls Endzelīns, pabeidzis 1897. gadā klasiskās filoloģijas nodalu, iestājās slāvu filoloģijas nodaļā, tika monotoni lasīts tālāk, un 1900. gadā beidza arī šo nodalu. Tik vispusīgi sagatavots, disertants šodien vēlas nodot cienītās komisijas spriedumam savu darbu Латышские предлоги, kas atklātībā laists jau gada sākumā, tas ir, izdots grāmatā.

Zāli pārskanēja atturīgi aplausi, kad beidzās oficiālo dokumentu nolasīšana, tik atturīgi, it kā telpa, kur studenti beigās stāvēja pat kājās, nebūtu stāvgrūdām pilna, bet pustukša. Aplausi skanēja kā atbrīvošanās, kā maza atelpa, jo lasīšana acīmredzot bija ieilgusi.

Jānis Endzelīns, vēl sēdēdams, ātri pieskārās pakuplajiem, atpakaļ sasukātajiem matiem, nolaida ar roku gar labo vaigu, apsvēra, ko darīt, tad mierīgi cēlās kājās, enerģiskiem un drošiem soļiem devās garām pirmajām rindām, uzkāpa katedrā; tā stāvēja nomaļus, mazliet pa kreisi no garā komisijas galda, kas izskatījās tumšs un biedīgs kā sastingusi zvana mēle.

Gaisā lēnām peldēja klusums. Jāņa Endzelīna soli arī izzuda līdz ar pēdējiem aplausiem, kas vēl plīkšķēja šur tur pirmajās rindās, un šo aplausu skaņa bija atklāti liekulīga. Pašās zāles beigās, tur, kur studenti stāvēja cits blakām citam, visi gaidīja: ir tie, kas bija vairāk vai mazāk pazīstami ar disertantu, ir tie, kas par viņu bija tikai šo to dzirdējuši.

«Mans darbs,» teica zinātnieks Jānis Endze-lins, «nepretendē uz priekšmeta absolūti pilnīgu apstrādi: dzīvo valodu nevar tik pamatīgi izpētīt, kā iespējams izpētīt jebkuru tekstu, nevar jau tāpēc vien, ka dzīvā valoda pastāvīgi mainās. Bet es domāju, ka manā izklāstā būs atrodams viss būtiskais par latviešu prepozīci-jām...»

Klusums turpinājās. Un tādā klusumā pat kā izaicinājums skanēja disertanta vārdi, ievadruna, kāpēc viņš izraudzījies latviešu valodas prepozīcijas, valodas, kas daudziem jo daudziem zinātniekiem gluži nepazīstama, uzņēmies varbūt «pat gluži nevajadzīgu nodarbošanos lingvistikā», kā bija dzirdams jau priekš nedēļas, jau priekš mēneša runājam. Viņš teica, ka tais rakstos, ko viņam nācies lasīt, tajos, kur runāts par baltu valodām, nemaz vai gandrīz nemaz nav ņemta vērā latviešu valoda. Bet latviešu valodas slāņi, kas noguluši tautā, viņš to var apgalvot, jo pats gājis dialektoloģiskās ekskursijās, vācis materiālu — vasarās — kopā ar otru latviešu valodnieku, labi pazīstamo Kārli Mīlenbahu, — latviešu valoda slēpj sevī vērtības, kas būtu loti noderīgas salīdzināmajā valodniecībā.

«Un ar to pilnīgi pietiek, lai pētītu šo valodu!»

Latviešu valodu, kurā pašlaik, 1905. gadā, runā vairāk nekā divi miljoni cilvēku.

Un Jānis Endzelīns sparīgi vien aizstāvēja savas tautas valodas tiesības zinātnē, valodniecībā. Latvieša runa bija pamatota, lietišķa un kodolīga.

Tobrīd Jāni Endzelīnu pilnīgi atbalstīja — klusībā, mierīgi savā vietā sēdēdams, uzmanīgi ieklausīdamies, ko runā viņa bijušais skolnieks, saprazdams, vienīgi tikai profesors Dmitrijs Ni-kolajeviēs Kudrjavskis. Viņa piere, atklāta un skaidra, arī liecināja, ka cilvēks ir patiess. Kuplā bārda pašlaik gan slēpa rūgtu nožēlas smīnu, jo viņš vislabāk zināja, kāds īsteni noskaņojums valda cienītās komisijas locekļu vidū, kā vērtē un uzņem šo enerģisko runu, cik grūti vēl nāksies aizstāvēties.

Jēdzīga faktu sasaistīšana nebūt nav viegla, ne jau kuram katram tas pa spēkam, bieži vien nekas neiznāk. Lielāko tiesu fakti ir tik patstāvīgi, ka slīd garām cits citam, reizēm pavisam neveikli saduras, stūrgalvīgi sasitas kā ar pierēm un izzūd, sadrūp, pārvēršoties neziņas smiltī, sīkos, sīkos zelta graudiņos, kas atkal pacietīgi vācami kopā. Māka sasaistīt vienu piemēru ar otru un sasaistot atrast kaut ko jaunu, pamatot, pierādīt — tā ir liela un apskaužama māka. Pat viens no visaktīvākajiem, teiksim, visdedzīgākajiem oponentiem, profesors M. Krašeņiņņikovs, uzcītīgi ieklausās, cienīgi vēro, palaikam iekrekšķinādamies, klusībā gudri izsver, cik loģiski Jānis Endzelīns pierāda, ka latviešu valodas pētīšana nepieciešama. Pilnīgi pareizi: profesors M. Krašeņiņņikovs pagaidām vēl dziļdomīgi klusē, ērti ierīkojies sēdeklī. Tagad jāklausās, viņš domā, auksti un nopietni vērodams disertantu. Nevienu citu, tikai disertantu, to jauno cilvēku, kam radusies vēlēšanās savu dzimto valodu nolikt blakām citām valodām.

Visa zāle klausās. Aiz loga ir jau liela diena; saules blāzma, kas kāpj pāri kailo koku galotnēm, kļuvusi sarkanāka nekā parasti. Vai tās būtu tālu liesmu atblāzmas, kas redzamas, dažus mirkļus ieraugāmas? Kas tagad dos atbildi! Daudzi nemaz neredz šo spilgto krāsu. Zālē valda stings klusums, kurā skan vārdi:

«Es gribētu, ka manus uzskatus kritizē, jo ne jau manu uzskatu uzvara man vajadzīga, bet gan zinātniska patiesība!»

Stipra pārliecība, jauneklīga trauksme mirdz latviešu zinātnieka acīs, kad viņš rāmā ne-steigā uzrunā cienīto komisiju, profesorus un docentus, arī studentus, kas sapulcējušies lielā barā zāles pašās beigās.

«Tikai,» turpina Jānis Endzelīns, «es vēlreiz atgādinu: spriedumiem jābalstās uz valodas materiāla un attiecīgās valodnieciskās literatūras pamatīgas pazīšanas.»

Tāds bija iesākums. Un Jāņa Endzelīna vārdi, ar ko viņš nobeidza savu runu, izskanēja negaidīti asi, kā spalgas aicinājumu taures, uzaicinājums visiem stingajā klusumā. Bija jau it labi zināms arī tas, ka latvietis daudz neturas pie autoritātēm, vispāratzītiem, cienījamiem zinātniekiem, un to viņš nekad neslēpa. Teica atklāti. Gāja pats savu ceju. Godīgu un patiesu.

Tādam vajadzēja būt iesākumam, kamēr laukā, visapkārt Jurjevas universitātes dižajai ēkai, baloja balts ziemas klusums. Koki izskatījās pārpārēm melni pret zilām debesīm, un saule, kas spīdēja sarkana tieši logos, atradās vēl

arvien diezgan zemu un tālu. Tikai atblāzma tū-vojās. Un tā satrauca. Ar savu nemitīgo tuvošanos, ar savām krāsām.

Lai gan Jānis Endzelīns nekad nav bijis revolucionārs, lai viņam gluži sveša palikusi progresīvā marksisma mācība, tomēr ar gandarījumu jāatzīst, ka tieši D. Kudrjavskis un neviens cits vairākus gadus lasīja lekcijas, bija viņa audzinātājs salīdzināmajā valodniecībā, oficiālais oponents, kas atdevīgi sniedza savas garīgās bagātības, neko nežēlojot, neko nepaturot sev. Lai nu būtu kā būdams, bet ordinārais profesors M. Krašeņiņņikovs uztaustīja šo saikni, izprata. Diemžēl viņš tikai nespēja vēl pierādīt, ka lekcijās, ko lasīja D. Kudrjavskis, pavīd kaut kas jauns, svaigs, kas aizrauj, ka tas profesors, vēl arī tas nopietnais profesors, vēl divi citi docētāji — viņi visi ir par daudz brīvdomīgi. Lūk, to viņš vēl nevarēja, nebija viņam pa spēkam. Bija jāsamierinās ar pagaidām vēl neapstrādātu datu savdabīgu krāšanu.

Svinīgums bija pagaisis. Jau pirmais oponents, kas nu stāvēja katedrā, ielaists turpat, kur nule bija mierīgā pārliecībā runājis Jānis Endzelīns, aizsāka savu uzstāšanos nervozā, va-ren steidzīgā balsī, it kā baidīdamies, ka viņu pārtrauks. Arī studenti, kas stāvēja zāles otrā galā, pašās beigās, dažviet sēdēja pēdējās rindās, studenti, enerģiski ļaudis, domātgribētāji, apjauta, ka galvenais oponents būs nākošais, tas, kas vēl sēd un tikai vēl gatavojas celties kājās. Šis tarkšķis bija palaists, lai radītu vēlamu un nākošajam runātājam nepieciešamu noskaņojumu.

Tātad svinīgums bija beigts vienā rāvienā, uz reizi, kā no rokām izšļucis stikla trauks, tas

gulēja uz grīdas, lauskas tikai pa brīdim iemir-gojās — nekā vairāk. Arī pensneju stikli iemir-gojās arvien biežāk, šur tur pieklusinātie čuksti pārgāja dūkoņā. Čikstēja sēdekļi. Visgrūtāk klājās tiem, kas mocījās ar gremošanas trakta traucējumiem: viņus apņēma nervozs nogurums, galvā vandījās spiedīgas sāpes, visvairāk deniņos, un sāpes strauji noskaņoja pret šo iedomīgo latvieti, kas pētī un aizstāv savu latviešu valodu. Acīs līda spilgtā gaisma, baltais sniegs. Saules sārtā atblāzma bija zudusi cienītās komisijas locekļu skatam, ja arī kāds to pirmīt tika ievērojis.

Mierīgi, it kā nogaidīdams Jānis Endzelīns sēdēja pie nelielā galdiņa kreisajā zāles pusē, turpat, kur atradās katedra, no kuras pateikti jauni vārdi, līdz šim nedzirdēti, kas šķita pat mazliet kā izaicinājums, un viņš pēkšņi iedomājās, ka daudzi būs citādās domās, jo viņa vārdi, kamēr tie nonāca līdz komisijas locekļu apziņai, bija kļuvuši divkārt, trīskārt spēcīgāki. Vāki ar dažādiem papīriem, burtnīciņas atradās turpat pa rokai. Viņš bija kļuvis mierīgāks, ar interesi mēģināja ieklausīties oponenta ātrajā runā, bet tas nekādi neizdevās. Un tūlīt pat viņš sajuta gandrīz līdzjūtību pret cilvēku, kas krievu valodā nopietni ņēmās analizēt vairākus latviešu valodas viedokļus, droši vien uzskatot par personisku apvainojumu, tādu kā īslaicīgu karjeras kļūmi, ka jātērē laiks ar valodu, bez kuras var iztikt un kurai nav un nevar būt nākotnes. Hm, kaut kādas dumpinieku saujiņas sarunu valoda, žargons. Un oponents ņēmās pa katedru jo sirdīgāk, nervozi rokas mētādams, kā iluzionists, un tiešām žēl, ka rokas bija tukšas, bet mute visu laiku

kustējās — bez pārtraukuma, steigā. To Jānis Endzelīns redzēja pavisam skaidri.

Kad tarkšķis beidzot apklusa, piecēlās cienītās komisijas priekšsēdis un klusām jautāja:

«Disertants Jānis Mārča dēls Endzelīns atbildēs tūlīt vai par abiem oponentiem kopā?»

«Kopā,» īsi noteica Jānis Endzelīns. Un zāle nez kāpēc atviegloti uzelpoja, atguvās kā pēc gara skrējiena.

Uz katedras parādījās profesors M. Krašeņiņ-ņikovs. Varēja droši apgalvot, ka iestāsies svinīgs, loti nopietns noskaņojums. Visi apklusa.

D. Kudrjavskis sagatavojās klausīties ilgi un nebeidzami, garu runu, kā viņš bija pieredzējis jau daudzās sēdēšanās, jo profesors M. Kra-šeņiņņikovs bija mācīts vīrs, kas ne vienu vien jaunu zinātnieku atsēdinājis, pabīdījis nostāk, lai atveras ceļš valstij pilnīgi uzticamiem jaunekļiem, paklausīgiem, viņš, nāca prātā, arī pieredzes bagātus darbiniekus bija sulīgi sa-kritizējis. Lai atceramies viņa atbildi Fadejam Zejinskim, kas bija iedrošinājies recenzēt M. Krašeņiņņikova doktora disertāciju Авгу-сталы и сакральное магистерство. Исследование в области римского муниципального права и древностей (Спб., 1895). Tieši to notikumu D. Kudrjavskis tagad atcerējās, ieklausoties oponenta vijīgajos teikumos, kas locījās pār galvām kā šmaugas maikstes.

Gandrīz jau pavisam mierīgs bija kļuvis pats disertants: viņš vairākas reizes vērtēdams pārlaida acis pāri zālei, sēdētājiem, rindām, kas atradās tuvāk, pirmajām rindām. Un arvien neatlaidīgāk sāka uzmākties doma, ka viņš te sēd un gaida gluži viens starp svešiem bārdainiem cilvēkiem, kas spīdina pensnejus un brilles balt-metāla ietvaros, to viņš izjuta, kamēr vēl tikai manīja, ka aiz logiem biezē dīvaina, smaga blāzma, sarkana kā asins, vibrējoša blāzma, kas pamazām lien iekšā zālē, vejas jau pār slieksni, aiz kura tiek pārspriests, cik vajadzīgi latviešu valodai ir priedēkļi, galu galā — vai pati valoda ir tāda, kas pētījama. Reizēm šķita, ka arī profesora M. Krašeņiņņikova labais vaigs, kas bija pavērsts pret disertantu, krāsojas sārtajā atblāzmā un kļūst arvien sarkanāks, kamēr viņš nosvērtā balsī, apdomādams katru vārdu, mēģināja pierādīt, cik apšaubāms ir šī jaunā cilvēka izraudzītais ceļš, kas nepārprotami ved zinātnē.

Godātā profesora M. Krašeņiņņikova runa bija gara, nopamatota līdz pēdējam sīkumam, bet mazliet gan vienmuļa un nogurdināja.

Ar to visu vēl varētu kaut kā samierināties. Vai tad nu mazums dzirdētas garas runas, un katra laba runa, lai tā aizņemtu, cik stundu aizņemdama, tomēr vienreiz beidzās. Tā arī šoreiz. Tikai šoreiz bija arī nepaciešams trūkums, proti — runātājs ne vien pavisam neprata latviešu valodu, bet mēģināja ignorēt, noliegt, galanti un veikli apejot zinātnisko materiālu, it kā disertācija nebūtu nemaz saistāma ar latviešu valodu.

Tie bija pirmie tiešie trāpījumi, kas ķēra Jāni Endzelīnu, jaunu zinātnieku, kam dārga jebkura nopietna doma. Tīšas kļūdas?! Šādas ir nepiedodamas.

Arī zālē, pēdējās rindās, tur, kur bija sasēduši vecāko kursu latviešu tautības studenti, varēja manīt, ka no turienes tuvojas klusa dūkoņa, aug, it kā uguns vējā arvien vairāk pieņemtos spēkā. Asinis sāka pulsēt straujāk.

Kad otrs oponents beidza, tas ir, kad profesors M. Krašeņiņņikovs, apmierināts un par mācību spēku auditorijas uzmanību pateicīgs, gandarījumā iejūsmināts, apklusa, ieinteresēts vērās cienītās komisijas priekšsēdī, arī tais cienījamos vīros, kas sēdēja turpat blakām, aiz garā galda, zāles beigās uzšalca tāds neapvaldīts troksnis, ka komisija ne pa jokam apmulsa. Arī pirmās rindas. M. Krašeņiņņikovs pasteidzās atstāt katedru. Jasinska kungs smaidīja, bet smaids bija sastindzis, seja nemainījās, jo zaķa dvēsele sāka pamazām drebēt. Pēdējās rindas auroja, švīkāja un dauzīja kājas pret grīdu. Jā gan, priekšējās rindās, kaut kur arī pa vidu kādu brīdi skanēja aplausi erudītajam oponentam, kas jo pacietīgi bija visiem pierādījis, cik nelietderīgi izšķiestas ne visai talantīga, droši vien pavisam netalantīga zinātnieka gara potences un sava vaina, pats par sevi saprotams, jāuzņemas oficiālajam oponentam D. Kudrjavskim, kas turpat pašā priekšā sēdēja kluss un nopietns. Bet aplausi norima, izgaisa, un tad bija skaidri dzirdams, kāds aizturēts spēks mutuļoja pēdējās rindās. Studenti kliedza:

«Lai runā disertants!»

Un, kā jau vienmēr tādās reizēs bieži atgadās, kāds spalgi pār visu zāli brēca pilnā kaklā:

«Krašeņiņņikovs — diletantsl Krašeņiņņikovs — diletants! Krašeņiņņikovs — diletants!» It kā labu atskaņu atradis. Un to jautri uztvēra visi stāvošie studenti, pēdējās rindās, kas kļuva arvien skaļākas un drošākas. Krāsas pārvērtās, uzvilnīja gar zāles sienām uz augšu sulīgas — melnās bija īsti necaurredzamā melnumā,

baltās vēf baltākas, bet sarkanā dega un lies-moja kā sārts. Asinis sāka pulsēt straujāk.

Komisijas priekšsēdis, ko visi patiesi cienīja, piecēlās. Viņš, nomierināt gribēdams, pavērās zālē, māja ar roku, it kā teikdams, lai sēžas, un zāle pamazām nomierinājās. Iestājās klusums. Tad viņš palūdza gluži mierīgā balsī, divas reizes atkārtoja, lai trokšņotāji atstāj telpu, kurā norit disertācijas apspriešana. Neviens nepakustējās. Klusums kļuva vēl lielāks, un tad viņš palūdza, lai disertants stājas katedrā atbildes runai oponentiem.

Jānis Endzelīns strauji piecēlās; augumā un kustībās bija neapmierinātība, pārsteigums, pat dusmas, bet to visu pirmajā acumirklī nevarēja manīt. Viņš atkal izklāstīja, kāda var būt viņa pētījumiem nozīme jebkuras indoeiropiešu valodas attīstības izpratnē, reizē uzsvērdams, ka no baltu valodu grupas arī latviešu valodai un dažkārt nevienai citai kā tieši latviešu valodai ir nozīmīga, lingvistisko problēmu risināšanā neaizstājama vieta.

Runa bija īsa, jo skāra tikai profesora M. Krašeņiņņikova izteiktās tēzes, pret disertācijas tematu un uzdevumiem vērstos apgalvojumus, kas bija pilnīgā pretrunā disertācijas tematam un uzdevumiem. Jaunais zinātnieks vēl mēģināja atrast līdzsvaru, cerēdams, ka godājamais, visiem pazīstamais profesors dīvainā kārtā kļūdījies. Lai gan tāda doma pamazām zuda.

Sekoja aplausi, sekoja citu uzstāšanās, bet pa visu garo, gaišo, sārtkrāsaino dienu vezums uz priekšu netika ne par vienu solīti. Tika daudz runāts, tika vairāki pārtraukumi pasludināti. Un atkal runāja, runāja, strīdiem arvien

asākiem kļūstot. Katram bija savs viedoklis. Tad attapās, ka ir jau krietni vēls. Un cienītā komisija nolēma disputu, kas bija kļuvis nu jau pavisam neparasts, turpināt nākošajā dienā, 1905. gada 16. decembrī, no paša agra rīta, cik to akadēmiskās manieres atjauj — to agrumu.

Notikuma dalībnieki bija stipri vien saguruši. Gribējās steigties mājās, paklusēt, jo enerģija, tas možums, kas sejās plaiksnījās rīta pusē, bija jau izgaisis, jo daudziem kļuva arvien skaidrāks, kas te notiek, jo pret beigām spilgti iezīmējās disputa kontūras, ievirze.

Jānis Endzelīns gan vēl domāja, ka tiks līdz patiesībai, ja vajadzēs, viens pats atradīs taisnību, pierādot zinātnes loģisko varenumu. Viņš nešaubījās. Un tāpēc arvien vēl atradās starp divām nekad nesamierināmām fakultātes pārstāvju grupām, diviem pretspēkiem, pašā vidū, ne no viena neatkarīgs, brīvs, degpunktā, protams, to nemaz neapzinoties: Jānis Endzelīns — zinātnieks, un viņš nolēma, ka darbs vēl būs jāturpina, vēl papildus jāsavāc materiāli, jāstrādā, daudz vēl jāstrādā un jāiet klausīties tautas valodā. Par to viņš domāja.

3. Skaņas

Naktis kļuva arvien garākas, klusākas. Sniega bija sasnidzis daudz, un visi sāka ar nepacietību jau decembrī gaidīt pavasari.

Todien rīts ausa lēns, ne jau tūļīgs, tomēr bez spirgtuma. Gara jo gara vēl apkārt vijās nakts.

Jānis Endzelīns bija piecēlies tai pašā stundā kā arvien, kopš skolas gadiem pieradis laikus gulties un laikus celties. Sēdēja pie grāmatām. Viņš izskatījās ārēji mierīgs, nosvērts, it kā nemaz nebūtu nekādas vajadzības pēc dažām stundām ierasties universitātes lielajā zālē, kur atkal, vienmēr atkal no jauna būs aizstāvama latviešu valoda, mana dzimtā valoda, kas dažāda un tomēr tā pati cauri gadiem skan izloksnēs gar Daugavu, gar Ventu un gar Gauju, arī tur, Vidzemes sirdi, dzimtajos Kauguros, kur melnas attekas malā rakti zemnieki, 1802. gada nemieru cēlēji. Jau toreiz, priekš simt gadiem... «Svēts neprāts viņus nāvē dzina pierādīt, ka vergu jūgā latvju gars nav miris.»

Krāsu spēle bija beigusies. Tas viss, domāja Jānis Endzelīns, piederēja vakardienai. Tik tiešām — kāds negaidīts pārsteigums: viņš nejuta, viņš nemaz neredzēja, viņam neuzmācās vairs nekādas spilgtas sārtas blāzmas — nedega lielie sārti visapkārt —, tas bija beidzies.

Tas viss piederēja vakardienai, jo šodien pamazām varēja atskārst, kādi neganti spēki plosās profesoru un docentu dvēselēs, kādi milzum milzīgi spēki liek viņiem atkal no jauna mesties disputā, un Jānis Endzelīns beidzot tuvojās pilnīgi negaidītai atziņai, proti, ka divi pretspēki ir sagatavojušies izšķirīgai cīņai un grib viens otru pieveikt tieši šinī valodnieciskajā sarunā, kas ne mirkli neritēja mierīgi. Un Jānis Endzelīns ar katru minūti skaidrāk sāka nojēgt, ka nespēs stāvēt starp abiem pretspēkiem, stāvēt kā mērķis, abiem vienādā attālumā nostatīts mērķis.

«Kā nu jums, Endzelīna kungs, manis dēj jācieš,» vakar teica D. Kudrjavskis, kad visi jau sāka izklīst noguruši un neapmierināti.

«Turieties, turieties, nākošā diena būs vēl grūtākai Jā, diskusija ir ieilgusi,» viņš nobeidza, domīgi lūkodamies savā kādreizējā klausītājā.

«Ieilgusi gan,» diezgan izklaidīgi, jau ar savām domām aizņemts, atbildēja Jānis Endze-līns, varbūt noguris, varbūt prātodams, kā uzrakstīt kādu papildinājumu saviem Латышские предлоги — otrai daļai, kas vēl nebija nodrukāta. Un sniedza roku atvadām kā lielā nevaļā.

«Rīt būs vēl grūtāk, Endzelīna kungs,» atkal uzsāka D. Kudrjavskis, un viņa rokas spiediens bija stingrs, ciešs, kā uzmundrinājums tas iegula jaunā zinātnieka plaukstā.

«Jā.»

Un profesors laipni, draudzīgi māja ar galvu, jo redzēja, pilnīgi skaidri bija noprotams, ka viņa bijušais audzēknis nu jau grimst savās domās, steidzas tikties ar vēl nepaveiktu darbu, kas noteikti palīdzēs, kā gribējās domāt, dzimtajai valodai.

Tāda bija vakardiena, ko nekādi neizdevās līdz galam izprast: kāpēc tā ieilga maģistra disertācijas aizstāvēšana?

Sanākt vajadzēja pulksten desmitos. Nokavēties neviens nedrīkstēja, vismaz nebija vēlams nokavēties, jo visi universitātes docētāji bija punktuāli. Jānis Endzelīns, kā arvien, no mājas / izgāja laikā, pat mazliet agrāk — satraukums, iekšējs nemiers viņu steidzināja.

Sniegs asi gurkstēja zem kājām. Šķita, ka kaut kādas nepārtrauktas skaņas māktos virsū, ka visu laiku it kā tāla dūkoņa, skaļas sarunas, kliedzieni nemitīgi līstu ausīs. Droši vien vakardienas notikumi nāca atmiņā, tie studenti, kas zāles beigās trokšņoja kā negudri. «Krašeņiņņikovs — diletants!» Jānis Endzelīns pasmaidīja. «Ir nu gan karstgalvji! Sliktas manieres.»

Šodien svinīgajā aktu zālē, kas bija paredzēta tikai pašiem svarīgākajiem notikumiem, agrāk atnākušie lielāko tiesu sēdēja pa grupiņām, savrup nodalījušies, pa trīs, pa četri, pieci, dažubrīd, pavisam kopā saliekušies, runāja, pārsprieda.

D. Kudrjavski, ko tagad gribējās satikt, gan vēl nekur nemanīja. Acīmredzot nebija atnācis, jo laika līdz sākumam vēl gana. Gaisā dzirdama neatslābstošā dūkoņa: klusinātas sarunas vēlās pāri zālei, atsitās visās četrās sienās, vairākas reizes nodžinkstēja gar logiem, kā izlauzties gribēdamas, tad pieklusa un nāca atkal atpakaļ, uz zāles vidu vēlās šī nebeidzamā skaņa, kas saldeni uzbudināja, ikreiz pavisam gurdena atgriezdamās. Viņš nosēdās beigās, tur, kur vakar studenti bļaustījās. Te vēl sameklējamas daudzas brīvas vietas, jo studenti vienmēr mēdz nākt līdz ar pašu sākumu. Viņš atcerējās vakardienas sarkano blāzmu logos. Tagad tikai skaņas spiedās ausīs, lai kā vēlētos atcerēties spilgto liesmojumu. Aiz loga gan vizēja balts sniegs, pa reizei žilbinot acis, tā ka bija jānovēršas, bet pret zilām debesīm, kas bija skaidras un tukšas, melnēja tikai kailo koku silueti — stingi, kā nevarīgas, pret debesīm paceltas rokas. Un zālē dažubrīd ierausās pelēka pelēka krēsla.

Sarunas, kas bija pārņēmušas visu zāli, gan klusākas, gan skaļākas sarunas nemitējās arī tai brīdī, kad parādījās pirmie cienītās komisijas locekļi, kas sēdās aiz garā galda, aceņu stiklus un dažu labu iedzeltenu pakausi paspī-dinādami.

Jānis Endzelīns klusām, lai nevienu neiztraucētu, mazliet pat tā kā nedroši panācās uz priekšu un apsēdās otrā rindā, tai pusē, kur katedra, — nu varēja redzēt pavisam skaidri, kas notiek aiz garā galda, kur nule, nesteidzīgi pārlūkodams pilno zāli, novietojās arī komisijas priekšsēdis.

Ienāca profesors D. Kudrjavskis, kā vienmēr, pacilātā omā un laipns. Uz viņa sveicienu atbildēja daži kolēgas pirmajā rindā, kur viņš atrada brīvu vietu, arī Jasinska kungs, kas sēdēja turpat blakām smaidīgs un sevišķi runātnīgs, pārliecināts, vismaz klusībā cerēja, ka šoreiz gan piebeigs to lecīgo latvieti ar visu viņa skolotāju, beidzot piežmiegs viņu dziesmiņu, kas sākusi dzindzināt par daudz uzmācīgi. Un apmierināts ērtāk iesēdās krēslā, kad pasludināja, ka turpināsies Jāņa Mārča dēla Endzelīna maģistra disertācijas aizstāvēšana: sākās otra diena, otrs cēliens, un sarunas apklusa. Tagad būs jārunā tikai pa vienam.

Lejā, pirmajā stāvā, aizkrita durvis, kādam strauji ienākot. Pēc maza klusuma brīža varēja saklausīt, ka pa kāpnēm steidzīgiem, sīkiem solīšiem kāds tipina uz augšu. Tad atkal zālē bija dzirdama tikai runātāja balss. Visi klausījās, jo bija pievērsuši uzmanību disertācijas apspriešanai. Šķita, ka viss pārējais, kas notika ārpus zāles sienām, ārpus Jurjevas universitātes ēkas, — tas viss nevienu neinteresē. Ar tik lielu uzmanību zāle klausījās, un skaņas, kas klīda apkārt, auga augamo.

Runātāji mainījās, it kā steigdamies mēģināja pateikt visu uzreiz, bez kaut kādas apstājas, gandrīz bez mēra teica visu par disertāciju un disertant.u. Teica gandrīz visu, ko domāja.

Diskusija vērtās plašumā. Stundu pēc stundas, kā kūstošs sniegs pavasarī, baltais, tīrais sniegs, pārvērzdamies milzīgā, neapturamā, mutuļojošā straumē, zilganpelēkā, reizēm pat saduļķotā brūnā straumē, rāva sev līdzi visu, kas tik pagadījās ceļā, rāva visu, skaloja, lai atklātu tīru gultni, patiesību. Arī profesoru kungi, augsti mācīti vīri ar M. Krašeņiņņikovu priekšgalā, ar Jasinska kunga piepalīdzību, pat ar J. Lautenbaha kunga kluso līdzjūtību nu meta izšķirīgajā vārdu straumē visus spēcīgākos argumentus, lai tikai noskaidrotu, lai tikai pierādītu ... Jā, ko nu lai pierādītu?! To, ka latviešu valodas nav? Tas ir, pareizāk sakot, īsteni gan to, ka latviešu valodai un latviešu valodniecībai nebūs nekādas nākotnes.

Aplam būtu teikt, gaužām nepareizi būtu apgalvot, ka tik skaidri un atklāti tika runāts cienījamās komisijas priekšā, visiem sanākušajiem klausītājiem dzirdot. Komisija šodien bija nopietna un aušīga, jo runātāji ik brīdi iekarsa, bet kārtība augstākajā valsts mācību iestādē jāievēro, jāvairo, jānostiprina. Viss ritēja gandrīz normāli, tradicionāli: pieteicās runātāji, uzkāpa katedrā, runāja — apsprieda, tas ir, tika diskutēta viena valodnieciska disertācija. Vairāk nekas. Jā gan, vēl protokols tika rakstīts. Un zāle klausījās. Bet visiem tomēr bija jau gandrīz pilnīgi skaidrs: ja veic kādu darbu un ja grib to paveikt zinātniski nopietni, tad jāizraugās nopietns temats.

Jānis Endzelīns pietvīka. Zālē bija kļuvis karsts, jo pēc katra īsāka vai garāka pārtraukuma diskusija turpinājās ar vēl lielāku sparu. Runas plūda nebeidzamā straumē. Katedrā mainījās tikai sejas. Un arī tās sāka arvien biežāk

atkārtoties, jo vieniem, kam šķita esam vistuvāk īstenībai, kodolam, par varītēm gribējās pierādīt, ka galvenā vaina meklējama docētājos, kuri savus audzēkņus nespēj ievirzīt pareizās sliedēs.

Disertants Jānis Endzelīns jutās noguris. Zuda pat interese par to, ko runāja. Viņu vēl reižu reizumis priecināja iespēja ik pa laikam paskatīties uz D. Kudrjavski, kurš turpat netālu sēdēja, redzēt viņa izteikti mierīgo pozu, viņa godīgo seju. Lāgu lāgiem viņi saskatījās, bet tie bija pavirši, izklaidīgi mirkļi, — bija jāklausās, lai gan nogurums neatlaidās. Un tādā noguruma brīdī Jānis Endzelīns izdzirda dziesmu, skaidri un pavisam tuvu skanot, it kā viņš ietu pa grambainu, ar zāli aizaugušu lauku ceļu, bet aiz meža līkuma dzirdami, tuvojas, nāk pretī skumji vārdi, pazīstami un mīļi kā bērnu dienu pasaka: «Kas tie tādi, kas dziedāja...» Tik tikko sadzirdami. Tad atkal skaļāk. Un tad dziesmas vārdi sajaucās ar citām valodām, garo runu, kas skanēja no katedras, klusiem čukstiem zālē, dūkoņu, kas vēlās, nāca virsū kā lavīna, arvien smagāk spiedās ausīs, nomāca.

Brīžiem radās vēlēšanās: ak dievs! dod spēku atkal ieraudzīt blāzmu, kas vakar vizēja visos logos, kas vakar mirdzēja mūsu acīs kā cerība!

Tad arī Jānis Endzelīns pieteicās runāt. Beidzot neizturēja: tur jau tika runātas tādas runas, kādas nebija saistāmas ar maģistra disertāciju, ko šodien svēra un mērīja. Tāpēc viņš kāpa katedrā, vispirms pateikdams, ka «man nav neapskaužamās drosmes spriest par lietām, kuras es pilnīgi nepārzinu». Zāli pāršalca uzbudinājums, čuksti. Viņa vārdos nebija nekā

lieka, Ue Šaustīja kā asas vicas, kad nobeigumā viņš profesoram M. Krašeņiņņikovam teica:

«Es varu turpināt disputu ar cilvēkiem, kas ko saprot. Ar jums es atsakos tālāk disputēt, jo jūs nekā nezināt, nekā nesaprotat, jums nav ne mazākās jēgas par latviešu valodu!»

Aplausi sākās kaut kur zāles beigās, pēdējās rindās, apņēma lielu daju sapulcējušos, ari daži pirmajās rindās pievienojās, protams, atturīgi, bet tomēr īsu bridi turējās līdzi studentiem, kas atkal klaigāja un švīkāja ar kājām pret grīdu.

Komisijas priekšsēdis pacēla roku un kratīja ilgi, it kā sveicienam. Bet tas nozīmēja: klusāk, lūdzu, klusāk!

Tad katedrā vēlreiz kāpa profesors Dmitrijs Nikolajevičs Kudrjavskis. Pavisam nosvērti un mierīgi viņš iesāka; tas uzreiz pievērsa klausītāju uzmanību — zāle vienā mirklī apklusa, ieklausījās.

«Cienījamā komisija, manuprāt, gluži nepareizi domā, ka šāda diskusija tieši tādā veidā būtu turpināma, kad acīmredzot radusies vēlēšanās risināt praktiskus jautājumus: kurus docētājus izvirzīt par profesoriem tuvākā vai tālākā nākotnē, kurus ne un kuriem šo ceļu liegt uz visiem laikiem. Tiek aizmirsta diskusija ...» viņš lēnām, katru vārdu kā izsvērdams, runāja. Sur tur aizsākās sačukstēšanās, kāds spalgi ieklepojās. D. Kudrjavskis skaidroja, ka zinātniskā darba vērtība meklējama tā turpmākajā lietderībā, lietojumā un uzsvēra disertanta nopelnus latviešu valodas pētīšanā. Viņš teica: «Daudz piemēru disertants ņēmis no folkloras, it īpaši no tautas dziesmām. Nav daudz pasaulē tautu, kurām būtu tik bagāts dziesmu pūrs, kāds ir mazajai latviešu tautai. Un tas,» viņš vēl piebilda skaļāk un skarbāk, «kas viņus vieno un stiprina, tā ir dziesma.»

Nobeigumā viņa balss skanēja bargi. Kā pārmetumu viņš noskaldīja vārdus:

«Latvietis vienmēr ir runājis latviski. Ari tagad latvietis runā, lai kur viņš atrastos, tikai latviski. Un man gribas domāt, gribu pat paredzēt, ka arī turpmāk, ja mums būs tādi valodas pētnieki un kopēji, kāds ir Endzelīna kungs, mūsu jaunais talantīgais zinātnieks ...»

Sānu durvīs parādījās kancelejas rakstvedis. D. Kudrjavskis instinktīvi pameta uz to pusi galvu, abi saskatījās, un viņš pārtrauca savu sakāmo, aprāvās. Ienākušais ātri pietipināja un čukstēja:

«Jūs gaida...»

Profesora D. Kudrjavska seja pārvērtās. Viņš saslējās un iztaisnoja plecus.

«Jūs gaida, profesora kungs, divi vīrieši!»

«Kur?»

Pirmajās rindās katru vārdu varēja skaidri sadzirdēt. Zālē bija iestājies klusums. Jasinska kungs cītīgi aplūkoja savu labo roku: viņš bija apmierināts, jo nagi izskatījās apaļi un gludi.

«Pie mums, profesora kungs,» rakstvedis atčukstēja, paceldamies pirkstgalos, cik nu atļāva , stīvā mugura. «Esot kas gluži neatliekams. Jūs gaida. Pie mums.»

Dmitrijs Nikolajevičs Kudrjavskis paraustīja plecus, un plecu kustība vairāk atgādināja, ka gribas nomest kādu neredzamu smagumu, kas nospiež, nevis īgnumu par traucējumu darbā; viņš saviebās, pastiepa roku pēc žurnāla, kurā bija saliktas papīra strēmelītes, roka aizķēra

glāzi, jau tukšu, no pieskāriena tā nolidoja uz grīdas un saplīsa.

«Atvainojiet,» Dmitrijs Nikolajevičs teica, un tas šoreiz izskanēja domāts visai zālei, kas sastingusi un ziņkāra ieklausījās. Viņš samulsa, palocījās pret komisijas garo galdu, paņēma žurnālu un izgāja.

Rakstvedis uzlasīja drumslas. No kreisās piedurknes visu laiku slīdēja nost melnais uzrocis, bet viņš rūpīgi un uzmanīgi salasīja visas lielākās stikla lauskas. Viņš pat mazliet aizkavējās, negribēja steigties lejā — negribēja redzēt, kā aizved cienījamo profesoru Dmitriju Nikolajeviču Kudrjavski.

Zālē kāds aizturēti, bet spalgi ieklepojās. Sāka čīkstēt krēsli. Čuksti pārvērtās skalās sarunās.

Tanī brīdī Jānis Endzelīns nolēma, ka bez profesora D. Kudrjavska padoma tomēr neizdos sava latviešu prepozīciju pētījuma otru dalu. Viņš cieši sevī apņēmās, ka jāaprunājas ar Dmitriju Nikolajeviču. Jāaprunājas. Rīt, ne vēlāk.

Piecēlās cienījamās komisijas priekšsēdis un strupi paziņoja, ka maģistra disertācijas apspriešanas sēde turpināsies pēc īsa pārtraukuma.

Pārtraukums bija ļoti garš, un sēde neturpinājās. Tika paziņots, ka disputs beidzies, — tiks lūgta Izglītības ministrija piešķirt Jurjevas universitātes privātdocentam Jānim Mārča dēlam Endzelīnam maģistra grādu salīdzināmajā valodniecībā.

Logā spīdēja rietošās saules atblāzma, sarkana un pa visu debesi izplūdusi. Sniega bija

daudz, biedīgi melnēja kailie koki, un dienas raucās arvien īsākas: beidzot klāt nu būs 1905. gada Ziemas svētki, kad saule atkal pavērsīsies pret pavasari.

UZ KĀPNĒM

Ik rītu, kolīdz atvēra smagās ārdurvis, rūpīgi noslaucīja galošas pret ieliektajām metāla re-delītēm un pacēla acis pa kreisi, tūlīt bija ieraugāms cara marmora krūšutēls, un carisko acu skats nāca virsū valdonīgi auksts un nopietns. Caru varēja aplūkot arī citās reizēs, bet no rītiem, steidzoties uz stundām, kamēr gluži svaigas un možas galvas puikām, viņš it sevišķi iespiedās atmiņā.

Ārdurvīm atkal aizveroties, ģimnāzisti pieklājīgi, kā jau tika labi mācīts, rāva nost cepures. Tādos brīžos nudien izskatījās, ka viņi sveicina ne vien šveicaru, kas vēra durvis pasniedzējiem, bet arī pašu cara tētiņu. Dažu labu rītu uz platajām kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, bieži vien pašā kāpņu galā, augšā, mierīgi atspiedies pret margām, kluss un nopietns stāvēja direktors, vēroja, kā uz mācībām sarodas viņa mīļie audzēkņi, viņa lolojums. Direktoram visi klanījās ļoti goddevīgi.

Rīgas Aleksandra ģimnāzija atradās pilsētas centrā, gluži netālu no dzelzceļa stacijas, no abām pusēm plaukstošu koku ieskauta. Ģimnāzijas platā ēka bija stalta, augstiem, gaišiem logiem, tā ka tajā vienmēr ieplūda daudz gaismas, ja spīdēja saule, — gan no rītiem, gan dienā pa mācību laiku, gan vakaros. Daudz gaismas nesa arī audzinātāji. Cara vārdā no-m

sauktajā mācību iestādē nekas nedrīkstēja būt slikts — nedz skolotāji, nedz skolojamie. Katra diena pagāja cītīgās mācībās, jo ģimnāzijas direktors bija izglītots un stingrs cilvēks. Te neviens pat nemēģināja slinkot. Un tas visumā bija labi: ja tagad pašķirstām biezas grāmatas, tad uzzinām, ka Rīgas Aleksandra ģimnāzija devusi latviešu kultūras vēsturei daudz slavenu vārdu.

Arī todien, kamēr ielās plūda svaigas pavasara vēsmas, kamēr putniņi jautri laidelējās un čivināja Vērmanes parka kokos, visa ģimnāzijas ēka disciplināri klusēja. Koridori bija tukši. Ritēja pēdējā mācību stunda.

Puikas kā jau puikas — viņi bija varen nemierīgi šinīs pavasarīgajās dienās, it kā tīšām berzēja bikšdibenus, grozījās, čīkstinot solus, gribēja skriet ārā, nostaigāt garu promenādi pa Elizabetes ielu, pa Aleksandra bulvāri, varbūt kāds domāja skriet uz satikšanos ar meiteņu ģimnāzijas audzēknēm. Puikām enerģija sila kaulos. Kur gan to likt, ja pa vasaru sakrājies spēks, bet ziema nav paspējusi, nav varējusi visu izsūkt. Tas spēks, kas vizuļo un trīs koku lapiņās, saules pielietajā gaisā, gribēja rauties uz āru.

Tiklīdz noskanēja zvans, skolotājs atstāja klasi, jo saprata un zināja, ka ģimnāzisti grib uz mājām, jo saprata un zināja, ka disciplīnā skolotājam jārāda paraugs: laikā sākt un laikā beigt — to direktors bija divas reizes teicis un atgādināt vairāk nevajadzēja.

— Rīt gatavojieties rakstu darbam, — skolotājs, vākdams burtnīcas kaudzītē, vēl pieteica, bet retais vairs klausījās. «Resgaļi.» Viņš

mierīgi smaidīja, jo pēc savas dabas bija lādzīgs cilvēks, kaut arī pamatīgi izglītots.

Uz garderobi straumēm vien plūda pa visiem koridoriem. Audzēkņi bija skaļi.

— Ko tu šodien darīsi? — iejautājās Jēkabs, mazais gaišmatis no otrās klases. Bet nekādu atbildi negaidīja, jo labi pazina sava solabiedra kluso raksturu, turpināja pats: — Es gatavošos rītdienas kontroldarbam. Kā tu domā?

Otrs, izstīdzējis, bāls zēns, sapņaini paraustīja plecus, it kā teikdams: «Nezinu.»

Gaišmatis apklusa, bet pēc brīža sāka atkal:

— Janka, jāgatavojas rītdienai nopietni, vai ne?

— Jā, — īsi atbildēja otrs.

— Nu, skaidrs, ģimnāzist Jāni Caune. Tā ir vīru valoda. Jāgatavojas, — gaišmatis priecīgs iesaucās, gluži laimīgs, ka vienu vārdu izdabūjis pār drauga lūpām, un uzsita viņam pa plecu. — Iesim ātrāk!

Garderobē bija rinda. Pretī uzšalca skala burzma, jo formas mēteļi un cepures allažiņ tomēr sajaucās, lai ar numuri bija klāt piešūti, lai ar izsniedzēji bija akurāti savā darbā. Sajaucās, un tur nekā nevarēja darīt.

Visiem pa vidu enerģisks skraidīja, ne mirkli uz vietas nevarēdams nostāvēt, druknais Ven-zeļu Fricis — no trešās klases: viņš bija labs , matemātiķis, dziedāja korī un ātri kļuva visiem pazīstams, vienkāršs un atklāts attieksmēs ar skolasbiedriem. Daži gan viņu mazliet baidījās, jo viņam bija spēcīgas rokas. Viņš neslēpa, ka palīdz mātei — veļas mazgātājai — iznēsāt veļu. Tikai viņš nekad nestāstīja, ka arī pats mazgā veļu; māte bieži slimoja, vārga, sakaltusi sieviņa, gandrīz ik vakarus mocījās ar galvas

sāpju lēkmēm, un viņas rokas smagajā darbā ātri pagura.

Venzeļu Fricis bija acīgs.

— Runīgais ar nerunīgo nāk! — viņš spalgi nokliedza pa visu garderobi, tiklīdz parādījās Jēkabs un Jānis, abi nešķiramie solabiedri no otrās klases.

— Saskanīgs pāris! — uzķēra arī pārējie. — Ha!

— Saskanīgs, saskanīgs!

— Ha, ha, ha! — smējās arī pienākušie; pat Jānis uzsmaidīja. Bet Jēkabs tīši klusinātā balsī piebilda: — Trokšņojiet, trokšņojiet, gan visaugstākais sadzirdēs jūsu smieklus un izsmiek-lus! — Viņš aprāvās un parādīja ar izteiksmīgu žestu, kā raustīs aiz ausīm, abām ausīm, abām rokām.

Venzelu Fricis pietvīka, dusmīgs pacēla dūri, nez kāpēc arī apsarkušu, piedevām vēl lielu un draudošu kā veseri.

Zēni no citām klasēm, vecākie un prātīgākie, kas vēl nebija aizgājuši, kāds desmits, klusēdami saģērbās un lēnām kāpa augšā pa trepēm, uz vestibilu; arī otrās klases puikas uz mazu brīdi bija pavisam klusi tapuši. Citi vēl palika ģērbjoties. Šveicaru pie durvīm nemanīja, droši vien stāvēja ārpusē, pavasara saulītē gozējās, vecais prauls, ūsas sildīja.

Pēcstundu plosīšanās lēkmes, kad viss šķie-tas sasniedzams, pašu spēkiem veicams, tādas draiska dulluma lēkmes daudzkārt nepāriet uzreiz, tieši otrādi — aug augdamas; tā arī šoreiz: vēl tikai vajadzēja atvērt ārdurvis un iziet uz ielas, lai dotos mājup, bet to nekādi neizdevās izdarīt. Plosīšanās vēl klunkšķēja zēnos kā ķīselis.

Pirmais pa kāpnēm uzskrēja Venzeļu Fricis, tad Jēkabs, kaut ko aušīgu kliegdams; ari klusais Jānis Caune, kas vienmēr izskatījās norūpējies, it kā pārlieku skumtu par sirdij tuvām lietām, — arī viņš metās augšup pa divi pakāpieni vien un vēl daži ģimnāzisti manierīgi uzliktās formas naģenēs. Ar vienu slaidu pieskrē-jienu Venzeļu Fricis pēkšņi atradās līdzās marmora krūšutēlam, norāva savu formas cepuri un veikli uzlika, rūpīgi to pielaikojot, lai nenokristu, cienījamā portreta bāli saltajam pakausim.

Tas izskatījās lieliski! Imperatoram cepure piestāvēja it labi, ne ko pielikt, ne ko atņemt.

— Bravo! — iesaucās pusaudži, gandrīz visi vienā balsī nokliedza, tie, kas turpat apkārt nu bija sanākuši, apstājušies, jo viņi visi bija pilnīgi tādās pašās domās: tas izskatījās lieliski.

Venzeļu Fricis atgāja nostāk, pavēroja, dziļ-domās klusēja, tad visgudri teica:

— Kā jauns puikiņš!

— Ģimnāzistu ģimnāzists, urrrā! — kliedza Jēkabs, nespēdams vairs mierā nostāvēt, ne mirkli klusi ciesties, neparastās ainas spēcīgi ietekmēts.

Arī Jānis Caune, mazu brīdi izmanījis, jautri bilda:

— Skat, kā izmainījušās sejas līnijas, cik maigas!

— Bāls un cēls viņš stāv mūsu acu priekšā.

— Mēs klanāmies ...

— Klanāmies.

— Klanāmies.

Viņi atkārtoja kā lūgšanā. Visi seši kļuva bezgala sajūsmināti: pieci bijīgi noņēma savas naģenes, un visi seši nolieca atsegtās galvas.

Bet līdz ar šo kustību pa skolas gadiem iedresētā pieklājības mācība, pa gadu simtiem asinīs iekļuvusī pazemība un pateicība, pilsoniska čiepa pret pašu galveno galvu lika trūkties, attapties, apklust, beigu beigās — atsegt to, kam jābūt kailam, un visi, cits citu grūstīdami, izdrāzās uz ielas, garām šveicaram, jautri tam uzsaucot «Sveiki!», uz ielas, kur spīdēja pirmā siltā pavasara saulīte, — aprīlis plauka un ziedēja, un šķita, ka daba atvērusies kā atmoda no dziļa miega.

Tādā draiskā burzmā uz māju steidzoties, viņi piemirsa ģimnāzijas direktoru, viņa paradumu stāvēt uz kāpnēm, balstoties ar labo roku pret margām, pašā augšā, klusi stāvēt un lūkoties mīļajos audzēkņos, it kā vērtējot savu darbu. Un cik sāpīgi tagad viņam bija redzēt, ar asi jūtamu smeldzi nolūkoties, kā viens no viņa lolojumiem rauj nost no galvas saņurcīto, sa-sviedrēto, nez kā vēl citādi sagandēto formas naģeni, lai nepieklājīgi, delverīgi uzmauktu to majestātiskajam cara profilam, kuru ik rītus Marijas tante slaucīja ar tīru, mīkstu, baltu batista lupatiņu. Viņš nespēja ilgāk skatīties, novērsās un domīgs aizgāja uz savu kabinetu. Ar smagu rūpju sirdi sēdās pie stabili masīvā rakstāmgalda un rakstīja pavēli: «Rīgas Aleksandra ģimnāzijas trešās klases audzēknis Fricis Mārtiņa dēls Venzelis par rupju disciplīnas pārkāpumu ...»

Nākamajā dienā direktora pavēles noraksts karājās pie ziņojuma dēļa visiem labi redzamā vietā. Zīmogs spīdēja pavisam svaigs.

Pirmajā stundā trešā klase tika nostādīta garajā koridorā pilnā formas tērpā, tas ir, ar

cepurēm galvās, skaistā ierindā, pēc augumiem, bet Venzelu Frici, satrauktu un izbijušos, sauca ierindas priekšā, kur vēlreiz paceltā, smalkā balstiņā rakstvedis nolasīja pavēli, ka «... audzēknis Fricis Mārtiņa dēls Venzelis... tiek izslēgts ... uz visiem laikiem ...», pavēli, kas liedz jebkad šim ģimnāzistam atgriezties šinīs telpās.

Direktors stāvēja turpat netālu. Kad beidza lasīt pavēli, viņš pienāca vēl tuvāk noteiktā, stingrā solī klāt sodītajam, steidzīgi, it kā nervozi norāva viņa naģeni, pagrozīja to savās baltajās rokās un noplēsa ģimnāzijas emblēmu. Tad izstieptā rokā sniedza atpakaļ, bet naģene atsitās pret zēna krūtīm, pret spožo metāla pogu rindu, kas brīdi pat necilājās, tās pogas sastingušas kaut ko gaidīja, — cepure atsitās un nokrita zemē.

Nez kāpēc, bet direktors, mācīts un savaldīgs vīrs ar sevišķi labām manierēm, pamazām kļuva arvien bālāks vaigā.

— Pieklājība prasa pacelt.

Pēc brīža direktors vēl lielākā klusumā, uzsverot katru vārdu, atkārtoja:

— Pieklājība ... prasa ... pacelt...

Venzeļu Fricis bija atguvies. Elpoja normāli.

Viņa pasmagās rokas gulēja mierīgas un sārtas gar sāniem. Kā jau ierindā nepieciešams, lai gan viņš atradās divus soļus visiem priekšā, ārpus ierindas, stāvēja, nostiepies taisns, nesatricināms, skatījās tieši direktora sejā, bet neredzēja. Plankums bija pārāk balts.

— To jūs prasāt, direktora kungs, — zēns atbildēja, — jūs ...

Ģimnāzijas direktors iekšēji satrūkās, sāka mulst, divas reizes pamīņājās, tā tikai — pāvi-sam nemanāmi, no labās uz kreiso, no labās uz kreiso, lūpas iedrebējās, tad ļoti mierīgā balsī teica:

— Paceliet!

Visa audzēkņu ierinda klusēja sastingusi, un klusums kā smags slogs gūlās pāri telpai, spiedās logos, durvīs, pa šķirbām līda ārā un klun-kuroja pa kāpnēm uz leju. Cepure, bez Rīgas Aleksandra ģimnāzijas zeltītās emblēmas, it kā pamesta, nevienam nevajadzīga lupata vāļājās uz grīdas.

— Paceliet!

Tas nu bija skaidrs, ka izglītotais un pieklājīgais direktors nespēs vēl trešo reizi atkārtot vienu un to pašu vārdu, un viņam, šķiet gan, nemaz nevajadzētu atkārtot, jo tas var graut disciplīnas pamatus visā skolā. Ieilgušo klusumu pārtrauca soļi, kas sāka skanēt, iečīkstējās grīda, bet savādo troksni neradīja direktora pamīņāšanās. Aizgāja izslēgtais audzēknis. Tas, kuram būs liegta, jebkad turpmāk liegta mācīšanās Rīgas Aleksandra ģimnāzijā. Ierindā palika tukša vieta, robs, kas auga arvien lielāks pret gaiši nobalsināto sienu.

Tādi audzēkņi aizgāja uz visiem laikiem. Lai gan Rīgas Aleksandra ģimnāzija devusi latviešu kultūras vēsturei daudz slavenu vārdu.

Par šo notikumu runāja ilgi. Sprieda, ka pavēle neesot pareizi uzrakstīta, daži zināja teikt, ka incidentu izskatīs, bet neviens cieši apgalvot tomēr nevarēja, ka akurāt tā viss būtu samisējies, tā risinājies, tieši tā, kā vēlāk sprieda, viens otram vēstīja.

Tas gan tiesa, ka Venzeļu Friča māte, tā veļas mazgātāja, tādām pašām sastrādātām, lielām rokām, apsarkušām, kā dēlam, nākusi, vienu

reizīti uzdrošinājusies atnākt pie direktora kunga, lūgusies, lai ļauj viņas dēlam mācīties, kabinetā iegājusi, bailīgi masīvajam rakstāmgaldam piespiedusies, ilgi, ilgi raudājusi un tas viņai bijis tik liels pārdzīvojums, kā pēcāk stāstīja, ka zaudējusi samaņu. Tad direktors piecēlies un izgājis. To gan bija redzējuši daudzi; Marijas tante, kas piekopa putekļus, atnesusi glāzi ūdens. Direktora seja, daži vēl ilgi atcerējās, tobrīd spīdējusi gluži nepielūdzama, salta un nopietna kā marmors.

Tā gada — 1906. gada pavasara gaišajos mēnešos direktors bija pasācis, ierasti atspiedies pret margām, arvien biežāk stāvēt uz kāpnēm. Viņam tīkams kļuva pats augstākais pakāpiens.

BRAUCIENS AR VAŽONI

Izskrējis uz ielas, jaunais cilvēks ne mirkli nesastomījās, neapstājās, tūlīt pat metās pāri vējā nopūstajam bruģētajam laukumiņam, jo pusapsnigusī divzirgu kulba pagaidām stāvēja ielas malā vientuļa un tukša.

«Brīvs!» viņš klusi iesaucās. «Brīvs,» izgrūda caur sakostiem zobiem. Un doma, neparastajā pēkšņumā tik gaiša kļuvusi, vēl skaidrāka un baltāka par šo janvāra dienu, apņēma jauno ' cilvēku, deva spēkus. Viņš drebēja. Vēl dažus soļus!

Daugavpils vakzāles priekšā nebija daudz cilvēku. Visi pavadīja vilcienu Rīga — Maskava, visi bija tur, ap vagoniem, kur tik negaidīti atskanēja šāvieni, tur, kur bija svinīgums, visi drūzmējās, bet drīz vien jau nāks ārā, izbirs, velsies pa sniegu sīkbirģelīši sīkiem teci-

ņiem, skriešus, kā no sava likteņa bēgdami, resnos, apkažokotos vēderus pieturēdami.

Jaunais cilvēks, vaiga gandrīz vēl zēns, garš un kalsns savā reālskolnieka formas mētelītī, kas plandījās gariem stūriem vaļā, ielēca, krišus iekrita kulbas sēdeklī kā mīkstos pēļos, atviegloti noelsās, mirkli nezināja, ko darīt, tad kliedza:

— Pa bulvāri! Laid pa bulvāri!

Labā roka pati ieslīdēja formas mēteļa kabatā, uztaustīja smago priekšmetu, kas sitās pret sirdi, bet metāls bija gluži karsts, sasilis pa dažām minūtēm, kamēr skrēja, un rokas arī bija karstas, trīsošas, sasilušas. Viņš nejuta savu ķermeni, šķita, ka tas izaudzis liels, aizņēmis visu kulbu, reizēm šķita, ka vēl arvien jāskrien, tirpas gāja pār muguru, it kā no zemes atrāvies, kā pa gaisu lido, visapkārt sniegs, gariem sojiem pa bruģi steidzas, lēkšo uz priekšu.

— Nūūū ... Kustas! — ierēcās sārtvaidzīgais važonis, ar skubu saliecās uz priekšu, rāva apbružātos ādas grožus, dzelži grieza zirgu galvas sānis, pierāva pie spēcīgām krūtīm, kamēr viņš nadzīgi raustīja, jo satraukums pārmetās arī uz kulbas un divu spēcīgu zirgu īpašnieku. «Būs sadzēries,» aizdomājās važonis, atcerēdamies, kādas ieplēstas, trakas acis spīdēja — it kā miglainas, un mētelis vaļā — tādā salā. «Jau no agras priekšpusdienas skolnieciņš iemetis ... Khm, khm ... Cik ta nu knābītim vajag, hm, hm-m!»

Un kulba, pāris reižu pazvalstījusies uz resnajām dzelzs sliecēm, ņipri rāvās uz priekšu.

Naģene, kas steigā nemanot bija nokritusi turpat zemē, puisim iekāpjot, nokritusi dzijajā sniegā, uz lielas kupenas paša gala, ar skolas

zīmi pret vakzāli pagriezusies, pret to masīvo, Rīgas zemē stingri ieaugušo ēku, no kuras drīz vien izskrēja divi gorodovoji. Tuntuļu tuntu-ļiem. Naģene tūlīt pat iedūrās viņiem acīs. Viņi ar-visu mākti skriešiem metās uz tās pusi.

• ,— Nūūūū! — atkal kliedza sārtvaidzīgais, it priecīgs, ka var braukt, jo sēdēšana uz vienas vietas tādā salā nav nedz veselībai, nedz kabatai ģeldīga. — Nūūū! Aizzz-iet! Aizzz-iet!

Kamanas nesās pa piesnigušo, cieti nobraukto bruģi. Zirgi bija spēcīgi. Reizēm tikai slieces žēli iesmilkstējās pret kādu akmeni, kas bija jau kails kļuvis — pavisam bez sniega.

Gorodovoji attapās tikai tad, kad pieskrēja klāt, apstājās, zābakpumiem iedurdamies, pie ērmotās kupenas ar cepuri galā.

Sniga. Gaisā, kas kraukšķēja no sala, klusi un lēnām peldēja sniega pārsliņas, vizuļodamas, cita aiz citas, kā rotaļādamās.

Abi kārtības sargi nesapratnē sāka mīņāties, prātodami, ko darīt, bet, par laimi, no dzelzceļu patiltes iznira jātnieku patruļa, kas šoziem pa Rīgas ielām drasēja caurām dienām un naktīm. Patruļas priekšnieks uzreiz saprata, kas noticis, — viņi bija jau padzirdējuši četrus šāvienus, iztālēm, kā noslāpētus, jo vakzāles stiklotais jumts neļāva sadzirdēt skaidrāk.

— Uz priekšu! — viņš nokliedzās, un visi astoņi jātnieki, it kā to vien būtu gaidījuši, aizaulekšoja pakaļ tai ātrajai kulbai, kas bija vēl redzama slaidi iegriežamies Aleksandra bulvārī.

Jaunais cilvēks sazvēlās sāņus, jo pagrieziens bija straujš, un zirgi, pacietīgi ilgi nostāvējušies, rāvās uz priekšu, cik vien spēja. Sniega pikas, stingras un cietas kā akmeņi, šķīda uz visām pusēm, uguns ikreiz šķīlās, pa-kāviem pret bruģi patrāpoties. Tikai tagad, ar galvu sāpīgi atsitoties pret kamanu sānu loga malu, viņš aptvēra, ka cepures nav. Viņš zēniski naivi iesmējās, vēlreiz aptaustot nagana spalu. «Cik vēl patronu? Cik vēl...» Viņš pagriezās pret aizmugures lodziņu, brīdi skatījās, uzmanīgi ielūkodamies visā Aleksandra bulvāra, kas bija jau nobraukts, garumā, pasmīnēja, tad apmierināts sarīkojās uz ērtāku sēdēšanu.

— Ātrāk! — viņš sauca, nez kāpēc sajūtot nepārvaramu drebuli vēderā — tieši tagad, kad viss bija beidzies, laimīgi beidzies tur, vakzālē, tais mirkļos, kamēr pavadīja pasažierus.

— Nūūū ...

Un zirgi jau gandrīz aulekšoja, varētu teikt, ka tikpat trakoti ātri kā jātnieku patruļas rikšotāji, kas drāzās šurp, slaidus, muskuļotus kaklus izstiepuši.

Atstatums tomēr samazinājās, bet to pagaidām varbūt varēja manīt tikai vajātāji.

— Nūūūū! Nūūū!

Braucienu ar važoni viņš nebija paredzējis. Tas viss notika pats no sevis, kā nepieciešama piedeva nāca klāt, un viņš sāka atcerēties, ko bija darījis, lai pamatīgi sagatavotos, lai viss noritētu raiti un gludi, kā pats sevī klusām gribēja jokot, tagad, kad divi spēcīgi rumaki rāvās uz priekšu aulekšiem, kad viņš jutās gandrīz jau drošībā, — vēl tikai dažus kvartālus, vēl dažus, tad pagrieziens, mazs gabaliņš pa kupenām, viņš atcerējās agro rīta stundu, kad kājām nāca uz pilsētas centru, steidzās nenokavēt vilciena atiešanas laiku, tur būs piesnidzis, snieg bez pārtraukuma jau kuro dienu, pagrieziens — un drīz vien viņa mājas, divstāvu mūra celtne, droša, silta. Brauciens ar važoni nāca negaidīts. Vakar, kamēr viņš, savā istabiņā ieslēdzies, pielaikoja mēteļa iekšējo kabatu, no kuras ātri varētu izraut šaujamo, mēģināja, pat spoguļa priekšā izmēģināja, kā viss notiks, par atkāpšanās ceļu ne vienu mirkli domas nenāca galvā, viss būs labi, jābūt labi, šķita, ka vajag tikai ieraudzīt, pieiet pavisam tuvu klāt, nomērķēt, lai nebūtu kļūmes, un viss beigsies labi pats no sevis. Viņš nodrebēja: tikai tagad zēns skaidri jo skaidri apjauta, kas būtu noticis, ja nebūtu šīs važoņa kulbas, ar ko nu pa kaklu pa galvu rāvās caur sniegoto Rīgu tālāk prom. Brauciens bija nejaušs.

Attālums starp abiem punktiem — astoņiem vajātājiem skaisti lēkšojošos zirgos un vajāto jauno cilvēku, gandrīz vēl zēnu, kas steigā pazaudējis reālskolnieka cepuri uz sniega kupenas, — tomēr samazinājās. Bet to varēja arī nemanīt.

— Nūūū! — augšā uz bukas nepiekusis sauca sārtvaidzis. Groži tika turēti stingri nostiepti, un zirgi auļoja. Arī viņam iepaticies šis neparastais brauciens. Droši vien študente būs krietni jautrā prātā, iesilis, kādu biedru uz Maskavu pavadot, izskatās no bagātajiem, samaksās labi. — Nūūūū!

Un kamanas ar diviem zirgiem, labākais pilsētas transports ziemā, lidoja kā uz spārniem.

Zēns, kulbai sašūpojoties, sasvārstoties, pieturējās ar kreiso roku pie sēdekļa, bet labā ik palaikam aptaustīja mēteļa krūškabatu. Cik vēl palicis?

Tajā mirklī, kad atskanēja šāviens, nagana mēlīte tika ātri nospiesta, viens, divi, trīs, vai-

rākas reizes pēc kārtas nospiesta, cītīgi mērķē*-jot melnajā siluetā, kas nekustīgs stāvēja pie vagona kāpnēm. Nevienu citu viņš vairs neredzēja, jo pa labi un pa kreisi pēkšņi viss nobālēja, pārvērtās par gaišpelēku, gaistošu masu, kā nebijis, viss pārējais izzuda, palika tikai melnais siluets, brangs un liels, ienīsts, ienīstams. Mērķis, kurā šauj, lai to iznīcinātu.

Kulba nemitīgi zvalstījās. Un ar katru jaunu mirkli viņu sāka pārņemt satraukums, ka vēl viss nav padarīts.

Šauts no pāris metru attāluma! Tikpat kā ar roku varēja aizsniegt, kad visi pārējie pašķīrās, dažas skaistas sievietes kažokādas apkaklēs rāvās, smalki spiegdamas, nu ne sevišķi galanti iekliegdamās, kamēr viņu mīlulis tur stāvēja stalts, gluži nekustīgs. Tur nevarēja klūmēties. Nedrīkstēja. Nē, nē! Un melnais siluets saļima, sabruka, novēlās kā maiss.

— Nūūū!

Nervi bija saspriegti līdz pēdējam. Tagad sākās atslābums: kāds lēnām vilka garu dzelzs stieni gar deniņiem, viņš pievēra acis, pakausī sāka sāpēt, un viņš nervozi apmetās uz aizmuguri, paskatījās caur lodziņu — jau tik tuvu! Zēns uzreiz saprata, ka tie dzenas pakaļ un tieši viņam, nevienam citam, lai gan visu laiku nebija par to domājis, piemirsis domāt, atcerēdamies, prātā skaitīdams, cik tad lodes dabūja ienīstais kara tiesas priekšsēdētājs Ivans Ivano-vičs Koroļkovs, Rīgas smalkāko dāmu mīlulis jau kopš pagājušā gada rudens ballēm, mīlulītis ar melnām Ūsiņām, jau kopš rudens. Visas viņam vajadzēja ietriekt, visu nagana ritentiņu iegriezt šim skaistulim!

Viņš saspringa. Vajadzēja kaut ko uzsākt, darīt. Viņš kliedza važonim, pats nesaprazdams — ko?!

— Nūūū! — atkal skanēja tur augšā.

Lodziņš bija mazs, un stikls izbirza bez trokšņa; vismaz to nedzirdēja trakajā braucienā.

Pirmais jātnieks trīsēja, smieklīgi tirinājās jau tikai vairs kādus pārsimt soļus aiz kamanām. Caur zirgu pakavu un slieču uzvandītajiem sniega putekļiem, kas sajaucās kopā ar rotaļīgajām pārsliņām, grūti bija saskatīt, kurš jātnieks piekļuvis tuvāk.

Mērķis. Šoreiz tas nebija mierīgs melns siluets, bet ļoti kustīgs, trīsošs punktiņš. Un punktiņu saradās arvien vairāk abās pusēs, vesels bars nāca virsū. Viena, divas... Jau pēc otrās reizes viens trīsošais mērķis salocījās, it kā sarāvās, kļuva mazāks, tāds kā plakans, varbūt paklupa, izzuda zēna acīm. Pārējie vēl ātrāk traucās šurp.

— Velns! — nolamājās patruļas priekšnieks, kas dzina savu zirgu aiz trim malējiem, jo vienmēr bija gudri gatavs uz visu, šoreiz būs jāsamierinās, ka nesaņems rubļus par dzīvu. Vajātāju komandieris pārskaitās. «Nobeigt mai-tasbērnu!» Viņš vēlreiz sulīgi no visas sirds izlamājās; — Velns, nolādētais! — Tikai diemžēl neviens viņu nedzirdēja. — Nobeigt!

' Īsās jātnieku karabīnes šāva teicami. Vispirms viņš sajuta asu belzienu pa plecu; gluži vai pazīstams pieskāriens plecam, var teikt, ka gandrīz tāpat sit draugi jokodamies, kad sāk mērīt spēkus starpstundās, it sevišķi Derkumu Janka, piektās klases cīkstonis, — kad tas deva, tad bija ko just.

Ldbā roka atvilkās no lodziņa, nagans ļengani noslīdēja, novēlās uz sēdekļa, viņš sarāvās čokurā, jo otrs sitiens, vēl asāks, vēl smeldzošāks, ieskrēja kaklā, turpat pie pleca, pēkšņi aizraujot elpu. Tā vairs nebija draudzīga uz-plikšķināšana — kā Derkumu Janka skolā.

— Griez... pa labi... — viņš izdvesa čukstoši. — Šķērs ... šķērs-ie-lā ...

Zirgi vēl vairāk satracinājās no šāvieniem: ne tos apturēt, ne sagriezt, krākdami stiepās uz priekšu.

Sāpes pārņēma visu labo plecu, galva smagi liecās uz leju, ne ar kādu spēku nebija to vairs iespējams saturēt, viņš pēkšņi atcerējās savus klasesbiedrus, viņš redzēja, ka visi sanākuši apkārt un skaļi aplaudē, bet pats, uzkāpis uz skolotāja krēsla, iedvesmē citus ar runu: «Biedri! Jūs visi labi zināt, kas ir mūsu tēvu un brāļu bende, mūsu tautas bende, kas tagad parakstījis spriedumu ...» Aplausi pāršalca visu klasi, neļāva tālāk runāt. Liela gaisma nāca pa logiem iekšā. Šoziem agri sāka snigt, sniega bija sasnidzis ļoti daudz. Un gaisma, kas parādījās logos, pamazām pārvērtās, it kā grūdieniem, guldzieniem mainījās, kļuva arvien sārtāka, biezēja, aizmigloja acis, tās viņš tikai ar grūtībām spēja atplest vaļā, jo sāpes apņēma visu pakausi, deniņos sāka klaudzināt, sīki, sīki piesitieni spiedās arvien dziļāk, pakavu klaboņa atbalsojās visapkārt kā nebeidzams, mūžīgs ritms, reizēm kluss un maigs, kas ieaijā. Tikai asās sāpes neļāva iemigt.

«... kas tagad parakstījis spriedumu ...»

Gribējās sajust draudzīgu roku pieskārienu, paša rokas izmisīgi taustījās, auksti, mikli pirksti krampjaini žņaudza sēdekļa malu, jo trakais zirgu skrējiens nebija vēl galā, tā vien šķita, ka nebeigsies nekad, tāpēc gribējās, lai Der-kumu Janka, viņu klases cīkstonis, liktu savu spēcīgo plaukstu, lādzīgais puisis, kas aizstāvēja vājākos, uzliktu plaukstu tagad, tieši tagad, būtu kur pieķerties, jo visu laiku sāpju smagums vilka uz leju, pats no sevis viss slīdēja uz leju, slīdēja kā ragavu slieces, viss viegli traucās uz priekšu, kā sniega pūkas lidoja.

«... kas parakstījis spriedumu ...»

Zirgi aulekšoja. Šāvieni bija gan apklusuši, bet abi satracinātie zirgi aulekšoja; aiz muguras, aiz tās kulbas, kas bija piekarināta viņiem abiem kā biedēklis, dzirdama nepārtraukta pakavu klaboņa, tuvojās, auga un sitās visapkārt kā nebeidzams ritms, mūžīgs, kas nekad neie-aijās, bet dzīs uz priekšu.

«... spriedumu ...»

Blakām jau lēkšoja jātnieki. No abām pusēm ietvēra, neatlaidīgi spiedās važoņa kulbai klāt, saņēma kā knaiblēs. Abi zirgi pamazām nomierinājās, pārgāja uz rikšiem. Tramīgi sprauslāja. Beidzot apstājās, jo jātnieku patruļa aizšķērsoja ceļu.

Brauciens nu bija galā: kad reālskolas piektās klases audzēkni, kas važonim likās tik gaužām piedzēries, izrāva ārā, viņš nepretojās, ' paklausīgi izstiepās sniegā visā garumā un gulēja tur kā sastindzis, — tad viņš vienu mirkli izskatījās sevišķi trausls, pavisam sīciņš, kā mazs zēns.

Dzidrais sals stinkšķēdams pieņēmās. Sniega pārsliņas, rotaļīgi griezdamās, vieglā dejā virpuļodamas, skāva zēnu arvien ciešākā sapņu putenī.

Patruļas priekšnieks ziņkāri pienāca pa skrapstošo sniegu un grūda zēna sānos ar zā-bakstulmoto kāju, bet zēns to vairs nejuta — viņš vēl arvien lidoja važoņa kulbā uz priekšu.

Sniegs, kas krita lēnām uz guļošā sejas, nekusa.

RUDENS SAUSSALĀ

Saules stari pēcpusdienā neatturami slīdēja arvien zemāk, līdz beidzot iekrita stikla traukā un saplīsa, salūza, sadalījās pa visu tukšo kristāla tējas glāzi, un stikls izstiedzēja un sārti dzirkstīja, tikai ar vienu stūrīti garā auklā pieķerdamies sudraba karotītei, kas arī iemirdzējās, it kā būtu dzīva, mirkšķinātos un jautri smīnētu pār visu seju. Man patika tāda pārvērtība. Gulēdams slimības gultā lielāko tiesu uz muguras, es jau laikus centos pagriezties uz kreisajiem sāniem, gaidīju, lai ne mirkli nenokavētu, laimīgs tvertu tieši šo brīnumpilno brīdi, kad saule atnāks ciemā un sāks ap mani rotāties. Mani ietina siltas segas, tik pierastas, ka es tās jau neieredzēju, arvien no jauna gribējās nomest, nospārdīt, it kā līdz ar segām spētu izrauties no vājnieka migas, kas sildīja, kas apmīļoja, kas deva patvērumu, bet mani tas vairs neapmierināja, gribēju mest prom, kā smagu nastu nogrūst, lai pleciem būtu vieglāk un elpa, ilggaidīti saskardamās ar sārto saulstaru gabaliņu, kāri piepildītu krūtis, ko visu laiku māc apsegi, mātes roku apčubināti, nogludināti, saudzīgi noglāstīti, jo guļu slims. Mana slimība sākās gluži nejauši: pēcāk man pašam, it kā es nezinātu, pavēstīja, ka, draiski

rotaļādamies ar kalpu gala puišeļiem, kā jau vienmēr, visvairāk gan ar smaidīgo baltgalvi Anšeli, nejauši esot iekritis dīķi, kaut gan mans tēvs aizdomīgi pēcāk visu laiku šķielēja uz manu pusi, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa mīļo dēliņu tie šmurguļi būs paši tīšām iegrūduši, pagrūduši no laipas, lai kundziņš arī pa-slapina baltu vēderiņu, — tagad jau visi zemnieki kā traki palikuši, nudien, cits citu sakūda. Mans tēvs, švītīgais muižnieks Kārlis fon Meijers, šķiet gan, tad nu nenoticēja ne drusciņ, ka man pašam, kā es pēc karsoņa izstāstīju visu pa kārtai, kājas pajukušas, jo laipa bija jau slapja un gluma kļuvusi jautrā spēlē ar ūdeni. Droši vien tēvam sen jau nepatika, ka tik ilgi draudzējos, tik sirsnīgi un stipri esmu pieķēries kalpu Anšelim, jo mans tēvs varēja arī nezināt, cik skaistas stabulītes taisa Anšelis, visbeidzot, ka viņš sen nav Anšelis, bet Ansis, mēs tik viņu ķircinādamies tā vēl saucām, un tikai vēl pa vecam paradumam kopā ar pusaudžiem turas, neviens nezina, kā viņam sokas darbs ar nazīti, dažā brīvākā brīdī, kad zirgi apkopti, greba karotes, krūzītes taisīja, un to jautrais puisis prata visu cauru gadu, stabulītēm nebija pacietīgi jāgaida sulu mēnesis, kad katrs muļķis prot mizu atlecināt. Mēs vienmēr, Anšelis un es, sēdējām piesaulītē plecu pie pleca, galvas kopā sabāzuši, kamēr viņa rokas veikli meistaroja jaunu skaņu pasauli, lai man to uzdāvinātu, nu, protams, es gandrīz piemirsu pateikt, ka viņš jauki spēlē ar šīm stabulītēm, no katras izvilināja arvien savādāku skaņu — gan dzidri gaišu, augstu un zilu, kā pavasara debesis, gan arī rēni skumju pūtienu, kas žēli, vientulīgi skan ik rudeni tumšajā silā, caur ko

jābrauc uz pilsētas skolu. Nu gan sen nav braukts: viss sastindzis vlsteklīgajos apsegos, kas silda rokas un kājas, kas izveselo, kā mā-mlte bieži atkārto, kamēr mani ar karotīti uzmanīgi nesteigdamās baro mūsu apteksne Ieva. Nekur tagad es nebraukšot, vēl daudzas dienas nedrīkstēšu celties, taisni vai dusmas plēš krūtis pušu, dedzina kaklu, kaut kas skrāpējas un kasās pa muti, rīkles galu, kā ar adatām dursta, gribas bez pārtraukuma klepot. Un visi saka, ka es vēl esot loti slims. Bet pēcpusdienas saule nāk ciemā, un es jūtos labi, tikai žēl, ka pie manis nenāk kalpu Anšelis. Mani vecāki, kad es prasu, visādi atrunājas; reizēm man šķiet, ka viņi kaut ko slēpj. Tāpēc arvien vairāk gribas pašam celties kājās, iet laukā, pasēdēt pie-saulītē, paklausīties, cik dažādi spēlē stabulītes, plecu pie pleca, jo man nīstams un riebīgs kļuvis mans vārgulīgums.

Var jau būt, ka esmu pats mazliet pie visa tā vainojams, ja runā par ilgo gulšņāšanu. Tā reiz, ap pašu dienasvidu, muižas sētā sacēlās tāds nedzirdēts jandāliņš, ka ne par kādu naudu nevarēju ilgāk vairs nogulēt mierīgi, izrausos no segām un apsegām, tāpat basām kājām aizelsies, klepodams pietipināju pie loga, lai redzētu, kas tad tur lejā īsti notiek. Tur lejā notika lielas lietas. Vispirms jau tas, ka es nekā neredzēju, gandrīz nevienu cilvēku nemanīju, jo sēta bija pilna melnu, smagu, gar zemi draudīgi lienošu dūmu, bet liesmu mēles locījās un lēkāja pa mūsu klēts jumtu, kur ratu darbnīca un bišu vaska istaba, tēva izgudrojums, ar kuru viņš, kā dzirdēja sen runājam, pelnīja lielus rubļus. Bet cilvēkus neredzēja. Bija dzirdami gan kliedzieni, skala sieviešu bļaušana, raudas,

it kā viņas skaustītu piedzērušie viri, noblik-šķēja medību bise gandrīz ar abiem stobriem reizē, tad atkal brēca sieviete, balsis nāca arvien tuvāk, es jutu, kā man noreibst galva, mani aptvēra mīkstas, stipras rokas, un Ieva bārdamās, no visas tiesas kauninādama, aizstiepa mani uz gultu. Tad es saslimu vēl smagāk. Ar Ievu norunājām, ka neteiksim nevienam ne vārda; šoreiz labsirdīgā Ieva bija vēl labsirdīgāka nekā parasti, gurdi māja tikai ar galvu un glāstīja manu karsto, kā ugunīs degošo pieri, un es caur karsoņa miglu katru gaišu brīdi redzēju, ka viņa slauka acis lakatiņa stūrī. Vēlāk, daudz, daudz vēlāk uzzināju, ka kazaki nošāvuši viņas brāli; daudzus tajā reizē esot apšāvuši. Tad, kad es gulēju gluži slims, man neviens neko neteica. Pašam viss ar laiku bija jāuzzina.

Otra reize, kad vājums mani atkal pārņēma, slimība piespieda plecus pie spilvena vēl varmācīgāk, kritu vēlreiz atpakaļ karsonī, tiešām bija lieka. Galvenais, ka šoreiz es nebūt nebiju nadzīgs piedalīties kaut kādā nedarbā, kaut ko aizliegtu izdarījis, labus padomus neievērojis, nē, — tolaik gulēju mierīgs un pavisam slābans no ilgās sildīšanās pa mīkstajiem dūnu pēļiem, pat domās visu darīju tā, kā lielie vēlējās, un abi mani mīļie vecāki varēja justies aplaimoti par tādu bērna rātnību, tomēr dziļi nelaimīgi viņi pamazām kļuva, redzot, cik ilgi un nežēlīgi viņu paklausīgo dēliņu moka slimība. Lai nu kā, bet otru reizi slimība uznāca pavisam negaidot, tāpat kā pats visu nelaimju sākums, kad augšpēdus ievēlos vēsajā dīkūdenī. Tā nu sagadījās, ka tieši tajā vakarā, kad Ieva man iedeva vienu stabulīti, ko viņa pēc mana lūguma sameklēja rotaļu kaudzē un ko es drošības labad paslēpu zem spilvena, mans švītīgais tēvs, barons Kārlis fon Meijers, sadomāja pasērst pie vārguļa gultas, kā nosēdās, tā gandrīz vai veselu stundu necēlās kājās, kamēr kādā jaukā mīlināšanās un tērgāšanas brīdī mana stabulīte pati izvēlās uz grīdas. Kādas šausmas! Tēvs kļuva sarkans, sāka skraidīt pa istabu un nelabā balsi kliegt, ka es esot pēdīgais nekauņa, cietsirdīgs un nešķīsts puika, kas nemaz nemīlot savus vecākus, kuri visu savu sirds mīlestību atdod tikai man vienīgajam, arī visu īpašumu, visu atdodot muižas mantiniekam, viņš kliedza bez pārtraukuma, beigu beigās, kā jau es paredzēju, paķēra nelaimīgo An-šeļa stabulīti, vienu no skaistākajām un jautrākajām stabulītēm, kādu vien viņam izdevies šopavasar atlecināt, līdz vēlai atvasarai tā jauki skanēja, — to tēvs dusmās paķēra un salauza. Manu acu priekšā. Es pielēcu gultā sēdus, iebrēcos pilnā kaklā, tūlīt uztraukta ieskrēja māmiņa, bet durvīs klusa un nopietna jau stāvēja Ieva, un es raudāju, kā ar vicām izpērts, brēcu kā zemnieku puika. Iemigu tikai ap pusnakti, kad tālas, maigas skaņas sāka spēlēt logā, un man reizēm šķita, ka tur beidzot pats An-šelis atnācis ciemos. Un slimība mani nelaida vajā vairākas dienas un naktis; tā kopā ar maigajām stabules skaņām nesa mani prom.

Mana dzīve kopš tās reizes stipri vien izmainījās. Vecāki pret mani kļuva vēl maigāki, aizvien retāk nāca mūsu apteksne Ieva, un par to, ka labsirdīgā un mierīgā Ieva nenāca, es skumu visvairāk, it kā tiešām manās krūtis pukstētu cieta jo cieta sirds, pret vecākiem tik gauži nocietinājusies, un es nespēju to mīkstināt,

bet ar veseļošanos gan gāja strauji uz labo pusi. Kļuvu ari patstāvīgāks, ar katru baltu dienu patstāvīgāks, kā par brīnumu, daudz neko neievēroju, ko man tagad teica, pats visu laiku klusēju, ja kāds tuvojās, bet skaistajos brīžos, kad nāca ciemos saules sārtais baloniņš, jutos bezgala laimīgs: gribējās skriet un lēkt, iet draiskās rotājās tāpat kā agrāk. Un drīz vien es pavisam izveseļojos.

Biju nogulējis ar šo nepatīkamo kāsu, kas pārvērtās reizēm bīstamā krūšu kaitē, gandrīz vairāk par vienu mēnesi; kā septembra sākumā iegulu, tā tikai oktobra vidū, kad ūdens-pelķēm pirmais plānais ledus pāri vizēja ik agru rītu, cēlos kājās, kaut gan manas garās, it kā vēl garākas pastiepušās kājas trīsēja un ļodzījās, un neviens mani negribēja laist ārā pirmajā pastaigā gluži vienu. Kā jau teicu, biju kļuvis patstāvīgāks, un es, silti satuntuļots un dūraiņus apvilcis, pats droši vēru lielās parādes durvis, kas veda cauri stiklotajai ziemas verandai tieši dārzā.

Koki stāvēja kaili, šur tur ābeļzaros bija aizķērusies pa brūnganai lapiņai, zeme un zāle ar čaganu sarmu pārklāta, bet saule aiz ēkām, pavēnī vēl silti sildīja. Vienā zarā ieķēries zirnekļa tīkliņš trīsēja kā atvadas. Bija silti. Drīz vien kaunīgi iebāzu cimdus plikā puska-, žociņa iekškabatā. Atmetu galvu, lai drošāk ieskatītos zilajās debesīs, bet saule smagi uzgūla plakstiņiem, ka ne atvērt. Galva apreiba, un gaiss skanēja pāri visiem laukiem, līdz pat lielajam silam. Uz brīdi pat piemirsu, ka tūlīt došos pie Anšeļa, jāapmeklē viņš, tā domāju un cerēju, vārgdams istabā, — grūta bija iešana, jo pa tik ilgu laiku biju paspējis atra-

dināt sevi no tādas piepūles. Apstājos. Izvēlējos vienu noteiktu koku, teicu, ka līdz turienei aiziešu, un es aizgāju. Par to, ka divreiz gandrīz novēlos kā pelavmaiss, neviens nekad neuzzinās — cilvēkam drīkst būt kāds noslēpums, citādi nav nemaz interesanti dzīvot. Gāju no koka uz koku, no koka uz koku, palaikam pieturējos, atpūtos, gāju atkal no mērķa uz mērķi, līdz beidzot atrados uz lielās gatves. Vēl daži soli garām akmens šķūnim, kā mēs visi to saucām, jo sienas bija celtas no apaļiem laukakmeņiem, cieši garām dīķim, ar kuru man vairs nebija sevišķi labas attiecības, vēl drusciņ jānogriežas pa labi gar veco dzirnavu māju, un sen neredzētā kalpu ēka klāt. Kājas pašas atnesa. Pie vecajiem staļļiem, kur tagad uzglabāja ratus un ragavas, es sameklēju pazīstamc plakano dzirnakmeni, galīgi piekusis apsēdos. Muižas kalpu mājas logi bija kā ar roku aizsniedzami.

Agrīnā rudens saulīte žirgti kausēja sarmu un sildīja manas slābās krūtis, laiskā mīlīgumā glaudīja plecus, un tā es nemaz nepamanīju, ka vecajiem staļļiem tuvojas maza meitenīte, milzīgā brūnā seģenē ietinusies, tievās kājeles pret sauli cilājās kā stārķim. Vēl bija agra priekšpusdiena, un nakts salna turējās arī uz gatves grubuļiem.

— Labdien, — viņa teica, līdzko apstājās manā priekšā.

Es ziņkāri paskatījos. Sarāvos, jo mani pārsteidza divas zilas acis — tik līdzīgas Anšela mierīgajām acīm, ka sāku pat smaidīt. Es palocīju galvu, atbildēju:

— Labdien, labdien! — Un tas izklausījās tik neciešami vecīgi un prātīgi, ka mani kutināt

kutināja laist vajā smieklu, kas bija noglabājies kaut kur dziļi krūtīs, ilgā laikā uzkrājies, bet es tomēr nesmējos, jo mazās meitenītes seja bija skumju apēnota.

Viņa stāvēja un gaidīja.

— Nu, saki kaut ko! — viņa beidzot atsāka.

Un es pasmaidīju. Lūk, kā, es tiešām biju kļuvis pa šo laiku, kamēr slimoju, daudz vecāks, mierīgāks, mani pārņēma sajūta, it kā es būtu zaudējis savu labo roku, un tagad, kamēr iemācīšos visu izdarīt tikai ar kreiso, cauri manim izies daudzi grūti brīži un visi tādi, kad būs jāapsver katrs solis, jāpārdomā ikkatra kustība. Labās rokas ilgi pietrūks.

— Ko tu gribi, lai saku?

Viņa nodūra acis, kas varēja nozīmēt, ka es visu pats ļoti labi zinu, nav ko izlikties.

— Tu esi Anšeļa māsiņa, jā?!

— Jā.

Es sakaunējos nez kāpēc, bet klusām tomēr pajautāju:

— Kā tevi sauc?

— Ilze. — Un viņa atkal skatījās man acīs.

— Tev nav auksti, Ilze?

— Nē. Māmulītes lielais lakats ir silts.

— Ko mamma dara? — jautri teicu, apmierināts iedomādamies, ka nu būs sarunu pavediens rokā.

, Viņa atkal nodūra acis, skatījās sausajā, pelēkajā zemes virskārtā, kas ratu riteņiem samalta, un klusēja. Bija skaidrs, ka man pašam jākļūst runīgākam.

— Mamma droši vien strādā pa iekšu, — es atsāku, bet Ilze vēl arvien skatījās zemē, it kā vēl vairāk prom griezās. — Ko papus dara?

Pēc ilgāka klusuma brīža es vēl piebildu:

— Nu man būs jāskubina tevi, Ilzit, taču saki kaut ko!

Viņa māja ar galvu, kas liecināja, ka nemaz nedusmojas uz mani, netur jaunu prātu, bet pati negrib neko teikt, gaida. Tāda klusēšana pašlaik bija visvairāk piemērota, kā Ilze domāja, kad pēc tik ilga laika divi atkal satiekas. Ne jau visu var vārdos ielikt. Un viņa, to pati arī apjēgusi, sapratusi, pacēla galvu, skaudrā izbrīnā lūkojās manās acīs.

— Tēta un māmulītes nav, — viņa pavisam klusām ierunājās.

— Kā! Nav? — es iekliedzos.

Ilze skatījās uz mani klusi un mierigi. Un papurināja galvu, kas apstiprināja tikko teikto.

— Ko tu runā! Kā! Nav!?

Viņa atkal papurināja galvu.

— Viņus nošāva. Tā mūstante teica, — Ilze iesāka ātri bērt visu pēc kārtas. — Es tikai redzēju, kā aizveda. Tu gulēji slims.

Tas viss aizskanēja vienā garā vārdu burzmā, kā ratu riteņiem aizklabot pa lielo ļaužu ceļu, kas veda uz baznīcu.

— Kur aizveda?

— Nošaut.

— Ko tu runā! Ko tu runā!

Man uz pieres parādījās sviedri, es jutu, kā mugurai kļūst karsti, smagi, atkal kaut kas milzīgs, tāpat kā manas sērdzības dienās un naktīs, uzgūlās visam manam augumam, spieda galvu uz leju, es redzēju pelēku, sausu zemi, lielus zemes grubuļus, kas bija jau caursaluši.

— Ilzīt...

— Jā.

— Kas lika nošaut?

Viņa sastomījās, tomēr pateica:

— Baronlielkungs Meijers.

— Kas!?

— Baronlielkungs Meijers.

Pirms slimības es būtu strauji lēcis kājās, skrējis ar dūrēm virsū, pierādījis tieši tādā veidā, ka tie ir salti meli, ko Ilze nupat izrunājusi, ka nekad tos nevajag atkārtot, tie ir meli, meli, bet nu bija pagājis savs pārdomu laiks, es biju slimojis, manas kājas bija vārgas, un biju kļuvis arī vecāks. Es salīcis sēdēju.

— Tu redzēji, ka es iznāku?

— Jā, redzēju.

Un tad es neizturēju, kliedzu pilnā balsī:

— Anšelis ...

Ilze bija visu jau pārdzīvojusi; viņa gluži mierīgi atbildēja, neļaujot man turpināt:

— Nošāva.

— Anšeli!?

— Jā.

Pēkšņi radušos klusumu piepildīja viens vienīgs vārds:

— Kāpēc?

Un šis vārds izauga kā melns balons manu acu priekšā, uzgula virs galvas.

— Viņš tevi piekāva.

Klusums.

— Mani piekāva... — es beidzot atkārtoju, es vairākas reizes atkārtoju «mani piekāva», skatīdamies kaut kur tāli, tāli, «mani piekāva», skatīdamies tur, kur neko vairs nevarēja saredzēt.

— Baronlielkungs... — Ilze iesāka un aprāvās.

Pēc laba klusuma brīža es atkal atsāku:

— Bet tu? Kā tu paliki?

— Mūsutante tad kliedza: «Tas ir mans meitēns! Neaiztieciet! Tas ir mans meitēns! Tas ir mans!» — Ilze prātīgi skaidroja. — Vēlāk mēs visi raudājām. Arī vecāmāte palika un raudāja un vecaistēvs. Tagad mēs dzīvojam turpat.

Aptvēru galvu abām rokām, ar kreiso delnu norausu sviedrus no pieres; man sāka salt, bet es neko nejutu. Mute bija izkaltusi, lūpas vērās sačervelējušas kā zeme, sausa, apsalusi pirmajās rudens salnās, kas pelēki gulēja zem manām kājām, gaidot garu ziemu.

Mazais meitēns kļuva redzami nemierīgāks.

— Es tagadiņ iešu, — viņa teica.

Pamāju ar galvu.

— Ardievu! — viņa teica.

— Ardievu, — es atbildēju.

Tāpat kā pirmīt, atkal pa sauso, putekļaino gatves ceļu gāja lielajā seģenē satinusies Ilzīte, nu gan muguru pagriezusi, nosvērti un lietišķi soļoja uz māju atpakaļ.

Es vēl ilgi paliku sēdot uz vecā, nodilušā dzirnakmens. Laiks ritēja lēnām, bet saule jau griezās aiz pusnodegušās klēts jumta, kur stārķa ritenis stāvēja tukšs visu vasaru. Nemanīju, ka sāk kājas salt un muguru drebina salti drebuļi. Saule vēl aizvien spīdēja silti, un es domāju, ka varēšu te vēl kādu brītiņu pasildīties, kamēr nāks man pakaļ, teiks, lai eju pusdienās.

Brīžiem, kad krūtīs atkal sāka sāpēt un visapkārt izauga neaptverams tukšums, nespēju iedomāties, kā tagad mājās atgriezties, ko teikt, kā klusēt. Bet man nebija citu māju kā vien tās, kas tur uzkalniņā aiz lielā ābeļu dārza stāvēja, — balta, pavisam spodra ēka ar stiklotām verandām mirguļoja saules staros.

PASTALNIEKI

Jautrība uz brīdi pārtrūka, apklusa, pavisam izsīka, it kā nekas nebūtu bijis visapkārt, pilnīgi nekas. Un viss tikai vēl sāksies.

Lielajā kroga istabā, kas tovakar līdz ar tumsu bija pienākusi stāvgrūdām pilna, kā piebāzta, visur sēdēja nez no kurienes ieklīduši tāl-tālīnie šķūtīs braucēji, vienā rāvienā piedevām vēl sagruva savs desmits kazaku, no visām pusēm uz istabas vidu spiezdamies, bļaudami, kā nu katrs mācēja. Nudien, ja nebūtu tās negaidītās iebrēkšanās svešā runā, diez vai kroga istabā pamanītu, ka vēl kāds pienāk dzērāju baram klāt. Uzreiz pat krodzinieks lāgā neattapās, jo zināja, ka par katru viesi vienmēr modri stāv sardzē divi pamatīgi nikni ķēdes suņi, katrs savā ēkas galā piesieti. Tikai otrā rītā viņš atrada, ka abi kranči neelpo jau kopš vakara, kramā sasaluši, glāžainām acīm. Un varēja tad vēlāk grozīt galvu un vervelēt: jā, lai nu kā, bet ir gan kaķa ķepas tiem kazakiem, va velis! Jā, skaidra lieta, arī dziļais sniegs savu darījis, zirgu soļus norijis, abi niknie mājas sargi ne astes nepaspēja sasliet.

Bārdaiņi negaidīti saradās istabas vidū, visi desmit, kā no zemes izauga, gribēja jau omu-/ līgi sēsties pie garajiem galdiem kur nu kurais, bet viņu priekšnieks kaut ko pa divi lāgi nokliedzās, un visi palika stāvot, kreiso roku pie sāniem piespieduši, tur, kur šaušalīgi asu spēlīti varēja manīt. Sveču liesmas satraukti no-plīvoja, kūpēdamas dega.

Tieši tad apklusa arī visi pārējie. Un krodzinieks no visas tiesas izbrīnījās — ko dara abi

suņi, va tu traks, vai aizsnaudušies nesadzirdēja, vai nu mēs paši nesadzirdējām. Troksnis jau nu gan te bija visu laiku varens, kā pirti uz lāvas, visur klunkšķēja, visi čaloja un šļupstēja, pa reizai arī dziesmas iekliegdamies, pastal-nieku danci plaukšķinādami, «Tūdaliņ, taga-diņ ...», un skanēja diži, vajadzēja tik spēt liet, uzmest garu, lai labāk čūkst, un gars visiem kāpa, uz augšu griezdamies, kā apinītis.

Krodzinieks, pirmais atguvis valodu, jo tai ziemā kazaki bija pasākuši sirot diezgan bieži, atstādami aiz sevis sniegā melnas pēdas, kas iegāja dziļi zemē iekšā, neizdzēšamas pēdas, kā domāja pagastskolotājs Juris Andriņš, kas arī tovakar sēdēja lielajā kroga istabā, pašā stūrī, kopā ar svešajiem šķūtniekiem, kad pēkšņi parādījās kazaki, par kuriem ļaunas valodas klīda sen, daudzi tos bija redzējuši iztālēm, vairākas reizes arī krogā tie bija iegriezušies, pa desmit, pa divdesmit, visi gan zirgos, jāšus drasēja pa ceļiem un tīrumiem, ko sedza sniegs, ar gariem, smailiem pīķiem augstu pār galvām, bet tas vienmēr notika dienā, — šoreiz laiks mēreni gausi tecēja uz garu nakti, tai brīdī, kad krodzinieks, pirmais atguvis valodu, ierunājās, visi piedzērušie rātni apklusa, vairāk gan ziņkārē sasprūduši, un krodzinieks, laipni smaidīdams, it kā paklanīdamies ar visu savu strupo, plecīgo augumu, bijīgi teica:

— Ko vēlas kungi? Lūgtum ... lūgtum ...

Laipnais krodzinieks prata gan vācu, gan krievu valodu, tāpat labi buldurēja poliski, tikai ar igauņu mēli vēl mežģījās. So vīru varēja droši likt mazās zemītes jebkurās krustcelēs, ar katru viesi tiks galā viesmīlīgi.

Kazaku priekšnieks, augumā pagarāks par pārējiem, vēl vairāk izslēja plecus un strupi nosēcās:

— Dzert!

Visi deviņi bārdaiņi piebalsoja:

— Dod dzert, dod dzert!

Un krodzinieks tūlīt šiverīgi sasita brangās plaukstas, kliedza saviem puišiem, kas stāvēja, mutes iepletuši, turpat pie letes, lai steigšus stiepj šurp trīs stiprās mučeles, un sabļāva vēl spalgākā balsī arī Ingai, mazajai kroga tekalītei, kas vienmēr ņipra un dzīvespriecīga apkalpoja viesus, lai gādā sieru un gaļu, un gaļu, atkārtoja, to gaļu pavairāk. Viņš bārdainus kazakus redzēja ne jau pirmo reizi, var manīt, zināja viņu kārošanu. Un žigli, meitēn, kungi varen izsalkuši! Žiglāk!

— Parūmē, vīri, vietas! — beigās vēl latviski sakliedza šķūtniekiem un visiem pārējiem pas-talniekiem, kas jau sēdēja pie garajiem galdiem, iesiluši, brīdi pat apmulsuši no svešajiem, siksnotajiem apģērbiem, īsajiem zobeniem un piešu žvadzoņas, mulsinot un reizē asinis karsējot šķindēja, karsējot kā labu labais alus malks. Un krodzinieks drošības labad pats iznāca telpas vidū, atstāja savu aizletes valstību, lai sasēdinātu kazakus labākajās vietās. Kā ciemiņus.

— Lūgtum, kungi, lūgtum, — krodzinieks ča-' loja visiem pa vidu, ar apaļiem elkoņiem izgrūstīdams sēdētājus. — Sabraukuši te visādi... visādi... plikadīdas ... — viņš atkal pārgāja uz dzimto valodu, kaut gan to varēja pateikt arī visiem saprotamā veidā, vēl labāk, lai ciemiņi arī dzird, skaidra lieta. — Lūgtum! Tūliņ jums dos dzert. Tūliņ, tūliņ!

Ar skalu, dzelžainu troksni sēdās viss desmits, vienā lielā apli sasēdās ap garā galda galu, bet pašā galā atgāzās priekšnieks, bārdains pārlieku, kā no meža izlīdis, varbūt jau mazlietiņ kaut kur paspējis iesildīties, kādā viesmīlīgā sētā. Uzsita ar dūri galdā un nokliedzās:

— Netrokšņot!

Un tas bija domāts visiem tiem, kas jau sēdēja, iesiluši mierīgi vadīja lēnās ziemas vakara stundas, kad istabā sabruka kazaku varenā kopa.

— Netrokšņot! — viņš vēl bargāk atkārtoja. — Mēs dzersim bēres.

Visi deviņi norēcās kā kutināti. Varens viņiem priekšnieks: tādam vērts kalpot.

Mūsu valodīgais krodzinieks, kā jau izglītotākais un drošākais, jo labi prata sarunāties ar viesiem, arī ne pa jokam apmulsa: viņš zināja, ka tad, kad dzer bēres, kāds ir miris un parasti neviens nesmejas, ja nu galīgi nav prātu izkūkojis. Viņš papleta muti, lai uzzinātu, kas nāvē gājis, kad kazaku priekšnieks pats draudoši ierunājās:

— Dzersim, saimniek, par nobendētajiem cara vīriem, kurus vietējie suņi nokož. Vot, tie paši vīžaiņi! Uh! — Un atmeta ar roku, jo tālāk runāt bija sāpīgi, negribējās sevi lieki satracināt. To redzēja visi.

Kroga istabā iestājās klusums. Inga, visu žigli izdarījusi, kā tika pavēlēts, spiedās ciešāk letes glumajai, nodeldētajai malai, skāva atmuguriski karstām plaukstām: abi puiši aizgāja pēc vēl vienas mučeles, lielajā kroga istabā visi sveši, ja nu tikai saimnieks, bet krodziniekam savu rūpju diezgan.

Brūkšķēdama vēlās mučele ar alu. Bārdainais kazaku priekšnieks atkal sita kulaku galdā, kliedza: «Netrokšņot!» — pārējie ļerdzlgi smējās, un krodzinieks jau teciņiem nesa putojošā alus kausus. Tos ķēra ar nasku steigu.

— Iedzersim! — visi sakliedzās un kāri dzēra.

Šķūtnieki ari pamazām atžirga, atvilga, stīvums mēlēs atgāja, kad iedzēra pa stipram malkam, un valodas atkal raisījās.

Apmīti, spēka vīr-s ...

Jautrība, mazliet gan citāda, tāda kā kliba ar vienu kāju, tomēr iedzīvinājās, iekustējās. Un krodzinieks, palaikam izrīkodams, nikni uzbļaudams saviem abiem puišiem un vienīgajai meičai, kas bija jau salikusi ēdamo uz galda, smaidīja, stingri, kājas plati iepletis, stāvēja aiz letes un apmierināts smaidīja.

Kazaki dzēra un ēda, ar nepatiku klausījās stūrainos zemnieku meldiņus, šķendējās, tāpēc neaizmirsa ik pa brīdim kliegt:

— Netrokšņot! Dzeram bēres. — Un rēca, kā valšķīgu meiču paijāti; varen apmierināti, sulīgi vīru smiekli skalojās rīklēs.

Pagastskolotājs Juris Andriņš sēdēja pašā viņā stūrī, neviena neievērots, pie savas krūkas, klausījās, ko pļāpā iedzērušie šķūtnieki.

/ — Dedzina ...

— Tu saki, ka dedzina?!

— Jā, ko man melot.

— Un kungus stiepj pie zara!

— Un kungus...

— Arī tādiem ... apbruņotiem ... no galvas līdz kājām, skat, uzbrūk. Ar izkaptīm, ar dakšām.

— Tā tik runā. Ko tu palaid...

— Klus, klus ... Dzi!

— Ka es tev saku, pats, kas piedalījies...

— Klusāk!

Un saruna pārgāja pilnīgā čukstā, tā ka neko vairs nevarēja sadzirdēt. Skolotājs juta spējas dusmas rodamies: rīt atkal stundas, atkal jāstāsta Krievijas impērijas vēstures mācība, reizes rēķins, atkal jābaras ar palaidņiem un sliņķiem. Te redz vīrus vaigu vaigā, tepat blakām sēž, vīrus, kas cīnās par brīvību, var paklausīties. Un Juris Andriņš sadzirda tālus soļus, kas slāja viņam garām, koka tupelēm pa ceļu aiz-klabot, un pat čāpstošās pastalas un vīzes barā izskanēja uzmundrinoši, it kā līdzi sauca. «Tū-daliņ ... Tagadiņ ...» Kā dejā. Tālie soļi skrēja līdzi dziesmai, noteikti, stingri, visi kopā.

Tika rauta vaļā trešā muca. Kazaki augstos toņos stiepa savas smeldzīgās, ilgu pilnās dziesmas, tik bēdīgi tapa ap dūšu, ja ieklausījās, šķita, tiešām kāds miris, iedomājās krodzinieks, atkal teikdams, lai Ingucītis žiglāk pienes ēdamo. Un tad vienu brīdi, jau pagalam apdzērušies, kazaki paģērēja, lai nes tikai sieru, gaļu viņi vairs negribot.

— Tūlīt, laipni kungi, — nomurmulēja krodzinieks, jaukdams vācu un krievu vārdus, un Inga nesa, skriešiem vien pienesa. Viņa bija smaidīga, tāpat kā saimnieks, kā visumā abiem lika arods.

Bet kazaku tumšās acis zem biezām matu skrullēm, kas krita uz pieres, kāri tvarstīja jaunās meičas brunčus, neba atnestos siera rituļus. Un ne tikai acis. Arī rokas tika laistas darbā, gramstījās gar Ingas pleciem, bārdainie puiši slējās kājās, un rokas viņiem bija spēcīgas, veiklas, tādas, kas radušas turēt smagus dzelzs zobenus viskarstākajā cīniņā.

Divi kazaki, bārdās taukaini biezām lūpām ņirgdami, stingri satvēra Ingu aiz pleciem un vilka sev klāt; viņa grūda savas rokas pretī, krūtīs, bet viens tomēr pievilka tuvāk, mēģināja nomutēt, Inga sita pa krūtīm, tad otrs bārdainis arī meičas veiklās rokas nomierināja — un viņa iekliedzās klusām, kā pie sevis žēlodamās:

— Palīdziet, palīdziet, saimniek! — Tas izskanēja, it kā viņai būtu kauns, it kā viņa justu sevi vainīgu. — Saimniek ...

Krodzinieks noplātīja rokas. Aizgrieza seju prom. No pēdējā galda, kas dziļi istabas stūrī, uzslējās pagastskolotājs Juris Andriņš un nāca šurp. Viņš gribēja kaut ko teikt, lauzās tuvāk pie Ingas, ko nu jau trijatā stūma prom no letes, divi vilka līdzi solu, uz kura viņi nosēdināja meiču, gandrīz visi kazaki saskrēja apkārt, norāva blūzi, izģērba. Inga sāka kliegt pārvērstā, gārdzošā balsī, viņas ķermenis jau bija nevarīgs pretoties, vēl gan skolotājs rāvās uz priekšu, bet viņu atgrūda nost, troksnis auga, Juris Andriņš paklupa, cēlās atkal kājās, līda viņiem virsū, un tad viens kazaks, kas stāvēja skolotājam aiz muguras, ātri izrāva īso zobenu, no visa spēka atvēzējās un cirta — taisni plecā, pie kakla, skolotājs saļima, ar rokām akli apgrābstīdams leti, kā tēriņu maksāt vēlēdamies. Asins peļķe izpletās neparasti ātri, aiztecēja pa garu, šauru dēli uz istabas vidu. nostiepās kā sārta šalle. Šķūtnieki apklusa. Krodzinieks stāvēja ar sastingušu smaidu sejā.

Ingai aizsēja muti, ar spēcīgām rokām saudzīgi guldīja uz sola kā meklētu dārgumu, piesēja kājas katrā pusē solam tā, ka nu ikvienam bija ērti, un visi desmit nāca rindā un darīja to, ko gribēja un kā mācēja.

Daži šķūtnieki, kājās piecēlušies, neveikli atbalstīdamies ar rokām pret galdu, pavisam stulbi blenza, laikam īsti neaptverdami, kas tur notiek, stāvēja un skatījās zemnieciskā pazemībā; citi, pēkšņi atžilba no alus dvingas, varbūt pabailīgākie, manījās pa durvīm laukā, stūma zirgus ilksīs un laida prom pa salto, balto ziemas ceļu, nemaz rītu negaidot, sākumā nemaz nepaveroties, uz kuru pusi.

Lielajā kroga istabā, ja neskaita solu un galdu sagrūstīšanos, cilvēkiem steigā spraucoties starp tiem, bija iestājies negaidīts, pavisam neveikls klusums. Arī krodzinieks neko neteica saviem puišiem, kas stāvēja platām acīm, nesauca Ingucīti, lai žiglāk tek, un viņš, lāga cilvēks, nepaspēja neko iebilst, jo kazaku priekšnieks, kad viss ar Ingu bija pabeigts, grīļodamies un smaidīgs nāca klāt, teica izmeklēti laipnā balsī;

— Saimniek! A, saimniek! Vai nav vēl tev meiča laba? A ... — Un smējās.

Krodziniekam tirpas gāja pār muguru, jo viņš pats savām acīm visu bija redzējis, nē, tas nebija murgs.

Kazaki, atbrīvojuši Ingu, kas aizvilkās kā piesists suns, — un Ingas gaišbrūnie mati palika pelēksirmi, un viņa ar saplēstajiem brunčiem aizsedza savu kailumu, lēnām aizstreipuļoja, bārdaiņu smieklu pavadīta, — kazaki atkal dzēra. Tikai pārsēdās mazliet tālāk no glupā skolmeistara, kas gulēja pavisam rāms, piemirsts. Priekšnieks teica: «Neaiztikt!» Un visi deviņi bārdaiņi nokliedzās: «Ne-aiz-tikt!»

Smeldzīgās dziesmas atsākās, no visa spēka dziedamas, garas, garas, skumjas, skumjas, kā pati ziemas nakts tās vilkās pa visu lielo istabu, kas vairs nepavisam nebija stāvgrūdām pilna.

Beidzot arī krodzinieks varēja atvilkt elpu, ielaist sev krūzē putojošu alutiņu, remdēt slāpes, jo visi brīnumi jau bija redzēti, kazaki vairs tikai dzēra un dziedāja. Alus bija labs.

Skolotājs Juris Andriņš gulēja, jocīgi sarāvies savu asiņu peļķē, kas palaikam atspīdēja blāva, tumša. Gulēja kā pustukšs maiss. Droši vien rīt vīžaiņie skolasbērni viņu ilgi gaidīs, sasēduši dzeltenīgu sveču gaismā ap garu dēļu galdu.

Pret pusnakti pa skraukstošo ragavu ceļu, skaļi un jautri klaigādami, aizjāja visi desmit kazaki.

Lai gan spoku stunda jau bija klāt, šķita, ka sveču mēneša garā nakts tikko vēl sāksies. Zvaigznes tumsā stinga saltas un tālas.

JAUTRAIS JĒKUS, ZVANIĶIS

1

Ugunskurs dega lielām liesmām. Pirmā galā, kad sameta smagos, mikli zaļos egļu zarus, tas gruzdēja, vareni dūmoja, šķita, nebūs nekāda siltuma. Tad pamazām iesprakšķējās resnākie zari, un Reinis beidza čubināties gar ugunskuru, apmierināts aizdedzināja savu kaļķīti, kas bija izgrebts no ķiršu koka un atgādināja, ja labi ieskatījās, viltīga, veca āža galvu ar smailu bārdeli. «Jāparausta mans āželis,» Reinis allaž bilda, vilkdams kuplu dūmu.

Vīri, visi pieci bārdaiņi, jērenīcas gandrīz lidz pleciem samaukuši, sēdēja puslokā. Vēl trīs ļuļķētāji — Annas Jānis, Pečaks un skolotājs Garkāva — satina avīzē pa «kūpināmam daiktam», kā viņi paši to dēvēja, un apklusa. Mārtiņš no Rocēniem, kas bija viņiem tāds pasvešāks, nemaz neļuļķēja, pavisam gurds sēdēja, uz ceļiem noliecies, skatījās ugunskura liesmās. Runāja, ka viņš nekad arī pa krūciņai neiemetot, var jau būt, bet klusētājs gan viņš bija pamatīgs, un ar to klusēšanu vīri kaut kā bija jau pat apraduši, mēģināja aprast.

— Beidzot man pavisam skaidrs, ka mūsu spēki ir par vājiem, — teica Reinis, kā turpinot iesākto sarunu, kas tikai uz kādu mirkli būtu apsīkusi, negaidot pārtrūkusi.

Skolotājs Garkāva sakustējās, paspīdināja briļļu stiklus un strauji noliecās pēc oglītes. Bise neveikli atdūrās plecā, un viņš to uzvilka uz ceļiem, nolika krusteniski.

— Man nav skaidrs, — viņš ierunājās mierīgā balsī, bet to nevarēja uzskatīt par atbildi.

Visi pārējie paskatījās uz skolotāja pusi; Reinis vēl steidzīgāk sāka pakšķināt savu «āželi».

Dziļa tumsa, melna un lipīgi bieza kā akacis, klāja purva priedulāju. Šur tur vēl baloja pēdējais sniegs. Reizēm bija dzirdams, skaidri, skaļi iesitās ausīs, kā uz ezera sprēgā ledus; tas arī visus uztrauca, ik palaikam satrūcināja. Un tomēr patīkami visiem kļuva ap sirdi, ka pavasaris tuvojas, būs siltāk.

— Spēku maz, — īsi ieteicās Annas Jānis, jo viņam bija aizsmacis kakls, pēdējās dienās arī sataisījies mazrunīgs; tikai ne jau kakla aizsmakuma dēļ; pagājušonedēļ viņš uzzināja, ka nobendēta māsa Anna, kas Cepļos, kamēr

vīri dzīvoja pa mežu, bijusi vislielākā, kā ļaudis runāja, rīkotāja muižā, neviena nebaidījusies.

— Pieci šaujamie nekad nespēs cīnīties ar jātniekiem. — īgni atmeta ar brīvo roku Reinis. Kalķītis kūpēja turpat pie acīm. — Apbruņotiem līdz zobiem. Dzird, ka nāks arī papildspēki.

— Nāk, nāk papildspēki, — makten žirgti ierunājās Pečaks. Viņš sēdēja no visiem mazliet nostāk, sīks vīrelis, un noplukušā aitādas kažociņā izskatījās kā tāds satrūcinājies puišelis.

— Kas tev teica? — skaidri un bargi noprasīja Mārtiņš, tas klusētājs no Rocēniem. — Kas?

— Vai par papildspēkiem, vai? — pārjautāja uztrauktais, sabaidītais Pečaks. — Tok visi runā. — Un nospļāvās.

— Nemels niekus, ja pats īsti labi nezini, — izgrūda Annas Jānis.

Skolotājs skaļi iekāsējās, un visi atkal apklusa.

— Vajadzēja toreiz noturēties, neatkāpties, — pavisam negribīgi sāka Reinis, acīmredzot par kaut ko dziļi aizdomājies.

— Vajadzēja ... — kā smejot, kā pārjautājot atrūca skolotājs Garkāva, īsti nenoticot Reiņa vārdiem. — Vajadzēja gan, bet vai tamdēļ tagad iet padoties!?

— Tagad esam vāji, — teica Reinis, vēl arvien vērdamies ugunskurā. Tad pārlaida vērtējošu skatienu visiem, kas sēdēja puslokā. Liesmu mēles cēlās un plaka.

— Vāji, vāji, — piebalsoja Pečaks.

Atkal iestājās klusums.

— Jāapvienojas, — Mārtiņš teica un piecēlās.

Balss, kas pēkšņi atskanēja, bija tik sveša un negaidīta, ka visi pārējie, četri, tie, kas sēdēja un runāja, sprieda par svarīgām lietām, gandrīz vai salēcās.

Tur nu viņš stāvēja, izstiepies visā garumā, plecīgs, no liesmām sasārtis. Un nikns, jo klusēšana, kā izrādās, dažkārt ļauj labāk domāt, skaidrāk aptvert pašu svarīgāko; viņam šķita, ka šāda garu garā spriedelēšana nekā nedod un nekā nedos, ja vērsi neķers aiz ragiem, nekas nenotiks: ir tikai viena izeja, atrisinājums, viens mērķis — jāapvienojas. Bet vairāk Mārtiņš nebilda ne vārda, stāvēja un klusēja kā drūms pārmetums, it kā teikdams: «Kāpēc mēs tā zaudējam laiku, ko mēs te pļāpājam! Jāuzzina, kur vēl kādi vīri, jānāk kopā un jāuzbrūk! Ko te spriedelēt!» Tā viņš domāja, ilgi vērdamies ugunskurā.

Piecēlās arī skolotājs Garkāva. Iekāms viņš, rūpīgi nolicis bisi pret resnā celma stumbeni, gatavojās kaut ko bilst, iekāms atklepojās un ļuļķi iemeta liesmās, Reinis iesaucās:

— Kā to izdarīt? Kā?

Visi kaut ko gaidīja, neteica neviena vārda, skatījās, kā sadeg egļu zari. Pat sīkais kāsētājs Pečaks nepaplēta muti. Ierunājās skolotājs Garkāva. Viņš teica:

— Cīņu biedri! Mūs apvieno viens mērķis.— Viņš brīdi klusēja. Priedīšu smalksnē, kaut kur te pavisam blakām, purva akacis plēsa plāno pavasara ledu, bet liesmas ugunskurā dega rāmi, gandrīz jau dzisdamas. — Mūs apvieno cīņa par taisnību. Taisnību! Tādēļ arī tika lietas asinis. Mēs cīnāmies pret kungiem, kas apzog mūs, nedod pat to mazumiņu, kāds cilvēkam pienākas, kas nežēlīgi izkalpina mūs, ņirgājas par mums, mūsu tautu. — Mirkli atkal apklusa, tad turpināja pavisam pārliecināti, drošāk, kaismīgāk: — Mēs esam pieci. Kaut kur mežos slēpjas vēl pieci, varbūt vairāk, citur vēl pieci, bet spēku tomēr par maz, lai ietu tuvā cīņā, uzbruktu ...

— Ko ta tad, ko ta tad? — ieskanējās kāda balss, bet dziestošā ugunskura gaismā, kamēr piemirsās uzmest žagarus, runātājs nebija nemaz saskatāms, un pēc balss neviens pat nemēģināja noteikt, visi paši ieklausījās, ko runā skolotājs.

— Arī pieciem apvienojoties ar vēl kādiem pieciem, domāju gan, ka arī tad nepietiks. Es domāju, ka jāiet muižas ļaudīs, jāpacel atkal kājās visa muiža, lai satrūkstas. Jāiet, kad cilvēki sanāk baznīcā, jāaprunājas, kad tie visi kopus.

Reinis atklāti neticēja.

— Kas ta trūksies, — viņš smējās. Un atkal noliecās tuvāk ugunskuram, kas sāka jau dzist, meklēdams zaru kaudzītē kādu resnāku. No sīkiem sprunkšliem nav nekādas jēgas.

— Mani visi pazīst, — ieteicās Annas Jānis. — Kā es iešu uz Cepļiem?

Viņš gan būtu gājis, bet viņu tik tiešām visi pazina, un garais, pielīkušais augums uzreiz pamanāms.

— Ne jau visiem tūlīt jāiet, — lietišķi, atzīdams skolotāja vārdus, ierunājās Mārtiņš. — Daži ies, daži paliks mežā. Sameklēs citus.

— Pareizi, — atkal atsāka skolotājs, bet tūlīt pat apklusa.

Krūmos kaut kas uzšvirkstēja, kā mests

sprungulis krita. Ieķērcās žagata, no miega iztraucēta.

Visi klausījās. Troksnis pieauga. Bija dzirdama soļu dipoņa. Vīri paķēra šaujamos, neveikli sāka mīņāties, un Reinis, kas vistuvāk stāvēja pie ugunskura, čukstoši, asi iekliedzās: «Atej no ugunskura! Atej nost!» — un tad jau bija dzirdams, skaidri noprotams, ka šurp ar pēdīgiem spēkiem skrien tikai viens cilvēks, aizelsies, piekusis.

— Skolotājkungs! — atskanēja smalka bal-stiņa.

Starp eglītēm, aiz retajiem kokiem parādījās arī pats skrējējs. Andrītis, zvaniķa puika.

— Skolotāj ... kazaki...

— Kur!?

— Skolotāj, kazaki...

— Kur, kur? Runā!

— Teica, ka nāks, — bezgala aizelsies, zēns izgrūda, aizgūtnēm pastāstīja, ka uradņiks neliekas mierā, saka, jāiet tais krūmeļos, tur viņi tup. Viņš esot noklausījies, kā uradņiks ar tēvu runājis. Kazaki? Tā ap divdesmit. Zirgos.

— Nolādēts, — izmeta Annas Jānis.

Vīri ātri sarosījās. Gribējās kaut ko darīt, bet neviens nezināja, ko īsti lai uzsāk. Turpat vien mīņājās.

Mārtiņš uzkliedza:

— Sabradā uguni!

— Ugunskuru izvazā! — Pečaks arī piebalsoja. — Ugunskuru izvazā! Ugunskuru ...

Skolotājs Garkāva noliecās pie zēna.

— Paldies, Andri! To mēs atcerēsimies. Bet nu gan žigli teci atpakaļ! Tik neuzdrāz kazakiem!

— Es ceļu zinu.

Un skolotājs Garkāva uz mirkli atcerējās savu priekšgājēju, to trako pagastskolineistaru, kas mācīja bērnus agrākus gadus, Jautro Jēku, kā daudzi viņu labsirdīgi saukāja. Tā gadās, ka ienāk prātā kāda doma, no kuras ilgi nevari vaļā tikt, vai arī tu skaidri redzi savu acu priekšā, ļoti skaidri saskati cilvēku, viņa seju, kustības, rokas mājienu, balsi pat dzirdi, balss skaņas. Un tas velkas labu brīdi.

«Es ceļu zinu,» mazais bija atteicis. Un atkal soļi attālinājās. Sīki, vēl nedroši maza puišeļa soļi.

Vīri klusēdami sāka iet cits aiz cita. Viņu ceļš veda pāri purvam, kas vietām bija atkusis, gar ezeru, mežā. Klusēja visi pieci. Un naski rindā cits aiz cita soļoja arvien dziļāk lielajā muižas mežā iekšā.

Sākās nakts. Bet martā nakts nevarētu būt sevišķi gara.

2

Virvēm sacērtoties, ar lielu spēku stiepjoties augšā — lejā — augšā, zvans brīžiem raustījās kā negauša, dobji, guldzoši skanēja, mirkli atņēmās un atkal augšā — lejā — augšā, dim-dammm-dam-di-dimm-dimmm, dim-dammm-dam-di-dimm-dimmm.

Iepriekšējā vakarā Jautrais Jēkus bija iemetis tā pavairāk: kad labi kungi maksā, tad jau grēks atteikties. Un bairītis vienmēr ir varen salds.

Tagad zvaniķis raustīja virvi palēkdamies; sviedri tecēja aumaļām, un mati lēkšķēm lipa pie deniņiem.

Skanēja tālu. Cīruļu treļļi, kas katru agru rītu kāpa pret debesīm, saulē mirdzēja un skanēja, tūlīt, tikko iesākās zvanīšana, pazuda; varēja tikai ar acīm skatīt, ka zildzidrajā gaisā kaut kas plivinās, brīžiem pat gluži nevarīgi, jo baznīcas zvans bez pārtraukuma smagi sita, un cilvēki gan braukšus, gan kājām plūda uz balto ēku uzkalniņā.

Debesis bija tīras, kā noberztas. Ļaudis, kas nāca kājām, steberēja no visām pusēm svētsvinīgā noskaņojumā, steidzās, lai neko nenokavētu, jo šodien bija liela diena — iezvanīja Lieldienas, un divi jaundzimušie arī būs krustāmi. Būs skaisti, nudie!

— Bērzēnu Marta i tokš viens laimīgs sievišķs.

— Kā ta ne, kā ta ne, — pieglaimīgi atbildēja otra, kas tipināja turpat blakām. — Mantinieks ar kā dāvana.

— Brangs puikasbērns, — piemeta trešā sieviņa, paraudama garos svārkus uz augšu, lai nenovazājas pa rasoto zāli.

— Jāā, ņiprulis, ņiprulis gan.

— Kam laime, tam laime.

— Citam suseklītis.

Jaunākās sievietes stāvēja nomaļākā bariņā pie baznīcas žoga, vietvietām kuplos ceriņkrū-mos ieskauta; viņas ziņkāri, naivi vēroja baznīcēnus, kas lēnām un prātīgi kāpa piekalnītē. bet patiesībā redzēja visvairāk gan tikai puišus, kas savā dižā pulkā otrpus ceļa skaļi sarunājās. Visiem bija gaišas, smaidošas seias. io pirmās Lieldienas iegadījās loti skaistā svētdienā.

Uradņiks stāvēja uzpūties pie pašas ieejas, tur, kur kauna stabs baloja, sarunājās ar kazaku virsnieku, izskatīgu puisi melnām Ūsiņām un pamatīgu vanagdegunu.

— Nekā nemana, — kā atvainodamies ierunājās uradņiks. Un noplātīja rokas.

— Nekas, nekas.

Aiz baznīcas noplīvoja mācītāja melnais stāvs. Ļaudis arī sakustējās, lai ietu iekšā, saietu cits pie cita savas draudzes baznīcā. Jautrais Jēkus vēl arvien zvanīja, nerimās, steigdamies savā darbā pārspēt pats sevi, cenzdamies no visas sirds, lai svētās skaņas piepildītu apkārtni, arī lielās, pavasarīgās Lieldienu debesis tādā skaistā svētdienā.

Ekā, kas strupa un resna kā sunim nomestas desas luņķis iegūlusi aiz grāvja otrpus ceļa, atradās krogs, un durvis tur bija līdz galam vaļā, jo jauni puiši nāca un gāja, arī padzīvojuši jautrprāši tālu vis prom neklunkuroja, kamēr zvanīja.

— Kāda diena!

— Jā, kā radīta Lieldienām.

Beidzot kazaku priekšnieks atmeta ar roku, teica, ka iešot «garīgi stiprināties», un visi kazaki, līdzko zvani noklusa, sabruka kroga lielajā istabā. Uradņiks slepus nopriecājās, ka var justies mazliet svabadāk, — kā nekā tie kazaki reizēm ir trakoti stingri vīri, ar viņiem jpki mazi.

Sākās dievkalpojums. Mācītājs uzkāpa kancelē nopietns, norūpējies, apaļie vaigi reizēm iedrebējās gluži pelēkbāli, bet Jautrais Jēkus kāpa lejā, un viņu nelika mierā doma, tas pasākums, par kuru tika runāts un spriests vakar, kad sēdēja krogā, kad dzēra bairīti, kad uradņiks beigu beigās vēl piekodināja: «Tā ka tu man skaties ar abām!» Tagad zvaniķis kāpa lejā un prātoja, kā nu skatīsies.

Kādreiz, šķiet, priekš senseniem gadiem, Jautrais Jēkus mācīja reizrēķinu baznīcas skolā, daudzi vēl atceras, kā viņš strādāja par skolmeistaru. Tad skolu slēdza, jo atvēra lielāku, un darbā pieņēma citu skolotāju. Jēkus sāka dzert. Tā vis nevar teikt, nevar apgalvot, ka viņš būtu jau galīgi nodzēries pa šiem dažiem gadiem, jocīgs tapis, sagājis muļķa prātā, bet dzert mīlēja gan katru baltu dieniņu: tad iedzērušu viņu varēja liekt un locīt, uz kuru pusi gribi, kā saka, par glāzīti vai pašu nelabo aiz astes grābs. Tāds nu vērties zvaniķis.

— ... gaišajos augšāmcelšanās svētkos mūsu draudzes pulkā ielavījušās nešķīstas avis ...

Zvaniķis sarāvās. Šinī brīdi viņam tik tiešām šķita, ka tas viss par viņu tiek runāts. Bet viņu neviens pat neievēroja — tik pierasts viņš te dievkalpojuma laikā katru reizi aizsteberēja. Mācītājkungs sašutis runāja pavisam par ko citu, proti, visus šausmināja «tie nekrietnie ļautiņi», kas, zaudējuši «pēdējās saprāta druskas», klīda tepat apkārt «pa mežiem kā vilki», biedēja godīgus ticīgos, apdraudēja dzīvības. Par to viņš runāja, ikreiz dedzīgi paceldams abas rokas pret debesīm. Debesis slējās pāri zili dzidras, un cīruļu treļļi lija pār cilvēkiem, kas gāja pa ceļu, kā mazi sidraba zvaniņi.

Ausīs atkal iedūrās sprediķa vārdi:

— ... kas ganībās izvedīs savu pulku, un tad nikni vilki uzklups, saplosīs gabalu gabalos...

Un cīruļu dziesma, skaļi kāpdama arvien augstāk Lieldienu svētdienā, zaigoja un mirdzēja kā pati vēlīnā rīta stunda.

Jēkus spraucās jau cauri pēdējām rindām, tur, kur stāvēja kājās vienkāršie ļaudis, gājēji un muižas kalpi, kur bija diezgan patumšs.

Pēkšņi Jēkus sarāvās. Negribējās ticēt, savām acīm ticēt, pašā pirmajā brīdī viņš iedomājās, ka guļ un saldi sapņo, bet cienīgtēva skaļie vārdi, kas bira kā smagas skrotis pār sakņupušo, grēcīgo draudzi, atsauca īstenībā:

pašā pēdējā rindā, kur stāvēja tikai puisieši, Jautrais Jēkus ieraudzīja, skaidri nu redzēja, ka tas, kas tur stāv, ir taču pats skolotājs Gar-kāva, viņa amatbrālis, nez kāpēc cepuri padusē iežmiedzis;

jā, bārda gan varena izaugusi, gandrīz vai pazīt nevar, mati savēlušies, atpakaļ sabraucīti, lai nekrīt vismaz acīs;

nav diez cik salda dzīve tais mežos, putniņi — ir tie pa ziemu lido uz siltākām zemēm.

Redz, kāds putniņš ielidojis, stāv pavisam mierīgs un rātns, spārnus lūgšanā sakļāvis. «Musinātājs atkal izgājis tautā ...» Jautrais Jēkus iedomājās.

Zvaniķis sastomījās ne pa jokam. Viņi taču vienmēr sveicināja viens otru. Pieiet klātāk?!

«Nē, nē!» Viņš satrūkās, sarāvās, kā sitienu saņēmis, itin kā viņu būtu kāds no mugurpuses nejauši pagrūdis.

Jēkus īsi, aprauti atskatījās pār plecu, seja bija bāla, viņš redzēja, pavēries vēlreiz atpakaļ, cik dedzīgi cienīgtēvs teic sprediķi, ieraudzīja lāga ļaužu paklausīgi noliektos pakaušus, kas mierīgi uzņēma nebeidzamo vārdu plūsmu katru svētdienu, tas nekas, ka tagad arī kazaki bija pasākuši piedalīties, arī urad-ņiks, bet mundrie kazaki vairāk gan sēdēja krodziņā otrpus ceļa, iegrimuša ar visu ēku biezos vītolos, tikai mūsu pašu uradņiks, sasarcis kā tītars, stāvēja baznīcēnu vidū visu sprediķa laiku, amata pienākumu darīdams. Jēkus priecīgs atcerējās uradņiku, ieraudzīja, ka tas, likuma cilvēks, arī nemierīgs kļuvis, iznācis priekštelpā svaigu gaisu paelpot, iestājas durvīs, skatās kaut kur prom, laikam uz kroga pusi, kur bļaustās kazaki, žēli rīdams siekalas.

«Mēs spiedām roku viens otram, kad satikāmies. Rokojāmies,» Jautrais Jēkus sāka garu domu. «Skolotājs vienmēr apjautājās, vai negribu atpakaļ. Atpakaļ?! Kur?»

Un zvaniķis ierāva galvu plecos, nodūra acis, klusām aizslīdēja garām — likās, tā viņš tīšuprāt dara, lai neviens nepamanītu skolotāju Garkāvu, — čābalīgi nostājās blakām uradņi-kam. Viņš elsoja kā pēc smaga skrējiena. Ausīs smalki, sīki, ilgi dunēja «dim-damm-dam», ātri, ātri sita.

— Nu, draugs! Smagi ar zvanu otrā dienā, — irdzīgi iesmējās uradņiks. — Tagad derētu viena šļuka, ko?! Ai, kā derētu! — Un norija siekalas, un tās spiedās rīklē, tukšas kā asakas.

Jēkus labsirdīgi māja ar ļenganu un miklu roku, atvairījās, skaidri rādīdams, ka nevajag, — neviens vārds šimbrīžam nenāca pār sausām lūpām.

«Mēs sasveicinājāmies ... Viņš mani neredzēja ... Neredzēja ... neredzēja ...»

Uradņiks, saklausījis kaut kādu pīkstienu, va-ren izbrīnījās. Mute starp bārdu un ūsām pavērās kā tumšs caurums.

— Kooo?

Jautrā Jēkus vaigs bija gaužām norūpējies; viņš sāka plātīties ar abām rokām, kreisais

vaigs un acs raustījās, un rokas kā pēc smaguma piedevām vēl drebēja.

— Ko? Ko tu saki?

Bet zvaniķis, ar visu augumu apstulbis, stāvēja, skatījās iešķībi pār plecu atpakaļ un vēl nebija bildis neviena vārda — viņa seja un rokas tomēr vienu brīdi kustējās tik izteiksmīgi, ka kārtības sargs beidzot saprata, tikai vēl piedraudēja, mezdamies pēc palīgiem uz kroga pusi, lai neatiet ne soli, lai nekust ne no vietas.

— Ja tu, ja tu... — uradņiks sāka elst.

— Stāvi te, skaties! Skaties, maita, nepalaid garām! — viņš vēl piedevām nošņāca un aizskrēja klunkuru klunkuriem.

«Sasveicinājāmies. Kā līdzīgs ar līdzīgu.»

Kazaki metās šurp dedzīgi un jautri, vienā rāvienā skriešus apņēma baznīcas ēku, divi nostājās abpus durvīm, izvilka zobenus, un virsnieks gāja iekšā, labās ūsas galu noglaudījis, gatavs uz visu.

Dim-damm-dam-di-dimin-dimmm. Galva šalca kā bišu strops, gribējās atsēsties, nokrist tepat uz vietas, bet bija jāiet: kad izdarīts pirmais solis, nav ko daudz gudrot, jāliek tik otrs.

— Rādi!

Jautrais Jēkus nāca līdzi, gan pabailīgi, zaglīgi līda gar sienu, gandrīz vai uz pirkstgaliem, ' pastalotās pēdas negribēja gulties, pieskaroties klonam, šķita, ka tas sakaitējies kā dzelzs ēzē. Uradņiks ir nedomāja atlaisties, stūma tik uz priekšu.

— Maize nav bez garozas, draudziņ, — viņš čukstēja zvaniķim, pūzdams karstu elpu uz kakla pie auss, draudzīgi klapēja uz pleca.

— Nav bez garozas.

Tik negaidīti pārsteigtais skolotājs Garkāva nemaz neattapās, nemaz nepaspēja attapties; rokas viņam viegli un ātri salauza uz muguras; padusē turētā cepure nokrita turpat uz sprediķu nama klona. Viņš neteica neviena vārda. Saspriegtajā sejā iegula nogurums: nāciens pie savējiem bijis veltīgs. Viņš pavērās visapkārt, bažīgi lūkojās baznīcēnu acīs, mēģināja tās ieraudzīt.

Ļaužu drūzma klusi sašķēlās.

3

Galdam neparasti atvāzušās, tādu labu strēķi, ne vienu gadu vien kaltušas šķirbas: trīs plati priežu koka dēļi, apakšā krusteniski sameistaroti, ar koka tapām sasisti kopā; viss turējās stingri. Gluds un balti noberzts; tikai vienā vietā, vairāk uz galu, kas pie sienas piegrūzts, bija kumpains paugurs — pamatīgs zars.

Klibais skroderis rāva kruķi, pieturēdams ar roku, vēl vairāk padusē, bet labās rokas plaukstu belza pa galdu, ka pat krūzes otrā galda malā salēcās — jau pustukšas. Trāpīja tieši uz zara; viņš saviebās. Un dusmas sārtā vilnī apņēma visu seju, kas bija gludi izskūta, gandrīz bez vienas krunciņas, apaļa; viņš dzīvoja laimīgs vecpuisī un tāpēc ik vakaru paradis iekāpt krodziņā, neba nu mājās nīks kā vecs prauls, labāk pasērst ļaužu vidū, patērgāt, nopietni parunāties. Un runāt tagad allažiņ bija pārpalikām. Visu mutēs kā karsti kartupeļi valstījās tikai divi vārdi: «Soda ekspedīcija»; un notikumu ap to sakrājās daudz, traģiski notikumi, nežēlīgi, reizēm pat nepiedzīvoti cietsirdīgi.

Plecīgais Zvirgzdu Kārlis, kas strādāja muižas smēdē par uzsitēju, atmeta ar roku, kā teikdams, ka pietiek, ko nu tik daudz pļāpāt.

— Nē, tu nemētājies, — nerimās skroderis.

— Tī tiesa, — piebilda ari trešais klusām, nedroši, dārznieks Dambe, kas turējās glaunāk, jo reizēm rokojās ar pašu pārvaldnieka kungu. Dārznieks daudz nerunāja.

— Tu nemētājies ar rokām! Tu nemētājies,— skroderis uzsāka vēl kaismīgāk. — Ja tādus neņems cieti, kur ta mēs glābsimies! Apšaus mūs. Kā aklus kaķēnus nobeigs kādā tumšā naktē. Ko ta teiksi?! Gudrinieks atramies. — Un vēlreiz gribēja uzsist pa galdu, bet atcerējās, cik tas sāpīgi.

Sārtvaidzīgais, it kā mierīgais Zvirgzdu Kārlis ņēma krūzi un dzēra. Arī abi pārējie klusām pacēla kausus, sadzēra.

Kroga istaba šovakar bija gandrīz tukša; vienā stūrī gan sēdēja šādi tādi caurbraucēji — no tirgus, bet tie jau neko netērēja, skopuļi; brīdi bija ienācis pašu modrais uradņiks ar diviem kazakiem, sadzērās un aizgāja.

Krodzinieks acīm redzams garlaikojās. Apkalpoja viens pats. Šovakar viesi nebija gaidāmi.

Skroderis, domīgi un lēnām nolicis krūzi, kad tā bija pilnīgi tukša izsūkta, atpakaļ uz galda, sāka runāt pusčukstus. Sametās uz priekšu un teica:

— Jā, skolmeistariņš viņš bi labs, tikā...

— Tsss! — sarāvās dārznieks.

— Tikā ... Dzirdēji?

— Ko?!

— Nē.

— Klāj vaļā, — skaļi ieteicās Zvirgzds, jo viņš, kalēja palīgs smēdē, labā roka, nebija

paradis tik ļengani čubināties, ja runā, tad runā.

— Tss, tsss, — vēl klusāk caur zobiem iesvelpās dārznieks, bailīgi apkārt lūkodamies.

Visapkārt, visā kroga lielajā istabā, bija kluss. Tie svešie, caurbraucēji, tie arī tikai tāpat vien snauduļoja, ne dzēra, ne ēda. Badmiras, kā krodzinieks jau vairākkārt pie sevis neapmierināts bubināja.

Klibais sarosījās, iežmiedza kruķi padusē, ar pirkstiem apžņaudza tā, ka pirksti kļuva vai gluži bāli, un klāja vaļā:

— Jēka vēl vienu.

— Ko tu! — Zvirgzds sakustējās. — Ko tu pjurksti! Padomā, skroderīt!

— Vēl vienu, — skroderis mierīgi turpināja, norausa ar plaukstas virspusi gar apsausuša-jām, galīgajām lūpām, smeķīgi aplaizījās.

— Ja tu ... ja tu tukšu tārgāsi...

— Lietīna tāda, — iesāka skroderis, — bet es tā nevaru, — viņš pamāja uz kausu, kas bija tukšs. — Vajag mazdruscīt rīklei.

— Būs tev rīklei, — Zvirgzds teica un uzkliedza krodziniekam: — Klau, krogapapa! Vēl pa divi.

Skroderis atmaiga.

— Es redzējs to nav, — viņš iesāka. — Nē. Nav.

— Ko ta tu penterē, — pārtrauca Zvirgzds.

— Pag, pag, — mierīgs iemeta starpā dārznieks Dambe.

— Redz, bijis tā, — skroderis, atkampis krietnu malku no alus kausa, kas tikko bija nolikts uz galda, atkal sāka. — Baznīckunga kalponīt, Katrīnstante, teic, ka kungs ar urad-ņika kungu runājušies. Šā dzirdējs. Tā bijis,

ka baznīckungs redzējs, kā Jautrs Jēka, tas bijis aizvakarln, noskrien! zemē, kā vellu, tptū, kā plēsts noskrien! no zvan torņ, caur kambarīt izmetās kā gaužām traks. Tā runājs baznīckungs ar uradņika kungu. Uradņika kungs piebalso, jā, jā, kā ta, atskrien! un teic, ka pa lielo ceļ šu nāk cilvēciņš. Tā šis nāk muižā caur kalp galu, bet tur šo kā maz cālēn. Krāps! Un kas tas bijs? Kā tu domā?

— Nu?! — nevarēja nociesties dārznieks. Aiz nepacietības pat vaigi pietvika.

Klibais atkal lika kausu pie lūpām. Tikai acis spīdēja labsajūtā, piemiegtas un laimīgas, jo varen patīkama tāda sajūta, kad tevi klausās, kad no tevis kaut ko gaida.

— Griķu Jāns.

— Griķu Jānis?!

— Jā.

— Tas pats, kas pērnruden ...

— Tas pats, tas pats. Viņu sauc ar par Annas Jāni.

— Vai tas vēl dzīvs, — žēli ierunājās dārznieks, sniegdamies pēc krūzes. — Nevar būt, ka tas vēl dzīvs.

Zvirgzds nopūtās.

— Anna gan bija meitietis gods godam.

— Kuš, kuš, ko tu, — skroderis iesāka, ar roku atvēdinādamies, taukaini kalējpuisī vērdamies, — labāk takš ar dzīvām jaunkundzī-nēm, hi, hi, hī!

Bet Zvirgzds viņā nemaz neklausījās, skumīgs domāja, cik gan nelaimju piemeklēti tie Griķi: vecie sadega vienā reizē, kad muižas rija bija aizdegusies, abi bērni vēl bija palikuši.

— No Sibērijas reti nāk mājā.

Visi trīs brīdi paklusēja.

— Un Jānim veselība nebija lāga, — turpināja, kā par kaut ko aizdomādamies, Zvirgzdu Kārlis. Viņš grūsi nopūtās un sagriezās šķērsām pret galdu.

— Citi ierīkojas uz dzīvi, — teica Dambe.

— Koo? — Skroderis kļuva sarkans.

— Bagāta zeme.

— Kālabad ta nelaid uz turieni?

Sarunu iztraucēja skaļa, klaudzīga durvju atsišanās: pa trepītēm iemeimuroja Jautrais Jē-kus. Viņš izskatījās aizelsies un noguris. Kā nodzīts suns.

— Jēkal Jēka! — klibais skroderis sauca. — Nāc šul

Tur viņš arī nāca, piesardzīgi apiedams galdus, ik pa laikam pavērdamies uz krodzinieka pusi, salīcis un sīks.

«Tāds knēvelis,» dārznieks pie sevis nodomāja.

— Sēdi un dzer, — Zvirgzdu Kārlis nopietni teica. Tad piegrūda savu otro krūzi, kas vēl gaidīja neaiztikta.

Ari dārznieks Dambe izdarīja tāpat, atdeva savu krūzi, neiesākto, bet klibais skroderis pus-piemiegtām, šaurām ačelēm vērās Jēkū un dzēra jau savu otro, jo bairītis vecajam vientulim garšoja.

— Nāci, kā saukts, — viņš tikai vēl piebilda, caur nokarenajām uzacu bārkstīm palūrēdams savos galdabiedros.

Kalēj puisis sēdēja nīgrs. Klusēja. Tumšs kā lietus mākonis. Viņa domas visu laiku tinās, piņķerējās kā ap mietu, stingri, cieši piesējās, tālāk netika: uzrādīt skolmeistaru — tas būtu saprotams — skaudība, no amata izēda, tāpēc varētu kaut cik izprast arī Jēku, bet tagad

atkal otrā reize — šis notikums ar Griķu Jāni, ko viņš pats labi pazina, to nu puiša prāts kaut kā negribēja ņemt pretī. Tāpēc viņš klusēja.

Jautrais Jēkus, ar abiem elkoņiem atstutējies galdā, krūzi trīsošām rokām aptvēris, dzēra kāri, kā izslāpis, lieliem, skaļiem guldzieniem rīdams alu. Tas bija rūgtens.

Pēc Līgo svētkiem vasara stāvēja uz ilgu laiku varen karsta atmetusies, labs siena laiks, katru dienu sveilēja, un siena pļāvēji svīda jau no paša agra rīta.

Jautrais Jēkus, saukts muižas ļaudīs arī pavisam vienkārši — Zvaniķis, sēdēja krogā, kā izslāpis nesteigdamies dzēra, lai gan pļāvis nebija vēl ne savai gotelei.

4

Augusta pēdējās dienās sāka ātri krēšļot. Naktis jau bija pastiepušās krietni vien garākas, un negaidot, gluži kā straujš pērkonne-gaiss, uznāca lietavas. Pelēkas, smagas, mitruma pievilgušas debesis klājās no rīta līdz vakaram, bet garajās parudens naktīs lietus čabinājās nepiekusis.

Enu nebija, viss izskatījās melns un biezs. Gandrīz nekas neelpoja. Tikai lietus lāses atgādināja, ka dzīvība vēl pulsē, kustas.

Lūka, pa ko varēja uzrāpties augšā, aizkrita ar vāju, mikli čapstošu, tik tikko dzirdamu troksni, žvāā-āks, kā iekunkstējās. Tad atkal viss palika kluss.

Viens logs bija atgrūzts vaļā jau dienā, kad Jēkus nāca apskatīt savu darba riku, — viņš nez kāpēc augām dienām atcerējās, reizēm krietni vien satraukts aizdomājās, ka laiks būtu virves mainīt, bet dienā bažas atkal zuda, kad apskatījās un neko nemanīja, likās, bija stipras vēl diezgan, turēs, taču visu pārbaudīja, lai būtu drošs kas drošs.

Viņš izliecās pa vaļējo logu. Tumsa. Un necaurredzamā tumsā un lietū kustējās vecās ābe-les, čīkstēja, labsirdīgi čukstēja kā mierinādamas. Viņš apgāja vairākas reizes apkārt zvanam: arī dēji dažās vietās iečīkstējās vai varbūt vecās ābeles; viņš ieklausījās, mēģināja pārkāpt uzreiz vairākiem dēļiem pāri, bet kājas nepavisam neklausīja, jo dzerts šovakar atkal bija uz velna paraušanu — kopā ar tiem kazakiem —, virsnieks cienāja devīgi. Viņš pieturējās, grābstīdamies gar sienām. Tad noslīdēja gar vienu balsta stabu uz leju, ar kaulaino pakaļu atsitās pret dēli, ar labo roku maigi apkampdams stabu. Acis pašas vērās ciet.

Pamodies, īsu brīdi beidzot attapies pussnaudā, Jautrais Jēkus tad nu arī sāka mazliet skaidrāk, jēdzīgāk aptvert, kāpēc nemaz vairs negribas iet uz māju.

«Tu nodevi,» kādu dienu, atklāti pārmezdams, ierunājās Andrītis, knīpa, viņa dēls, «... mūsu skolotāju ...» — tā gluži negaidot ierunājās un pats arī tūlīt sarāvās, sakņupa vēl mazāks, viņa vienīgais bērns, pēcnācējs. Un neviens Jēkum nepalīdzēja: sieva katru vakaru blenza viņam garām, rauca degunu un griezās tik prom.

Viņš jau ilgāku laiku ne ar vienu vairs nerunāja. Tikai dzēra. To gan labprāt, jo tad sajutās labāk, tad kļuva runīgāks, iedziedājās — un «glupajam alus gurgulim», kā sieva viņu nievāja, balss skrapstēja kā veca klēts atslēga,

un nesēji. Nostāk, kājas iepletis, turējās urad-ņiks. Bez viņa ziņas pēdējā laikā nenotika ne dzimšana, ne miršana pagastā, visur bija klāt, un pats viņš tika palūdzis atnākt vēl arī divus kazakus, — brandavīna pudele jāuzliek, tomēr drošāk, katram taču sieva un bērni mājās gaida, uradņiks tālredzīgi sprieda.

Bet zvaniķi, ja neviens vella kalps neņēma dzīvu, tad mirušu ne tik, kam viņš vairs vajadzīgs, — dieva sods viņu piemeklējis, dieva sods, sieviņas muižā vēl ilgi daudzināja. Tā dzeršana, cik nav pieredzēts, nekad pie laba gala neved. Tāpēc sargaities!

Mārtiņš, visus pamatīgi aplūkojis, visu, kas notiek, sāka skatīties, ilgi vēroja mazo zēnu, Andrīti, kas stāvēja kā sastindzis, bāls, acis pasāņus nodūris. Tā, it kā tas viss mazo sirdi nemaz neskartu, — kaut kas te visapkārt notiek gan, bet nevar īsteni saprast, kāpēc tāda gara, sēra runāšana, visur smiltis, slapjas un smagas, un nebeidzamas raudas. Māte, lūk, nemaz nerimās, kā mājās sāka, tā vien nevar vēl beigt.

Smilts dobji dunēja, kad sāka bērt ciet kapu: dim-dam-dim-dimm-dam-damm-dim-dam.

Un Mārtiņš, sapratis, ka neiznāks ar Andrīti parunāt, viņš pat nekur neskatās, ja ieraudzīs, nepazīs, vēlreiz uzmeta acis mazajam zēnam, it kā vēlēdamies iegaumēt sīko, bālo sejiņu, tad , pagriezās un gāja.

Tā arī viņš pats beigu beigās lāgā nesaprata, kāpēc nācis to lielo gaisa gabalu.

Ceļa līkumā, kas griezās no kapsētas uz mežu, negaidīti Mārtiņš pamanīja kazaku izlienam no krūmiem. Viņi abi pārsteigti saskatījās. Kazaks, ieraudzījis tādu milzu bārdaini uz meža ceļa stāvam, tūlīt tvēra karabīni,

bet bikses, vēl īsti labi nesavilktas, trīsoši noslīdēja lejāk, līdz zābaku stulmiem. Mārtiņš steigā izšāva un metās pāri grāvim.

Otrs kazaks, par ko Mārtiņš nemaz nebija iedomājis, piemirsis uz brīdi, izrādījās veiklāks. Lode ķēra Mārtiņu kaklā. Kad abi kazaki pienāca pie grāvmalē pakritušā, Mārtiņš vairs neelpoja.

Pa to laiku arī kaps bija rūpīgi aizbērts. Sa-dzirduši šāvienus, izvadītāji sāka kņudīgi steigties. Aizejot čukstējās, ka krūmos mežabrālis esot nošauts, bārdains, svešs, nez no kurienes uzklīdis.

SATURS

Mūsu mazie

Pilsētā......

Izsauksim vecākus . .

Cik ilgi, cik ātri , .

Tikai pieaugušajiem

Rūpes ......

Dzintars .....

Vēl viens jocīgais . . Eksperiments .... Tuvinieku ģīmetnes Visu acu priekšā . .

1905./1^06- mācību gads Disertācija ....

Uz kāpnēm .... Brauciens ar važoni . Rudens saussalā . . . Pastalnieki ....

Jautrais Jēkus, zvaniķis

ltr> № 1013 Arvis Grods

(Elmārs Gustava d Starpins)

TūDALIŅ. TAGADIN Stāsti

Redaktore E. GrinbcrKa. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Brālēna. Korektore J. Silīte. Nodota salikšanai 1976. g 12. jūlijā Parakstīta iespiešanai 1976. g. I. decembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. I, formāts 70X90/32. 7.75 fiz. iespiedi.; 9.07 uzsk iespiedi ; 9,43 izdevn. I. Metiens 15 000 cks. JT 18182. Maksā 41 kap Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv 21 Izdevu. Nr. 68/28157 Do-1010. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rigā. Blaumaņa ielā 38/10. Pasūt. Nr. 3107.

Content

Grods Arvis Tūdaliņ, tāgadiņ

MŪSU MAZIE

PILSĒTA

IZSAUKSIM VECĀKUS

CIK ILGI, CIK ĀTRI

TIKAI PIEAUGUŠAJIEM

RŪPES

DZINTARS

VĒL VIENS JOCĪGAIS

EKSPERIMENTS

TUVINIEKU ĢĪMETNES

VISU ACU PRIEKŠA

1905./1906. MĀCĪBU GADS

DISERTĀCIJA

1. Fakti

UZ KĀPNĒM

BRAUCIENS AR VAŽONI

RUDENS SAUSSALĀ

PASTALNIEKI

JAUTRAIS JĒKUS, ZVANIĶIS

SATURS