Zariņš Marģeris

Vecrīga

Marģeris Zariņš

Vecrīga

Stāsti

.

LEĢENDA PAR LIELO KRISTAPU

Man bija desmit gadu, varbūt drusku vairāk, tas nav svarīgi — svarīgi vien tas, ka aizvakar vectēvs strikti pavēstīja: puikam jāparādot Rīgu, esot jau tiktai paaudzis, vajagot iepazīt pasauli. Domāts, darīts. Izkaulēja sev un dēladēlam naudiņu dzelzceļa biļetei turp un atpakaļ. Agrā rīta stundā sākās brauciens — visbrīnišķīgākais, visfantastiskākais brauciens manā dzīvē... Sen to Rīgu daudzināja, nu to Rīgu ieraudzīju, visapkārt...

Galvenais — būšot jāapskata (tā mani vilcienā instruē vectēvs) trīs Rīgas brīnumi: 1) bagarmašīna, 2) Pētera tornis un 3) Lielais Kristaps. Sāksim ar trešo, jo šis brīnums atrodoties turpat blakus stikla jumtu pārklātajam milzīgajam šķūnim, kurā vilciens iebrauca un elsdams apstājās, tāpēc ka sliedes tālāk negāja.

Tā esot vakzāle.

— Ko? Slavenā Dinaburgas vakzāle?

— Tā pati gan, — saka vectēvs un, pie rokas saņēmis, ved mani caur platām durvīm bruģētā laukumā, kas pilns važoņu kulbām, bet pašā vidū maza pareizticīgo baznīciņa ar svētbildēm virs portāla. Zeltītajās logatās mirdz' mazas mazītiņas e||as spuldzītes, un visa apkārtne pilna rūg-tenas akmeņogļu dūmakas.

Baznīciņas aizmugurē koka būda, sarkansvītrota, līdzīga bildēs redzētām zastavu sardzes būdām, bet būdā — Lielais Kristaps visā savā godībā. (1923. gadā baznīciņu nojauca, būdu pārcēla uz laukumu pie Sarkanajiem Spīķeriem, tur Kristaps Daugavmalā nostāvēja vismaz gadu desmit.)

Ieejam būdā, noņemam cepures.

Milzīgs vīrs ar rudzupuķu acīm, iesārtu, strupu degunu un pinkainu bārdu. Labajā rokā tur mangali dižegles stumbeņa resnumā. Uz pleca bērniņš: tīri pliks un nosalis, degungalam krāsa nobružājusies, var redzēt — griezts kokā, tas tik ir darbiņš, tādu pacietību!

— Mākslas darbs, — pārlabo vectēvs. — Divi simti gadus vecs mākslas darbs. (Bet man likās, ka Lielais Kristaps drusku pamirkšķinātu ar aci un pasmaidītu, varbūt tikai likās, apgalvot es nevaru.)

— Akurāt kā dzīvs!

— Tad nu klausies patiesīgu stāstu, kas Kristaps īstenībā bijis un kur viņš radies, — saka vectēvs, un mēs apsēžamies uz nelielās ielodzes malas, kas izrotāta raibām lentītēm un papīra puķēm. — Dažs viņu par svēto tur, bet Kristaps nu gan nebija nekāds svētais, — saka vectēvs, — mīlējis iedzert un tā joprojām, bet tas nav galvenais, galvenais ir Kristapa mūža darbs. Tas varējis būt trīspadsmit simtus gadu atpakaļ, bet tas varēja notikt arī daudz vēlāk — kaut kur pie Mežotnes, nav svarīgi, kur, galvenais — Kurzemes pusē — dzīvojis makten bestrs puisis, vārdā Kristaps, uzvārds un tēvavārds nav zināms. Tik naiks un stiprs, ka svilpodams dujus trejus baļķus mugurā cēlis, lāci pie sprandas ka pelavnieku gaisā parāvis. Nav bijis kur spēku likt.

Tajos laikos viss rādījies gluži citādi, — varbūt trīspadsmit simtus gadu atpakaļ, varbūt drusciņ vēlāk — ka tevi jupis! — tik stipri vīri vairs nav dzimuši, nav svarīgi, kāpēc, bet galvenais: ko viņi toreiz ēduši? Medu, pienu, lāča gaļu, ne jau nu kotletes, omletes, sterletes, tas viss priekš kaķiem! Bet īstiem vīriem, kā, par piemēru, Kristapam, pie koku gāšanas tāda luste uznākusi, ka nav licies mierā, kamēr visu mežu ar maz cirtieniem zemē nolīdis. Varbūt ne visu, bet tas šoreiz nav svarīgi.

To uzzinājis Bauskas pilskungs, atsaucis Kristapu pie sevis un teicis: «Vai, vai, man’ mī|* Kristof! To miesa’ spēk’ tokš dievs tev dev’s, lai tu to izlietā par lab’ tiem, kas gudrākie un varenākie ir. Es, tavs kung’ un valdniek’, sak’: jem to muc’, nes un lej iekš’ man’ ak’ to Mēmel’ ūden’, jo vasar’ ir sauss, ak’ ir tukš, bet tuvojas karš. Ņem sav’ muc’ un gories!»

Ora! Labora!

Tas varēja būt trīspadsmit simtus gadu atpakaļ, tas varēja būt arī drusku vēlāk, nav svarīgi, bet, kad puisis bija dabūjis dzirdēt, ka pats dievs tā lēmis un ka Bauskas pilskungs gudrākais un varenākais cilvēks pasaulē, — nedomādams cēlis mucu kamiesi un kāpis lejā pēc ūdens, jo galvā viņam mazāk tā apķeršanas spēka kā roku pirkstos, vismaz mans vectēvs tā domājot, un tas ari vēlāk pierādīšoties.

Bet tad par ūdensnesēju dabūjis zināt virsbīskapa kungs. Augstība negaidot atbraucis ar plostiem no Jelgavas puses. Izkāpis Ķirbaksalā ar lielu pavadoņu baru: baznīcas karogi tikuši vicināti, un balti ģērbti zēniņi nesuši aizdegtas svecītes un zvindzinājuši zvaniņus.

Pilskungs, ieraudzījis bīskapu, kritis pie zemes un, ceļos nometies, skūpstījis augstības zābaka purngalu.

Tad bīskapa kungs to Bauskas kungu svētījis, varbūt arī neticis līdz svētīšanai, tas nav svarīgākais, svarīgākais ir tas, ka Kristaps, to redzēdams, skaļi iesaucies:

«Kungs, kungs, jūs man melojāt, teikdams, ka esot varenākais: nupat jūs vārtījāties pa zemi kā tārps!» Varbūt gluži tā Kristaps neizsaucās, bet tas nav galvenais, galvenais, ka puisis aizgāja kalpot virsbīskapam, tāpēc ka nevis Bauskas kungs, bet virsbīskapa kungs izrādījās gudrākais un varenākais pasaulē.

Kristapu aizveda uz Dobeli. Tur Bērzes krastā bīskapa kungs bija iesācis celt varenu dievnamu. Kristapam pavēlēja lielus klinšu bluķus no akmenslauztuvēm uz Dobeli velt, akurāti vienu uz otra celt un ar kaļķu javu cieši samūrēt. '

Puisis iemācījās visvisādas namdaru mākslas un gudrības, arī akmenī kalt un torņus celt. Dievnama sienas viņš izrotāja raibiem rakstiem, saulītēm, dzīvības kokiem un zvēru attēliem. Virs griestu arkas rozetē Kristaps izkala mākslīgi darinātu vērša galvu platiem ragiem, — vēršu

galvas bija Mežotnes |aužu dzimtes zīme, Kristaps bija cēlies no mežotniekiem, bet tas nav galvenais, galvenais ir tas, ka vērša galva pārbiedēja virsbīskapa kungu, kad kopā ar māksliniecisko padomi gaišība ienāca jaunajā dievnamā, lai pieņemtu un apstiprinātu Dobeles novada velti debesu tēvam.

Bīskapa kungs nobālēja, pacēla zeltīto krucifiksu pret vērša galvu arkas rozetē un šausmās iekliedzās:

«Velna ģīmis! Sātan, atkāpies! Jerobeām un Jekobeām — fū, fū, fū!» Bet vērša galva — Mežotnes ļaužu dzimtes zīme nekustējās, varbūt viņa arī drusku pakustējās, bet tas nebija galvenais: galvenais, ka virsbīskapa kungs ar visu svītu brēkdams aizbēga un paslēpās savā cellē.

«Elle, elle!»

Kristaps nospļāvās, nosprieda iet, kurp deguns rāda, lai parauj bīskapu kociņš!

Iedams sāka domāt gan šo, gan to un, kad bija izdomājies, tad teica pats sev šādus prātīgus vārdus:

«Izrādās — velna kungs ir gudrāks un stiprāks kungs par virsbīskapa kungu. Ja nu tas tā, tad mans pienākums turpmāk kalpot velna kungam. Bet kur viņu atrast? Hei, hei! Kur tu esi, kur tu dzīvo, velna kungs?» klaigāja Kristaps, soļodams pa Kalnciema ceļu uz Babītes pusi. «Hei, hei!»

Vēl nebija lāgā tos vārdus izkliedzis, bet varbūt arī bija izkliedzis — tā ieraudzīja panīkušu vīreli piķamicē, spīdīgu miroņgalvu kokardes vietā blakām steberējam. Vīrelis tosa un kliboja, rokā nesdams netīru zupurmaisu.

«Zināju, Kristap, ka tu mani sauksi, jo esmu visgudrākais un stiprākais kungs,» aizsmakušā balsī runāja klibi-ķis, «mans vārds ir Varis P. Skritāls, augstcienībā zīmējos.»

«Tu?» locīdamies smējās Kristaps. «Tu?» Varbūt Kristaps arī nesmējās, bet brīnījās gan. «Tāds nāliķis ...»

Vīrelis rādīja uz dūmu mākoni pāri Lielupei un teica:

«Edz, vei! Tur pie lielas upes vecs un skaists pilsats stāvēja. Es šorīt katrā mājelē iemetu pa degošai pagalei, varbūt ne katrā mājelē, bet tas nav svarīgākais, svarīgi vien tas, lai pilsāts nodeg, lai cilvēki vaimanā un kauc, kamēr aiziet bojā. Skaties: pašlaik viņu dvēseles skrien te uz šo pusi, jo aiz kāpas atrodas Tīrejpurvs — karā kautu dvēselīšu patversme. Nāc strādā man par palīgu: ķersim dvēseles un bāzīsim šai maisā. Maiss kā murds: ko tur iesviež, tas paliek, nemūžam vairs netiks ārā, tā ir mana valstība, augstcienībā zīmējoties — Varis P. Skritāls.»

Akurāt liktos, — saka mans vectēvs, — pēc tik raibiem piedzīvojumiem nu reiz Kristapam vajadzētu būt gudrākam kjuvušam, kā nekā — nāca jau divdesmit septītā vasara, bārda arī bija sākusi augt, ek, vei! — tīri maktena bārda, dzīve izmāca katru, par provi, kā mani pašu (vectēvam nelabs paradums novirzīties no temata), — kad biju divdesmit pieci gadi vecs, vai dieniņ! — to vien domāju, kā kādu pamācīt, kā ievest kārtību: devu padomus, kā dzīvot, kā atrast savu placi dzīves līdumā, sacīt — sludināju morāli un ētiku, var būt, ka gluži ne morāli, kauču gan tomēr — morāli, morāli pagasta apvadē, jo ārpus pagasta es vēl nebiju izbraucis, neiznāca... Jaunus dusmīgus cilvēkus arvien nodarbinājusi citu dvēseļu tumsonība un uzpūtīgums, savus trūkumus un nepilnības viņi negrib redzēt, tas dod lielāku drosmi un spēku triekties ar vezumu virsū liekuļiem, kas ceļa vidū plātās, tādiem tikai ar mēslu dakšām pa sāniem, ar dakšām pa sāniem ... bet nu esmu vecs, visas dusmas pārgājušas, tagad atliek domāt tikai par sevi pašu, jo reiz pienāks tā diena, kad prasīs: ko tu, Jēkab, pats esi darījis? Redz, kā nu novirzījos sāņš, bet tas tā, turpinot par Lielo Kristapu, — Kristaps arī domājās esam gudrais, bet bija kļuvis pakalpiņš. Pakalpiņš velnam, īstam, simtprocentīgam velnam.

Kad abi ar Vari P. Skritāla kungu veselu diennakti dvēselītes kā sienāžus bija ķēruši un maisā bāzuši un Varis P. Skritāla kungs daudz jauku, atzinīgu vārdu par Kristapa centību teicis, kā arī bagātu atlīdzību apsolījis, Kristaps paņēma Vari P. Skritāla kungu aiz čupra, tā — gluži vienkārši — un iegrūda maisā, varbūt viņš nepaņēma aiz čupra, varbūt tikai aiz bikšdibena, tas nav svarīgākais, svarīgākais bija tas, ka Skritāla kungs ar melno piķamici bija maisā un maisam gals ciet, āmen!

Varis P. Skritāla kungs, citā vārdā Nelabais, nu pīkstēja un spārdījās kā pele, kā pīkstulis, kā pikolo fleita, kā ņur-ņiks, taču Kristaps tikai pasmējās, uzcēla maisu plecā un gāja cauri Piņķiem un Beberbeķiem dziedādams —

Stiprākais pasaulē klāstu nudien,

Kad velna kungs varenais maisā pats lien!

Tuvāk iedziļinoties dziesmas zemtekstā, vērīgs pētnieks sāks noģist, ka Kristapu jau toreiz pārņēmis lielības gars, varbūt gluži ne lielības — nav svarīgi, svarīgākais ir tas, ka pēķšņi dziesma pārtrūka un puisis atsitās kā zirgs pret slitu: nonācis pie lielas upes, kuru par Daugavu sauc, viņš netika tālāk ne soli, jo pāri upei tolaik nebija vēl neviena tilta, bet pavasara palos visa Rīgas pievārte bija pārplūdusi. Torņakalna pusē un Si|ķu brāķī stāvēja izmisuši ļautiņi: visas laivas, kajaki, vienkoči un plosti bija ar briesmīgo straumi jūrā aizrauti, satiksme slēgta.

Kristaps raudzījās pāri upei uz sarkanajiem mūriem un torņiem, to pilsātu sauca Rīga, un tas pilsāts bija vecākais un bagātākais visā zemē. Rīgu nebija spējuši iekarot ne sēji, ne kurši, ne mežotnieki, ne tērvetieši, kā gan lai iekaro cietoksni, kas būvēts uz salām, kam visapkārt ūdeņi, kāpas un visbeidzot — augsts un biezs mūris, tādam neviena āva, neviens veseris nenieka nevarēja padarīt.

Jau gadu desmitiem gudroja un sprieda, kā pārcelt pāri Daugavai milzīgo vezumnieku pūli, kas plūda uz Rīgu. īpaši nedienas sākās palu laikā un atkušņos.

Vajadzēja tikt pāri zemgaliešiem — tie apgādāja Rīgu ar maizi, pienu un medu; no Polderiem un Spilves sanākuši liģeri, kas gribēja Rīgas kungiem iesmērēt stores un lašus; no Katlakalna gaidīja kaņģīzerus ar vara kannām un pannām. Kobrona skanstē, kur Torņa kalns, bija sacēluši mājvietas un traktierus, brenkūžus un vīnūžus. Kārtības sargi ierīkoja ērtu tuptūzi. Miltūži piebērti līdz malām, kreitūži un vāgūži maisiem piestūķēti, vāciešu kunga muižiņā pie Māras dīķa bez mitas klabēja ūdens dzirnavas. Ko iesākt? Kaut kas bija jādara. Par šo lietu domāt sāka jau desmit gadus atpakaļ.

Desmit gadus atpakaļ Mārupes dzirnavu vāciešu kungs lika saviem zeļļiem skriet apkārt un izkliegt sludinājumu:

«Visiem! Visiem! Kas apņemtos nofraktēt piecsimts las-tes rudzu miltu pāri upei uz Svaru ielu, Zilā baloža spīķerī?»

To dzirdēja Ķīpsalas laivinieks Bierants Nariņš un sāka domāt:

«Esmu pliks kā spīķeru žurka, bet man taču pieder oša laiva un pāris sarepējušu delnu. Būs jāpamēģina laime...»

Tai dienā Bierants Nariņš aizgāja pie vāciešu kunga, apņēmās miltus nofraktēt, bet par tādu darbu prasīja piecdesmit guldeņus. Piecdesmit guldeņus! Vāciešu kungs palika bāls, mēģināja kaulēties, piesauca dievu par liecinieku, bet Bierants nepiekāpās, un, tā kā neviens cits šo smago darbu nebija ar mieru uzņemties, tad vāciešu kungs galu galā teica — līkop! Kaut tevi velns parautu!

Bet velns neparāva Bierantu Nāriņu, pēc gada viņš nodibināja nastinieku un liģeru cunfti, pieņēma kalpus, iegādājās plostu, kļuva trekns vīrs un no tā laika saucās spe-diciju nīderlāga lielkungs Bernhard Narring, Brēmenes konsulents.

Jā, pārcelšanās pāri Daugavai bija dārgs prieks. Ne jau nabagi varēja dzīvot Pārdaugavā un ik rītu braukt darbā uz Rīgu.

«Kauču jel kāds brīnumdaris cirstu tiltu pār Daugavu!»

Ļaudis ilgojās brīnuma.

Sastājušies pārplūdušā ūdens malā, gaidīja, kad jele reiz upe būs iztrakojusies un plosts, kas tur otrā pusē ātrumā ievilkts Rīdzenes vārtos, brauks viņiem pakaļ.

Bet Kristapu pārņēma lielības gars: saderēja ar kādu balamuti — nastinieku, ka brūno viragu brišus pārbridīs, jo viņš, lūk, esot stiprākais cilvēks ja ne pasaulē, tad Mežotnes pagastā gan. Uz to dažs sāka ķiķināt, cits dumji aisīties un smieties, bet tas vel vairāk sašķcrinināja Kristapu.

«Nu, tad raugiet!» viņš iesaucās un iemeta maisu ūdenī, lai būtu brīvas rokas.

Tai mirklī pērkons nodārdēja, baltas ugunis no zupur-maisa izšāvās un ūdens visapkārt sāka vārīties tā, kā kad kausētu svinu kāds tur būtu iemetis. Ļautiņi iztrūcinājās ļoti, un arī pats Kristaps vairs negribēja kāpt straumē, bet tad viņi visi pamanīja, ka burbuļošana sāk norimt, plūdi placin plok un viraga upes vidū noklususi.

«Ak tad nobijies gan?» prasa balamute nastinieks un smīn.

Pēc šiem vārdiem Kristaps tā kā atmodās, kā sakaunējās un taisījās kāpt ūdenī, bet, to redzēdami, ļautiņi sāka lūgšus lūgties, lai jele Kristaps (ja jau nu esot cieši nolēmis Daugavu pārbrist) pārnesot arī to mazuli, kas pliks krastmalā atrasts raudam un salstam. Droši vien māte niknajos plūdos bojā aizgājusi, kā gan viņš te citādi atrastos, nabadziņš... Lai aiznesot un nododot Svētā Gara konventa bāriņu patversmē Šķūņu ielā.

Kristapam bija mīksta sirds: ne vārda neteicis, uzcēla puisēnu plecā, atrada izskalotu ozola mangali, lai būtu uz kā atbalstīties, un, laužu gavi|u pavadīts, brida Daugavā.

Varēja būt līdz pusei aizbridis — kas to mērīja? — ūdens sniedzās līdz padusēm, varbūt vēl nebija līdz padusēm, tas nav svarīgi, svarīgi tas, ka Kristapam likās, it kā bērnam aizvienu pieaugtu svars, it kā bērns kļūtu smagāks un smagāks. Puisis bija baļķus cēlis, klinšu gabalus vēlis, nemaz to svaru nesajuzdams, bet tagad nu bija tāds smagums, tāds smagums, ka pleci ieliecās, kājas grīļojās, teju, teju gandrīz jāmet nesamais zemē, nepareizi—. nevis nesamais zemē, bet puisēns ūdenī, — tādu kaunu Kristaps nespētu pārdzīvot, jo ļaudis otrā pusē, Rīgas vārtu priekšā sapulcināti, jau sveica drosminieku.

Līdz krastmalai atlika vairs trīspadsmit soļu, varbūt tikai trīspadsmit pēdu, tad Kristapam šķita, ka ūdens nu jau ir līdz acīm, bet, taisnību sakot, bija tikai līdz mutei, tāpēc drošības labad viņš bērnu pēdējiem spēkiem kā svara bumbu augstu virs galvas uzcēla un pēdējiem spēkiem pats izklunkuroja malā, kur to sagaidīja augstā rāte un Lielās Ģildes oldermanis, kas bija pavēlējis no Melngalvju nama balkona pilsētas torņu pūtējiem spēlēt slaveno kurzemnieku sagaidīšanas maršu «Kūrlenderi».

Pa tam lāgam bērniņš, kuru Kristaps bija krastmalā nosviedis, pasniedza glābējam savu mazo rociņu un skaidrā latviešu valodā, lai tie lielie Rīgas kungi un valdnieki nevarētu saprast, teica:

«Redzi nu, Kristap! Tomēr neesi visstiprākais: gandrīz

mūs visus otrreiz dzelmē iegāzi, labi, ka ar pēdējiem spēkiem vēl pats .. .»

To dzirdot, Kristaps izbrīnījās pārlieku un iesaucās:

«Kas gan tu par bērnu, ja tik prātīgus vārdus runāt proti? Kā tevi sauc?»

«Esmu dvēselīte,» teica puisēns. «Viena no tām nelaimīgajām dvēselēm, kuras no degošās pilsētas uz Tīreli bēga, bet kuras tu kopā ar Nelabo maisā sabāzi un pēc tam Daugavā noslīcināt gribēji. Vai, vai, Kristap! Nelabais pa ūdens apakšu uz pagari aizskrēja, bet mēs paspējām tev mugurā uzrāpties, tā tu mūs tomēr izglābi. Ak, sajuti gan, cik smagas esam visas kopā? Smagas ir tautas bēdas, tā būs tev laba mācība: nekalpo kungiem, nekalpo velniem, kalpo mums — nabagiem. Cel ļautiņus pāri pār Daugavu, bet neņem maksu — viņiem naudiņas nav.» To pateicis, puisēns iejaucās drūzmā un pazuda, bet Lielās Ģildes oldermanis Kristapam vaicāja, ko tas knēvelis tur esot teicis.

Kristaps neprata vācu valodu, vien divus vārdus — Hunger un Kummer, tēvs tos, no klaušām mājās pārnācis, bieži atkārtoja: Hunger un Kummer. Tad nu šos divus vārdus Kristaps arī pateica oldermanim:

«Hunger, Kummer..,.»

«Was?» iesaucās vāciešu kungs. «Tu esi izsalcis un nobēdājies? Tas tik ir joks, follerā! Lai ķemerejas rakstvedis atnes šim puisim vienu veģi.»

Un visi smējās ...

Kristaps patiesi bija gauži izsalcis.

Vāciešu kungs uzkāra veģi ar taukiem noziesta staba galā, Kristapam atkal bija jārāda spēks un veiklība: jātiek augšā, jāsagrābj veģis, un tikai pēc tam viņš drīkstēja to apēst, dieva vārds, tas bija aizraujošs joks, viņi visi smējās... Kungi to joku nosauca par «Hunger-Kummer» joku, un vēl daudz gadus no vietas šai pašā dienā un vietā tika atkārtots «Hunger-Kummer» joks, tie bija svētki nabagiem. Bet vienkāršie ļautiņi neprata tos vārdus izrunāt, viņi teica:

«Umurkumurs! Umurkumurs!»

Es pats tiku redzējis umurkumuru, — saka vectēvs, — stabs bija ierakts laukuma vidu starp kazarmām un arsenālu, toreiz to sauca par Jēkaba laukumu ...

Rātskungi atļāva Kristapam strādāt par Daugavas pārcēlāju, deva viņam oša laivu, varbūt tā nemaz nebija no oša, to nevarēja noteikt — tik veca viņa bija, bet tas nav svarīgākais. Svarīgākais ir tas, ka no šīs dienas Kristaps kļuva pazemīgs un aplam neplātījās ar saviem miesas spēkiem. It īpaši viņš mīlēja bērnus, svētdienās vizināja mazos līdz Ķīpsalai un Lucavsalai un atpakaļ. Maksu neņēma, bet pārtika no dāvanam, ko ļaudis atmeta. Kristaps dzīvoja kā svētais un strādāja kā zirgs.

Tā viņš nenoguris darbojās simts gadus, varbūt drusku ilgāk, tas nav svarīgi un nav arī izpētīts, taču 1701. gadā, kad uzcēla pirmo plosta tiltu pār Daugavu, augstā rāte Kristapam pavēstīja, ka pārcēlāja amats top likvidēts, ka Kristaps tagad ir lieks, un palūdza to aiziet pensijā. Ilggadīgo, nevainojamo darbu un nopelnus atzīmējot, piešķīra goda nosaukumu «Lielais» (no šī brīža saucās Kristaps Lielais), deva mēnesī septiņus guldeņus «dzeramnaudai» (Kristaps saprata to burtiski un sāka iedzert), bet visam kroni uzlika tai vakarā, kad sirmais airēšanas meistars Rīgas Jauno Laivinieku Apvienībā stāstīja savas jaunības atmiņas par Vari P. Skritālu. Pēkšņi atsprāga durvis, ienāca Mazās Ģildes nastinieku un alus nesēju cunftes delegācija, nesdama kokā grieztu Lielā Kristapa tēlu dabīgā lielumā ar košenilla pervēm izdaiļotu bērniņu uz pleca.

«Tās nu ir beigas!» — saķēra galvu sirmais airēšanas meistars un padevās liktenim.

Pieminekli ielika būdā un uzstādīja netālu no tās vietas, kur Rīdzenes upē kādreiz Kristapa oša laiva pie dreiliņa pieurvēta stāvēja.

Tagad tur stāvēja viņš — kā pensionārs un kā piemineklis.

Dažs pagāja garām un smējās.

Bet viņam pašam kļuva arvien skumjāk un skumjāk... Melna bagarmašīna Daugavas malā smēla grunti un tos mēslus turpat pie Kristapa kājām ārā gāza... Te bija siena tirgus, visu dienu klaigāja uzpircēji un staigules vakaros piedāvājās komijiem (šai vietā vectēva stāsts kļuva nesaprotams), bet aiz spīķeriem — utene un lanckas. Vecenes Kristapa sānus no vienas vietas lentītēm un dzīpariem nospraudīja: katoļi bija izlaiduši baumas, ka šis jaunībā diezin kāds svētais bijis.

Tas viss ir nieki, — saka mans vectēvs, — tagad tu

zini patiesību. Pēcāk, kad študierēsi Rīgā, atnāc labi bieži un apciemo veco mežotnieku: mūsējos nevajag aizmirst...

Es vēl ilgi domāju, kāpēc vectēvs teica — «mūsējos», mēs taču nebijām no Mežotnes, bet tad atcerējos: vardu «mūsējais» viņš lietoja, kad apbrīnoja kādu lielu drosminieku jeb dēkaini, tā, piemēram, kara laika par sibīrieti, kas sagrāba pie iemauktiem un savaldīja kaimiņa trakojošo zirgu, vectēvs arī teica — tas nu ir mūsējais!

Sen jau vectēvs sirmā silā snauž, taču viņa padomus un novēlējumus esmu godam pildījis. Lielo Kristapu reižu reizēm apmeklēju, īpaši toreiz, kad gāju ģimnāzijā un Kristaps stāvēja Daugavmalā pie tiltiem. Un tad pienāca diena, kad lielais airēšanas meistars — pensionārs un piemineklis — tika par visām pārestībām gandarīts, kad Kristaps varēja no sirds izsmieties un teikt: te nu ir tā pasaules godība!

Tas notika 1924. gada piektajā aprīlī, septiņpadsmitos nulle nulle. Spēcīgs atkusnis, lietavas un agra ledus iešana. Laiks apmācies, bet silts. Sestdiena, 5. aprīlis. Noskaidrojas, un sāk līt.

Vecais plosta tilts karā nopostīts, bet rīdzinieki pēc angļu «Ho\ve» sistēmas uz koka fermām uzcēluši jaunu, par Libekas tiltu nokristījuši. Pie Sarkanajiem Spīķeriem dzelzceļa tilts, tam cieši blakus — vecais Jāņa tilts (vēlāk arī par Zemgales tiltu saukts). Pa to brauc tramvaji uz Zasulauku, Iļģuciemu un Bišumuižu. Dzelzu loki granātu sprādzienu izlocīti, fermas izdobtas kā šķīveņi, ložberu sadurstītas, sadzeltas kā sieti.

Ledus, lielos gabalos nākdams no Piedrujas, sablīvējas pie Doles, piektā aprīļa priekšpusdienā pajūk, un seši septiņi metri augstie ledus kalni gāžas uz jūru. Tehnikumā, otrajā un trešaja ģimnāzijā mācībās pārtrauc ... skolēni un skolmeistari juku jukām skrien uz Daugavmalu skatīties. Kas būs, kas tik nu būs? Visos Rīgas torņos zvana trauksmi, pie Bolderājas nogrand lielgabals — SOS!

Pirmais blāķis laimīgi izbrāž pa apakšu abiem dzelzs tiltiem.

Koka tilts trīc šausmās, šurpu no Balastdambja palīgā steidzas lauzējkuģis «Zibens». Taču ledus masa to kā skaidiņu piespiež koka fermai un norauj kapteiņa tiltiņu, tā ka kapteinis teju, teju paspēj pieķerties apakšējiem tilta spraišļiem, uzvilkties augšā un izglābties. Vēl mirklis — un zilganbaltā ledus siena, sacirtusies pret ledlauzi un tilta balstiem, ar lielu troksni ielauž pirmo posmu, tas kopā ar kuģīti vēja ātrumā aizskrien pa straumi.

Ļaudis krastā auro un kliedz: «Aiziet jūriņā!» (Tas notika septiņpadsmitos nulle nulle.) Pēc nedēļas visa Rīga dzied Roberta Vizbuļa sacerēto un Piltenes prāģeru priekšā nesto gadsimteņa grāvēju (šlāgeri):

Pilsētas galvam galva sāp, tāpēc kungs avīzēs mierina ļaužu prātus: draugi, jūsu rīcībā taču dzelzs tilts, satiksme normāla, pilnīgi normāla!

Drīzi vien paradas Vitebskas ledus: tās ir vēl lielākas masas. Aizsprosts izveidojies taisni pret dzelzs tilta koka posmu: nozib uguns (kabelis!), nošļakst ūdens (ūdensvads!), aiziet līdz Volericm tas otrs kunga plosts, kopā ar ledus masām sadambējas Daugavā līdz dibenam. Nu būs nedienas!

Ūdens līmenis kāpj. Pārdaugava applūst. Pārdaugavā elektrības nav, dzeramā nav, tramvajs neiet. Kalnciema iela, Ilartmaņa un Klota muižiņas pēdu dziļā ūdenī. Norvēģu konsuls Halfdans Halle ar kundzēni netiek ārā no savas šveiciešu stilā būvētās savrupmājas Baložu ielā. Pilsētas galva taisās sūtīt velkoni tiem palīgā, lai dreifē uz savrupmājas dārzu un no Slokas ielas puses izceļ vismaz konsula kundzi (dzimušu kņazieni Mdivani) pa logu un nogādā sausumā.

Ko lai iesāk sīkie ļautiņi? Lai rāpjas uz jumtiem!

Augsburga sabiedrība piedāvājas uzturēt satiksmi ar kuģīti «Pilsētas galva Kcrkoviuss», bet biļešu cenas tik sālītas (desmit rubli no deguna), ka ļautiņi nekust, labāk tup uz jumtiem un grauž sausiņus. Lauciniekus ar pajūgiem gan pārvadāšot pa dzelzceļa tiltu uz platformām, kauču jāmaksā piecdesmit rubļu, bet viņiem jātiekot Kurzemē, kā teicis vecais Stenders: lai tur velns par stenderi paliek, bet jātiekot! šai jūklī iedomājos aiziet apskatīties, ko dara Kristaps, kā jūtas mūsējais.

Lielais Kristaps — pensionārs un piemineklis — stāv līdz ceļiem ūdenī, varbūt ne gluži līdz ceļiem, bet tas nav galvenais, galvenais ir tas, ka viņš smīn. Par ko viņš priecājas? Kas tagad cels pāri Daugavai nabagos un bagātos?

«Nu jūs mani varat lūgties, bet nu es vairs neiešu!»

Milža seja pauž dziļu gandarījumu par sen nodarīto pārestību. Aizlaida pensijā pašos spēka gados, uzcēla pieminekli, pārdēvēja par Lielo, tfūl Tagad viņš varētu brišus pārnest to norvēģu konsula lielmāti pār Daugavu, bet — nēl

— Tagad es vairs neiešu, tagad nu jūs mani varat lūgties!

Gadi nāk, un gadi iet... Pagāja vēl piecdesmit.

Cits nekas neatlika kā ielikt veco tiepšu Rīgas vēstures muzeja kaktā. Tur nu viņš stāv, svaigi restaurēts, ļaudis defilē tam garām, prasa: kas tas tāds? Daudzi viņu ir aizmirsuši...

STRAZDU MUIŽAS SONĀTE

Dzimtļaužu vākā jaunais cilvēks bija iegrāmatots kā Juglas Grāvjumuižas (Gravcnheyde) kunga Sreifogeļa īpašums. Viņu sauca par mazo Maču (Masē Mathias), viņš kalpoja par sulaini un kučieri, bet tad, kad kungs devās ārzemju ceļojumos, sulainim pavēlēja strādāt dažnedažādus darbus apriņķa maršala Budbcrga Strazdumuižā un otrpus ezera — Bonaventūrā.

Vecāki nomira lielajā mēri, mazais Mačs mantoja mežābeles koka fīdeli jeb ģīgas. Uz tām tēvs bija pratis jauki spēlēt un apmācījis arī mazo Maču. Vecais jeb, kā viņu dēvēja, lielais Mačs kādreiz spēlēja Bonaventūras krodziņa vācu galā. Kad Rīgas fīdlcru brālība sūdzējās: lūk, nevācu fušers pelnot dālderus, kutinādams fīdeli kāzās un kristībās, atņemot darbu un maizi cunftīgajiem amatvīriem, tad barons izlikās kurls. Izlikās kurls tāpēc, ka Bonaventūras krodzinieks par to maksāja Grāvjumuižas lielkungam; vecais Mačs neko nesaņēma, atskaitot trūcīgas vakariņas un mēriņu brandvīna, jo skaitījās dzimtcilvēks, un tā mūzika, ko viņš spēlēja, piederēja Sreifogeļa kungam, un Sreifogeļa kungs to mūziku izīrēja Bonaventūras kungam.

Tad atauļoja Nāves jātnieks — mēris. Kaprači sagāza vienā bedrē pie Bābelites gan cunftīgos spēlmaņus, gan fušerus; ģīgas un smuikas apklusa. Katrs domāja vien par to, kā izdzīvot. Kungi aizmuka — cits poļos, cits prūšos, cits tepat pie Mimmeles (zemaišos), jo tajos apgabalos vēl Nāves jātnieks neesot pamanīts.

Dzimtļaudis to ziemu pārlaida pussagruvušajā Sreifo-gcļa rijā, krāsns dorē sildīdamies. Neviens par viņiem nelikās zinis — bargie kungi pamukuši, tomēr badā ļaudis neapmira, jo Juglas ezera āliņģi zivju pilni. Neganto ober-ģēģeri, kurš senāk liedza zvejot un medīt, zemnieki gluži vienkārši nosita. Ej nu sazini, kurš šajos briesmu laikos no mēra nomirst, kurš tāpat vien noliek karoti.

Un raugi: par spīti briesmām, dzīve bija kļuvusi vieglāka. Vakaros, laiku kavēdami, dzimtļaudis vērpa, auda un paretam arī dainoja. Mazais Mačs uz savas fīdeles izgudroja mākslīgus stiķus, kā locīt meldiņu divās un trīs kārtās, ņemot lēnos balsus uz resnās stīgas (kaķa zarnas) par audiem, bet ātros — uz sīkaliņas (tēraudstīgas) par metiem. Tā viņš atrada ātro dzīparaino, lēno dzīparaino, bet, kad sanāca skumīgs prāts, tad vilka žēlo trijnīti.

Moderes Silga, skuķis no Hermelīna muižas, apraudājās, kad mazais Mačs dziedāja:

Spēlēju, dancoju visu cauru nakti Ar vien' smuku meitiņ ...

Tā bija veca spēlmaņu ziņģe. Bet tad laida vaļā jautro:

Kriņģele, pijole,

Bajāra meita — šrutn!

Kriņģelites saliecās,

Pijolite nočīkstēja — šruni!

Sekoja «Cūkas rudzos» un «Satiku meitiņu tiltiņa galā». Hei!

Visi mani kauliņi tirptin tirpst!

Moderes skuķis Silga (viņa prata tikai lībiski) rāva mazo Maču klona vidū diet.

— Oja, ūja! Kā tad spēlēdams lai dancāju? — prasa mazais Mačs. — Vienā rokā astrenis, otrā fīdele.

— Apliec rokas man apkārt, čīgā atsprākliski, — saka Silga lībiski. Viņi pamēģina, un tā lietiņa iet. Jocīgi gan izskatās. Meitas saka: mugurdancis, sīkais biezais, — šrum, šrum, šrum!

Greizā Zane vaikstās, ņirdz: nevaru puisīti pielabināt... pielabināt... pielabināt...

Mačam toreiz bija sešpadsmit, Silgai tikpat. Viņi dan-cāja to ziemu pie skala uguns, dancāja to ziemu un vēl sveču mēnesi arī, sērsnu mēnesī atgriezās kungi. Noskaitīja katram vēl sešpadsmit, Silgu pārdeva baronam Man-teifelim uz Kazdangu, mazo Maču gribēja sūtīt zaldātos, bet tad mīļā Laima sajauc to kungu prātus, mazā Mača dzīves gaita sagriezās kā smilšu vērpete karstā dienvidū.

Tas notika 1759. gada jūnijā, Zāju dienā, pareizāk sakot, vakarā Strazdunmižā pie Juglas ezera, — puisim palika tikko septiņpadsmit.

II

Apriņķa maršals fon Budbergs bija izglītots vīrs, jo dzīvoja apgaismības gadsimtā. Viņu valdzināja filozofija, teoloģija, literatūra un daiļās mākslas. Barona kungs prata trīs valodas, bija trīs universitātēs studējis, taču zinātniskais humānisms netraucēja dauzīt un kaustīt, pirkt un pārdot dzimtcilvēkus. Tā bija dieva tiesa, senču mantojums, viņš par to nemaz nekaunējās, viņš nemaz nepieļāva tādas domas, ka iedzimtajiem varētu būt cilvēciskās jūtas. «Mēs taču, dzīdami zirdziņu siekstainā arumā, nedomājam: ak, cik lopiņam grūt’!» Uz mata tā domāja Strazdu-muižas apgaismotais barons.

«Mani dzimtļaudis ir tas pats, kas mani vērši, govis, teļi jeb medību suņi, pardon! — nē, suņi nē: suņos tomēr ir kaut kas no intelekta, kaut kāda godprātība (paraugieties, kā mans Dingo eleganti un pašpārliecināti notupstas tīruma vidū — neapmulst, bet, darīdams darāmo, lepni groza galvu uz visām pusēm, nevis kā bandinieki, krūmos sabēguši, sakaunējušies, bikšu siksnas kaklā pakāruši).»

Budbergam Karalaučos studējot (tas bija tikai vēl sākumā, Collegium Fridericianum laikā), zinātņu vīrus un filozofus satraukusi jauka mode — pazīstamā Romintes jeb Tolmiķiemas mācītāja ievesta mode — vākt un pierakstīt senas tautu dziesmas.

Tas bija apgaismības jeb filozofijas gadsimts, un Bud-bergs nosprieda dzīvot līdzi laika garam, jo tāda bija toreiz mode. Kā pa miglu atcerējās: arī Strazdumuižas dzimtļaudis ūļavoja senas dziesmas, ja tuvumā nemanīja kungus jeb vagarus. Gani vilka, meitas locīja, bet kāzās un kristabās tada klaigāšana, ka ausis jātur cieti.

Biķeru mācītājs piedraudējis dieva sodu blēņu dziesmu dziedātājiem, bet tas nelīdzēja.

Vakar, 20. jūnijā, Strazdumuižas barons atgriezās no Mimmeles ar jaunām idejām. Viņš nolēmis ziedot savu brīvo laiku folkloras studijām, vākt un pierakstīt iedzimto dziesmas. Bet kā to izdarīt? Notis barons nepazina, latviski nesaprata. Vajadzēja meklēt palīgus.

Tai sakarībā ciemos tika lūgts ievērojamais komponists Fitinghofa kapelas mūzikas direktors Johans Gotfrīds Mī-tels (pie joda — cerams taču, ka viņš prot rakstīt notis!), bez tam barona sirdsdraugs no Collegium Fridericianum laikiem — slavenais rakstnieks un poliglots Johans Georgs Harnans (ar Glika bībeles palīdzību iedzimto valodu studēdams, viņš taču kaut ko spēs atšifrēti), cerams, viņi ieradīsies. Šodien divdesmit otrais — Zāļu diena. Dzimtļaudis pulcēsies ezermalā, dziedās un rotās. Ar Zāļu vakaru iesākas pagānu Saules svētku — Līgo — svinēšana: klāt garākā diena un īsākā nakts — Jāņu nakts.

Budbergs, jauno ideju iedvesmots, apzināti strādā pretī Biķeru mācītāja aizliegumam svinēt pagānu svētkus. Mācītāja kungs Berģu muižas Sila Miķelim pašrocīgi norāvis ozola kroņus istabpriekšā un izgāzis iebrūvēto alu sētsvidū, bet arī tas nav līdzējis: dzimtļaudis sanākuši ezermalā ...

Kapelmeistars Mītels jau ieradies, paņēmis līdzi savu jaunāko brāli — mācītu teologu Gotlību Fridrihu, kurš savā laikā studējis vijoļspēli (no viņa gaidījuši lielas lietas), taču tagad, vietu un iztiku meklēdams, atklīdis Rīgā un, vecākā brāļa pierunāts, uzņēmies ienesīgu draudzes gana amatu Cesvainē. Tur Mītelam piešķirta maza lop-muižiņa, astoņi dzimtcilvēki, tas nav peļami... Butu jele sācis kārtīgu dzīvi, neturpinātu vecos Karalauču studentu niķus, — bet par to vēlāk ... Pievakarē no Jelgavas atbrauc arī Hamans, viņš ir lieliskā garastāvoklī.

— Starp mums šovakar divi Johani, — smejas mājastēvs. — Iedzimtie saka — Jāņi... Ejam un raugām, cienījamie kungi, — jūs droši vien izpušķos ozola kroņiem, šodien tas viņiem būs atļauts... Turiet ausis un acis vaļā: mans nodoms lūgt jūs interesantākās dziesmas pierakstīt.

III

Meitas:

— Mazais Mac, griez šiko biezo!

Šiko biezo — biezo šiko — šrurn, šrum!

Puiši:

Vara bungas, vara bungas vārtu staba galiņā, —

līgo!

Sievas:

Siera nav, medus nav... nevaid mikstu plācenišu, —

ligo!

Veči:

Vien tas alus, negantnieks: trejkārtām vaivarāju!

Ligo! Ligo!

«Hm... jocīgi!» domā spēlmanis. «Mani joprojām sauc par mazo Maču, it kā lielais Mačs — mans vecais — būtu vēl dzīvs...» Saule grimst ezerā —

... grima ezerāje, kungu darbi padarīti...

— Liec to fīdeli nost! — saka meitas. — Dvēsele prasās dziesmu.

Viņi sadodas rokās, lapsas solī iet apkārt darvas mucai. Nupat tā novēlās no ozola, uz ozola saknītēm. Deg kūpēdama, švirkstēdama.

— Pietiek dziesmu, tagad danci!

Mačam atkal rokā fīdele. Piesit stīgām, sāk skumīgo trijnīti:

Ai, lieli meži, zaļas atvasītes,

Izved mani māmuliņa uz tiem ... /

Uz kurieni? Mačs velk uz abām zeidām; augšējo treļļiem piebārsta — skan kā cīrulis. Apakšējā balss nemainās. Kad sākas vārdi: «Izved mani māmuliņa ...» — meklē trešo balsu, ar astreni viegli pieduroties kaķa zarnai.

Puisim acis iedzirkstas, piesit kāju takti: sāk rādīt stiķus, neredz vairs ne sevi, ne citus. Nupat iet vajā!

Arājam jauka dzive: maizes kukul’s rokā,

Hei!

Maizes kukul’s, maizes kukul’s rokā,

Hei!

Kad viņš ir attapies, tad sabīstas: ierauga Strazdumuižas lielkungu stāvam, tur ir vēl trīs baltās parūkās, zīda zeķēs un sprādžotās kurpēs; ak dievs, kas nu būs! Pēriens vai melnais kambaris pagrabā? Kādēļ neviens nebrīdināja?

Iemiedz fīdeli padusē, taisās jau pazust tumsā, tad kāda mīlīga balss prasa:

— Masē Mate! Du špīlst kā vēn maestro! Kā sauc to štuks, ko tu nupating gešpīlt hast?

Prasītājs ir Hamans.

— Tas bija mans paša štuks, cienīgs lielskungs, — atbild mazais Mačs.

Spēlmaņa teikto kungiem pārtulko iztapīgais vagars.

— O! — nobrīnās tie divi.

— Unbegreiflich! — saka Mītels, vecākais, un krata parūku. t

Mītels, jaunākais, paceļ kausu, kuru tam piepildījis vagars.

— Tadellos!

Kungi apspriežas. Tad Budbergs liek vagaram pārtulkot un teikt spēlmanim:

— Visžēlīgs barona kungs pavēl mazajam Mačam nākt līdzi uz ērberģi un spēlēt, kamēr viesi ēdis vakariņas.

«Ko viņiem no manis vajaga, ko es tiem nodarījis?» domā mazais Mačs. «Kam vajadzēja šurpu nākt, kāda velna pēc es te atvilkos?»

IV

Uz barona pasniegtās šīfera tāpeles Mitels, vecākais, ar zilganu krītiņu paguvis pierakstīt triju dziesmu meldijas: divas miksolidiskās, vienu hipofriģisko. Dievs tēvs, tās taču senās helēņu skaņkārtas, saules skaņkārtas! Pierakstīšana nebija sarežģīts darbs: periodi atkārtojās, mainījās vien vārdi, dotās frāzes noslēdzas ar gavilējošu — ligo! līgo!

Cienījamo asesoru, Domskolas kolaboratoru, slavenā Baha slaveno skolnieku, pārņēma it kā trīsas. Viņam atklājās sveša un neapjausta, pagāniska skaistuma rotāta pasaule. Varbūt uguns pielūgsme, saules kults? Sos ļautiņus kapelmeistara kungs līdz šim pat lāgā ievērojis nebija, ja arī bija ievērojis, tad nepatikā novērsies, jo cienījamam meistaram organiski riebās viss, kas saistīts ar netīrību, ar sviedru smaku. Tie puiši — nastinieki un atkritumu vācēji, tās meitas — ateju mazgātājas, varbūt vēl kas sliktāks... Kāda gan daļa gar šo padupi māksliniekam, kuram dāvāta aristokrātijas un valdības labvēlība? Tā bija Mīteļa pārliecība, un ta bija godīga pilsoņa pārliecība.

Bet šovakar šai pārliecībai triecienu deva nupat dzirdētais un redzētais.

«Vai manas dubultfūgas nav trapani meldi pret svaigajiem balsu vijumiem tautas dziesmās?» bažīgi domāja meistars. «Vai mans concerto vijolei nav sapelējis pergaments, salīdzinot ar dzīvo pulsu mazā Mača improvizētajā deju variācijā?»

Bet tad viņš apkaunējās par savu domu patvaļu, norāja sevi un iekšķīgi apklusa ...

Kad Mītels, jaunākais, sniedza Matīsam lapu ar Baha āriju, lūgdams nospēlēt, puisis brīnījās un raustīja kamiešus. Notis viņš nepazīstot, nezinot, ko nozīmē tie melnie punkti... Taču pēc tam, kad Cesvaines mācītājs paņēma Matīsa nožēlojamo fideli un pats nospēlēja āriju, puisis to nemaldīgi atkārtoja, itin kā sen jau būtu pazinis vai mācījies.

— Tie ir pašizgudroti paņēmieni, — saka Mītels, jaunākais. — Tādu līdzenu cantabile reti izdevies dzirdēt. Instruments nožēlojams, lauku amatnieku darbs. Labāks vai sliktāks — tas, liekas, šim puisim neko nenozīmē. Viņš rauj vaļā tā, it kā rokā būtu Kremonas vijole; ar lociņa vilcieniem, ar galvas un ķermeņa kustībām labpatikā skaņas pavadīdams, ritmu aj- kāju piesizdams.

Mazajam Mačam ļāva iet, iedeva pimberi, vienu petaku un vienu grasi, katrs kungs deva pēc saviem ieskatiem un dāsnuma. Puisis kļuva priecīgs, tencināja un aizskrēja.

— Nu, ko teiks Ziemeļu Māgs par zēnu ar fīdeli? Ko par ļaužu dziesmām? Vai saprati kādu vārdu no visas tās

putras? — zobodams Hamani, prasa barons. Viņš lieto iesauku — Ziemeļu Mags, kuru Hamanim devis Mozers, velna Mozers.

— Tautas poēzija, pēc manām domām, ir visu mākslu, arī valodas sākums, — saka Hamans. — Aizvēsturiskā cilvēka pirmā izteiksmes forma bija dzejas strofa. Nupat mēs to dzirdējām tīrradnī, tas man sagādāja prieku.

Kurš no kungiem gan nepazīst Hamani: nelabojams oriģināls!

— Savas tieksmes dēļ būt oriģinālam tu nekad nekļūsi par filozofu, — saka barons.

— Par to kļūdu, ka esmu savdabis, atbildu tikai pats. Mani neviens nenobaidīs. Ģēniji rada jaunas estētiskas vērtības, jaunu gaumi.

— Oho! Tu esi briesmīgi pašpārliecināts. Bet tavas idejas nevienam nepielec, tās nav saprotamas.

— Rakstnieks, kurš steidzas, lai šodien viņu jau visi saprastu, riskē ar to, ka parīt būs aizmirsts...

— Tev ir slikta gaume, Johan! — aizrāda Cesvaines mācītājs. — Przt! (Vārdu «prozit» viņš tik bieži lietojis, ka tas saīsinājies līdz minimumam.)

— Ziemeļu Māgs par mums un mūsu gaumi ironizē, — papildina barons.

— Gaumi? — rūgti nosaka Hamans. — Ģēnijs ir ērkšķu vainags, bet gaume — purpura mantija, kas apsedz nobarotas pakaļas!

— Nu vai zini...

— Klusē jel, Zicme|u Māg! Runāsim par ziņģēm.

— Kāpēc tevi aiztrieca no Ķieģeļiem?

(Tas vairs nav taktiski: visi taču zina, kā Hamanim klājies Rubenes Ķieģeļmuižā pie Vaidavas ezera. Vrange-liete pavēlējusi mājskolotājam Hamaņa kungam stundas laikā no muižas aizvākties. Vēstulē grāfienei jaunais cilvēks bija atļāvies izklāstīt savas domas par Voltēra «Pu-cellc d’Orleans» pielietošanu jaunā barona audzināšanai.)

— Silentium, kungi! — pārtrauc sarunas Mītels, vecākais. — Viņi sāk atkal... Klau! Tā ir cita ziņģe, trīs ceturtdaļu taktsmērā, jambos ... Paklausīsimies jele!

Vilcējas:

E------ē!

Teicēja:

Atjāja Jānitis Pa rudzu lauku,

Asniņu celdams,

Zāliti veldams.

Visi:

Ligol

Vilcējas:

E------ē!

Teicēja:

Ai, meitas, meitiņas,

Glabājiet govis:

Ragana krūmos —

Slaucene rokā.

Visi:

Ligo!

— Kā radies mistiskais «līgo»? — prasa Mītels, vecākais.

— Kamaliga ir senindiešu mīlas kults. Palasies Ama-rakošas sanskrita vārdnīcās, tur viss izskaidrots.

(Hamans dzimis nadraviešos, netālu no Vēlavas, pētījis sanskritu, runā prūsiski un lietuviski. Bet viņam nevar ticēt.)

Vagars, ieklausījies dziesmā, pieliecas baronkungam un pačukst:

— Vārdi bezkaunīgi... vai neiet ārā un netriekt projām?

— Esi mierīgs, cubias^1: šonakt viņiem ir atjauts ... Ielej sarkanvīnu!

— Przt, baron! — pēkšņi piecēlies skaļi saka Mītels, jaunākais. — Pārdodiet to spēlmani man. Mazais Mačs der par sulaini un kučieri, bet es viņu izmantošu par priekš-

dziedātāju baznīcā, jo neprotu iedzimto valodu. Ar mieru?. Sitiet saujā!

— Ak, ko nu ... sēdi mierīgs, Gotlīb, netrako ...

— Nē, es par visu naudul Dodu pretī milzi — Sņucenu Kausu, vērtīgāko no manām dvēselēm, baron; sitiet saujā!

— Mačs ir Grāvjumuižas Sreifogeļa īpašums, — saka barons. — Man nav tiesības pārdot svešu dvēseli.

— Dvēseli? Kas par to, es taču pretī dodu miesu — Sņucenu Kausu. Miesu pret dvēseli!

Viņi sāka kaulēties, kaulējās līdz vēlai naktij. Cesvaines mācītājs bija pavairāk vīna iedzēris, tāpēc radusies fiksā ideja. Nelikās mierā, kamēr aizņēmās no brāļa un Budberga sešdesmit dālderus, sameklēja Sreifogeli, salīga, sadzēra līkopus, iedeva drošības naudu, nopirka zirgu un dzelzasu ratus. Labi izgulējies, salāpījis paģiras, ceturtā dienā Mītels, jaunākais, pavēlēja savam ķesterim, sulainim un kučierim Mačam sēsties uz bukas un braukt. Astoņdesmit jūdzes līdz Apeltienai nobrauca divās dienās, pievakarē pieturēja pie Sļākas — viņi bija Cēsvainē.

«Vai tas bija likteņā pirksts vai vienkārša sagadīšanās, ka mani — Johanu Gotfrīdu Mīteli — pēc studijām Leip-cigā, Naumburgā un Potsdamā atsauca uz Rīgu? Nekad to nenožēlošu: šķiet, ka tikai šai pilsētā spēja uzplaukt mans talants. Te darbojas Fitinghofa orķestris, operas

trupa, kamermūzikas ansambļi. Mūzikas biedrība rīko privātus Collegia Musici. Ar Domskolas kori paguvu uzvest Pergolēzes «Stabat mater», paredzētas vēl manu dižo skolotāju Baha un Telemaņa kantātes ... Vai tas bija likteņa pirksts, ka... Līdz Zāļu vakaram šķita viss labākajā kārtībā. Gāju pa nospraustu taku, jutos apmierināts. Mani principi balstīti kontrapunktiķu skolas labākajās tradīcijās, muzikanti apgalvo: Johans Gotfrīds Mītels pieder pie klasiķiem. Tagad nu sēžu tumšajā dzīvoklī Kalēju ielā (erkers — stūra logs ar mazām, apajām bieza stikla rūtiņām iziet Jāņa sētā), sveču gaismā pārlapoju visu, ko esmu sacerējis līdz šim.

Dubultfūga sol minorā. Solīds darbs. Bahs būtu teicis: mans mazais Mītels pazīst drēbi... Jā, zinu Baha fūgas no galvas, esmu atklājis meistara noslēpumus, veikli pie-lietāju tos savām vajadzībām. Taču liekas, ka... Ak, šis velna Hamans! Iesējis dvēselē daimonisku sēklu, tagad tā dīgst un plešas, laupa manu sirdsmieru.

Desmit minuetto con variationi. Per il cembalo. Visas gudrības, cik vien viņu man ir, kā uz delnas. Doctor grādus ad Parnasum. Homofonais stils, continuo žņaugi, kāpēc tik ilgi turos continuo žņaugos? Kāpēc, kāpēc?

Zāļu vakarā pierakstīts mazā Mača improvizācijas sākums: tetrahords un trīs si. Tas neiziet no prāta: nosaukšu to par «repetitio de tre si». Muzikālā rakstura apzīmējums — burlesco rustico. Veco labo skolotāj! Tu taču, būdams Leipcigas zvaigzne, uzrakstīji savu burlesco rustico — «Zemnieku kantāti». Hei! Kāda tur dzirkstī omulība

un bezbēdība, biju šo opusu pavisam aizmirsis. Tagad gribu kaut ko līdzīgu sacerēt. Vai tas bija likteņa pirksts: mazais vijolnieks ... un velna Hamans, kas laupījuši manu dvēseles mieru. Bet, ja mainīšos, ko teiks mani cienītāji? Viņi pieraduši pie Mitēja stila, jauno vairs nesapratīs.

(Mākslinieks, kurš steidzas, lai jau šodien visi viņu saprastu un godinātu, parīt būs aizmirsts... velna Hamans!)

Varbūt sacerēt sonāti? Sonātes raksta Fīlips Emanuēls, braji Grauni, tas ir kaut kas jauns. Ņemtu par tēmu «re-petitio de tre si»... izteiktu jutoņu, kas radusies, klausoties maģisko «līgo»... mazais Mačs ar paštaisītu fīdeli... ātrās daļas — allcgro volando vietā capriccio strava-gante — «Pfeffen mit Trommen»!

Kundzenes un kungi, es to varu atjauties, mani sauc par veco jokdari, par Mīteli, vecāko, — vai tad raksta arī kāds Mītels, jaunākais? Baham — Kafijkantāte, man — Strazdumuižas sonāte. Vai tas bija likteņa pirksts?

Varbūt pamēģināt dziesmas tai primitīvā jutoņā, kā tauta ezermalā dzied?

Ņemu lapu, uzvelku atslēgas un rakstu:

«Per il canto. Composto di Giovanni Godofredo Mūt-hel.» '

Tā kā manas pirms nedaudz gadiem izdotās variācijas — menueti mūziķu piekrišanu guvuši, tad nekautrējos šoreiz daudz vienkāršākus jautra prāta un maigu piedzīvojumu garabērnus atklātībā laist. Nemaz nav viegli tādu mūziku sacerēt, kurā parastie klausītāji tāpat kā visgudrie

sapratēji vienādu jaukumu atrastu. Nepieciešamas jaunas, skaistas idejas, kauču šobrīd tās dažam liktos visai neparastas. Daudzās dziesmās atļaušos vaļībiņas, kas šai apgaismības gadsimtā, kad mākslu nemēra pēc novecojušiem, pedantiskiem likumiem, papilnam atļauts. Arī pieklājīgs un tikumīgs laulāts draugs dažkārt taisa mazus sānlēcie-nus, lai izbēgtu no lielajiem. Sevis aizstāvēšanai atļaujos citēt mana drauga — pazīstamā filozofa H. vārdus: mūzika, kurā tikai akadēmisks aukstums un mācīta bezpalīdzība valda, kurā viss ir skaidrs un kurā nekā netrūkst, izņemot cilvēcisko jūtu uzplūdu un atplūdu, mani gaužām atbaida, — tādu klausoties, ātri iemiegu ...»

Šādu priekšvārdu komponists uzrakstīja savam pirmajam muzikālās lirikas krājumam — «Dziesmas un odas» — 1759. gadā.

Bet tad viņš iesāka Strazdumuižas sonāti.

VI

Mītels, jaunākais, nebija precējies, tādēļ aplam mīlēja lēto Sabiles vīnu. Pret dzimtcilvēkiem, kā viņš pats mēdza teikt — manām astoņām dvēselēm, izturējās samērā pieklājīgi: pēra vien tad, kad pats cieta paģiras.

Mītels, jaunākais, sirga ar kompleksu. Komplekss radies reizē ar pārliecību, ka sapnis par slavena vijolnieka karjeru Eiropas mērogā izjucis. Arvien retāk viņš paņēma rokās instrumentu, arvien biežāk savu kompleksu slīcināja

vīnā, jo mocīja priekšnojautas, ka ar laiku apprecēsies, aptaukosies, radīs bērnus un tie arī būs tikai sprediķotāji, un tiem bērni atkal apprecēsies un atkal būs sprediķotāji. Garā nākotnes sprediķotāju perspektīva Mītelī, jaunākajā, sacēla tādas šausmas, ka komplekss dubultojās. Komplekss A izraisīja kompleksu B: dīvainu parapsiholoģisku jeb psihopatoloģisku māniju — ar pēršanas palīdzību, ar stingrību un draudiem piespiest mazo Maču, kurš par kučieri un sulaini dienēja, mācīties mūzikas teoriju, nošu raksta un vijoles meistarības paņēmienus, tādā kārtā cerot, ka vijolnieka slavu, kas pašam aizgājusi secen, sasniegs viņa skolnieks un triumfēs tad viņi abi. Mazais Mačs raudādams drillēja gammas un arpedžijas, izmisis vingrinājās dubulttvērienos. Vecā fīdele stāvēja pakārta pie sienas: Mītels deva vingrināties uz savas lieliskās vio-lino da braccia, iegādāja moderno 1700. gadā izgudroto Fransuā Turta lociņu (veco astreni skolotājs dusmās bija salauzis).

Kad izņemti vijojspēles pamati, seko detache accentue māksla, spiccato un sautille, martellato un a punta d’arco — taisni mēle mežģās, tos trakos un skaistos vārdus izrunājotl Pašās beigās flažoleti, bet viņus puisis bija jau agrāk atklājis, uz stīgām imitējot lakstīgalas pogošanu. Smagajos darbos Maču vairs nesūtīja, bet, kad vingrinājumu reizēs puisis kaut brītiņu gribēja muguru atstiept un elpu atvilkt, tad Mītels bija klāt ar pletni.

— Nedomā slinkot, špicbukl Slava iegūstama vien ar nežēlīgu darbul — Spicbuks sakoda zobus un mācījās...

Vien svētdienu pēcpusdienās pēc dievvārdiem, kuros Mačam kā ķesterim vajadzēja zem kanceles stāvēt un korāļus uz vijoles draudzei papriekšu spēlēt, — svētdienu pēcpusdienās puisis bija brīvs. Tad viņš aizgāja citiem līdzi uz Grašumuižu meitās.

Savukārt Mītels, jaunākais, ar mazā Mača palīdzību iemācījās nevācu valodu, cik jau nu vispār sprediķotājam tā bija vajadzīga: baznīcēni sprediķus tik un tā nesaprata un neklausījās, pārguruši snauda ērtajos solos un tad vien uztrūkās, kad Mačs iesāka, kāju piesitis grīdai, —

Mačs:

— Srum! Ak, saldais, mīļais Jēzuliņ!

Draudze:

— Ake — sale-daise, mī-ļaise Jēzulīc!

Mačs:

— Srum! Nāc taisies mīkstu spilventiņ’...

Draudze:

— E — nāce — taisiese — mīkstu — espilventīc...

Pagāni vilka tik gari, ka Mačs jutās tikpat kā siena vezumam piejūdzies. Vijoļspēles mākslā puisis gāja milzu soļiem uz priekšu, kauču mācībās ne vienmēr veicās tik gludi. Ja, piemēram, Arkandželo Korelli itāliski spilgtie

tēli uz jauno vijolnieku atstāja vēlamo iespaidu (tos spēlēdams, Mačs iekvēlojās čigāniskā temperamentā, kāds piemitis visiem ģeniāliem virtuoziem no Lokatelli līdz Tar-tīni, pēdējo ieskaitot), tad, Baha un Vivaldi šedevrus spēlējot, puisis vaibstījās un aisījās, vienaldzīgi zāģēdams stīgas. Cik bija nojaušams, domāja pavisam par citām lietām ... Uz jautājumu, kā viņam patīk Vivaldi čakona, mazais Mačs vientiesīgi atbildēja: riebjas! — par ko, protams, saņēma pelnīto kāvienu. Bet ar sišanu vien neviens vēl nav iesitis otram labu gaumi un daiļdarba apķersmi: tādas spējas nāk ar gadiem. Piemēram, jāsasniedz pilni astoņdesmit, lai apgaismības laikos vēl patiktu Zoskēns vai Okegēms, tāpat kā jābūt galīgi aptaurētam diletantam, lai apgalvotu, ka Zalcburgā septiņgadīgs puišelis uzstājies koncertā ar pašsacerētu sonāti un tikko pabeidzis ģeniālu (!) piecbalsīgu mesu.

Kur nonāksim, tik trakas valodas apkārt laizdami? Jaunatne kļūst aizvien paviršāka, aizvien izlaistāka. Ak dievs, kas notiks pēc divsimt gadiem, teiksim — 1967. gada? Tāpēc, mazais Mac, vien ar disciplīnu, vien ar nežēlīgu pašdisciplīnu mēģini savaldīt rupjos paradumus un Ieto gaumi, ko tavā dvēselē atstājušas nevērtīgās dzimtas asinis — senču mantojpms. Tev jāatbrīvojas no visām paliekām. Jāatrod arī uzvārds, godīgs uzvārds. Piemēram, tu varētu saukties Ķesters. Mathias Kostcr.

— Vai, vai, žēlīgs lielkungs, ķesteris gan ne! Es negribu būt ķesteris. Tad jau labāk sauciet par Ģīgu.

— Giga? Ko nozīmē Giga?

— Ģīga — gandrīz tas pats, kas fijole. Labāks kā fīdele, sliktāks kā viola.

— Tad labi... Turpmāk tu sauksies Matheus Giga, ka-mermusicus. Tā?

— Jā! Pateicos, cienīgs žēlīgs ...

Ar dvēseles pagātnes paliekām Matīss Ģīga cīnījās astoņus gadus. Panākumi bija spīdoši.

Kādu dienu pasta puisis no Rīgas atveda saini ar notīm. Titullapā rakstīts:

GIOVANNI GODOFREDO MOTHEL

SONATA PERIL VIOLINO E KLAVICEMBALO

Presso Giovanni Fred. Hartknoch MITAU 1767.

Klātpieliktajā vēstulē Mītels, vecākais, lūdz Mīteli, jaunāko, dot rīkojumu dzimtcilvēkam Matīsam iemācīties atsūtīto kompozīciju — Strazdumuižas sonāti, atbraukt un nospēlēt mājas koncertā Hartknoham un Mcrderam, diviem ģeniāliem cilvēkiem.

«Citādi, paldies dievam, esam pie labas veselības. Ja tu, brāl, pie tā paša varētu atvest aizdoto naudu par zirgu un ratiem ...»

VII

Pie lāga vīra grāmatnieka Hartknoha Smilšu un Aldaru ielas stūrī otrdienās notiek Collcgia Musici. Hamana draugs un paziņa Hartknohs iepazīstinājis komponistu ar

Domskolas jauno kolaboratoru — dzejnieku un filozofu Herderu, viņam ir tikai divdesmit gadu, drausmīgi jauns, nepieklājīgi jauns... Tā sākās šo četru vīru pazīšanās, drīz tā izvērtās par mūža draudzību. Grāmatnieka dzīvoklī notika arī literāri strīdi, jaunu manuskriptu apspriešana. Hartknohs lika iespiest vien to, ko notīs akceptēja Mītels, bet izdodamo literatūru vērtēja diskusiju kārais, traku ideju apmātais Herders.

Mīteli šai pulciņā dēvē par senioru, uzklausa ar cieņu: kā nekā — trīsdesmit deviņi gadi un Eiropas slava! Herders jūtas pagodināts, ka maestro Biķernieku baznīcas iesvētīšanai veltītās kantātes tekstu lūdzis sacerēt viņam. Vēl gan nav ne baznīca, ne kantāte gatava, bet teksts ir — lūdzu!

Ko Ilamans? — Ziemeļu Māgs vecāks kļuvis, taču ne prātīgāks. Izverd paradoksus, trakas vēsturiskas hipotēzes. Viņa pēdējais jājamzirdziņš — vendi. Viena no senprūšu getiskā (somu-ugru) novirziena ciltīm — vendi, kas mituši Hamana dzimtenes Nadravas ezeru apkaimē, iekarotāju spiesti, aizceļojuši pa jūru un apmetušies Ventas grīvā, Kursā. Pierādījumi? — Nadravas ezeru pilis uz pāļu salām, tādas atrodamas vien vendu (ventiņu) apdzīvotajos apgabalos. (Hamana apgalvojumu noliedz slavenais arheologs Johans Apels, bet aizstāv Halles profesors Severīns Feters (Vetter), — kuram ticēt?)

Apdomīgākais un turīgākais no draugiem — Hartknohs. Filozofs, komersants, naudaspūķis ... Hamana acīs viņš

arī augļotājs, no kura var aizņemties, bet kuram nav jāatdod ... Nabaga Hartknohs!

Mītelim, vecākajam, netrūkst humora. Strazdumuižas sonātes lēno daļu — «repetitio de tre si» — seniors attēlo grafiski. Tūlīt!

— Cunftīgs Rīgas muzikants nelietā si, viņš saka — H... Te man ir trīs H: Hartknohs, Hamans, Herders. Kā to izteikt notīs?

1) dzīves pamats ir nauda, tātad galvena — apakšēja balss, to raksta basa atslēgā:

2) vienu pakāpi augstak liekams Ziemeļu Māgs. Viņš rakstāms oriģinālāk — alta atslēgā:

3) vēl vienu pakāpi augstāk, un jūs ieraudzīsit nākotnes ģēniju vijoles atslēgā:

Nu, ko jūs tagad teiksit?

— Asprātīgi, veco zēn ... briesmīgi asprātīgi.

Herderam daudz stāstīts par Zāļu vakaru Strazdumuižā,

astoņi gadi atpakaļ tas esot noticis... par zēnu ar fīdeli. Toreiz Mītelim, jaunākajam, radusies fiksā ideja nopirkt šo dzimtcilvēku, iztaisīt no viņa īstu muzikantu. Nu tas esot piepildīts!

Draugi jūt, ka lielas pārmaiņas notikušas arī vecā Mitēja uzskatos. Reiz viņš Herderam atzinies, ka smeļoties iedvesmu seno dziesmu pierakstos. Rezultātā radušies opusi, kas pārsteidz ar neparasto stilu un izteiksmes oriģinalitāti. Komponists vēlāk uzdāvināja Herderam šos pierakstus. Ar Hamana palīdzību atšifrējis vārdus, ar Hart-knoha palīdzību izdevis krājumā, Herders — pēc paša izteikuma, ar dieva palīgu — ķēries pie apcerējuma par tautas daijradi (viņš gan vairāk pazina lietuviešu dziesmas, jo bija cēlies no tās puses).

— Pastāsti tuvāk — kas tas Herders par putnu īsti ir? — prasa Mītels, jaunākais, Mītelim, vecākajam.

— 1764. gada 13. oktobrī viņu par Domskolas kolabo-ratoru ievēlējām. Taču, palaidnis, mazāk domā par matemātikas, franču valodas un ģeogrāfijas mācīšanu, vairāk nopūlas ar tautas apgaismošanu. Pēc izglītības teologs, bet pagaidām kancelē nav dabūjams ne par kādu naudu, man aizdomas, ka dievam viņš nemaz netic. Toties lekcijas ir īstenas daiļrunas paraugstundas. Saklausījās manas domas par skaņu mākslas diženo svētību un uzrakstīja savu «Mūzikas teoriju», vai nav slīmests? Kā vētra iebrā-

zās mūsu mierīgajā pilsētā. Palasi, lūk, izvilkumu no viņa teiktās uzrunas rātskungiem Melngalvju namā:

«Tu greznības un barbarisma pils! Tumsības un gaumes, brīvības un verdzības sajaukums! Ko gan es visu nedarītu, ja man dotu iespēju tumsu izklīdināt, brīvestibu un kultūru izplatīt! Paceltu sevi pāri ikdienišķām un sīkām ķildām, aizmirstu savus grāmatu nopelnus, dienu un nakti par to vien domātu, kā šīs skaistās pilsētas labajam ģēnijam kļūt!»

Padomā, to teicis divdesmitgadīgs zaļknābis sirmiem rātskungiem... Rātskungi aplaudējuši un smējušies.

VIII

Aldaru ielas salonā salasījies slavenais četrinieks: «de tre si» plus vecais Mītels. No Cesvaines atbraukuši Mī-tels, jaunākais, un Matīss, pirmo reizi atskaņos ilgi gaidīto Strazdumuižas sonāti. Pie čembala atsēdies seniors, sveces iedegtas, uzšķirta sonātes pirmā lappuse —

Veltījums Strazdumuižas baronam, nelaiķim Budbergam.

«Tātad lielkungs miris... miers viņa pīšļiem!» nodomā Matīss.

— Sekodams apgaismības gadsimta modei, lielskungs izdarījis vienu labu darbu, — nočukst Hamans.

— Klusu, Ziemeļu ņirga ... sākam!

Pirmās taktis... svinīgs adagio. Kā vilcēju balsis skan čembala continuo akordi vēl ilgi pēc piesitiena, skan un

vibrē. Sāk teicēja — vijole. Sonata da chiesa — tā ir astoņpadsmitā gadsimta naivā sonāte: adagio — allegro — adagio — allegro. Melismiem izrotāta līnija, «repetitio de tre si» miksolidiskā skaņkārta. Seko allegro. Komponists tēlo mazo Maču ar fīdeli, šoreiz gan klasiskā dejas formā a la Bahs, liekas, tā ir žīga. Žigla žīga. Zib zili dzīpari, si — si — si — violeti, sarkani. Do, adagio. Trijnītis, skumīgais. Noslēgumā atkal variācija «de tre si» — si, si, si — violeti dzīpari, violeti dzīpari. Bravo!

Jā, tas nu ir pavisam cits spēlmanis! Virtuozs. Arī cita mūzika. Mītels, vecākais, pārspējis pats sevi.

Seniors dodas pie Matīsa un klusēdams spiež jaunekļa roku. Vecajam acīs asaras, taču viņš ir īsts ziemeļnieks: nezaudē cieņu. Turpretī Herders, pēc viņa Hamans un pašās beigās arī Hartknohs pēc kārtas Matīsu apkampj, apber glaimiem, uzslavām, labā vēlējumiem.

Tad attopas: aizmirsām cildināt komponistu, mūziku taču sacerējis viņš.

Salonā klāts galds ar vīnu un uzkožamiem.

Herders tur runu par skaņumākslas ētisko nozīmi.

Vislielāko gandarījumu pārdzīvo Mītels, jaunākais. Nekustīgi pie galda sēdēdams, pirmo reizi mūžā tik dārgu un labu vīnu biķerī liedams, Cesvaines sprediķotājs iztēlē redz sevi Matīsa vietā, paklanās Herdera skajajam «bravo!».

— Tā ir mana skola, tas ir mans triumfs... Przt!

Hamans tur runu par tautas talantiem un poēziju.

— Ejiet jūs visi tur un tur, mani kungi... Przt!

Hartknohs cildina Mīteli, vecāko. Bravo, bravissimo!

— Pieņemu jūsu suminājumus, bet ejiet visi tur un tur, mani kungi... Przt!

Pēc pusstundas MItels, jaunākais, galīgi pilnā. Hartknohs jūtas neērti, nav pie tādām lietām pieradis. Beidzot tomēr mājastēvam izdodas provinces sprediķotāju gultā iemānīt. Tagad nu viņi ir četratā, var apspriesties par Matīsa Ģīgas tālāko likteni.

— Tādu lielu mākslinieku sūtīt atpakaļ uz Cesvaini par kučieri un sulaini būtu neprāts! — saka Herders.

Mītelim, vecākajam, ir kāds padoms:

— Mana orķestra koncertmeistars Ābrahams Mohatskis angažēts St. Pēterburgas galma kapelā. Kamēr viņš vēl te, lai Matīss pasēž tam blakus pie pirmās pults. Tā man izaugs jauns koncertmeistars un orķestra solists.

Herders tur runu par paaudžu saderību, par meistaru nesavtīgajām jūtām pret jauniem talantiem. Bravo!

— Ejiet, mani kungi, ejiet jūs — galīgi visi — tur un tur... — aizmigdams nomurmina Mītels, jaunākais.

Bet Matīss domā:

«Atvērušies lieli vārti. Tagad es pa tiem ieeju kā dārzā ...»

IX

Gandrīz gadu Matīss Ģīga nosēdējis Fitinghofa orķestrī. Spēlējis pie pirmās pults — blakus Mohatskim. Kapelmeistari ar viņu apmierināti. Melngalvju namā, kur no-

tiek koncerti, pulcējas vien augstdzimušie un bagātie Rīgas patricieši. Starpbrīžos orķestrantiem jāuzturas balkonā muzikantu solos. Viņi nedrīkst rādīties ne spoguļzālē, ne kuluāros. Matīsam Mohatskis tikpat kā tēvs: pamāca, norāj, palīdz ar padomu. Taču lielākā da|a muzikantu — aizdomīgi sīkmaņi, baidās no konkurences, dreb par savām vietiņām. Kad Matīss pēc solopartijas izpildīšanas kādā concerto grosso saņēma nedaudz dālderu vairāk nekā citi, sākās intrigas. Nekauņa trompetists palaida baumas: Ģīga esot nevācu dzimtcilvēks.

Varat iedomāties, cik pūļu prasīja, cik daudz diplomātijas nācās pielietot Mītelim, vecākajam, lai apklusinātu nelabvēļus: nosēdināja Matīsu pie pašas pēdējās pults, mierināja cunftīgos amata brāļus, slavēja nctalantīgos.

Tad kroni nepatikšanām uzlika Juglas Grāvjumuižas īpašnieks Sreifogels, ierazdamies ar sūdzību, ka Mītels, jaunākais, viņu apkrāpis. Sarunājis un samaksājis par kučieri un sulaini (tāpēc arī tik lēti Sreifogels atdevis), bet izrādījies, ka Matīss ir fīdlers un pelna trīsdesmit dālderus mēnesī. Vai tā neesot traka blēdība? Tagad pieprasot atdot atpakaļ izkrāpto dzimtcilvēku un izmaksāt sāpju naudu. Ja ne, griezīšoties pie bruģu tiesas.

Mītels, vecākais, nu skrēja meklēt draugu palīdzību. Bet Ilamans aizbrauca atpakaļ uz nadraviešiem, Hartknohu vajāja gubernators, liedza spiestuves koncesiju, pats bija izmisumā.

Vienīgi Herdcrs ar savu parasto drosmi un enerģiju metās aizstāvēt nabaga vijolnieku, jo Mītels pats turēja

par prātīgāku neiejaukties... Ilerders gāja pie advokātiem, runāja ar pristaviem, tikās ar rātskungiem. Taču visur — kā pret sienu! Viņu uzklausīja, uzlielīja par drosmi un pamācīja būt uzmanīgākam:

— Diemžēl dzimtbūšanas likumi, Herdera kungs ... Nedrīkstam rīkoties kā mīkstčauli, kā Luijs Filips, Orleānas hercogs Francijā; jūs vēl redzēsit, kādu tur putru ievārīs šis Voltērs un Ruso, kā tas viss vēl beigsies, ja tur laikā nepievilks grožus. Dzimtcilvēks paliek dzimtcilvēks, mums nav tiesību atcelt likumus. Cīnieties par apgaismību, profesora kungs, tas jums piestāvēs labāk.

Herders pielēca kājās, aizcirta durvis un kā ievainots zvērs skraidīja līdz vēlam vakaram pa Vecpilsētas šaurajām un līkumainajām ieliņām. Smirdēja pēc mēsliem un pelējuma. Galva tukša: ne domu, ne jutu... Atnācis mājās, centās kaut ko fiksēt dienasgrāmatā:

«Redzi nu, Morungenas audēja dēls, cik viegli pateikt: cīnīšos! Cik jauki tas skan. Greznības un barbarisma pils, lāga pilsoņi, vai jūs saprotat, kas tā par pili? Vai man ir pietiekams talants, uzņēmība un izdevība cīnīties resp. pazīšanās, lai mani pielaistu cīnīties? Varbūt vajadzētu valdības un aristokrātijas uzticību iemantot, lai cīnītos? Vajadzētu. Arī Franciju, Angliju, Itāliju apceļot vajadzētu. Varbūt Atēnas un Romu? Kamēr esam dzīvi, cilvēcību atrodam antīkā filozofijā, pēc nāves — paradīzē. Pa vidu — kaut kā jāiztiek. Mijā Ģertrūdes draudze!

Cik ātri vien iespējams, jābrauc projām. Šonakt atvadīšanās sprediķis jāsacer. Mīļā Ģertrūdes draudze!»

Tas notika 1769. gadā. Herders atvadījās no Rīgas ar adjunkta sprediķi Sv. Ģertrūdes dievnamā. Bija atteicies bez redzama iemesla no piedāvātā paaugstinājuma darbā, no iespējamās Vidzemes superintendenta vietas in spe, atteicies pēkšņi. Maģistrs Lindners savās atmiņās par šo vēsturisko dievkalpojumu raksta:

«Sprediķi noklausījāmies, elpu aizturējuši, bet nekā daudz nesapratām. Izlobījām vien to, ka Herders nodomājis apceļot Franciju, Angliju un Itāliju, lai uzmeklētu plašākus ūdeņus savai darbībai. Nu, ko? — lielam kuģim dziļa peldēšana. Savādi, ka no Rīgas allaž aizbēguši tās izcilākie pilsoņi. Divisimt gadus atpakaļ uz neatgriešanos projām devās dzejnieks Burkards Valdis. Tagad mūs atstāj Herders un Hamans. Cik ilgi noturēsies Hartknohs?»

XI

Pienāca pavasaris, Mītels, vecākais, bija kļuvis nervozs, bet Matīsa liktenis karājās melnā diegā. Sreifogels bruģu tiesai sūdzību pagaidām neiesniedza, jo Mītels, vecākais, iedevis nedaudz «sāpju naudas». Grāvjumuižas īpašnieks nebija vairs pārāk drošs par savu taisno lietu.

— Pirkts paliek pirkts! — uzkliedza Sreifogelam Mītels, jaunākais, piemetinādams necenzētus vārdus: lai ejot tur un tur... Kāpēc sprediķotājs drīkstēja atļauties tādas rup-

jības, Grāvjumuižas kungs drīz vien uzzināja. Mītels, jaunākais, no Cesvaines bija apprecējies ar bruģu tiesas lielkunga sievas māsas meitu. Paskat, kāds gnīda! Taču Srei-fogels arī nebija zemē metams.

«Jāuzbrūk no sētas puses: jāpaziņo Ģildei, ka Fiting-hofa orķestrī spēlē nevācu fušers. Iztaisīšu mūzikas biedrībai kaunu, padarīšu Mīteli par muļķa aunu, neviena kārtīgā mamzele koncertā kāju nespers!»

Mohatskis maijā pārcēlās uz galma kapelu St. Pēterburgā. Pēdējā vakarā viņš Matīsu pasauca, iedeva desmit dālderus, un abi norunāja ta: ja kaut kas gadītos, ka Ģīgam būtu jāatgriežas pie Sreifogeļa jeb viņu no orķestra atlaistu, tūdaļ jābēg, jātiek pāri Vidzemes robežai uz Pliskavu. Tālāk lai meklējot ceļu uz Ramjovu (Ora-nienburgu) pie jūras, tur Mohatskis kopā ar galma kapelu vasarā spēlēšot. Koncertmeistars uzņemšoties gādību par to, lai Matīss iegūtu viņas augstības majestātes aizsardzību (kapelā un teātros darbojoties daudz artistu dzimtcilvēku, tie visi baudot viņas augstības majestātes aizsardzību). Labus māksliniekus St. Pēterburgā cienot, izrakstot pat no Francijas. Kālab lai Matīss tur nejustos kā mājās? Nevis — kā mājās, bet pavisam citādi nekā mājās ...

Mītels, vecākais, kļuvis nervozs, nopūlējies visādi: Matīsu pēdējā rindā nosēdinājis, personīgo naudu izdevis, bet nenieka nebija panācis. Priekšnieku aizrādījumi sāka birt kā no pilnības raga: Ģildes vecākā mājiens, birģermeistara rājiens.

Kādā jautrā dineja Fitinghofs jokodamies uzrunāja komponistu — mans vecais demokrāts un radikālis.

Seniors kļuva bāls, tam sāka drebēt rokas, viņš tūdaļ steidzās mājās un vienatnē nogrima dzijās pārdomās.

Auklēšanos ar Matīsu Ģīgu jāizbeidz! Nedrīkstu bojāt savas labās attiecības ar aristokrātiju un valdību.

No rīta maestro pavēlēja orķestra inspektoram izsaukt Ģīgu un paziņot, ka muzikants atlaists. Tā!

Mītels pats ieslēdzās dzīvoklī, pavēlēja nevienu neielaist. Bija pārliecināts, ka mazais Mačs nāks un dauzīsies pie durvīm, raudādams lūgs palīdzību... So pārdzīvojumu vecais kapelmeistars vēlējās sev aiztaupīt.

Kā par brīnumu, neviens nenāca, neviens nedauzījās, nelūdza palīdzību. Vēl jo labāk... Trešajā vakarā uzzināja, ka Matīss Ģīga pazudis bez pēdām. Atvieglots uzelpoja: attiecības ar aristokrātiju un valdību bija glābtas. Jāatbrīvojas vien no visa tā, kas varētu kompromitēt. Pirmkārt: Strazdumuižas sonāte... Jāiznīcina. Nevienam nav jāzina, kādu krīzi un maldus pārdzīvojis komponists. Atpakaļ pie Palestrīnas! Pagāniskā skaistuma vilināts, viņš savā vieglprātībā no mērķa novērsies, kontrapunktiķu stingros likumus aizmirsis. Dievs, debesu tēvs, atjauno manas labās attiecības ar aristokrātiju un valdību!

No Strazdumuižas sonātes atstāja vien «repetitio de tre si», pārējās daļas iznīcināja. Tai vietā ielīmēja dubultfūgu un sešbalsīgu kanonu — tagad tas bija darbs kamerorķestrim un tika nosaukts par concerto II.

Lūk, atkal vecais labais Mitels! Viņu tūdaļ iecēla par Pēterbaznīcas kantoru un galveno ērģelnieku.

Kur iegūtas ziņas par to, ka eksistējis Matīss Ģīga?

Varu paskaidrot sekojošo:

arhīvā pa vecām manuskriptu kaudzēm rakņājoties, uzgāju dīvainas, nodzeltējušas burtnīcas lapas ar gada skaitli — anno 1812, sīka rokraksta izraibinātas. Izpētot tuvāk, atklājās, ka tās ir diezgan kļūdainā latviešu valodā rakstītas atmiņas, kuras atstājis nepazīstams vijolnieks Mathias Gigue (izrunā — Ziga). Sis mākslinieks līdz sirmam vecumam strādājis St. Pēterburgā, bet 1812. gada 20. augustā koncertturnejas laikā pie Smoļenskas Napoleona karavīru sagūstīts un pārmeklēts. Tā kā žandarmi vijoles kastē bez lieliskā Gvarneri instrumenta vēl arī kaut kādus svešā valodā rakstītus ziņojumus atraduši, tad drošības apsvērumu dēļ muzikantu apcietinājuši un ieslodzījuši cietoksnī, kur nelaimīgais turēts līdz 20. oktobrim, kad pēkšņa nāve septiņdesmit gadus veco sirmgalvi no šīs pasaules ciešanām atpestījusi (tādiem vārdiem notikumu fiksējis cietokšņa kancelejas rakstvedis uz pēdējās — nepabeigtās lappuses).

Divi nedēļas vēlāk pienākusi žandarmērijas pulkveža pavēle, ka Mathias Gigue atbrīvojams, jo neesot nekāds spiegs, bet agrā jaunībā no Francijas St. Pēterburgā ieceļojis muzikants. Atbrīvošanas pavēle nākusi drusciņ par

vēlu, cietokšņa administrācija nav varējusi pat atrast vairs kapa vietu, kur cienījamais mākslinieks guldīts.

Aiz pietātes pret ievērojamo francūzi tad nu Makdo-nalda armijas 10. korpusa prūšu žandarmērijas virsnieks (arī francūzis) Kisē, pēc izcelsmes kuldīdznieks Ķīsis, latviešu valodas sapratējs, vīstokli ar atmiņām nodevis Rīgas senatnes pētīšanas biedrības arhīvam Kalnciema ielā.

Mīļie mūzikas draugi! Pirmpublicējumu sniedzu pa savai modei: kā dokumentālu fantāziju, cieši pieturoties pie atmiņās dotajiem faktiem un hronoloģijas. Taču neuzņemos nekādu atbildību par to visu: nevaru dibināt uz septiņdesmit gadus veca nervoza vīra pierakstiem nopietnu pētījumu.

Tad nu izvēlējos vieglākās pretestības ceļu: sēdos un uzrakstīju vienkāršu dokumentālu fantāziju.

REPORTĀŽA MELNĀ ČETRSTŪRĪ

Avižu ziņa

Vakar, 3. martā 1932. gadā, Rīgā, Elizabetes^2 ielā 9 dz. 4, miris pasaulslavenais pianists un operas «Ieleja» komponists Eižens d’Albērs.

Koki Strēlnieku dārzā kā nolakoti: melni un spīdīgi, pret svina pelēko debesu fonu dīvaini izlocīti. Priekšpusdienas sniegs kūst, cejas migla, uz trotuāra sastājušās netīras ūdens lāmas. Laipoju plānās, nonēsātās kurpēs, jūtos riebīgi, mitrums spiežas pazolēs. Bet man jāsteidzas, nemiers urda, varbūt tās ir priekšnojautas? Citreiz būtu uzmeklējis siltu un patīkamu traktieri, palūdzis spieglāzīti araka un pasildījis kājas, tagad tas ne prātā; sācēju mēteļa apkakli un drebinādamies brienu tālāk. Esmu gandrīz jau pie Ausekja ielas, ar acīm meklēju devīto numuru. Taisni virs iebrauktuves un sētnieka istabiņas malējais logs otrajā stāvā plaši atvērts. Uz palodzes divas aizdegtas sveces...

Pēcpusdienā dzirdēju baumas... Tātad — tas nu ir noticis... Biezs romāns angļu valodā. Pēdējā lappusē ieraksts ar manu roku — Tomasa Hārdija «Vientuļa cilvēka traģēdija».

Beigas...

Seko reportāža melnā četrstūri:

Viņa. Viņa. Viņš. Reportieris.

Reiz sarunā ar mazu sminiņu acīs maestro teica:

— Māte mana — vāciete, tēvs francūzis, piedzimu un uzaugu Anglijā, dzīvoju Itālijā un Šveicē, dabīgi — esmu Šveices pavalstnieks, par to jūs varat pārliecināties «Ielejā».

Cilvēks nenojauta, ka mūžu beigs šeit, Latvijā, ka skats uz Strēlnieku dārzu un pilsētas kanāla līkumu, ko varēja redzēt pa istabas logu tieši pretī rakstāmgaldam, uz kura instrumentēja «Misteru Vu», — tas skats bija pēdējā reālā saikne ar dīvaino un neizprotamo pasauli.

Kāpēc dīvaino? Kāpēc neizprotamo? Viņš bija bērnišķīgs kā visi ģeniāli cilvēki, pie tam bērnišķīgi egoistisks. Neizprotamas šķita norises, kas atradās ārpus paša apziņas sfēras, dīvainas — kas nesaskanēja ar paša vēlmēm. Apkārtnes jaunumu viņš gluži vienkārši neredzēja. Cilvēks beidzis eksistēt. Palicis vien tas, kas radīts mākslā. Tur nav pārāk daudz... Nav skaņu platēs ierakstīts dzīves periods, kad viņu pieskaitīja pasaules lielākajiem pianistiem. No daudzajām operām skatuvē palikušas tikai «Ieleja» un «Aklās acisi.

Pavelkam svītru: 3. marts, 1932. gads.

Rīgā iebraucis un uz dzīvi apmeties 1931. gada 5. novembrī. Pa šo laiku mums bijušas dažas tikšanās.

Mums? (Kas tad jūs tāds?) Paziņa, draugs?

O, nē! Taču par to nevaru divos vārdos... ja jums būtu patika un laiks. Labi!

(Par sevi runāšu citā stilā, esmu vienkāršs cilvēks.)

Tātad — jūs vēlētos zināt, kas esmu es?

Ja prominentā sabiedrībā kāds par mani tā iedrošinātos jautāt, saņemtu atbildi: nekas... Pelna apmēram sešdesmit latus mēnesī, tātad — tikpat kā nekas. Ko viņš dara? Nu, ja jau sešdesmit latus mēnesī, tad laikam kaut ko dara. Pasniedz klavierstundas, pats mācās kompozīciju.

īsāk: kas? — gandrīz nekas. Ko dara? — gandrīz neko, vismaz neko tādu, kas iedvestu cieņu. Tādus sauc par lāga zēniem — mīkstpēdiņiem. Labi, esmu lāga zēns, mikstpēdiņš, bet man ir draugs Kotiks.

Kotiks — cita kaluma cilvēks. Jau atradis vietu dzīvē: vāc sludinājumus «Bulvāru Avīzei», pie reizes atnes uz redakciju šo to sensacionālu, piemēram: Mārupes pagastā kalpone nozūmējusi bērnu un aprakusi to kūtsmēslos. Pampāļu Rijniekos saimnieks iekāpis mucā un noslīcis.

Kādu vakaru aizgāju Kotikam līdzi uz redakciju. Ar to pašu sākās manas nelaimes, esmu saindēts: redakcijas gaiss kā narkoze. Viņi tur, kreklos izmetušies, piedurknes uzrotījuši, smēķus zobos iesprauduši, rada avīzi. Elektrizēta, taču mierīga skuba. Blakus klaudz tipogrāfijas mašīnas, atvērtajās durvīs izsūtāmais zēns. — Ātrāk, ātrāk! — steidzina. Skraida reportieri, korektori cilā milzīgas lapas. Kad darbi galā, ies uz «Korso», sametīs pa lampu, izgudros virsrakstus:

Precību skandāls augstākajās aprindās.

Bankas direktors H. uz apsūdzēto sola.

«Elite,» nodomāju, «tā ir Rīgas elite!»

Pateicoties Kotika rekomendācijai, atļāva arī man izmēģināt roku. Kad savā naivumā izteicu vēlēšanos rakstīt mūzikas kritikas, redaktori ilgi smējās... Pirms neesot izgājis pamatskolu, t. i., iemācījies sniegt sīko zādzību reportāžas, lai nedomājot par tik augstām lietām. Kritikas atļaujot rakstīt vien tiem, kas jau ievingrinājušies slepkavību un izvarošanu aprakstos. Manā rīcībā redaktors nodošot interesantu sektoru: prostitūcijas rajonu Dzirnavu ielā no dzelzceļa pārbrauktuves līdz centram. Delikātākie starpgadījumi šai apvadē esot manā ziņā un kompetencē.

— Strādājiet, parādiet, ko spējat... tad redzēsim.

Dzirnavu iela ... Atkal elite! Tā kā ar laiku vēlējos kļūt

mūzikas kritiķis, tad mākslas labad nospriedu darīt to pašu, ko Orfejs, — nokāpt ellītē ...

— Henrijs Fords arī sāka, pārdodams zābaksmēru, — mierina Kotiks, un es viņam pilnīgi piekrītu.

Manas reportāžas, hronikas un ziņojumi bija gleznaini un lakoniski. Pilsoņi lasīja, rauca pieres un slēpa no bērniem, bet visumā viņiem patika.

Drusku uztraucos vien par to, ka Dzirnavu ielas dāmas sāka mani pazīt, šad un tad laipni uzrunāja.

Rudenī redaktors iesauca savā kabinetā, piedāvāja cigāru, uzlielīja un piešķīra jaunu neizsmejamu reportāžu avotu: laulību šķiršanas prāvas un skandālus. Milzu soliem tuvojos galamērķim: vēl viens tāds panākumiem bagāts pusgads, un es rakstīšu kritikas!

Bet tad atbrauca viņš ...

Arvien esmu dievinājis liela stila cilvēkus, apzinādamies, cik pats esmu neievērojams. Bijīgs skatos uz Rīgas su-perbagātniekiem Hofu, Maikaparu — kad tie izveļas pa savu savrupnamu durvīm un iekāpj melnos rols-roisos —, apzinādamies, cik pats esmu izkāmējies un nabags. Kad liktenis lēmis saskari ar šādiem cilvēkiem, jutos pacelts augstākās sfērās, citā — labākā pasaulē.

Šodien atbraukšot viņš ...

Jau mēnesi iepriekš sabiedrībā runāja, cik ievērojams mākslinieks, kādas operas sarakstījis, kādos koncertos uzstājies (vācu Ķeizara galmā!), cik muižu viņam pieder Skotijā, cik piļu Šveicē, cik namu Amsterdamā un cik vasarnīcu Itālijā. Bet pats galvenais: iebraucot Rīgā, lai šķirtos no savas sestās sievas un — ja viss labi izdotos — apprecētu septīto.

Tādu vērienu mūsu sirmā Rīga vēl nebija matījusi!

Tātad — šķiršanās prāva.

Negaidu vairs ne mirkli, iedrāžos redaktora kabinetā, bet tur jau priekšā Kotiks. Manas acis iegailējas.

— Reportāžas un intervijas par laulību šķiršanām uzdotas man, vienīgi man! Lai te nemaisās citi, kuru specialitāte — banku laupīšanas un nozūmēti bērni!

— Bet es mīlu mūziku! — kliedz Kotiks. — Protu spēlēt vijoli, esmu arī vecāks darbinieks.

— IIo! Vijoli? Redaktors gan labāk zinās, kurš no mums ... kurš pazīst... nu, kā, piemēram, sākas «Ielejas»

priekšspēle, ganiņa motīvs? — kaitinu sāncensi. — Nodziedi!

Kotikam mēle balta — neiznāk, nav ko nodziedāt. Greizi paskatās manī un aiziet.

— Čūsku savā azotē esmu izauklējis, — vēlāk viņš sekretārei žēlojies. Mana pirmā uzvara rupjajā eksistences cīņā bija panākta. Tā bija loģiska uzvara: kurš no reportieriem gan labāk mācētu izjautāt tādu komponistu, kam vienīgā vēlēšanās — šķirties no sestās sievas.

Jāatceras labi: no sestās, ka nesajūk, — tas ir tikpat, cik Čaikovskim simfoniju, nav kā Bēthovenam — devītā, tad būtu ar kori...

Rīga tajos laikos skaitījās Eiropā izslavēta šķiršanās paradīze. Vietējie likumi atjāva ārzemniekiem, kas nodzīvojuši mēnesi šai viesmīlīgajā zemē, šķirties no nepatīkamam sievām. Bez lielam ceremonijām: vajadzēja vien samaksāt advokātiem tīros dolāros, mārciņās vai kronās, un lieta bija darīta! Protams, arī nepatīkamās sievas algoja advokātus, nelaida tik viegli vaļā vīrus, arī viņas deva dolārus, mārciņas un kronas. Rezultāti atkarīgi no tā, kura puse bija stiprākā, kura pusē vairak taisnības; paldies, lūdzu, paldies ...

Jāatzīstas, šoreiz mani mazāk interesēja šķiršanās prāva un ar to saistītās tenkas. Biju nodomājis izmantot gadījumu: iepazīt un izpētīt ievērojama mākslinieka personību, publicēt muzikālu aprakstu. Lielīšanās Kotikam, ka pazīstu un cienu «Ieleju», bija neliekuļota: šo operu mīlēju

viņas patiesīguma, augstvērtīgās dramaturģijas un dziļās raksturu atklāsmes dēļ.

Uzzinājis, ka komponists Elizabetes ielas devītajā numurā pretī «Uniona» sporta laukumam no kādas Hiršberga kundzes dzīvokli noīrējis (trīs istabas ar skatu uz Strēlnieku dārzu), nekautrēdamies eju jau no paša rita pēc intervijas. Gribu paspīdēt ar rakstu «Bulvāru Avīzē», iekams citu lapu reportieri atguvušies.

Kāpju otrajā stāvā, spiežu zvana pubuli blakus rudvara plāksnei ar meistara vardu un uzvārdu. Turpat pie durvīm zemē trīs pudeles svaiga piena ... «Diez kas tās te taisni pa kājām nolicis?» pukojos. Cauri durvīm spiežas brīnišķīga kafijas smarža. «Ah! Tūlīt mani pieņems, varbūt pat ar kafiju pacienās, tad nu gan būs konservatorijā ko palielīties!»

Atskan soļi... vīrišķīgi soļi... vai tiešām viņš pats? Sastingstu.

Pajauna sieviete ar joni atgrūž durvis, tā ka piena pudeles žēli noskan. Diezgan glīta: melnām acīm, ausim pārsukātiem gludeniem matiem, bet ģērbusies dīvaini — garā, vecmodīgā svārkā, melnās zeķēs, smagās ielas kurpēs. Tūdaļ sākas uzbrukums:

— Es taču teicu — atstājiet pudeles pie durvīm, — lauzītā vācu valodā rājas jaunava, laikam saimniecības vadītāja. — Samaksāšu vēlāk. Kāpēc jūs zvanāt un traucējat maestro? Un poco affabile!

— Piedodiet, mademuazel (cik smalki vien iespējams!), pardon, — saku. — Es nevis piena jautājumā, es citā jau-

tājumā. «Bulvāru Avīzes» mūzikas dajas vadītājs (melots nav zagts), kompozīcijas students.

— Mēs stundas nepasniedzam, — viņa atcērt, piena pudeles grūstīdama. — Maestro ar to nenodarbojas. Non strepito...

— Piedodiet, mademuazel, — es nevis stundu jautājumā, es intervijas jautājumā.

— A!

Tagad viņa sakniebj lūpas un zvērojošām acīm raugās manī.

— Kā jūs teicāt? Interviju? No rīta? Tedesco male-dettol

— Jā, mademuazel, interviju... no rīta ... mazu interviju ...

Deguna priekšā ar troksni tiek aizcirstas masīvās ozola durvis. Esmu palicis viens ar piena pudelēm. Kad atjēdzos un satriekts pagriežos, lai kāptu lejā, durvis mazliet paveras, un melnmate, izbāzusi galvu, čukst:

— Kauns! Jums nav pat tik daudz smalkjūtības, lai netraucētu maestro rīta stundā. Viņš rada! Vai jūs saprotat, ko nozīmē creatore! Dievišķīgā iedvesma! Šorīt viņam tā ir, viņš rada. Con tenerezza ... Bet jums nepieciešama intervija, smalki gan! Lūdzu, nāciet vakarā, viņš to neliegs, protams, ja būšu jūs iepriekš pieteikusi. Kā jūs sauc?

Pasaku savu vārdu un uzvārdu.

— Neko nesaprotu. Vai jums vizītkartes nav?

— Nav.

— Mani sauc Virdžīnija Žaneti. Visus jautājumus, kas attiecas uz maestro, kārtoju es. Arī maksu par pienu — jā, jā, tur jums nebija nekā kopēja ... Pienāciet rītvakar ap astoņiem. Ceru, maestro pieņems.

— Pateicos, mademuazel Žaneti. Uz redzēšanos!

Palīdzu ienest piena pudeles un, projām iedams, atviegloti uzelpoju. Tikšanās ar ievērojamo cilvēku nokārtota.

Bet — ak vai!

Atnāku otrās dienas pievakarē, atnāku pēc nedē|as, pēc divām nedēļām — arvien kāds iemesls, komponists nevarot pieņemt. Sāku jau šaubīties, vai te vispār kaut kas izdosies, taču sekretāre apsola, nosaka jaunus termiņus, runā gari un plaši, itāļu vārdus pa vidu bārstīdama. «Tas nu gan ir eksemplārs!» nodomāju. «Dienvidniece.» Vēlāk noskaidrojās, ka Žaneti ir romāņu šveiciete no Lugano apkaimes, mani, pirmoreiz tiekoties, par maledetto tedesco nosauca aiz to, ka biju vācu mēlē sarunu sācis.

Beidzot paziņo, ka sengaidītais mirklis klāt: maestro esot lieliskā garastāvoklī, lai pulksten piecos atnākot.

Brīnišķīga svētdienas pievakare: gaiss kristāltīrs, bulvāru koki nosarmojuši, rietošā saule sārtojas sniega kupenās.

Mani tūdaļ ielaiž, sekretāre pieklauvē un ved darba kabinetā. Maestro sēž uz dīvāna, lasa laikrakstu, saprotams, ne jau «Bulvāra Avīzi», tā ir angļu valodā — «Times»; viņš to saloka, noliek pie malas, pieceļas un, rokas draudzīgi pastiepis, nāk man pretī. Atvainojas, ka licis gaidīt pusotru mēnesi, tāds nu reiz viņš esot: grūti akli-

matizēties, tik dziju ziemu ilgi neesot pieredzējis. Bet pārmaiņa šoreiz gauži pa prātam. — Lūk, — viņš norāda uz partitūru, izmētāto zīmuļu kaudzi, metāla lineāliem un cirkujiem, — darbs jau pusē! Atzīšos, tas nu ir mans ātruma rekords, protams, tikai mans: pasaules rekords joprojām pieder zalcburģietim.

Par maestro joku pieklājīgi atņirdzu zobus, tāpēc mani tūdaj uzaicina piesēsties. Uz dīvāna atlaižas arī komponists; mademuazele Žaneti prasa, vai es dzeršot ar viņiem tēju.

Paldies, lūdzu, paldies...

Saruna sākusies. Tik nepiespiesta, ka kautrējos vilkt no kabatas bloknotu ar saviem jautājumiem. Nemaz jau netieku pie intervēšanas, — maestro intervē mani. Prasa par Rīgu, kad tā dibināta, kas te par tautiņu īsti dzīvo, kādā valodā runā. Pats vēl tālāk neesot ticis par pastaigām Viesturdārzā. Jocīgi: kāpēc tur pāri pretim Strēlnieku dārzam dzelžu sēta apkārt? Neesot laiduši iekšā. Vai kādreiz es viņu nepavadīšot pa vecpilsētu?

Kāpēc ne, ar lielāko prieku. Lūdzu, paldies, lūdzu ...

Vai operas repertuārā vēl turoties «Ieleja»? Kā uzņēmuši viņa Berlīnes drauga Maksa Reinharta iestudēto «Sikspārni»? — Atbildu izsmeļoši (brīdī, kad komponists apklusa, lai iemalkotu tēju, gribēju uzdot savu jautājumu, bet nepaguvu). Viņš prasa, ar ko es nodarbojoties.

— Esmu «Bulvāru Avīzes» korespondents, atnācu pēc intervijas.

— Ah!

Tagad maestro apķeras, ar ko tam darīšana. Labā oma, runīgums pazūd.

— Kādus jautājumus? — īgni prasa meistars. — Varbūt par manu personīgo dzīvi?

— Nē, nē, — mierinu. — Mani jautājumi saistīti ar mākslu. Esmu «Bulvāru Avīzes» mūzikas daļas vadītājs (melots nav zagts).

Taču šķietamā tuvība izgaisusi, komponista acīs lasu nepatiku. Gandrīz vai knaiblēm jāvelk ārā atbildes. Jūsu domas par operu? Par mūzikas dzīvi ārzemēs? Jūsu paša nākotnes nodomi?

Pie vārdiem — nākotnes nodomi — maestro vaigi noraustās ...

Bet es slepeni domāju: sestā. Varbūt viņam kaut kas paspruks par tām sešām? Varbūt pieminēs septīto? (Sirdsapziņa pretojas: esmu nelietis, esmu viltīgi ielavījies sagādāt avīzei tenku materiālu, ja viņš to zinātu!)

Maestro tēju dzer ar karstu pienu. Tas esot Glazgovas paradums, saka Virdžīnija Žaneti. Viņa sēž klusa ka pelīte, ar spožām, mīlestības pilnām acīm uzlūkodama sirmo, drusku izblīdušo vīru (varbūt viņa ir tā septītā?).

Maestro noguris: maisiņi zem acīm, pliks galvvidus. Gar ausīm dažas matu šķipsnas nedabīgā kastaņbrūnā krāsā, augstāk gluži sirmas.

— Ak tā: cik man esot operu? Džina, cik man viņu ir?

— Divdesmit un viena.

— Jā, jaunais cilvēk, operu man ir, cik uziet... Skatuves mūzika paģēr jūtu maigumu, bieži lietoju apzīrnē-

jumu — con tenerezza^3... Meklēju glāstošus lirismus. Taču efektu nevar panākt bez kontrastiem: otra puse slēpjas humora izjūtā, tā nepieciešama katram nopietnam māksliniekam. Nožēlojami tie ģēniji, kuriem trūka humora izjūtas, piemēram, manam skolotājam Listam.

— Vāgneram jau arī nebija diez cik daudz, — visgudri piebilstu.

— Paklausieties Bekmeseru! — saskaišas maestro. — Vai arī Hansu Zaksu. Jūs droši vien neesat dzirdējis manu viencēlienu «Die Abreise»? Gandrīz folklora. Arī pirmā opera «Rubīns» — es to sarakstīju trīsdesmit četru gadu vecumā. Pametu virtuoza karjeru, tagad rakstu tikai operas, tikai operas. Pašam vismīļākā — «Revolūcijas kāzas», viņu uzveda Leipcigā 1919. gadā. Biju revolucionāru pusē, bet par to avīzē nerakstiet: mani bērni dzīvo Vācijā ... Visnepopulārākā no manām operām «Golems» — neviens negrib klausīties, — smaidot viņš nobeidz savu stāstu.

— Tāpēc ka komponēta šausmīgās Lebušē kundzes hipnotiskā iespaidā, — iečirkstas sekretāre.

Komponists nobāl un apklust... Jūtos neērti... Varbūt kāds noslēpums? Saruna vairs neatdzīvojas ... Atvados. Saku paldies. Mājastēvs izskatās ļoti noguris. Sniedz roku, bet prasa, lai interviju, kad tā būs gatava, atnesu un pārtulkoju sekretārei. Tikai ar Virdžīnijas Žaneti akceptu!

— Esmu piedzīvojis pietiekami daudz nepatikšanu ar žurnālistiem. Pieņēmu jūs, pateicoties vien Džinai. Viņa man nelika mieru. Ar ko gan jūs viņu esat iebarojis?

(Drēgnajā caurstaigājamā istabiņā, kur man gultas vieta, veselu dienu nostrādāju pie raksta «Ievērojams mākslinieks jūsmo par Rīgu, runā par operas nākotni, pastāsta par muzikālo dzīvi ārzemēs».)

«Bulvāru Avīzes» redaktori satriekti par manu netalan-tīgumu, par manu nespēju no pirksta izzīst sensacionālas tenkas laulības šķiršanas lietā. Esot taču bijis reti izdevīgā situācijā, iekļuvis pašā midzenī. Kamēr citu avīžu reportierus pustrakā itāliete izklīdinājusi, es kā intīms draugs pie ģimenes pavarda sēdējis, dzēris tēju angļu modē (par visu to teikts aprakstā), taču atnesis vāju ģimnāzista domrakstu. Kuram gan pie mums varētu interesēt maestro domas par operas nākotni? Mums te nospļauties par muzikālo dzīvi ārzemēs, kamēr vien dzīvo Jānis Are un brāļi Laivenieki, mums tepat Rīgā ir labi. Bet kuru neinteresētu, piemēram, ziņas: kad beidzot sāksies prāva? Kāpēc sestajai sievai nav bērnu? Kas būs advokāts? Par cik lielu summu salīgts? Nedrīkstēju redaktoram teikt, ka pat šis nožēlojamais rakstiņš vispirms jāaiznes Virdžīnijai Žaneti akceptēt... Kaut kā ar Kotika palīdzību izdaiļojis un atsvaidzinājis, nesu rakstu uz Elizabetes ielu savai cenzorei, taču satiekamies jau kāpnēs. Viņa steidzoties uz tirgu. Mademuazele nolēma savienot lietderīgo ar patīkamo: uzkrāva man plecā savas trābas, somas un teica, lai nu stāstot. Lai atreferējot interviju visos sīkumos.

Rikšodama blakus, mademuazele nemitīgi pārlaboja un aizrādīja, ko vēl varētu pielikt, kur vēl ko izpušķot. Nobrīnījos, cik runīga kļuvusi. Ko gan viņa man visu nesastās-tījal Ja kauču pusi no tā, ko viņa torīt izvirda, pieliktu rakstam, «Bulvāru Avīzes» redaktors mani apzeltītu! Kultūras fonda balvu būtu piešķīris, — tās bija neiedomājami intīmas, skandalozas lietiņas.

Mēģināšu pašas sekretāres vārdiem atstāstīt, ko viņa tur sarunāja (nekur un nekad neesmu šīs muļķības avīžu rakstos izmantojis, dievs mans liecinieks. Mana sirdsapziņa ir tīra; sāku nojaust, ka jāvelk robeža, stingra robeža starp māksliniekiem un viņu pavadoņiem).

Vispirms mademuazele Žaneti piekodināja, lai savā intervijā vairāk izceļu viņas lomu komponista dzīvē.

— Mani viņš sauc vienkārši par Džinu. Esmu viņa visuzticamākais cilvēks, kopš nekrietnā Lebušē kundze, iztērējusi naudu, aizbrauca un pameta saimniecību. Maestro nezināja, ko iesākt. Viņš, piemēram, pats nemaz neprot nopirkt pienu, viņš nemaz nezina, kuros veikalos pienu pārdod. Come sta! Uz viņa vēlēšanos es zvērēju, ka nekad neprecēšos. Nekad, nekad neprecēšos. Ja viņš nomirtu, — es zvērēju, — iestātos klosterī Figino vai Mokotā, tas ir gandrīz viens un t?s pats, tur ir viņa palazzo, un, ja šī persona viņam palazzo atņems, paliks vēl otrs palazzo — Lugano, bet es iestāšos klosterī, to zina viņš un sancta Maria! «Ja nomirtu,» teica reiz maestro, «dieva dēļ, pie mana zārka nepielaist šo personu.» Maestro neiziet uz ielas, viņš baidās apmeklēt operu, tāpēc ka šī persona ar

saviem piekritējiem grib sarīkot atklātu skandālu. Komponists dzīvo pastāvīgās naudas grūtībās. Disperato! So mēnesi mums jāsamaksā īre par villu Kapri salā. Palazzo Mokotā vērts divi simti tūkstošu dolāru, bet šī persona ar Amsterdamas firmas «Hirsch et Co» civilprasību grib mums to atņemt. Viņam jāstrādā necilvēcīgos apstākļos: trijās istabās, jūs pats redzējāt, bet mēs nevaram doties atpakaļ uz saulaino Kapri, jo deviņpadsmitā janvārī (tas ir pilnīgi slepeni, neviens to nedrīkst zināt!) mēs sāksim šķiršanās prāvu apgabaltiesā, tas būs pirmais pārsteigums šai personai. Advokātam bija jādod četri tūkstoši, jo šī persona savējam samaksājusi trīs, — to mēs caur detektīvu biroju dabūjām zināt. Se bisogna! Kā lai komponists strādā, kad ik brīdi jādomā par naudu! Mums gan vēl ir briljanti, bet no tiem mēs nedomājam šķirties: viņam tie dārga piemiņa no piektās sievas. Mesto ...

«Cik skumjš liktenis!» nodomāju. «Būtu vismaz astoņdesmit latu mēnesī, varētu palīdzēt, bet man ir tikai sešdesmit, knapi pašam iznāk. Tomēr par dzīvi nesūdzos, īrēju pie mācītāja atraitnes gultasvietu, uzrakstu pa dziesmiņai, iesūtu žurnāliem.»

— Ir jau daudziem grūtības, mademuazel, — skaļi saku. — Es, piemēram, komponēju caurstaigājamā istabā.

— Jūs? — Virdžīnija plaši iepleš acis. — Jūs!?

(Tas laikam nebija taktiski.)

— Che! Maestro komponē. Tas ir pavisam kas cits... Jūs!? Varbūt pateikt, cik mēs saņēmām par «Melno orhideju» Leipcigas operteātrī? Nē, es jums neteikšu ... Bet

maestro nepieciešama grezniba, tāds talants prasa pavisam citas ērtības. Maestro normāli spēj strādāt tikai Lu-gano. Kapri salā vasaras ir par karstām.

— Mana istabā gan cauru gadu viena un tā pati temperatūra.

— Maestro pārdzīvo naudas grūtības, bet šī persona jau discreto ieradusies Rīgā, apmetusies Pēterpils viesnīcā un paguvusi iesniegt civilprasību. Mokotas palazzo esot viņas pūra daļa. Kauns!

Sāku ausīties... esmu vienkāršs cilvēks, bet mani ieinteresējusi šī persona. Jau vairākas reizes sekretāre naida pilnā intonācijā teikusi: šī persona.

— Mademuazel! Kas ir šī nekrietnā persona, kura apmetusies Pēterpils viesnīcā? — prasu.

— Molto spietato! Man pat viņas vārdu pretīgi izrunāt. Tā ir maestro sestā sieva Tonija Hilda Felsa, Amsterdamas miljonāra meita, sieviete bez sirds. Viņa nedod mums šķiršanos jau septīto gadu.

(Esmu lāga zēns — mīkstpēdiņš, pelnu knapi sešdesmit latu mēnesī, bet iešu uz Pēterpils viesnīcu intervēt miljonāra meitu. Saskarsmē ar bagātiem cilvēkiem arvien jūtos pacelts citā — labāķā pasaulē. Man ir jāizpēta maestro pavadoņu apogeji un perigeji.)

Palaidis tirgū septīto, nekavējoties eju meklēt sesto...

Pēterpils viesnīcas vestibils pilns ļaužu. Šveicars paskaidro, ka šī persona labprāt pieņemot žurnālistus, bet esot jāgaida: pasteigušies trīs vakara avīžu reportieri, tiem dodot priekšroku.

Preses bandīti!

Ielavos bārā. Saskaitu, cik santīmu svārkos aiz oderes aizkritis. Iznāk vienai aprasojušai glāzītei plus nierītēm krējumā. Lūdzu, paldies, lūdzu...

īsinādams laiku, kvernu pie letes un skatos pa logu ārā. Tur pāri pretī pils vienmuļīgā fasāde. «Kas nu tā mums Rīgā par pili!» domāju. «Ja nerēgotos apaļīgais tornis ar vējrādītāju, izskatītos pēc kazarmas... Droši vien tur Lu-gano vai Mokotā pavisam kas cits ...»

Nierītes gaužām labas, žēl, ka tik mazas porcijas...

Pēc pusstundas sēžu viesistabā pretī slaidai blondīnei. Aizkustinoši laipna, ar rezignētu smaidu karmīnsarkanās lūpās, lieliski kopta. Runā kā no grāmatas. Vēlas, lai pēc iespējas patiesāk Rīgas prese apgaismotu visu šo lietu. Jau tikusies ar advokātu, ir pārliecināta, ka panāks taisnību, jo šī zemīte izskatoties kulturāla un patīkama; kas te par tautiņu dzīvojot, kādā valodā runājot?

— Man nav nekāda naida pret manu vīru (to jūs varat avīzē ierakstīt), bet es nedrīkstu pieļaut, ka viņu ap stūri grib apvest neizglītota Tesīnas zemniece (to arī jūs varat ierakstīt).

Lūdzu cienījamo Felsa kundzi pastāstīt tuvāk par lielo komponistu.

— Jūs tātad bijāt maestro sestā ...

— Sestā? Kā to ņem, oficiāli varbūt sestā, taču jūs, man šķiet, pārteicāties: nevis biju, bet esmu. Esmu viņa likumīgā sieva. Mēs precējāmies Cīrihē 1921. gadā; 1924.

gadā viņš aizbēga ar Labušē kundzi, bet pēc tam atgriezās, esmu to sen piedevusi, dievs sodi! Kad apprecējāmies, viņam bija piecdesmit septiņi, man divdesmit pieci gadi, tas jums gan liekas savādi?

— Nē, nē! — dievojos. — Man tur nekas neliekas savādi ... Sakiet, lūdzu, — vai sieviete, kas dzīvo kopā ar maestro, Joti iespaido viņa māksliniecisko jaunradi?

— O, jā! Ļoti iespaido. Man jāsaka, ka sieviešu ietekme uz mana vīra kompozīcijām bijusi taisni pārsteidzoša. Tāpēc briesmīgi iedomāties, ka tagad viņš kritis neizglītotas Tesīnas zemnieces slazdos. Veselus divus gadus nav radīta neviena jauna opera. Pie tam — raksturu pretstati... Mans vīrs ir jūtīgs, joti, joti jūtīgs, pat maigs. Viņa mūzikā saklausāms mūžīgais — con tenerezza ... Con tene-rezza. Toreiz iemīlējos pirmā acu uzmetienā. Vispār sievietes ir gluži bezspēcīgas pretoties viņa gribai. Tās, kurām bija drosme kļūt par viņa sievām, dzīvoja vienās bailēs, jo zināja, ka agri vai vēlu mans vīrs viņas atstās. Līdz šim katra sieva klusībā domāja, ka būs pēdējā, taču rūgti vīlās... izņemot mani. Aiz mīlestības es atteicos no bērniem, jo nolēmu braukt līdzi koncertturnejās pa Ameriku, nedrīkstēju laist viņu vienu. Kamēr mans vīrs mīl, tikmēr lutina, bet vēlāk mēs iepazīstamies ar viņa otru dabu: cik apburošs no sākuma, tik cietsirdīgs vēlāk. Taču mani tas nesāpina: mans vīrs ir liels cilvēks, liels mākslinieks, viņam vajadzīga liela mīlestība. Kamēr nebija atradis mani, viņš šo lielo mīlestību sadalīja daudzās mazākās, var arī tā... Bet tapa radīti nemirstīgi mākslas darbi.

Un tagad? Divu gadu laikā — nevienas operas. Sī Tesīnas nabadze. Bet kā bija agrāk?

Pirmā — Salīna Greija, dēls viņiem vēl tagad dzīvo Anglijā. Greijas iedvesmots viņš rakstīja pirmo stīgu kvartetu sol minorā (Salīnai bijušas zilas acis). Viņa, nabadzīte, pati gan jau it kā mirusi.

Otrā bija meksikāniete — pianiste Korenjo. Korenjo dzemdēja divas meitas, abas divas pianistes (tas ir savādi, ka pianistes arvien dzemdē tikai pianistes, — piemetina kundze).

— Nē, nē, — saku, — man tur gan nekas neliekas savādi.

— No trešās — dziedātājas Finkas — mans vīrs šķīrās loti ātri, jo mīlēja to pārāk dramatiski (viņiem tikai viena meita), toties ceturtā — dramaturga Fuldas otrā šķirtā sieva — drīz pēc kāzām nomira, atstādama bārenīti. Savās sāpēs viņš steidzīgi apprecēja vīnieti Janneri, šai laulībā piedzimuši trīs bērni — tie ir viņa mījākie bērni, īpaši draiskule Deziderata.

Ja vien tagad viņš nebūtu mans vīrs, es tam vēl un vēl novēlētu jaunas un jaukas aizraušanās. Liels mākslinieks nav mietpilsonis, viņam tās nepieciešamas kā komforts, kā gaisa pārmaiņa.

— Esmu vienkāršs cilvēks, — iejaucos kundzes monologā, — bet arī es saceru mūziku. Mīlu vienu vienīgu meiteni — viņa saucas Jolanta — un mīlēšu to mūžīgi. Viņas iedvesmots uzrakstīju serenādi mi minorā (manējai ir dzeltenas acis).

— Jūs!? — Fclsa kundze iepleš platus redzokjus.

(Laikam neizrunājos taktiski.)

— Savu zēnisko iemīlēšanos salīdzināt ar maestro Mīlestībām?

— Piedodiet, kundze...

— Amizanti! Jūs savu serenādi salīdzināt ar...

— Piedodiet, kundze ...

— Ha, hā! Labi, labi, neapvainošos... jūs taču tik jauns. Arī mans vīrs kādreiz bija daudz jaunāks. Vai esat to redzējis, kāds viņš tagad izskatās? Pa vasarām mēs abi dzīvojām Mokotā, Kapri ir pārāk karsts... Pie Mondzē pavēsi.

— Manā istabā cauru gadu pavēsi...

Fclsa kundzei esmu apnicis — viņa pieceļas un sniedz cimdotu roku.

— Uzrakstiet avīzē visu taisnību! Visu! Arī par to Te-sīnas nabadzi. Kad raksts gatavs, atnāciet un pārstāstiet, — es varēšu dot vēl šādus tādus materiālus...

(Esmu vienkāršs cilvēks, bet šoreiz nejutos pacelts citā — labākā pasaulē. Visu pēcpusdienu vajadzēja klejot, lai izvēdinātu galvu no rūkoņas, kas laikam radusies Pē-terpils viesnīcas bārā izdzertās glāzītes rezultātā. Pie rakstīšanas tā ir netiku.)

Felsa kundze taisnību nedabūja. Divdesmit pirmajā janvārī apgabaltiesa šķīra maestro sesto laulību. Paldies, lūdzu, paldies...

Miljonāra meita dusmās trakoja, advokāts senātā pārsūdzēja, iesniedza Amsterdamas firmas «Hirsch et Co»

civilprasību. Prāvinieki gaidīja senāta lēmumu, bet Rīga sadalījās divās karojošās pusēs: maestro piekritējos un likumīgās sievas piekritējos. Šaurās Vecrīgas ieliņās vakaros drūzmējās trokšņaini Monteki un Kapuleti. Es nepiederēju ne vieniem, ne otriem. Dzīvoju tālāk savu necilo dzīvīti, mācīdamies mūziku un koncertus apmeklēdams.

Man vēl reizi izdevās redzēt viņus abus — sekretāri Žaneti un maestro — piecpadsmitā februāra simfoniskajā koncertā. Tas notika operas teātra namā. Diriģēja Ignacs Vaghalters. Mana sēdvieta atbilstoši manam svaram atradās augstu gaisā — pretī kroņlukturim. Pirmās dajas laikā, klausīdamies Mocarta Es dūra simfoniju un Vāgnera «Mīlas nāvi», nejauši uzmetu acis direkcijas ložai. Ieraudzīju sēžam viņus. Virdžīnija Žaneti priekšā, aizmugurē maestro kopā ar vijolnieku Anrī Marto. Sekretāre ģērbusies parastajā vecmodīgajā svārkā. Bet lepni paceltā galva, mirdzošās acis un nemitīgā grozīšanās vēstīja, ka tur sēž sieviete — uzvarētāja. Maestro tērpies smokingā, koncerts sācies septiņpadsmitos, — pulksten divdesmitos paredzēta jau operas izrāde.

Starpbrīdī nokāpju parterā. Garām slavenu dziedātāju fotogrāfijām pa foajē loku ļaužu burzma mani aiznes līdz galam — tur pie lielā spoguļa stāv maestro ar sekretāri. Sveicinu, gan pārliecināts, ka tie mani sen aizmirsuši, taisu kreiso pagriezienu, uzņemu atpakaļgaitu, burzma nes mani prom. Tad, izdzirdis saucienu, atskatos.

— A\on cherl — maestro māj. — Panāciet šurp, mon cher!

Brīnīdamies, bet lepns, ka viņi mani tomēr pazinuši, noskūpstu mademuazelei delnas cieto virspusi un satveru maestro izstiepto roku.

— Džina apgalvo: nekādu interviju neesot. Hiršberga kundze abonē «Bulvāru Avīzi», viņa prot latviski. Par velti jūs toreiz ar tēju cienāju, — joko meistars.

— Mani no «Bulvāru Avīzes» atlaida, — saku. — Trūkst reportiera talanta ... Mēģināju divas reizes — abas intervijas redaktors papīru kurvī iemeta, tagad manā vietā strādā cits.

— Bet vai perfetto uzrakstījāt visu, ko toreiz jums pateicu?

— Ne pārāk perfetto, mademuazel... Tāpēc jau arī izgāza.

— Tas ir labi, tas labi, — priecājas maestro. — Spiežu jūsu roku. Jāatzīstas — bija skumīgi dzirdēt, ka jūs nodarbojaties ar tik apšaubāmām lietām. Tas ir labi... Zināt ko — atnāciet jaunnedēļ pie mums uz pēcpusdienas tēju. Papļāpāsim... Ko jūs sakāt par šodienas koncertu? «Izoldes mīlas nāve» pirmajā da|ā, Čaikovska sestā — otrajā. Tāda sajūta, ka programma veltīta tieši man: pēc nedaudz dienām atvadīšos no Rīgas, mūs sauc brīnišķīgā, saulainā Lugano, Alpu sniegotās virsotnes. Tātad gaidīsim ... Norunāts?

Turēju vārdu. Ierados divdesmit astotajā februārī septiņpadsmitos un piecpadsmit minūtēs. Smalki un taktiski: ne par agru, ne par vēlu. Lūdzu, paldies, lūdzu...

Virdžīnija Žaneti izskatījās loti norūpējusies. Iesauca mani blakus istabā un, rūpīgi aizvērusi durvis, teica:

— Maestro jūtas briesmīgi indolente: šī persona par savu naudu sacēlusi kājās visus mūsu ienaidniekus. Izliecieties, ka vakardienas rakstu «Rigasche Rundschau’ā» nemaz neesat lasījis.

— Bet es šo rakstu ari nemaz neesmu lasījis: vācu avīzes nelasu.

— Tad paskatieties — tas ir kaut kas šausmīgs... Pats šefredaktorsl Spainis ar samazgām!

Sekretāre izvelk no azotes saņurcītu «Rundschau’u», rāda man ar treknu za|u zīmuli pasvītrotās rindas, viņa nav varējusi nociesties.

— Lasiet!

«Rīga kjuvusi par laulību šķiršanu Eldorado. Sai sakarībā ievērojami mākslinieki brauc pie mums, lai «palīdzētu celt latviešu kultūru». Palīdz, piemēram, operai iestudēt «Sikspārni», bet ko viņi darījuši vācu teātra labā? Ja vismaz režisors Makss Reinharts pret savu sievu šai periodā izturējās korekti, tad pašlaik kāds slavens mūziķis bīder-maniskā attaisnošanās kārē ar preses palīdzību pūlas nomelnot savu laulāto draudzeni, šo nebruņniecisko rīcību izlietādams vien tāpēc, lai izvairītos no alimentiem, — tas ir nekrietni! Pēc mūsu informācijas, viņš tiesai lūdzis par 33% samazināt sievai piespriesto summu. Kā liels mākslinieks spēj būt tik sīkmanīgs?»

(«Rigasche Rundschau» 1932. g. 27. II)

— Tas ir šīs personas pirksts! — dveš Virdžīnija. — Bet šodien pie manis bija atnākuši no «Aizkulisēm». Tad nu es viņiem kaut ko tādu pateicu, kaut ko tādu, ka šai personai mati stāvus sacelsies, kad viņa izlasīs. Ah! Bet to viņai vajaga ... Iesim pie maestro. Izliecieties, ka neko neesat lasījis ...

Ieejam darbistabā ar logu uz Strēlnieku dārzu. Atzveltnes krēslā sēž sirmgalvis, vilnas lakatā ievīstījies. Rokā Tomasa Hārdija romāns, sējums noslīdējis uz ceļiem.

— Laikam biju iesnaudies, — saka sirmgalvis, bet nepasmaida. — Un’ pochissimo ...

— Vai netraucēju? — prasu.

— Un’ pochissimo, — vēlreiz atgādina Žaneti.

— Nē, netraucējat... Lasīju Hārdiju... viņš ir anglis, tāpat kā es, tikai Šveicē neesot bijis ... Skumīga ... briesmīgi skumīga grāmata. Citu vairs neko nespēju darīt kā lasīt... Pēc pāris nedējām būsim Lugano, tad gan sākšu ... man ir jaunas idejas... Tur lieliski veicas: viegli elpot, baltas Alpu galotnes... Kāpēc jums te Rīgā sniegs tik pelēks? Un kāpēc vienmēr atkušņi? Baidos, ka būšu saaukstējies ...

Maestro pūlas pavilkt segu augstāk. Veikli pieskrien Virdžīnija un aizbalzī plecam.

— Jūtos ļoti vientulīgs... ļoti, ļoti... labi, ka atnācāt. Man gandrīz nemaz nav paziņu ... taisnību sakot, neesmu jau arī meklējis, paziņas tikai traucē. Vakar ciemojās Marto, stāstīja par Parīzi... Tā ir vienīgā Eiropas pilsēta,

kura mani nemīl un manas operas neuzved ... Vīne, Drēz-dene, Prāga, Lucerna, Berlīne uzved, bet mani pašu neieredz, to es jūtu... Saltums spiežas cauri visām porām ... Džina ... kaut ātrāk tiktu uz Lugano, uz Lu-gano ... es te aiziešu bojā ...

Maestro nejūtas labi. Varbūt viņam ir temperatūra? Smaga elpa, runa saraustīta. Pieceļos un, aizbildinājies ar steigu, atvados.

— Tagad nu visi mani atstāj... — joko sirmgalvis, — paliek vien Tomass Hārdijs, bet arī viņš nav nekāds mierinātājs... — Viņš paceļ sējumu ādas vākos. — Paliek vien Tomass Hārdijs ...

— Un es, Ežēn! — maigi, bet noteikti saka Virdžīnija.

— Jā, un tu ... un tu ...

Tai vakarā sāka snigt, puteņoja visu nakti. Bet pēcpusdienā atlaidās, iesāka kust, uz trotuāra sastājās netīras ūdens lāmas. Koki Strēlnieku dārzā kā nolakoti: melni un spīdīgi, pret svina pelēko debesu fonu dīvaini izlocīti.

Jau no rīta dzirdēja baumas... bet neticēju. Tagad skatos: malējais logs otrajā stāvā plaši atvērts. Lēni šūpojas aizkari, uz palodzes divas sveces... Tātad — tas nu ir noticis. Cilvēks nenojauta, ka beigs savu mūžu pilsētā, kurā pelēks sniegs un bieži atkušņi.

Vajadzētu uziet augšā atvadīties, taču cīnos ar nepatiku satikt Virdžīniju Žaneti, un — galu galā — kāda man tur daļa ...

Atnācām vēlāk — septītajā martā — kopā ar konservatorijas pārstāvjiem. Ilgi nelaida iekšā. Vajadzēja skaidrot,

kas mēs tādi, no kurienes vainags. Tikko iebraukušas nelaiķa meitas — Herta no Reitlingenas, Deziderata no Parīzes. Viņas konservatorijas rektoru noturēja par tiesu izpildītāju, bet prorektoru — par līķratu iznomātāju. Kad noskaidrojās pārpratums, atvainojās ... Mēs vienkārši nebijām informēti par pēdējiem notikumiem. Sakarā ar maestro nāvi Tonija Milda Felsa atguvusi visas likumīgas sievas tiesības: pieprasījusi tiesu izpildītājam apķīlat naudu, vērtslietas un operas manuskriptu. Mantas nogādātas Šveices konsulātā. Virdžīniju piemeklējis smags liktenis: viņai nav naudas pat tik daudz, ko aizbraukt atpakaļ uz Tesīnu pie tēva — kalnu ciemata kalēja, nerunājot nemaz par līdzekļiem eksistencei. Viņa nezina, ko iesākt... Taču kopā ar radiem nolemts nekādā gadījumā nepielaist pie zārka šo personu. Sīs personas atsūtīto vainagu viņi jau aizsvieduši mēslainē.

Monteki un Kapuleti. Noskurinos... ādas porās spiežas drēgnums. Mierinu sevi: svētīgs viņš, kas visu to neredzēja un nesaprata. Konservatorijas pārstāvjiem paziņo, ka drīkstam iet atvadīties. Šaipus sliekšņa atstājam reālo pasauli. Dodamies darbistabā. Maestro guļ mierīgs, uz krūtīm dzeltena roze. Dzirdu «Ielejas» stabulnieka motīvu, tā ir oboja... con tenerežza ... lākturos sveces. Kājgalā salīkusi sieviete, melnu, bārkstainu lakatu apsegusies, seju paslēpusi, nekustīga. Redzama vien vecmodīgo svārku mala, melnas zeķes, smagas ielas kurpes. Tesīnas kalēja meita. (Esmu vienkāršs cilvēks, bet šoreiz ar to nelepojos... kā kamols kaklā iespiedies... Kaut kas no manas

dižmanības pazudis. Kopš redzēju uzplaiksnījām un nodziestam spožo zibeni... ironija pazudusi, skepse pazudusi, jociņi kļuvuši sāji...)

Palūkojos uz rakstāmgalda pusi. Tomasa Hārdija sējums aizvērts. «Misters Vu* tiesu izpildītāja nagos. Bet sapņi tomēr piepildās: rīt viņš braukšot uz Lugano. Tur viegli elpot, daudz saules un balts sniegs Alpu galotnēs.

Figino zvana--

Campo santo, campo santo, campo santo...

MISTĒRIJAS UN HEPENINGI

Telpā bijām mēs divi. Jaspers vēlreiz iežagojās, kaut ko noņirdza par Angeliku, pēc tam es it kā netīšus pievilku *dņu melnajam caurumam istabas sienā (bija tumšs, gailēja vien ogles kamīnā) — pievilku, atvēzējos un grūdu. Nelaimīgais paklupa un gāzās bezdibenī: tur apakšā, sešus stāvus zemāk, galvenā iela, tumsa un migla.

Mana istaba iebūvēta mansardā. Pašķīda plīstošo puķ-podu lauskas, gaiss noskaidrojās... Aizslēdzu stikla durvis un atvieglots uzelpoju. Lietus čalas vairs nebija dzirdamas. Tā, tas nu ir noticis, kam bija jānotiek... Dauzījās pulss deniņos, bet uztraukums drīz pāries. Kliedziens neatskanēja, nokrita kā pelavu maiss.

Pusnakts... Vecās Ģertrūdes tornī pulkstenis nosit trīs. Es ceru, ka nama pārvaldnieks Torkvemādo neko neredzēja un nedzirdēja, šai stundā viņš saldi gu|.

Visam cēlonis — sieviete.

Traģēdija sākās kādā sestdienas pēcpusdienā augusta vidū. Mēs abi ar Jasperu ieraudzījām viņu Dzintaru pludmalē. Ieraudzījām reizē, tāpēc jautājums par to, kurš pirmais iemīlējies, atkrīt. Angelika pieder pie tām sievietēm,

kurās iemīlas ar pirmo acu uzmetienu. Todien viņa kopā ar draugiem un draudzenēm sita volejbolu (tie bija Politehniskā institūta studenti, secinājums — arī Angelika studē). Palūdzām atļauju piedalīties spēlē, un viņi to mums neliedza. Un, kad beidzām spēlēt, notika iepazīšanās. Viņa teica: Angelika, — Jaspers teica: Jaspers, — bet es nepaguvu pateikt, jo nāca viens gruzīns un ar lielu troksni piedāvāja nomizotu apelsīnu, un meitenes skaļi smējās. Angelika aizmirsa manu izstiepto roku, mums bija jāsteidzas uz vilcienu, bet norunājām nākošajā sestdienā atkal saspēlēt volejbolu, taču, kad mēs atbraucām, nebija neviena paša, un, kad mēs vēl pēc nedēļas atbraucām, tad sezona bija beigusies un studenti aizbraukuši kartupeļos. Kurš tagad man pateiks Angelikas uzvārdu un dzīves vietu? Muļķīga paraša iepazīstoties teikt vien priekšvārdus — Ligita, Solvita... Rīgā tūkstošiem Ligitu un Solvitu. Angeliku gan mazāk, bet ej tās sameklē lielpilsētas džungļos.

Jaspers paguva priekšvārdu pateikt, jaunavas apziņā tagad eksistēja tāds biedrs Jaspers. Bet es? Mani, kurš iededzies dziļā un patiesā mīlestībā, viņa droši vien nemaz vairs neatcerējās.

Sāku klaiņot pa ieliņām un skvēriem Politehniskā institūta apkaimē, kvernēt Sarkano strēlnieku muzeja priekšā, apbrīnodams izstādītos dižgabalus, cerēdams nejauši sastapt Angeliku. Uzbraucu ar liftu Pēterbaznīcas tornī un, paņēmis vecāsmātes dāvināto Ceisa tālskati, izlikos, ka vēroju kuģīšus Āgenskalna līcī, kaut gan patiesībā stobru

biju pievērsis institūta galvenajām durvīm, kur pa vienam ārā spraucās studenti un profesori. Paziņu tajās aprindās man nebija; iet taujāt kancelejā, vai pie viņiem studē kāda Angelika un kur tā dzīvo, likās nepieklājīgi. Pienāca septembris.

Iedomājos: varbūt Angeliku aizsūtījuši kartupeļu talkā?

Bet reiz pēkšņi es viņu ieraudzīju tramvajā. Angelika taisījās izkāpt pa priekšējo platformu. Lāstu un izsmiekla pavadīts, cik vien ātri varēdams, spiedos uz pakaļējām durvīm, bet tur mani uztvēra milicijas seržante. Kamēr noklausījos anotācijas, kamēr samaksāju rubli, Angelika bija pazudusi ļaužu drūzmā pie kafejnīcas «Vecrīga». Izmeklējos starp galdiņiem, kas kopā ar dzelzu sēdekļiem šūpojās zem izbalējušiem palagiem, ieskrēju pāri pretī kinoteātra «Aina» kasē, vestibilā, — nekur!

Liktenis bija izspēlējis ļaunu joku taisni tai brīdī, kad radās iespēja tuvināties sapņu tēlam, stādīties priekšā un norunāt satikšanos. Jā, tieši tā — sapņu tēlam, jo par citu neko vairs nedomāju un nesapņoju. Vai gan atstāstīt jums tos iekšējos dialogus, kurus runāju vientulībā ar Angeliku? Nav iespējams.

Jaspers arī iemīlējies, taču viņa jūtas izpaužas ārkārtīgi riebīgi. Dzīvnieciska iekāre, es teikšu, ja ne vēl kaut kas atbaidošāks. Ciniskā jūsmošana par jaunavas Angelikas gleznajām krūtīm, talju, brūnganajiem stilbiem bija vien banāls triks, lai nezinātājam palielītos, it kā viņš viens pats tos jaukumus būtu redzējis, taču es visu to zināju

daudz labāk, jo toreiz, kad spēlējam volejbolu, Angelika bija tērpusies ]oti modernā peldkostīmā.

Turpretī Angelikas dvēseles skaistums, iekšējā pasaule tādam Jasperam bijusi nebijusi («dzejnieks, poēts dēvējas,» pie sevis nodomāju, «kurš katrs miesnieks jūtīgāks par šo labi noēdušos un boksā uztrenējušos ākstu»).

Taisnība, Jaspers nodarbojas ar sportu. Viņš ir meistarkandidāts boksā.

Esmu klusībā iztēlojies, kas notiktu, ja savā nesavaldībā cirstu Jasperam pļauku tai laikā, kad viņš kārtējo reizi cūcīgi izrunātos par jaunavas Angelikas daiļumiem. Otrkārt, kas notiktu, ja Angelika uzzinātu, ka Jaspers ir «pazīstamais dzejnieks Jaspers Namgauds», pie tam meistarkandidāts boksā. Esmu kaut kur lasījis, ka sievietes, sa-stapdamas dzejniekus un bokserus, zaudējot prātu. Ko izlemtu mana Angelika, kad atklātos, ka abas šīs izcilās profesijas iemiesotas vienā personā? Ak vai, kā dzīve šobrīd sarežģījusies!

Līdz tam mūsu brālību neaptumšoja ne mazākā nenovīdība, ne sīkākās domstarpības. Bijām četri sirdsdraugi. Paziņas teica: cimdiņi un rociņas, četri musketieri, zvērināti vecpuiši utt., —/bet lai viņi saka, ko grib.

Katru piektdienas vakaru sapulcēšanās pie manis, tāpēc ka dzīvoju galvenajā ielā, man ir omulīga istaba, klavieres, kamīns un vilka ādas paklājs, kur apsēsties.

Vecākais no mūsu brālības — Balcers Ernanī Pilviķis, arhitekts. Viņa hobijs — Rīgas vēsture. Pilviķis brīnišķīgi

prot stāstīt senas leģendas, kādreiz mēs tās uz vietas dramatizējam, tā cēlušies mūsu hepeningi. Kas gan spēj aptvert Pilviķa enciklopēdiskās zināšanas par piecpadsmitā gadsimta tirgus spēlēm, mistērijām un komediantiem? Nav jau galu galā ko brīnīties: Balcers E. Pilviķis ir vīrs pāri pusmūžam, daudz ko redzējis un lasījis. Viņš jums var pastāstīt par «lustīgo nerri* Markolfu un Ēzeļu spēlēm, kuras atradis kādā sējumā kopā ar gregoriāņu antifoniem. Viņš jums var pastāstīt par «Zaļās vārnas» jampampiem, par Katlakalna vecīti, par Laterna magiea. Visu to bijām paredzējuši uzvest kā dramatizētas etīdes, bet tagad, man šķiet, tas viss zem jautājuma zīmes, jo nav zināms, vai atjaunosies mūsu piektdienas.

Trešais musketieris ir metāla kalējs un interjerists Pīters Skribo. Dzimis Krāslavas pusē, runā ar īpatnēju akcentu. Mēs viņa vārdu un uzvārdu vienkāršojam, pārkristī-jam par Pipu Skribliņu. Pips caurām dienam noņemas ar daiļamatnieka darbiem, vakaros atnes mums skices, rāda — lūk, to viņš domājis literātu kafejnīcai, šo — bērnudārzam. Manas istabas sienas, kāpnes un galerijas izraibinātas Skribliņa sanestajām «šiltēm* — gan kaltām, gan mālētām. Tur ir stilizētas Vecrīgas amatnieku izkārtnes: zeltīti kliņģeri, lakoti zābaki, lāsumainas cukurgalvas, čīkstošas mučeles ar krustotiem cirvjiem un alebardēm, košas bildes ar moru galvām un cepešbļodām, lauvām mākoņos un gulbjiem tuksnešos. Skribliņš gatavojas personālai izstādei, ja vien žūrijas komisija piekritīs un atbrīvosies pagraba velve zem Jāņa ģildes.

Skribliņš no mums četriem tas jaunākais, tievākais un smukākais, sievietes viņam liptin līp klāt, bet Pips ir gaužām izvēlīgs, to viņš var atjauties.

Ceturtais esmu es — istabas saimnieks.

Skats no mana mansarda augstumiem pāri sārteno dakstiņu jumtiem ir vienreizējs. Pagājušo piektdien, kad pēdējoreiz vakarējām visi četri, Jaspers nostājās pie atvērtā loga un sajūsmā skandēja pazīstamo slavinājumu Rīgai^1:

Riga — viesnīca un osta,

Rīga — stacija un pasts,

Riga — josta, Rīga — posta,

Rīga — televizijmasts.

Riga — duna buna bidu,

Riga pleš, un Rīga dveš,

Riga — raidai ridu ridu,

Mizu mazu mužu mežs, —

bet mēs trīs aizgrābti raudzījāmies pilsētas panorāmā, kuras priekšplānā pacēlās gaišzili gaisīgā, kā šautra šmaugā viesnīca «Latvija».

— Vai pāri Daugavai redzamais siluets nav Preses nama tornis? — prasa Skribliņš.

— Tā ir Ķipsala, — atbild Balcers E. Pilviķis, — drīz tur pacelsies ari Politehniskais institūts.

' Imanta Ziedoņa «Cieptijas».

Politehniskais institūts!

Man sažņaudzas sirds ...

Lietus līst un līst... Varbūt Angelika jau atgriezusies no kartupeļu talkas? Kas šodien par datumu?

Sestais oktobris.

Sēžu telpā viens. Skatos uz melno caurumu sienā, man pārskrien tirpas. Tāpēc ka istaba tumša, kamīns izdzisis. Tur apakšā, sešus stāvus zemāk, iela. Tumsa un migla.

Uznāca tāds kā žēlums, bet atvairīju ... Galu galā — dabūja, ko pelnījis, man vairāk nekas nav piebilstams. Dzejnieks? Vai tad viens vien dzejnieks pasaulē? Varbūt arī es esmu dzejnieks? Dzejnieks nav profesija, dzejnieks — tas ir zināms psihisks stāvoklis, kas raksturīgs ar nespēju saturēt savas emocijas, savas iedomas paturēt pie sevis. Dzejnieki uzmācas citiem pamācīdami, izsmiedami, nolādēdami. Jūtu, arī man šobrīd nepieciešams kaut kas tamlīdzīgs. Mīlestības vārdā! Ja man izdotos sacerēt «Poēmu par Angeliku», ja izdotos to iespiest «Padomju Latvijas Sievietē», ja Angelika pati to izlasītu, velns parāvis!

Vecajā Ģertrūdē nosit pusčetri... Iemetu kamīnā dažas pagales, paņemu bloknotu un atlaižos uz vilkādas...

Lietus lāses sitas stiklotajās durvīs, vējš gaudo skurstenī, noskaņas, noskaņas ...

(Kā lai iesāku?) Cik patīkami dzejot, gujot uz vilkādas* Kamīns silda, bet tur ārā — oktobris ...

(Kā man iesākt?) «Kur meklēt tevi, nezināmā dīva?» (Kas tas par vārdu — dīva?) Atskaņām derētu — dzīva, spīva, brīva. Bet turpinājums? Ko pirms «dzīva»?

Padomāsim loģiski. Kas dzīva? Mīlestība, cerība dzīva, protams, dzīva arī Angelika. Tulkojumā — eņģeliskā. «Mans eņģei baltais» — nē, tas neder, tas jau bijis. Kaut ko laikmetīgāku. Tikai mieru, mieru... Dzejojot nedrīkst steigties.

Guļu uz vilkādas, laiks aizrit kā sapnis, iedvesma spārno. Kļūstu aizvien vieglāks un vieglāks... paceļos gaisā. Redzu lauvas mākoņos un gulbjus tuksnešos. Vārsma kļaujas pie vārsmas, poēma tūliņ būs galā. Lūk, noslēgums:

... bezcerīgs sēžu Daugavmalas apstādījumos, poēma gandrīz jau beigusies, bet Angelikas kā nav, tā nav.

Izdzirdu zvaniņus. Zvanīšana nāk tuvāk un tuvāk.

Brauc piektais tramvajs. Tramvaja durvīs stāv Angelika. Viņa sauc:

— Kāp tramvajā un neizlaid vairs mani no acīm!

Saule aust.

Uztrūkstos, berzēju acis, mēģinu sevi un savas domas savākt: kur atrodos, kas pie durvīm nemitīgi zvana un dauzās? Tas bija brīnišķīgs sapnis, sapnis par Angeliku ...

Bet pie durvīm traķo, dauza rokturi.

Dzirdu balsi: likuma vārdā!

Lieta kļūst nopietna. Eju atvērt.

Kāpņu telpā stāv Balcers E. Pilviķis un Pips Skribliņš.

Skatās manī pārbijušies.

— Tu dzīvs?

Tas bija brīnišķīgs sapnis, sapnis par Angeliku...

Kāpēc lai es nebūtu dzivs?

(Brīvs, spīvs, blīvs — kā teiktu Egons Līvs.)

Viņi abi ienāk istabā bāli un norūpējušies, pēta manu seju, manu degunu, tausta manas ribas.

— Nekas nav lauzts, — saka Balcers E. Pilviķis, — ne skrambas sejā, ne ziluma.

— Nekas nav lauzts, — atkārto atbalss. Tas ir Pips Skribliņš, un tūdaļ viņš iesāk garo stāstu:

— Vakarā pie manis atnāca Jaspers, nedaudz iereibis. Sūdzēja savas bēdas: bezgalīgi mīlot kādu jaunavu. Mīlot bezprātīgi, bet tu (Skribliņš norāda uz mani) viņam visu samaitājis. No tavām miglainajām replikām Jaspers izlobījis, ka tu ar šo jaunavu slepeni satiecies, ka tev ar viņu jau bijuši miesīgi sakari. Jaspers zvērēja pataisīt tevi par kotleti. Tad nu es mēģināju greizsirdi nomierināt, man mājā bija pudele konjaka, mēs to izdzērām, un pulksten vienos naktī Jaspers, savādi smaidīdams, aizgaja. Atvadoties piebilda: ja šonakt kaut kas notiktu, Pip, atceries — esmu meistarkandidāts boksā un citādi nevarēju ...

Bet šorīt Pipam uznākušās nelabas nojautas. Skrējis pie Pilviķa, uzmodinājis, un abi steigušies šurp lūkot, kas ar mani noticis.

— Vai tu beidzi? — prasu.

Jā, tas pagaidām esot viss.

Tad es atveru stiklotās durvis, kas ved no istabas uz vaļējo balkonu un lūdzu draugus panākties tuvāk. Kaktā aiz balkona dzelzu margām, zem puķpodiem, pie mūra piespiedies, ar svārkiem galvu apsedzis, gul Jaspers. Guļ un krāc. Sešus stāvus zemāk — bezdibenis bālā rudens miglā.

Gauži izbrīnījušies Skribliņš ar draugu saudzīgi piecēla gulošo un ieveda istabā.

Oktobra lietus nelaimīgo bija samērcējis līdz pēdējai vīlītei. Jaspers blisināja acis un nevarēja saprast, kā viņš nok|uvis balkonā, kāpēc gulējis lietū.

Tad nu Pips Skribliņš, kuram allaž netrūkst humora, ņem un nostājas starp mani un Jasperu, satver mūsu pirkstus savās kalēja delnās un ar slaidu vēzienu kā arbitrs aši parauj manu kreiso roku augstu gaisā. Nokdauns!

Salīgstam mieru.

Viss nokārtojās labi. Mūsu piektdienas turpināsies. Nākošais hepenings sauksies «Vastlāvju spēles rātes laukumā».

Bet Skribliņš, blēdis, klusībā nospriež: dievs sodi, es šo Angeliku sameklēšu, viņai jābūt lieliskai...

Pips no mums četriem tas jaunākais, tievākais un smukākais, īstens donžuāns.

ll

Telpā esam četri. Piektdiena, 12. oktobris, pulkstenis astoņi vakarā. Kamīnā jautri sprēgā pagales, uz sienām lēkā atspīdumi. Lai noskaņa būtu svētsvinīgāka, iededzinu četras sveces Pipa Skribliņa dāvinātajos dzelzu svečturos.

Tātad — sācies Romas karnevāls. Karnevālu rīko par godu pāvestam, es skaidri nezinu, kuram. Varbūt Klemen-sam VII Mediči, varbūt atceroties Aleksandru VI Bordžiju; vai viņi tur svin deviņdesmito vai septiņdesmit piekto dzimšanas dienu, tas galu galā viens pīpis. Mūžīgā pilsēta ir grezni uzposta. Tikko esmu ieradies no Nirnbergas koncila. Uz turieni mani slepus nosūtīja Rīgas virsbīskaps, lai panāktu, ka Rīgai piemēro Vormsas ediktu. Pašlaik nopūlos, lai svētais tēvs man atpakaļceļā līdzi dotu arī vēl lāstu grāmatu — nepaklausīgajiem Rīgas mietpilsoņiem, kas, velna pamudināti, sākuši pievērsties |aužu kūdītāja un ķecera Mārtiņa Lutera viltus mācībām. Esmu franciskāņu mūks, mani sauc Burkards Valdis; tiku zvērējis savam biktstēvam būt par dievmātes slepeno aci un ausi. Tāpēc Romā vēroju un pierakstu visu, ko vien redzu un dzirdu. Dievs savā mīlestībā man piešķīris arīdzan vēl dzejnieka un dramaturga spējas. Mājās pārbraucis, sarakstīšu mistēriju, līdzīgu tām spēlēm, kuras ik vakarus noskatos Via della Lungarna (pie ponte Emilio torņa) un uz Piazza sent Claudio.

Gongs.

Pašlaik zvans mani aicina uz mesu Santa Maria de Ca-pitolio, kardināla katedrālē. Mesu vadīs viņa augstība inonsenjors Antonio Civineti. No Livonijas diecēzes par asistentu monsenjors aicinājis mani, tas ir bezgala liels gods. Lai slavēta dievmāte!

Gongs.

Monsenjors Antonio Civineti (Balcers E. Pilviķis). Au-ditur Ješu Christo ...

Es. Laudetur dominē.

Koris (visi četri). In aeternum ...

Es (pie sevis). Vēders uzpūties no pārmērīgas ēšanas un dzeršanas. Kopš ierados pie monsenjora, mēs citu neko nedarām kā rijam un plītējam. Vai spēšu nostāvēt vēl pusstundu? Kur te ir tualete? (Skaļi.) Et cum spirito tuo...

Monsenjors. Cum spirito tuo et caetera, ct caetera ...

Es (pie sevis). Monsenjors ieķēra drusku par daudz. Litānija ievelkas nevajadzīgā garuma, ka mēdz teikt: vins izplūst, — bet es taču biju nodomājis šonakt vēl aiziet pie ponte Atolle noskatīties karnevāla beigas. (Skaļi.) In aeternum ...

Koris (visi četri). Laudetur dominē...

Es (pie sevis). Cik lieliski! Monsenjoram sajuka credo latīņu teksts. Tagad viņš pūlas nobeigt. (Skaļi.) Et cum spirito tuo!

(Sēžos pie klavierēm)

Monsenjors. Ite missa est!

Koris (visi četri). Āmen!

Gongs sit sešreiz kopā ar klavieru akordu Do—Sol— mi—la—re, pēc tam spēlēju ugunīgo deju

tarantellu.

Uzplūds —

sarkani un oranži lampioni, lukturi, ugunskuri un lāpas. Viņu gaismu atstaro neskaitāmi fontāni un ūdens kaskādes. Karnevāls! Maskas dejojošas, maskas smejošas, maskas draudīgas — atņirgtiem zobiem, muļķadesas, ūdensgalvas, ēze|galvas, moreski. Ķipari raibās biksēs un kas-kās. Sinjoritas melnās maskās. Kurtizānes strausa spalvām rotātās samta beretēs. No Zalamankas atbēguši studenti — erētiķi. Čigānietes, lempji, korsāri zilos dungri-ņos, platām savojiešu jostām. Tā ir Roma! šonakt viņa aizmirsusi dievu un dieva vietnieku zemes virsū — Kle-mensu VII. Ļaudis blenž nekaunīgajās sv. Nikolaja spēlēs un lamājas itāliski. Laiku pa laikam laukumu pāršalc smieklu brāzmas: priekšējās rindās sadzirdējuši joku, kuru pateicis nerrs Markolfs, pārējie smejas līdzi tāpat vien...

Man doti īpaši slepeni uzdevumi. Pārmainījis mūka tērpu pret rupju kamzoli, drošības pēc apjozis šķēpu (tādā kostīmā ierados no Nirnbergas — neviens mani nedrīkst pazīt), iejaucos raibajā pūlī un, notvēris apaļīgu kurtizāni, solu izmaksāt mezza flasco Aleatico ar pralinē, ja viņa būs pret mani labvēlīga. Muļķa zoss nenojauš, ka esmu svētnieks, tāpēc ir ar mieru. Tā netraucēts noskatīšos, ko viņi te dara un kā viņi to dara.

Iespiežamies pirmajā rindā. Nerrs Markolfs dzen jokus, klaigādams lauzītā itāļu valodā ar jūtamu slāvu akcentu. Droši vien dalmācietis vai montenegrietis — aiz to garš un stiegrains, itālieši lielākoties maziņi un apaļi.

Nerrs Markolfs (Pips Skribliņš). Sinjori un sinjoritas! Kurš vēl grib ierakstīties muļķu gramatā? Piecpadsmit florīni no deguns, visi jūsu grēks būs atlaists, un Bor-džiju dzimts nāks atkal pāvestu godā, es dod sav goda vārds!

Kurtizāne (Jaspers Namgauds, sievietes balsī). 11i, hi, hi! Par piecpadsmit es gan nevienam nedotu, dievs mans liecinieks.

Es (sašutumā). Svētā dievmāte, piedod tai: viņa pati nezina, cik grib!

Markolfs. Svētīgi tie, kas dod, jo tiem taps piedots.

Kurtizāne. Cik man vēl taps piedots, varbūt desmit ce-kīnas?

Es (šausmās). Ejam prom no šejienes, manas ausis svilst, un mati ceļas stāvus.

Markolfs (mani ieraudzījis). Ko tu, vārguli, lielies ar stāviem matiem? Panāc šurp, rādi — kas tev zem tā kamzoļa? (Nerrs paceļ savu lukturīti man pie krūtīm.) Tā jau es domā: mūks!

Kurtizāne. Ko viņš no manis grib? Tfū! Sen jau vajadzēja būt gultā, spalvaini, bet tu ložņā apkārt un skaties man iekš dekoltē. (Aizbēg.)

Es (saniknots). Nu, pagaidi! Vai tu zini, nerrs, ka es visu atstāstīšu viņa augstībai monsenjoram Antonio Civi-neti?

Markolfs. Ko tu čivini, vārguli!

Es. Es pačivināšu svētajai inkvizīcijai par to muļķu grāmatu.

Markolfs. Tu pats ir pirmā lappusē parakstījies. Skat: monsenjors Aitasgalva.

Visi (izņemot mani). Ha, ha, ha!

Es (izvilkdams zobiņu no maksts). Kurš te smējās?

Jaspers. Es!»

Es. Prasu gandarījumu. Kurš ir monsenjors Aitasgalva?

Jaspers. Tu!

Markolfs. Draudziņš, draudziņš, — ne tik traks. Tu neprot uzvesties karnevālā. Es — nerrs, tu — mūks, mūs abus taču neviens par pilnu neņem. Mīļie mūzikas draugi... (Grib sākt spēlēt ģitāru.)

Es (pārtraukdams). Vai tu ņem vai neņem savus vārdus atpakaļ, ka es esmu monsenjors Aitasgalva?

Markolfs. Es ņem savs vārds atpakaļ: tu neir Aitasgalva, bet lauva.

Es (ielikdams zobiņu makstī). Tas ir pavisam kas cits.

Markolfs. Pareizi. Bāz zobiņš makstī un nāc uz taverno. Tu man patīk. Tev gan nepareizs izruns un svešāds izskats, bet es jūt, ka tavās krūtīs paslēpts zelta sirds. Par vien gabals no tavas sirds mēs pasūtīs vino secco asciutto un būsim draugs. Āmen!

Nerrs paņem mani aiz rokas un velk pāri Piazza sent Claudio uz ostēriju de Angelis. Ieejam ļaužu pārpildītā pagrabvelvē, kur ož pēc kaķiem, skābena vīna un izkusuša vaska.

— Es manīj uzreiz, ka tu ir svešinieks, — pasūtījis muciņu vīna, saka Markolfs. — Kurš tad izrunā Civineti? Jāsaka — Sčivineti. Bet tu laikam esi čiulis? Tāpēc kropļo daiļskanīgo italiano. Būsi, draudziņ, salasījies vecas vārdnīcas, varbūt pat Lukiānu?

Markolfs ber vārdus kā zirņus, es nekā nesaprotu ... Itāliešu mēlē neesmu visai stiprs, bet Markolfs tikai burkšķ, un man grūti sekot viņa domu lēcieniem. Tad es prasu, vai viņš nevarētu drusku lēnāk.

Nerrs ierosina sarunu turpināt klasiskajā latīņu valodā. Svētos rakstus studēdams, taču es to būšot iekalis sev galvā.

— Jā, — atbildu, — tā mēs sapratīsimies labāk.

Kā tad — latīniski Markolfs runā bez kļūdām. Tūliņ viņš man vaļsirdīgi atzīstas, ka agrāk strādājis par priesteri Porečo pilsēta Istrijā, ka viņa īstais vārds Rokačičs, saīsinājumā — abats Roks. Bet tad, kad iepazinis karme-11tu medaļas otru pusi, nolēmis bēgt uz Itāliju un strādāt par komediantu un ākstu, tā nodarbošanās daudz neatšķiroties no priestera amata.

Nesaprotu, kas par medaļas otru pusi, bet kļūstu uzmanīgs. Kādus amatus viņš tur salīdzināja, ko viņš ar to ...

Iedzēris vīnu, Markolfs kļūst mīksts, pieliecas man pie auss un čukst:

— Es uzreiz nojautu, ka tu esi spiegs.

Uzlecu kājās un nekavējoties gribu atstāt tavernu, bet Markolfs ar varu atsēdina mani atpakaļ uz vīna mucas.

— Ne kust! — viņš saka. — Tu esi augonis, bet nekaitīgs augonis, es gribētu teikt — labdabīgs augonis. Katrs īstens spiegs, izdzirdis par muļķu grāmatu, būtu tūliņ skrējis pie dežurējošā officio un lūdzis atsūtīt sardzi, lai ņem ciet bezkaunīgo nerru. Bet tu, visiem dzirdot, uzsāki nevajadzīgas diskusijas. Kurš spiegs ielaižas diskusijās?

Biju zaudējis valodu. Man draudēja lielas nepatikšanas.

— Klausies uzmanīgi, — saka nerrs. — Tu vēl esi zaļš un nesaproti, kas slēpjas aiz Romas impērijas mirdzošas ārienes. Tu tici visam, ko tev ik dienas kaļ paurī franciskām, jezuīti un tavs monsenjors Sčivineti. Taču visa pasaule zina, ka pāvesti savus amatus iegūst ar kukuļošanu un uzpirkšanu. Mediči ierīkojuši slepenas noklausīšanās caurules palazzo, kur sapulcējušies Bordžijas, lai apspriestos, kā dabūt pāvesta krēslā kādu no savējiem. Kardināls Spiridons Agniuss sapulcē ziņojis, ka viņi aizņēmušies no portugāļu augļotājiem Ezras un Alharizī divus miljonus eskudo, ar ko uzpirkt dažus Bordžiju piekritējus un pārvilkt tos pie Medičiem. Bet Mediči sacēluši lielu brēku un ietupinājuši Spiridonu Agniusu cietumā, kamēr paiet vēlēšanas. Tā nu tronī ir atkal Mediči, bet Bordžijas niknuma bezspēkā griež zobus.

— Bīsties dievu, Markolf! — kliedzu pārbiedēts. — Ja to izdzirdētu Sancta Officia!

— Ak tu, aitasgalva, — saka nerrs, — mūs taču neviens nedzird. Sīm sienām nav ausu. Bet tie, kuri te apkārt sēž un dzer, to visu sen jau zina. Iedzersim, lauva! Viņa eminence piegādā lēto vino del paese milzīgos daudzumos, rūpējas par karnevāliem un spēlēm, ko tu vēl vēlies?

— Tu esi bezdievis! Pāvests taču ir Kristus vietnieks virs zemes.

— Tev taisnība, — piekrīt Markolfs. — Bet vietnieku tik daudz, ka, lai izšķirtu, kurš īstais, jāindē citam citu nost (atceries slaveno Cezāri no Bordžijām!).

— Svētā Marija, šķīstā, bezvainīgā ... — murmina manas lūpas, — ja nu kauču tūkstošā daļa taisnības šim muldoņām? Būs jāaprunājas ar biktstēvu.

— Netiklība padarījusi viņus par cūkām, — turpina Markolfs. — Pāvests Aleksandrs paveda pats savu meitu, vai tu to arī zini?

Neatbildu... Neatbildēšu! Markolfs ir erētiķis. Pamati, uz kuriem dibināta mana ticība, pārliecība un pasaules uzskats, mana laimes izjūta — metafiziskā eiforija izjaukta un sašķobīta. Ja pieņemtu to visu par patiesību, atliktos vien izraut šķēpu un triekt pašam savās krūtīs. Bet Markolfs smaida, saņemdams manu roku.

— Tev ir dzelteni mati un rūsgana bārda, tu izskaties pēc gota. No kurienes tu esi atklīdis?

— No Livonijas.

Markolfs. Kur tas ir? Pirmo reizi dzirdu. Kādas tur pilsētas?

Es. Rīga.

Markolfs Pirmo reizi dzirdu. Un kā jums tur ar ticības lietām? ,

Es. Nav labi. Nemieri sākušies. Ļaudis sāk viltus mācībām pievērsties. Tāpēc braucu šurp lūgt pāvesta palīdzību.

Markolfs. Muļķis!

Es. Vai tad tu nezini, ka velns mūka Lutera izskatā Vāczemē parādījies?

Markolfs. Kad tu brauc atpakaļ uz savu zemi?

Es. Tiklīdz sarunāšu vietu uz kāda kuģa.

Markolfs. Sai gadalaikā tas tikpat ka neiespējami. Esmu jau izmēģinājies.

Es. Citādi jāiet kājām. Dzīvoju tālu ziemeļos. Bez tam trūkst naudas: mani te, Romā, apzaga.

Markolfs. 0, nabadziņš! Kur tad tevi apzaga?

Es. Klostera ēdamzālē nionsenjora prombūtnē.

Markolfs. Tad iznāk, ka monsenjors akurāt pats tev to naudu no bikšu kabatas nav izvilcis?

Es. Man ir aizdomas uz kādu brāli...

Markolfs. Paklausies, brāli, ceļosim kopā. Man pašam te Romā zeme deg zem kājām. Kada uzticama meiča, inkvizīcijas oficija mīļākā, pačukstēja, ka, tikko beigšoties karnevāls, mani nomaitāšot. Neskatoties uz to, ka esmu tikai nerrs, manis bīstas un taisās novākt no ceļa. Taču man nepavisam negribas mirt. Ņem mani līdz. Protu dziedāt un ģitāru spēlēt. Es tur ziemeļos apmācīšu komediantus un rīkošu spēles latīņu valodā, gan jau kāds sapratīs.

Es. Bet ko lai es saku bīskapam?

Markolfs. Saki bīskapam pa itāliski: pāvests bija saslimis un taisījās mirst.

Es (pārlaboju). Taisījās mirt.

Markolfs. Var arī tā. Kā sauc tavu pilsētu?

Es. Rīga.

Markolfs. O! Citta della Riga! O, Riga! Sancta Riga! Riga-riga-riga-mm!...

Markolfa sajūsmas iekliedzienu uzmodināts, no miega uztrūkās bārdains vīrs, kurš tepat netālu no mums snauda, tukšu vīna krūku apkampis, pret mitro ostērijas sienu galvu atspiedis.

— Pie velna vecāsmātes! — brēca bārdainis. — Ko dzirdu? Latvieši Romā! Latvieši Romā! — un viņš streipuļodams tuvojās mūsu nišai.

— Sveicināti! Sveicināti, tautieši!

Markolfs sabijās, jo nesaprata, kāpēc svešinieks tā kliedz.

— Ar ko man tas gods? — prasu bārdainim.

— Un tu mani nepazīsti? Patiešām — nepazīsti?

— Nudien, nevaru atcerēties, — saku.

— Otmārs no Ragaciema. Visa Roma mani pazīst, bet tu nepazīsti, jauki gan! Esmu tālbraucēju brigas «Den Wappen Elefant» pirmais stūrmanis, holandiešu flotes virspavēlnieks Otmārs no Ragaciema. Vai drikstu? — Un, atbildi nenogaidījis, Otmārs ar savu spēcīgo sēdamvietu sabīda mani un Markolfu cieši kopā, sagrabj mūsu vīna kausus un vienu pēc otra salej sava izslāpušajā rīklē.

Pa tam lāgam esmu paguvis pārtulkot Markolfam mūsu dialogu.

Otmārs (Balcers E. Pilviķis). Pie velna vecāsmātes! Latvieši Romā! Neticēju savām ausim. Veselu gadu nebiju dzirdējis mātes valodu. Parīt braucu atpakaļ uz Raga-ciemu. Kuģis pieder holandiešiem, par kravu atbild kapteinis Spoks, Džeralds Spoks, varbūt esat dzirdējuši? Bet viņa palīgs — misters Džims Snoudens. Džims Snoudens, vecākais.

Markolfs (čukst). Mēģini izzināt, kad kuģis brauc atpakaļ uz Rīgu ...

Es (čukstus). Parīt...

Markolfs. Pie velna, mazais mūk! Pati Fortūna uzsūtījusi mums šo tēvaini. Parunā, lai ņem mūs abus līdzi.

Izmeklētos vārdos izsaku savu un sava biedra lūgumu. Ta un ta ... Būtu ļoti pateicīgi, ja ...

Stūrmanis pakasa degunu, pabola aci (viņam ir tikai viena), ielej sev kausā vīnu, izdzer un saka:

— Kāda runa!

Es (priecīgi). Vai patiesi? Tātad — mes abi varēsim braukt līdzi?

Otmārs. Kad Otmārs no Ragaciema sacījis — varēs, tad varēs.

Es. Bet ko kapteinis Spoks? Ko Snau-snau ... Snaudiens?

Otmārs. Spoks darīs to, ko teiks Otmārs no Ragaciema. Snoudens tāpat!

Kad pārtulkoju, Markolfs no priekiem gandrīz palēcās.

Es. Bet cik tas maksās?

Otmārs no Ragaciema ielej vēlreiz, pakasa virslūpu, padomā un saka:

— Piecsimt florīnu no deguna.

Markolfs. Trakais — piecsimt florīnu! Tas iznāk — tūkstoš cekīnu. Viņš mūs abus grib ierakstīt muļķu grāmatā. Kur lai mēs ņemam piecsimt florīnu?

— Cik tev ir? — prasa Otmārs no Ragaciema, uzmezdams man aci.

— Piecdesmit.

— Un cik tam tur? — viņš norāda uz Markolfu.

— Tam nav nemaz.

Otmārs no Ragaciema paceļ mučeli, saskalina atlikumu, ar visām mielēm izlej kausā, iedzer, padomā un saka:

— Tad nevari

— ?!

— Simt florīnu no deguna. Pēdējais vārds.

— ?!

Apspriežamies ar Markolfu. Nerrs nopūzdamies izvelk no kabatas gredzenu.

— Toskānas hercogienes dāvana. Cik dosi?

Otmārs no Ragaciema paņem, pieliek mēli, noslauka netīrā mutautā, paskrāpē ar nagu un saka:

— Trīs simti.

— Maledetto! — kliedz Markolfs. — Vai tu mani atkal muļķu grāmatā gribi ierakstīt? Kādreiz par to piedāvāja tūkstots cekīnas, gredzens ar briljantiem, to man dāvināja Toskānas hercogiene.

Otmārs. Nu, tad četri simti.

Markolfs. ?!

Otmārs (uz mani). Saki tu viņam, ka tas ir pēdējais vārds. '

Markolfs (pārskaities). Paprasi labāk, kur stāv viņa kuģis!

Otmārs. Briga stāv uz enkura Civita Vekijā, astoņas jūdzes no šejienes. Parīt vakarā esiet klāt. Maize un vīns jāņem līdz.

Jautājums nokārtots.

Vai lai stāstu par drausmīgo šūpošanos Biskajas līcī, par vētras triecieniem Skagerakā un Kategatā, kamēr tikām apkārt Kolkai un izmetām enkuru līcī pretī Raga-ciemam. Nebūtu varējis iedomāties, ka Markolfs spēj raudāt un lūgt dievu, taču pats savām acīm redzēju viņu ceļos nometušos rožu kroni skūpstām un skaitām «ave». Viņš paskaidroja, ka prātīgām cilvēkam briesmās vajagot izlietot visus iespējamos līdzekļus; ja nelīdzēšot, tad ne-skādēšot. Iebraucis Rīgas līča klusajos ūdeņos, Markolfs bez sirdsapziņas ēdām no dieva atkal novērsās: laimīgiem cilvēkiem lūgsnas esot vien par nastu.

Mūsu trijmastnieks izrādījās kontrabandas kuģis, tāpēc pa nakti palika turpat līcī uz enkura. Tumši vīri ar dziļām laivām aizveda noslēpumainas kastes nezināmā virzienā, pēc tam arī matrožus atlaida krastā. Kapteini un kapteiņa palīgu tā ir netikām redzējuši, un šovakar Otmārs atzinās: kapteinis Spoks gan bijis, un viņa palīgs Snoudens arī bijis, bet abi sen jau miruši. Viens pārkritis pāri bortam Portlandē gadus desmit atpakaļ, tas bijis Snoudens. Iedzēris rumu; uz komandtiltiņa uznācis snaudiens, pārkritis pār bortu. Spoku turpretī nodūruši matrožu sacelšanās laikā. Bet kuģa grāmatās abi joprojām skaitoties. Otmārs neko neesot ziņojis... Ja muitnieki atrastu kontrabandu, tad Otmārs teiktu, lai griežas pie kapteiņa Spoka vai viņa palīga Snoudena — tie atbild par kuģa kravu. Veikli izdomāts!

— Viss jau nu būtu ali right, — sūdzas Otmārs, celdams mūs pāri laivā uz Ragaciemu, — ja vien kapteinis pa naktīm uz klāja nespokotos. Paraugieties atpakaļ tumsā: stūrmaņa lodziņā jau atkal plīvo uguntiņa. Kad visi ļaudis kuģi atstājuši, ierodas kapteinis Spoks, aizdedzina vējlukturi un nekustēdamies sēž komandpunktā, kamēr parādās ausma. Man tāda sajūta, ka viņš īpaši ar mani vēlas runāt. Reiz pusnaktī ieraudzīju viņa bālo seju pieplakušu rūtij: pa mazo lodziņu man pretī raudzījās divi melni acu dobumi un ierāvies deguns. Brrr! No tās reizes bail palikt vienam tur naktī.

Mums ar Markolfu uzmetās zosādiņa ... Jā, pareizi: tur līcī, kur palika kuģis uz enkura, drebinās maza mazītiņa uguntiņa... Kapteinis Spoks... Airi šļakst... apkārt blāva bezgalība ...

— Paciemošos Lapmežciemā, — saka Otmārs. — Tur man viena brūte.

Palīdzam uzvilkt laivu kāpās un atvadāmies no Otmāra. Lāga vienacis, tikai pārāk skops un nedaudz bailīgs.

No rīta zvejnieki iesēdina mūs savās orēs. Viņi brauc uz siļķu brāķi Ķīpsalā. Tur esot pārceltuve, laivās mes tikšot pāri Daugavai. Tā beidzas dēkainais ceļojums.

Pulksten vienos svētdienas dienā Doma baznīcas zvani zvana. Mans draugs Markolfs pa Sāļu vārtiem ieiet Livonijas galvaspilsētā. Te viņš atradīs savu otru dzimteni un īsu laiku kļūs tās pilsonis. Sāksies mistēriju uzvedumi Zilā baloža noliktavās, vēlāk izrādes rīkos Rātes spiķeri pie Sēklu torņa, bet ap Vastlāvjiem nodomātas Ēzeļu spēles

Jana baznīcā, tad ari es — mūks Burkards Valdis — drīkstēšu piedalīties. Izrādes notiks latīņu valodā, bet, kad būs sākušies lielie nemieri un bilžu grautiņi, tad ies vaļā gan latviski, gan krieviski, gan vāciski.

Rīgā komediantiem nebija atļauts apmesties uz pastāvīgu dzīvi, tāpēc Markolfam vajadzēja pierakstīties savā īstajā — abata Roka vārda. Tā kā abats bija arī ļoti muzikāls, dziedāja un prata spēlēt ģitāru, tad viņu angažēja korī. Tur Roks pelnīja līdz simt guldeņiem mēnesī. Raugi, cik jauki viss nokārtojās! No tiem laikiem uzglabājusies šāda izkārtne —

/// Sludināšana !!!

Tai sērsnu jeb šķībā mēneša piektajā dienā anno 1523

sv. Jura baznīcas pakaļpusē pret Jāņa sētu

no moru zemes atbraucis lustīgs nerris Markolfs izrādīs Turku spēles.

Kam patik tās redzēt un dzirdēt, lai met cepure

(ne savā, bet nerra) vienu artavu, puspimberi un ortu!!

Zem tās sludināšanas košu šilti kalis un mālējis Pips Skribliņš. Virs sarkana, robota ķieģeļu torņa ar ambrazū-rām balta kaija zilā laukumā. Vidū zeltots tirgus placis. Placī komediants zvaniņcepurē, ar bīskapa zizli rokā.

Pips uzkāris šilti manā istabā virs kamīna dzegas. Draugi sajūsmināti apspriež tur attēlotos simbolus. Bravo, Skribliņ, tu esi velis!

Bet tagad telpā esam pieci, jo klusi un nemanot istabā ienākusi Skaistā Helēna. Viņa prasa, vai nevajadzēšot uzliet tēju: virtuvē patlaban vāroties ūdens.

Skaistā Helēna, dzim. 1905. gadā, apdzīvo nelielu būceni aiz virtuves. Viņa ar slapju lupatu pirmdienās un ceturtdienās «uzņem» manas istabas grīdu un palodzes; pie grāmatplauktiem un gleznām es viņu nelaižu, jo reiz tā tik pamatīgi bija noslaucījusi kādu Skribliņa ogles zīmējumu, ka autors pats vairs darbu nepazina. Helēna strādā vēl arī uz pusslodzi kantorī «Muzprom». Tagad viņa mums aizrāda, ka istaba esot drausmīgi piesmēķēta un ka no smēķēšanas ceļoties plaušu vēzis.

Plaušu vēzis. Kapteinis Spoks. Brrr!

Kad Skaistā Helēna izgājusi, ar skaidru prātu un saprašanu sākam novērtēt viņas draudzīgo brīdinājumu.

— Skaistā Helēna ir pozitīvais tēls, — saka Pilviķis.

— Mēs viņu iesaistīsim hepeningos kā Sabiedrisko domu. Lieliski! Pilviķa priekšlikums rada vētrainu atbalsi.

— Pareizi, — sakām, — viņa jūtas atbildīga par visu. Helēna būs mūsu Sabiedriskā doma.

Jaspers indīgi piebilst, ka sen jau bijis laiks mūsu pul-citiā valdīt Sabiedriskai domai. Tad nevarētu attīstīties daža indivīda atbaidoša tieksme ar rupju varu no kājām notriekt nogurušu cilvēku. Es nepiekrītu.

— Daudz svarīgāk, manuprāt, būtu vērst Sabiedrisko domu pret neslavas cēlējiem, par piemēru, pret to gadījumu Romas karnevālā, kur kāds neatbildīgs elements apvainojošām replikām iejaucās manā strīdā ar Markolfu: esmu vai neesmu monsenjors Aitas galva?

— Es par to nekad neesmu šaubījies! — atcērt Jaspers.

— Kauns! Beidziet plēsties kā divi auni, — mūs apsauc Balcers E. Pilviķis, — man šie greizsirdības uzvirdumi līdz kaklam! Jūs atgādināt svētos karmelītus: arī viņi mīlējuši nepazīstamu jaunavu un, tāpat kā jūs, ticējuši bez-vainīgai ieņemšanai, kauču jaunava pati par to stipri šaubījusies, aizrādīdama, ka visu mūžu gulējusi kūtiņā uz salmiem un siena, ka Jāzeps to ir zinājis un svēto garu — kad tas pēc kāda jautra dievgalda iereibušā stāvoklī mēģinājis ielīst pa kūtslodziņu — ar zarainu ciedras koku tā pārmācījis, ka vēl šobrīd gars ar zilu aci un ļauganām kājām apkārt vazājoties ...

llo! Mūsu Pilviķis pat diezgan kutelīgas lietas prot atstāstīt dzīvi un interesanti, varam klausīties stundām neapnikuši. Tēlojumā jūtama īpaša dramatiska dzirksts, varbūt tās ir liela aktiera un inscenētāja spējas? Pilviķim, kā jau būsit ievērojuši, bez kristītā — Balcers — ir vēl otrs, pēc paša domām, skanīgāks tituls — Ernanī. Tas ir viņa skatuves vārds. Jau izsenis artisti pieņēmuši dīvainus pseidonīmus. Tā kādreizējais Rīgas latviešu teātra aktieris Mārcis Ziraks sevi pārdēvēja par Ziemciešu Mariju, atriebdamies neuzticīgai līgavai, kas viņu pameta un apprecēja miesnieku Fingerhutu. Pilviķa mūža sapnis — tēlot Ernani lomu tā paša nosaukuma Igo lugā. Taču mēs — kolektīva vairākums — Pilviķa nodomam uzvest Ernani kategoriski pretojamies. Kāpēc?

Pirmkārt — mūsu pārliecība ir tā, ka sen jau pagājuši tie laiki, kad uzvedumiem ņem gatavas lugas. Tagad dod priekšroku negatavām, pusgatavām un pārstrādājamam lugām. Ik mirkli esam gatavi paši piedalīties dramatur-ģiskā materiāla uzlabošanā, jo hepeningos katrs aktieris par sevi ir arī režisors. Tāpēc cienām materiālu, kura iespējams aktīvi iejaukties, pārstatīt ainas — pirmo par pēdējo, pēdējo par pirmo utt. Vislielākie panākumi, pēc mūsu novērojumiem, ir tad, kad izvēlamies kāda ievērojama dramaturga stāstu (tikai ne lugu!) un to dramatizējam. Tā rodas iespēja paust pašam savu koncepciju, savu skatījumu, iegūt nepieciešamo skanējumu.

Otrkārt — uzskatām, ka nevajag ķerties pie lugām, kurās vairāk par četrām personām. Esam tikai četri tēlotāji. Nereti mums jāpiedalās masu skatos, mūs izmanto par kori un piespiež taisīt dabiskos trokšņus.

Taču Pilviķis nepiekrīt. Viņš balstas uz pieredzi, ko izstrādājis dievbijīgais Parīzes ērģelnieks Florimons Ronžē, plaši pazīstams kā netikumīgu un pavieglu «folies con-certantes» (vēlāko bufu) sacerētājs ar pseidonīmu (segvārdu) Ervē. Koncesijā, kuru Parīzes municipalitāte piešķīrusi bufa teātriem, bijis stingri noteikts, ka uz skatuves atjauts nodarbināt ne vairāk par četriem runātājiem vai dziedātājiem. Bet Ervē kādā lugā uz skatuves licis uznākt vēl ari piektajam tēlotājam. Primadonna paziņojusi, ka no turku kariem pārradies viņas virs, kuram ļaunie saracēņi mēli izrāvuši. Uz savu partneru jautājumiem grāfs pasniedzis rakstitas zīmītes, kuras tie nolasījuši.

— Ervē prata apiet municipalitātes izdotus likumus, bet jūs, mani draugi, neesat spējīgi pārvarēt savus diletantiskos aizspriedumus, — skaišas Balcers Ernanī Pilviķis. — Nupat kāda no skatītājām piesūtījusi man zīmīti ar jautājumiem. Lūk, ko viņa raksta:

Balcers E. Pilviķis pietvīkst, noņem acenes un sāk staigāt pa istabu nervoziem soļiem.

— Šodienas teātrim? Kā jūs varat iedomāties šodienas teātri bez vēstures, bez mistērijām un komediantiem? Mēs jums parādām šo vēsturi. Mūsu hepeningu uzdevums — iedzīvoties dažādu laikmetu tikumos un spēles stilā. Tiesa, sešpadsmitā gadsimta joki nebija tik izsmalcināti kā trīs gadsimtus vēlāk, kad valdīja galantais humors.

Ampira laiks vien atļauj to, ka galma dāma skrej

Ap fontāniem ar tauriņiem un baltais terjers rej.

Kā Dizraeli dendijs vārs ar ciklamenām nāk —

Nav Artur laikā dzimis viņš un cilindri celt māk,[4] —

par tādiem jokiem renesanses cilvēki nebūtu smējušies, toreiz nedomāja, ka jokiem jābūt īpaši pieklājīgiem.

Palasieties interesanto piecpadsmitā gadsimta Vastlāvju spēļu un Carmina burana publicējumus, kas sakopoti Ci-merera hronikā. Blakus vissvētākajām kulta un bībeles epizodēm vistrakākie un vaļīgākie joki! Cimerers brīnās, kādas jēlības toreiz maigās dāmas panesušas bez sarkšanas.

Plašs tēlu diapazons: blakus Jēzum Kristum personāžs ar sevišķi izmeklētiem', daiļskanīgiem nosaukumiem, piemēram, Degunsmirdis un Mušupauts.

Vienreiz gadā (Vastlāvjos) bija atļauts rīkot trakās Ēzeļu spēles baznīcās, tikai septiņpadsmitajā gadsimtā tās aizliedza. Nu, tad gāja vaļā! Par vienu tādu Ēzeļu spēli, kurai vajadzēja notikt 1524. gadā, bet kura nemieru dēļ izjuka, jums tūdaļ pastāstīsim.

Gongs.

Apsēstos pie instrumenta, bet Jaspers tornī sit vakar-zvanu (dauza vara šķīvi pret sālstrauku).

Sāk dūkt ērģeles. Lēnām iegaismojas kokgriezumiem rotāts prospekts. Sudraba stabules zeravu piepūstajos vaigos. Sveces deg. Ķerubi ar trompetēm un bazūnēm, spārnus izpletuši. Kapelmeistars Johans Lihtvers paceļ zizli, rāda uztakti un sāk. Iedārdas timpāni, rīb teļādas bungas. Tutti.

Tā kunga pūtēju orķestris.

Koris. Eņģeļtēvi baltos tērpos ar zeltītām uzšuvēm. Kapelmeistars dod zīmi, visi reizē pieceļas. Atver pelēkus nošu vākus. Tenori un basi. Dažādas dienesta pakāpes, sākot ar tieviņo apustulīti Pēteri, beidzot ar resno ģene-rālfeldmaršalu Paulu. Sutīgs un karsts.

Akadēmiskā eņģeļu kapela.

Skatītāju telpa pārpildīta. Arēnā izvietoti papildu soli. Administrators berzē rokas un saka: anšlāgs! Viņš bija nobažījies, vai ieņems tik daudz, ko samaksāt par īrēto ēzeli. Nu atviegloti uzelpo: lielās ģildes dotācija vairs nebūs vajadzīga. Par ieņemto naudu Trokšņu ielas spīķerī varēs sarīkot abata Roka mūzikas koncertu, tas tikai būs numurs!

Un tad iesākas uzvedums.

Pa baznīcas durvīm uz ēzcja iejāj pāters Celestīns. Ce lestīnu tēlo Balcers E. Pilviķis.

Koris (mēs visi četri):

Celestīns veic goda apli, ēzelīti skubinādams. Kad gotiskajās velvēs noklusušas ērģeļu atbalsis, pāters noraušas no ēzeļa, piesien to pie psaltcrija pults un dodas kancelē sprediķi sacīt. Viņš jau atver muti, grib teikt — Soli deo, kad no krusta ailes baznīcas pagalmā atskan neiedomājams troksnis: kaukšana un brēkšana. Deviņi ma-

* No Orienta varas bēdzis Bij strādīgs nastu ēzelis. Ak, vai! To lopiņu nu slēdzis Ir savā kūtī melnsvārcis. Lec, sir Asni, lec!

tiem noauguši klaidoņi, plecos ģitāras, basģitāras, bongo un tomtomus uzkāruši, bezdievīgā abata Roka musināti, dūdelē un jodelē:

Benidikius, dīktus, dīktus,

Benediktus — saldais vīns.

Dominikus, niķus, niķus —

Dejo, svētais Celestin!

Tā bija nekrietna zākāšanās, un tas bija atkal kārtējais Roka nedarbs. Abatu Roku par necienīgu dzīves veidu nesen atlaida no akadēmiskās eņģeļu kapelas (tur viņš dziedāja otro tenoru un spēlēja joniku). Par atlaišanu no labi samaksātas vietas abats gauži sadusmojās, atteicās no dieva un nekavējoties iestājās velna kalpībā. Viņš sameklēja pa dzertuvēm un iebraucamām vietām deviņus bezpajumtniekus, pavēlēja uzšūt ielāpus caurajiem bikšu dibeniem, iemācīja dūdelēt, jodelēt un ģitāras skandelēt, tā ka tiem vairs nevajadzēja diedelēt. Dievkalpojumu laikā baznīcu priekšā demonstratīvi rīkoja Roka koncertus. Dažreiz visa draudze izskrēja ārā klausīties iemīļotajās melodijās, un baznīcā vairs nepalika neviena, kas vēlētos dzirdēt sprediķi un kapelas noslēguma dziesmu.

Reformācijas vadoņi nolēma izmantot Roka orķestri saviem mērķiem. Luterāņi bija sagrābuši Jēkaba baznīcu. Tur Andrejs Knepkens un Silvestrs Tegetmeijers turēja pret svēto tēvu vērstus nekaunīgus sprediķus. Vēl citi sludinātāji prasīja izbeigt dažādo elku — kā gleznu, statuju un relikviju pielūgšanu, kūdīja uz nemieriem, aicināja sadauzīt altārus, iznīcināt svētbildes, aizdedzināt klosterus un padzīt mūkus no Rīgas. To tikai vajadzēja izdzirdēt nabaga velniem — nasteniekiem, krāvējiem, bo-mervoldiešiem un klaidoņiem! Bīskaps pārbīlī sūtīja savu uzticamo kalpu Burkardu Valdi slepus uz Romu pēc palīdzības, taču uzticamais sūtnis no pāvesta jubilejas svinībām atgriezās pavisam sašļucis un nerunīgs. Bīskapam drīz vien tika pienesta ziņa, ka Burkards sadraudzējies ar nerru Markolfu, to pašu, kurš, ar abata Roka vārdu maskējies, rīkojot ekstrā koncertus baznīcu priekšā, izvilinot godīgus katoļus no mesām, kūdot uz vardarbību un tračiem.

Jā, tā bija taisnība. Abats Roks alias Markolfs (viņu tēlo Pips Skribliņš), patiesi kļuvis par dedzīgu reformācijas dziedoni, kopā ar savu ansambli piedalījās visās iespējamās demonstrācijās. Tā notika arī šovakar, kad pāters Celestīns gribēja sākt svinīgo sprediķi tradicionālo Ēzeļu spēļu ietvaros. Roks ar saviem ģitāristiem bija ielavījies baznīcas dārzā zem kastaņām un izspēlējis kārtējo «roku». Bīskapa tēvs jau gan Celestīnu iepriekš brīdināja, ka Vastlāvjf esot sevišķi bīstami tautas svētki: tanī vakarā pēc senas ierašas Rīgas pilsoņi drīkstot runāt un dziedāt visu, ko kārojot sirds. Šoreiz nevienam nebija noslēpums, ko kāro nabadzīgo amatnieku zeļļu, liģeru, alusnesēju un melnstrādnieku sirdis. Pat Tegetmeijeram tas bija skaidrs, kauču tik tālu gan viņš negribēja aiziet. Pats Mārtiņš Luters, kad vajadzēja apspiest zemnieku nemierus Vāczemē, esot teicis:

— Runa jau nebija par brīvību, bet par ticību.

Pāters Celestīns bija nodomājis tautas svētkus gudri ievadīt mērenā gultnē. Vien ēzeli — to viņš paņēma līdz un iejāja baznīcā, lai būtu arī kāds joks tautai, — ar to pašu joku viņš gribēja jokus izbeigt; tai brīdī Skaistā Helēna ienesa karstu liepziedu tēju, un, kamēr salēja glāzēs un aizrādīja, ka sveces jau sen izdegušas un galdauts notašķīts ar parafīnu, viņai atkal pirmdien būšot ko noņemties, — mēs iestrēbām pa malciņam, un viņa izgāja atkal ārā.

Uzvedumā man bija paredzēts tēlot Dievajēru (agnus dei), Jasperam — Dievavilku (lupus dei), bet netikām tālāk par uznācienu. Sākās briesmīgs tracis, kuru sacēla Roka orķestris. Pa dzelzs vārtu apakšu no Bīskapu gātes, arī no Krāmu ielas puses cauri krusta ejai un baznīc-dārzam, pāri kapu plāksnēm līda satrakots jaužu pūlis. Tie bija nastenieki, krāvēji, alusnesēji un — dievs augstais! — arī melngalvji. Ļaudis, bruņojušies dzelzs āmuriem, stieņiem un ozolrungām. Melngalvji vicināja zobiņus un sauca:

Lauziet vārtus, postiet celles,

Sūtiet brūnsvārčus uz elli!

Roka ansamblis ienāca baznīcā un sāka aizvien skaļāk sist bongo un tomtomu; basģitārists zemā reģistrā granda — varr, varr, varr... (izpilda Balcers E. Pilvi-ķis), zēni ar ielāpiem uz bikšdibeniem kliedza — ējo, jo, jo, jo (izpildītāji Jaspers un es), bandžo dauzīja akordus, kas savienojās vienā garā — džindžā, džundžā, džin-džā, džundžā (izpilda Pips Skribliņš). Jūs nespēsit iedomāties, kāds telpā bija troksnis!

Pilsoņi un pilsones metās bēgt un spiedās uz baznīcas ārdurvīm, pa ce|am grūstīdami cits citu.

Dievajērs (es) un Dievavilks (Jaspers) stāvējām altārī un sapratām, ka izrāde šādos apstākļos nenotiks. Kā jau tas mēdz būt, briesmās aizmirstam savstarpējus konfliktus un naidu, aizmirstam Ulrikas, Marikas un Angelikas, kopīgi domājam vien, kā glābties. Jaspers, man pie rokas pieķēries, bailēs brēc: bēgsim!

Metamies abi pa kāpnēm augšā kancele, bet tur jau tup pāters Celestīns un māj ar roku, lai pazūdam. No viņa nāk nelaba smaka, tādēļ pa kaklu pa galvu skrienam lejā. Baznīcā jau gāžas pūlis ar āmuriem un rungām.

Tai brīdī izšķiras mūsu liktenis.

Paskatījāmies uz sienu, un mums abiem reizē iešāvās prātā ideja, kā glābties. Ieraudzījām izeju — arku, aiz kuras rēgojās zila debess, akmeņains lauks un tālumā ciprešu pudurs jauks.

Steidzīgi atraisījām pie psalterija pults piesieto ēzeli, abi uzrausāmies mugura (ēzelis tik tikko varēja noturēties), uzsaucām: nu! nu! — un drāzāmies ārā no dievnama. Aulekšojām ēzeļa ātrumā. Bet drīz sapratām, ko esam izdarījuši... Bijām iztriekušies cauri nevis arkai, bet zeltītam rāmim, un tagad rikšojām pa ainavu, kuru

1510. gadā mālējis Hertogenbošas Uieronīms, flandrietis. Darbs saucās «Jāņa Kristītāja kaps Jordānas ielejā». Brandenburgas kūrfirsts to nesen dāvinājis mestram Ple-tcnbergam. Glezna baznīcā atradās vien tāpēc, ka pāters Celestīns bija uzņēmies personīgu atbildību par nesamaksājamā mākslas darba turēšanu atklātā vietā.

Ainava izskatījās kā dzīva, aiz to tik briesmīgs pārpratums. (Jaspers, pārliecināts modernās glezniecības aizstāvis, nošņācās: redzi, kur noved naturālisms!)

Bet ko darīt tālāk, kā tikt no gleznas ārā?

Atskatījāmies, bet aizmugurē neredzējām vairs ne rāmi, ne baznīcu ar trakojošiem vazaņķiem. Rikšojām uz labu laimi tālāk, kamēr ieraudzījām, ka pretī nāk dīvaina procesija.

Četri miesassargi platās austrumnieku biksēs, dzeltenās kurpēs ar uzliektiem purngaliem, čalmām galvā un pus-mēnešveidīgiem zobiņiem pie sāniem stiepa greznas nestuves, kurās sēdēja skaistule. Viņai bija ogļu melni mati, mande|acis, seja firziķu krāsā un lūpas kā divi magoņ-ziedi. Viņa izskatījās pievilcīgi asinskārīga. Nestuvēm sekoja vergu bars ar sudraba paplātēm, aiz tiem nāca kamielis, bet uz kamieļa sēdēja bargs vīrs zilu bārdu, briljantiem rotātā feskā. Tas bija Jūdejas karalis Herods Antipass. Gājienu noslēdza jaunavas ar svaigu puķu vijam un maigām acālijām.

Mēs sastapāmies taisni pie ciprešu pudura, kur stāvēja neliels kapakmens. Tas bija Jāņa Kristītāja kaps.

Mēs. Salem o leikum! (Palokāmies un piespiežam divus pirkstus krūtīm.) Kas te notiek?

Viņi. Solom aleihem. Šodien ir Jūdejas karaļa meitas Zalomejas divdesmit piektā dzimšanas un Jāņa Kristītāja piektā nāves diena. Princese kopā ar draudzenēm nāk rotāt ziediem savas pirmās mīlestības kapu.

Es. Tātad te guļ Jāņa Kristītāja mirstīgās atliekas?

Jūdejas karalis (B. Pilviķis). Nē. Tai kapā ir tikai galvas. Katru gadu savā dzimšanas dienā mana meita saņem par dāvanu uz sudraba paplātes tā vīrieša galvu, kurš tai gadā viņai pēdējais iepaticies. Šādas davanas kļuvušas jau par tradīcijām. Taču šoreiz mēs visi esam gauži noskumuši. Zalomejai neviens vīrietis vairs nav pietiekami labs...

Zalomeja (Pips Skribliņš). Ar ko tu tur runā, tēvs?

Karalis. Tas ir kāds svešinieks.

Zalomeja (uz mani un ēzeli rādīdama, jo sēžu priekšā). Cik skaisti viņš turas uz ēzeļa! Laikam labs jātnieks. Kā tevi sauc, gaišmatainais jaunekli?

Es (izvairīgi). Augstā princese, esmu vienkāršs zemnieks, tāpēc uz ēzeļa jūtos lieliski.

Zalomeja. Tev ir gaiši mati un zila aci. Tu man patīc!

Pavadoņi (viens otram, atviegloti nopūzdamies). Viņai patīk... viņai patīk! Lai slavēts Jehova, viņai patīk!

Es (bailēs). Neesmu visai glīts, augstā princese... Labāk apskatieties šo te, kas slēpjas man aiz muguras. Viņš ir daudz krāšņāks un labāk noaudzis, arī izturīgāks.

Jaspers. Dieva dēļ, netaisi muļķības ...

Zalomeja. Nē (viņa nenovērš no manis savas mandej-acis). Tu man tomēr patīc labāk. Nekad vēl neesmu piederējusi blondam. Vai tu viscaur esi tik blonds?

Jaspers (nepieklājīgi iejaukdamies). Augstā princese, blondāku par viņu es nevaru iedomāties.

Es (dusmās). Klusē jel, mērkaķi tāds!

Jaspers. Pats esi mērkaķis!

Karalis. Ko viņš teica?

Es. Viņš teica, ka esot dzejnieks.

Visi (izbrīnījušies). Dzejnieks!

Zalomeja. Dzejnieks? Tāds kā Zālamans vai sliktāks?

Es. Nē, tāds kā Zālamans un labāks. Bez tam viņš ir dūru cīkstonis.

Visi (izbrīnījušies). Cīkstonis!

Zalomeja (ieinteresēta). Cīkstonis? Tik stiprs kā Mozus vai vājāks?

Es. Tikpat stiprs kā Mozus un stiprāks.

Zalomeja. Nē, tas man par stipru. Tik stipru es negribu (sāk atkal ar acīm urbties manī). Tu tomēr esi man piemērotāks. Vēlos šo jaunekli, tēvs!

Visi. Par godu Zalomejas divdesmit piektajai dzimšanas un Jāņa Kristītāja piektajai nāves dienai lai notiek!

Karalis (Zalomejai pie auss). Bet tas otrs ir drusciņ apaļīgāks.

Zalomeja (piesper ar kājiņu). Es gribu tikai tievo, tikai tievo ... tikai tievo!

Karalis. Apdomā, meit, kā labak ... nepārsteidzies ... tas otrs tomēr ir tāds kā stingrāks.

Es (vārgā balsī). Vai tad jūs neredzat, cik es esmu vājš ... Knapi uz ēzeļa turos (izliekos, ka ļimstu) ...

Zalomeja. Ai! Skatieties: cik viņš interesanti grozās... Es vēlos tikai tievo, tikai tievo, tikai tievo!

Karalis. Viņš nekur neizspruks, meit! Tievo mēs iespundēsim Bab el Šeiha cietokšņa aizgaldā, uzbarosim, un es tev viņu pasniegšu tavā divdesmit sestajā dzimšanas un Jaņa Kristītāja sestajā nāves dienā uz sudraba paplātes.

Zalomeja (sāk šaubīties). Vai patiesi tu tā domā, tēvs? Ko saka draudzenes?

Draudzenes. Dārgā princese! To pirmo mēs uzbarosim ar mandelēm un Jaffas apelsīniem, lai viņš paliek tavai divdesmit sestajai dzimšanas un Jāņa Kristītāja sestajai nāves dienai.

Jaspers. Man kļūst nelabi...

Zalomeja (skatīdamās uz Jasperu). Jā... esmu ar mieru... Es gribu to resno, tikai to resno, tikai resno... Dodien man to resno!

Četri miesassargi sagrābj Jasperu un norauj no ēzeļa.

Es (Jasperam roku sniegdams). Ja šonakt kaut kas ar tevi atgadītos, atceries — esmu tev draugs un citādi nevarēju. Varbūt sveicināt Angeliku?

Jaspers paskatās uz mani briesmīgām acīm.

Zalomeja. Ko jūs tūļājaties? Nesiet man ātrāk viņa galvu, nesiet, kamēr tā vēl ir silta!

Tai mirklī horizonts sāka kjūt apaļīgs. Ciedru meži Libānas kalnos saliecās, itin kā vētra tos pieglaustu zemei. No pretējās puses tuksnešainais klajums cēlās uz augšu, sačervelējās kā rudens lapa, beidzot visa pasaule sagriezās apaļa, kļuva tumšāks un tumšāks. Palika tikai viens vienīgs melns tukšums.

Astronomi zina stāstīt, ka kaut kur izplatījumā lidojot tādi melnie tukšumi. Viņu blīvums esot desmit miljonu reižu lielāks nekā zemei, tie šķērsojot mūsu zemeslodi kā ass tutenis sviesta piku, izejot tai cauri, un mēs par šo notikumu uzzinot vienīgi tad, kad Tunguskā ieraugot desmitiem kvadrātkilometru platu izdegušu mežu joslu. Melnajā tukšumā nozuda daiļā princese Zalomeja, no kuras glāstiem knapi biju izsprucis. Sākumā vēl dzirdēju ēzeļa kaucienu, Jaspera izmisuma saucienus, bet tad viss apklusa. Tā aizgāja bojā Dievavilks. Dievajērs padodas savam liktenim. Ja tā ir nāve, tad lai! Ja tas ir lidojums kosmosā — paldies par uzticību! Savādi vien tas, ka nesajūtu bezsvara stāvokli. Kāds mani visu laiku gāzelē no labās puses uz kreiso, no kreisās uz labo.

UZPLŪDS UN KOMBINĒTIE KADRI

Roka mūzika

Kad baznīcā sāka ar āmuriem dauzīt bareljefus, triekt zemē dārgās lustras un plēst svētbildes, kad melngalvji jau bija iznīcinājuši paši savu dārgo altāri un mora statuju aiznesuši sev līdz, pāters Celestīns iedomāja dārgo

Hertogcnbošas Mieronīma gleznu, par kuru viņš bija uzņēmies personīgu atbildību. Tā piederēja bīskapa tēvam. «Tikko postītāji pabeigs savu iznīcināšanas darbu altārī, viņi nāks uz šo pusi un ieraudzīs «Jāņa Kristītāja kapu Jordānas ielejā»,» domāja pāters. «Vai es to drīkstu pieļaut?»

Un, nebēdādams vairs nenieka par nelāga smaku un par apkaunojošo lietu, kas bija notikusi, baiļu krampjos nesavaldot pēkšņi uznākušās vēdergraizes, Celestīns metās ārā no kanceles, kurā bija tupējis turpat jau divdesmit minūtes, pieskrēja pie sienas, kur karājās ievērojamā glezna, ar veiklu rāvienu izplēsa audeklu no zeltotā rāmja, aši salieca, sarullēja, iesita padusē un skrēja uz ārdurvīm. Dzelzu kaltās divviras bija drupās sadauzītas. Celestīns izrādījās pēdējais baznīcēns, kurš atstāja kūpošo postažu. Viņš laidās kā zaķis pāri laukumam uz Skārņu ielu un tikai tad atvilka elpu, kad jutās drošībā — nama pagalmā, kas izgāja uz Sv. Gara konventu. Pāters atslēdza sava šķūnīša durvis, icgaja kaktā un atritināja gleznu.

— I-ha-ha-ā!

No gleznas izlēca ēzelis, priecīgi iemāvās un sāka trīt norasojušo purnu pret Celestīna piedurkni. Norisinājās neticamas lietas! Tai pašā brīdī nezin no kurienes parādījās divi pārbijušies jaunekļi. Tas viens bija mūka tērpā un stādījās priekšā kā Dievajērs, tas otrs — privātā, viņš nosauca savu vārdu — Dievavilks, pēc tam abi, skaļi strīdēdamies, aizgāja.

Bet Celestīns krita pie zemes un paslēpa savu vaigu zāģa skaidās.

Kad pāters par parādībām izstāstīja bīskapam, tad viņa gaišība, kurš bija gluži apbēdināts par notikumiem Rīgā, secināja:

— Tas ir nepieredzēts brīnumdarbs mūsu platuma grādos! Dievs kungs tev parādījies dieva jēra (agnus dei) un dieva vilka (lupus dei) izskatā, atradies arī pazudušais ēzelis. Tā ir debesu zīme, ka katoļu baznīca galu galā uzvarēs visus ķecerus.

Bīskaps, nobeigdams runu, apsolīja, ka sakarā ar šo brīnumdarbu pāters Celestīns pēc nāves tapšot inkamēts un pasludināts par svēto.

Bet pa to laiku pilsētā turpinājās postīšanas darbi. Tapa izdauzīta Pēterbaznīca, atlauzti karmelītu midzeņa vārti Jāņa sētā, izdzīti no turienes mūki un mūķenes. Tie bariem atstāja Rīgu; viena daļa bēga uz Mangaļsalu pie cisterciešiem un aizbarikādējās cietoksnī.

Burkards Valdis, nometis mūka tērpu, sāka cītīgi palīdzēt dumpiniekiem. Viņš bija nodedzinājis visus tiltus aiz sevis: uz laikiem sarāvis saites ar baznīcu, nolādējis savu patronu — virsbīskapu un, lai pierādītu, ka viņš neliekuļo, kopā ar Roka orķestri piedalījās arī pēdējā cietokšņa — svētās Katrīnas klostera izdemolēšanā Laipu ielā. Viņš pirmais bezbailīgi pārkāpa augstos dzelzs vārtus, draudēdams sētas nama augšstāva logā redzamajai priekšniecei Alīdei. Drīz vien pa logiem sāka ārā lidot cepures un mēte|i, lustras un dārgi biķeri. Burkards jodelēja, Markolfs dūdelēja, basģitāra urkšķēja — varr, varr, varr, varr... (izpildītājs B. Pilviķis), bandžo dauzīja pa stīgām akordus, kas savienojās vienā vienīgā garā — džindžā, džundžā, džindžā, džundžā. Pret bruģi šķīda trauki un lukturi.

Pašā cīņas karstumā manā istabā ienāk Skaistā Helēna.

Sabiedriskā doma. Es jau sen domāju, ka, lūk, šitā beigsies! — Un viņa ielaiž istabā divus vēlīnus apmeklētājus. (Tas notika brīdī, kad spēlēju Erabundus, kad Pips Skribliņš lēkāja pa klavieru vāku, Balcers E. Pilviķis, rūkdams — varr, varr... — dauzīja grīdu ar kamīnurķi, bet Jaspers sita pelnutrauku pret lukturi.)

Iestājās pēkšņs mocošs klusums ...

Pirmais no ienācējiem stādās priekšā par doktoru Jāni Dūri (Fr. Mālberģa lokalizētu 1857. gadā). Viņš atvedis sev līdzi nama pārvaldnieku Tomasu Torkvemādo, kristā 1-tīru cilvēku.

Labvakar!

Labvakar...

Doktors paskaidro, ka dzīvojot stāvu zemāk — tieši zem manas istabas. Esot pensionārs, panesīgs cilvēks, bet šovakar viņam nervi vairs neesot izturējuši. Guļamistabā lustra nogāzusies un uzkritusi taisni gultai. Vai tiešām šeit augšā ziloņi dejojot? Trauki bufetē plīstot un drebot, reizi nedē|ā sākoties īsts elles troksnis virs griestiem. Ja te neiejaukšoties ielu komiteja vai biedru tiesa, viņam būšot jāiet kaut kur augstāk.

— Augstāk jūs vairs nevarēsit, — saka Skribliņš, — te jau ir bēniņi.

Tad vārdu saka nama pārvaldnieks.

Torkvemādo (skaļi). Lai paliek jūsu asprātības, pilsoni! (Uz mani.) Kāpēc tik vēlu vakarā jūsu dzīvokli uzkavējas cilvēki, kuri te nav pierakstīti? Ko viņi dara?

Dakteris Dūris. Atļaujos papildināt: viņi te sanāk katru piektdienu ...

Torkvemādo. Adventisti?

Es. Nē, mēs esam godīgi cilvēki. Uzvedam mistērijas.

Torkvemādo. A! Mistika arī vēl! Varbūt metafizika arī?

Balcers E. Pilviķis. Metafizikai un mistikai nav nekāda sakara ar mistērijām, godātais. Mistērijas ir senas tautas spēles, kuras te spēlējam.

Torkvemādo. Spēles? Solīda vecuma pilsonis, bet viņš taisa spēles. Spēlējas puisītis, ko?

Pilviķis. Spēles jau sensenis valdzinājušas cilvēci. No spēlēm radies teātris un literatūra.

Torkvemādo. Skaisti teikts! Bet dakteris nevar gulēt. Vai jūs zināt, kas draud par naktsmiera traucēšanu?

Es. Cienījamais pārvaldniek! Mēs vairs netrokšņosim, es apsolu. Uzveduma kulminācija jau pāri: tie bija svētbilžu nemieri. Rīdzinieki dauzīja svētbildes.

Torkvemādo. Svētbildes? Nu, es jau teicu: jūs esat adventisti.

Balcers E. Pilviķis. Nē. Svētbildes nebija galvenais. Troksnis radās tāpēc, ka bija jāuzlauž durvis.

Torkvemādo. Durvis! Vēl labāk... Jūs uzlauzāt komunālā dzīvok|a durvis?

Pilviķis. Nevis uzlauzām, bet tēlojām.

Torkvemādo. Tēlojāt? Varbūt man labāk piezvanīt milicijai?

Sākam gauži lūgties: nav nekā pretlikumīga, nekas nav Jauni domāts, nekādi zemteksti. Tie vienkārši ir mūsu he-peningi.

Uepeningi?

Tagad arī Sabiedriskā doma nāk mums palīgā. Viņa saka, ka visumā mēs četri esot labi un miermīlīgi cilvēki, īre samaksāta par mēnesi uz priekšu.

Torkvemādo (neapmierināti). Es vēl saprastu, ja kāds no jums būtu piedzēries; ja tukša degvīna pudele atrastos uz galda, to es vēl attaisnotu, bet šitā — ne no kā taisīt traci...

Dakteris Jānis Dūris (Fr. Mālberģa lokalizēts 1857. gadā) — inteliģents cilvēks — sāk kaut ko nojaust. Viņu |oti ieinteresējuši mūsu hepeningi. Vai mēs vēl turpināšot? Varbūt arī viņš drīkstētu piedalīties? Tik un tā no gulēšanas jau nekas vairs neiznākšot.

— Mēs jau turpinātu, ja cienījamais nama pārvaldnieks atļautu, — saku.

Visi četri godbijīgi noliecam galvas un gaidām spriedumu.

Torkvemādo domā... Viņš nekādos tumšos darījumos neielaidīsies, to jūs negaidiet! Bet ja nu akurāt lūdz...

— Ta? Hm... Labi! — saka Torkvemādo. — Es tepat piesēdīšos un apskatīšos, kādā garā tas viss notiek.

Tad viņš izvelk pulksteni, skatās un teic:

— Patlaban pusdivpadsmit. Nav jau nemaz tik vēls. Dodu trīsdesmit minūtes laika. Pietiks?

Mēs četri. O. jā! Pietiks atliku likām! Vien intermēdija (ar dzejnieku Burkardu Valdi) un maija turnīrs Rātslaukumā atlikuši. «Līdzību par pazudušo dēlu» mēs atstāsim uz citu piektdienu.

Balcers E. Pilviķis. Izslēdziet lieko gaismu!

Gongs.

Pagrabtelpa Kalēju ielā 9. Caur apaļiem krāsaina pu-deļstikla logiem darbnīcā ieplūst dienas gaisma. Pie darba galda sēž Burkards Valdis (tēloju es) un kaut ko darina.

Es (iekšējais monologs). Man jāpabeidz labi samaksāts pasūtījums — alus kanna, tāpēc strādāju jau no paša agra rīta. Tiklīdz pakustinu plēšas, tā šņākdama virs ogļu trauciņa izšaujas zaļzaļa liesmu mēlīte oranžu galiņu... Ļauju tai nolaizīt vara plāksni. Pēc tam sakarsušo metālu lieku skrūvspīlē un ar koka āmuriņu uzmanīgi bau-lēju formu: klip, klip, klip ...

Ar savu jauno amatu esmu apmierināts.

Pēc izslēgšanas no mūku kārtas vajadzēja apdomāt, ko tālāk darīt. Nekad vēl mani nebija mocījušas rūpes par mājvietu un pārtiku. Klosterī baroja bez sāta, ģērba par brīvu, manā rīcībā deva celli, kur gulēt no rīta līdz vakaram, — darba jau nebija (ja par darbu neskaita lūgsnas: 5X50 «ave», 5x10 «laudi», 3X10 «sanētus»). Pēc pārbēg-šanas pie luterāņiem apstākji krasi mainījās uz slikto pusi. Mani sagaidīja dzija vilšanās. Biju iedomājies, ka nu varēšu brīvi nodoties rakstniecībai. Taču, kad sakārtoju krājumu «Esopus», neviens grāmattirgotājs to neuzdrošinājās izdot.

Dzejoļus sāku sacerēt jau Romas karnevāla laikā. Radās paskvila par grēku («grēks visulielākais ir tas, ja tukšas tavas kabatas»). Pēc svētbilžu nemieriem uzrakstīju fabulu par «Lielo zagli, kurš ved pie karātavām mazo», par «Kungiem un kalpiem» («tiem kalpiem būs tos kungus klausīt, bet kungiem būs tos kalpus dauzīt») utt.

Nebiju padomājis vienu lietu: proti, kungi taču bija un palika. Pēc nemieriem katoļu kungu vietā nāca reformātu kungi, vēl niknāki. Es biju briesmīgi pārrēķinājies, mani sāka vajāt no visām pusēm. Pusgadu nokvernēju Bauskas pils pagrabos, mani arestēja. Pēc pusgada izlaida, bet nobrīdināja: neaiztiec zemes kungus — landmaršalu, ordeņa mestru; neaiztiec Rīgas rāti un dieva māti; slavini to, kurš tai brīdī varens tapis; gāni un lamā to, kurš tai brīdī paklupis; tāds tik drīz vairs nepiecelsies. Arvien atgādini sev: dzejnieks ir potenciāls baznīcas miera traucētājs; apdomā katrū savu teicienu, kuru var griezt atpakaļ pret tevi pašu.

Tās bija vērā ņemamas dzīves gudrības, un es samierinājos ar domu, ka «Ezopu» neviens nekur neiespiedīs un neizdos glītā ādas sējumiņā, kā to kādreiz biju nosapņojis.

(Ak, Burkard Valdi, goda vīrs! Ja vien tev būtu bijis vairāk pacietības: pēc nieka četrsimt trīsdesmit gadiem Vacijas Demokrātiskajā Republikā iznāks tavs «Esopus» ar komentāriem.)

Kā man bija dzīvot tālāk?

Staigāju apkart noplīsis, gandrīz vai badā. Roka ansamblis likvidēts, muzikanti izklīdināti. Markolfs drošības pēc no Rīgas klusu pazudis. Pēc nemieriem rātskungi stingri raudzījās, lai joki būtu nopietni un pieklājīgi, lai vārdiem neaizskartu valdošo šķiru. Uzvedumus baznīcās pavisam aizliedza, par Ēzeļu spēlēm jau nemaz nerunājot. Vien retās vietās — Domskolā, Mārstallī un Munsterplacī, stingri kontrolējot, kādi elementi izrādes apmeklē, kurās vietās aplaudē, atļāva uzvest poses un mirāklus.

Tai laikā iepazinos ar Domskolas profesoru doktoru Jāni Dūri (Jānis Dūris paklanās). Viņš dzīvoja tepat netālu — zem Katrīnas klostera Laipu ielas galā. Toreiz, kad mēs tur demolējām iekārtu, netieši bija cietis arī doktora dzīvoklis stāvu zemāk. No griestiem nogāzās pudu smagā lustra un uzkrita doktoram Jānim Dūrim taisni uz pakauša. Bet, tā kā dakterim bija mācīta un stipra galva (beidzis studijas Vitenbergā), saliecās vien metāla ietvari un sašķīda kristāls. Doktors smiedamies uzskrēja augšstāvā un, lai atgūtu garīgo mieru, palīdzēja mums izdauzīt atlikušos logus klostera ēdamzālē ...

... Sai vietā Jānis Dūris sāka tik ska|i smieties, ka nama pārvaldnieks Torkvemādo viņu drūmi apsauca.

No šī brīža man doktors kļuva labs draugs. Sāku strādāt par krāvēju un liģeri holandiešu kuģu sabiedrībā (reiz tikāmies pat ar Otmāru no Ragaciema). Tā man bija nodrošināta naktsmītne, gabals maizes un zivju zupa pusdienā.

Neskatoties uz bēdīgajiem apstākļiem, taisni šai laikā iesāku rakstīt lugas. Pusbadā, no aukstuma drebēdams, naktīs sēdēju pie vaska sveces un drudžaini strādāju. Kad biju pabeidzis, aiznesu doktoram un lūdzu, lai izlasa manu pirmo mistēriju «Līdzība par pazudušo dēlu». Kad doktors bija izlasījis, viņš sagrāba mani pie pleca un kā neprātīgs kliedza:

— Burkard Valdi! Tas taču ģeniāls darbs!

Torkvemādo (sašutis). Klusāk, biedri Dūri! Apakšējos stāvos ļaudis jau guļ.

Jānis Dūris (čukstus). Tā ir brīnišķīga luga. Es apsolu, ka mēs to pēc divām nedēļām uzvedīsim Domskolā.

Torkvemādo (arī čukstus). Nepārsteidzieties... Paklausīsimies, ko teiks dramaturgu sekcija ... varbūt es arī tad pievienošos; pagaidām atturos.

«Pazudušā dēla» panākumi bija lieli. Par to izrādi jūs katrs varat lasīt vēstures anāļos, mums ir tikai trīsdesmit minūtes laika. Taču dzīves apstākļi neko daudz neuzlabojās. Jāpateicas vien doktoram Jānim Dūrim, kurš sarunāja man bibliotekāra palīga vietu Domkapitula arhīvā, — tā varēja vilkt kailo dzīvību un turpat arhīvā pagaidām pārnakšņot.

Kādā jaukā dienā uz ielas satiku veco draugu Dieva-vilku, to pašu, ar kuru reizē devāmies svētceļojumā uz

Jāņa Kristitāja kapu. Dievavilks manāmi atkopies (kļuvis tievāks), sasmaržojies un noskuvies, pret mani izturējās aizdomīgi laipni. Ne ar vārdu nepieminēja notikumus Jor-dānas ielejā. Uzzinājis, ka man klājas plāni, ka pelnu maz un nav pat kur godīgi pārnakšņot, Dievavilks iesita sev ar knipi pa pieri un iesaucās:

— Tev nav kur pārnakšņot? O, draudziņ! Zini ko: man nupat galvā iešāvās lieliska ideja. Varu tev palīdzēt. Kalēju iela 9 pašas namā dzīvo bagāta kannlējēja atraitne Barbara. Viņai pieder rūpniecības uzņēmums antresolā, piecistabu dzīvoklis beletāža, zirgs un ekipāžā, pati visumā vēl diezgan svaiga. Es ar viņu sadraudzējos muce-nieku ballē. No tās reizes Barbara manī iemīlējusies... Uzdāvināja sudraba spļaujamtrauku un bronzas piešus. Paklausies, kur lai es lieku piešus, zirga man nav. Esmu jau sen saderinājies ar citu, neteikšu, kā manējo sauc, viņas vārds uzdzīs tev varbūt atmiņas un skumjas, tātad — esmu saderinājies un netaisos savu A. atstāt... Taču atraitne Barbara, mani ieraugot, lej asaras. Vienai tik garlaicīga dzīve ... trūkstot mīlošas sirds. Kopš vīrs miris, nesaprotot, kas ar viņu notiek... tirpas, tirpuļi... labs cilvēks bijis, ar ūsām ... būšot jālikvide uzņēmums ... tūkstoš dālderu pamatkapitāls... cunftes papīri uz rokas ... Kā būtu, ja tu manā vietā?

Es. Viņa taču tevī ieķērusies ...

Dievavilks. Bet ja nu es atkāpjos tev par labu. Senas draudzības vārdā ...

Es. Ko nu vairs par to! Kas bijis, bijis ...

Dievavilks. Viņa vēl diezgan svaiga.

Es. Tu domā — Barbara mani ņemtu?

Dievavilks. Atraitne novesta tādā stāvoklī, ka viņai vienalga.

Es. Kā tu to domāji?

Dievavilks. Ne jau tā, ka tu ... Viņa vienkārši vairs nevar izturēt. Viņai vajadzīgs vīrs.

Un notika, ka savā naivumā apprecējos. Man tagad pieder rūpniecības uzņēmums antresolā un dzīvoklis bele-tāžā. Par piedevām nerunāsim. Kā varēja gadīties, ka es tūlīt neapjēdzu, ka Dievavilks grib pastrādāt kārtējo neģēlību — iegrūst mani nelaimē. Atzīstos godīgi: esmu smagi iekritis, taču nesu savu krustu pacietīgā lēnprātībā. Strādāju par kaparkalēju un kannlējēju. Visu, ko nopelnu, atdodu sievai. Viņas dēļ ar rakstniecību nav vairs iespējams nodarboties.

Mani nemitīgi uzmana, lai nenodotos visādiem niekiem, šad un tad naktstupelēs izbēgu no mājām: pazūdu kokos dienas divas trīs. Pēc tam bailes nākt atpakaļ. Uzdrošinos pie viņas ierasties vien kopā ar zibeņnovedējiem — diviem draugiem. Viens no tiem saucas Sintaksis, otrs Metaforus; abi strādā Domskolas literatūras institūtā par jaunākajiem zinātniskiem līdzstrādniekiem. Tad viņa saņem mūs zvērojošām acīm, bet mani sauc par zeltiņu, par pazudušo grasīti, par sudrabrijējiņu: Barbara ir metālkalēja meita un rupjus vārdus nelietā, kamēr zinātniskie līdzstrādnieki ir klāt.

Gongs.

Jauks maija rīts pēc turnīra un dzīrēm Melngalvju namā. Sintaksis un Metaforus bailīgi klauvē pie kannlē-jēja Burkarda Valda dzīvokja Kalēju ielā.

Durvis atver Barbara. Barga, gara. Skarbi prasa:

— Ko jums vajaga tik agri no rīta?

Sintaksis (J. Dūris). Mēs atnācām, jo...

Metaforus (B. Pilviķis). ...jo mēs nākam maija grāfa uzdevumā — hik!

Sintaksis. Nākam paziņot, ka turnīrs noritēja augstā līme...

Metaforus. Burkards izpelnījās negaidītas ovācijas — liek!

Sintaksis. ... nī. Kaparkalēja kungs nolasīja poēmu labā valo...

Metaforus. Pēc tam nolaidās mesters no jumta — hocl

Sintaksis. ... dā.

Brīdi klusums.

Barbara. Kur viņš pats ir, tas bezkauņa?

No aizdurves kaunīgi izlien Burkards Valdis. Bez kaklauta, cepure uz vienas auss.

Burkards Valdis (es). Oja, cik pūc-ūcī-ūcī...

Sintaksis. ... ga!

Barbara. Ak tad pārvilkies gan mājā, zeltiņ ... Un tos abus atkal esi līdzi atvilcis?

Sintaksis, Metaforus (reizē). Pavisam netīši sagadījāmies pie jusu durvīm ...

Es (apkampju Barbaru un griežu riņķī).

Sic bibi, bibi, bibitur

Iti aulis principum, pum, puni...

Barbara. Nost, paklīdušais mūk un šķelmi!

Torkvemādo. Kādā valodā viņš tur dziedāja?

Sintaksis. S ... saraustītā latīņu m ... mēlē, biedri priekšniek!

Torkvemādo. Par ko tur iet runa?

Metaforus. Tur iet runa par iedzeršanu. Tulkojumā: lai iedzeram, lai iedzeram, tad redz, cik ilgi dzīvojam.

Torkvemādo. Tas nav nekas aizliegts, protams — līdz mēram.

Es. Pareizi! Pavēliet, lai Barbara liek mēriņu un pudeli galdā!

Barbara. Ak tu, pazudušais dēls! Sudrabrijējs! Vai kauss elterinanim pabeigts? Cik tālu rātes pasūtinātais šķīvis? Ar ko tu vispār nodarbojies?

Es. Ar poēmu.

Barbara. Vai nebij norunāts, ka metīsi tās muļķības tu

nost?

Sintaksis. Būt’ jūs tur bijusi — hikl Posts!

Metaforus. Kā dzejnieks augstu godināts viņš tika:

Par maija grāfu ievēlēt to lika.

Sintaksis. Viņš poēmu tur skandēja ar metaforām,

Pēc tam vēl maija dziesmu visi kori...

Metaforus. Un onoma ... onomatopoc ... tiskais ... auto ... metaforām!

Sintaksis. Kā putns lidoja no torņa mesters Josts.

Metaforus. Es zvēru: rakstnieks liels viņš — sitiet mani nost!

Barbara. Ko? Rakstnieks? Šķelmis, pārbēdzējs un mūks! Pa naktim neguļ: kaut ko raksta, baksta ... Pa dienām darbā neiet, apkārt laksta... Tā esot laulība? Uz vīru cerēju, bet dabūju es plenci. Šurp atnāca kā nabags, vienā jencī. Es — muļķe! — ielaidu to beletāžā ...

Sintaksis. Vai tik daudz pārmetumu vīram virsū jāgāž?

Metaforus. Tam ideāli citi, kundzene Barbara.

Barbara. Ak runāt vēl? No manas mājas ārā!

(Uz mani.)

Bet tu — velc bikses nost un migā laidies aši!

Jo pusdienā uz tirgu jābrauc tev pēc lašiem!

(Metaforus un Sintaksis tiek izsviesti pa ārdurvīm; mani izstumj pa kreisi.)

Barbara (viena). Ak, svētā Marija, tu redzi, kāds mans mūžs...

Sai vietā nama pārvaldnieks Tomass Torkvemādo klusu iešņukstējās... Mēs to nelikāmies dzirdam, bet nodomājām: varbūt arī kristāltīram cilvēkam mājās neganta sieva, kas zina?

Tauru skaņas no Rātslaukuma.

Barbaras klātbūtnē neiedrošinājos jums tuvāk pastāstīt par lielajiem svētkiem Rātslaukumā, kurus svinēt beidzām tikai šorīt piecos.

Viss iesākās ar turnīru vakar pēcpusdienā.

Uz turnīru saradušies viesi no plašās Eiropas. Pēc tradicionālās parādes laukumā norisinājās sacensību pirmais posms. Jātnieki ar gariem pīķiem, kumeļos auļodami, centās uzdurt gaisā pakārtos vainagus. Šogad konkurence nebija liela, turnīra dalībnieku vairums nāca tepat no Livonijas. Cīņa galvenokārt izvērtās starp divām komandām: melngalvjiem un CSK (Cēsu sinodes kapitula) jātniekiem. Kā jau turnīra komentētāji prognozēs iepriekš bija paredzējuši, ar lielu punktu pārsvaru uzvarēja melngalvji (R), iegūstot ceļojošo balvu — sudraba kausu, kuru savā laikā dāvinājusi bagata amatniece Barbara Sulce, mana tagadējā sieva. Uzvarētājiem balvu ar īsu uzrunu pasniedza pati Barbara. Es tur nemaz tuvumā nerādījos, jo Barbara bija noteikusi, ka tūliņ pēc balvu izdalīšanas man nekavējoties jānākot māja un jābraucot uz tirgu pēc lašiem.

Nerādījos, jo biju nolēmis aiziet un paklausīties arī turnīra otro daļu — poēzijas vakaru jeb minnezengcru sacīkstes Mazajā ģildē. Tur bija paredzētas arī maija grāfa vēlēšanas. Ārkārtīgi interesants pasākums, jo uz sacensībām no Vāczemes ieradies slavenais dzejnieks — pensionētais minnezengers Volframs no Ansbahas, trubadūrs Lisjēns dc Prē no Francijas, bet no Norvēģijas ziemeļiem skaldi Olafs Olafsens un Peders Pedersens. Tā bija izlase, kādu sirmā Ripa vēl nebija klausījusies. Sapratu, cik stulbi būtu tai bridi braukt uz tirgu pēc lašiem un neizmantot reto izdevību — paklausīties labu dzeju un

dziesmu.

Drūzmā uzgrūdos abiem draugiem — Sintaksim un Metaforām. Manas jaunās lugas lielo panākumu iepriecināti, viņi centās arī mani pierunāt, lai piedalos sacensībās — kaucu vai ar «Pazudušā dēla» fragmentiem. Kas zina, varbūt saņemšot atzinības rakstu? Mana latīņu sintakse esot nevainojama, valoda metaforām bagāta.

Pateicos abiem par atzinību, taču kategoriski noraidīju domu, ka arī es piedalītos sacensībās, kurās savus darbus lasīs tādi gara milži kā Lisjēns de Prē un Volframs no Ansbahas.

Draugi zināja, kas jādara, lai pārliecinātu neuzņēmīgu cilvēku. Vispirms viņi mani ieveda pie Stūrestcpa mājvietā un izsauca trīs puķu rūgtos. Tad intereses pēc ielīdām «Pie milzu valzivs Askalos», tur nogaršojām kadiķu saldo ar žāvētu Mērsraga lēsti. Savukārt noslēgumā es pats tos vilkšus ievilku Krāmu ielas vīna pagrabā, pacienāju ar knapsieriņiem un lēto Sabiles vīnu. Nu man bija dūša kā miets! Uzzinājis, ka sacensībās piedalīsies arī mans draugs Dievavilks, vairs nevilcinājos, bet skali nokomandēju:

— Nolemts! Skrieniet uz Amatu ielu, piesakiet mani sacensībām! Eju sacerēt poēmu!

Gongs.

Mazās ģildes spoguļu zāle un kāpņu telpas ļaužu pilnas. Visi tie, kuri svētdienās laužas dievvārdus klausīties, darbdienu vakaros iemīļojuši poētiskās krēslavnīcas. Zāles puskrēsla logu vitrāžās gaist vieglos atspīdumos. Atspī-dumi nāk no svecēm, kuras deg uz galdiņiem starp sviestmaizītēm, tasēm un krūzēm. Galdiņus aizņēmuši šaferi un eltermaņi — sacensību vērtētāji. Galvenais arbitrs — Tomass Torkvemado. Vienkāršie klausītāji un ziņkārīgie saspiedušies solos gar sienam. Zāles vienā galā — pusloka amfiteātris. Mīkstos samta sēdekļos zviln minnezengcrs, trubadūrs un divi skaldi. Pašā kaktā sēž Dievavilks. Meklēju ari es savu vietu un atrodu to blakus draugam. Dievavilks, gauži izbrīnījies par manu drosmi, klusu jautā: ar Barbaras atļauju vai slepus?

Neatbildu. Gardāk smiesies tas, kurš smiesies pēdējais.

Balkonā čalo divpadsmit amatnieku daiļavas. Viņām šodien goda pilnais uzdevums: no sacensību dalībniekiem izvēlēties patīkamāko, lai kronētu par maija grāfu. Pēc pusnakts maija grāfs visus viesus un dalībniekus tretrei-genā aizvadīs līdz Melngalvju laukumam. Tur notiks tautas izrāde. Linetreteru un tumeleru meistars Josts staigās pa virvi un nolaidīsies no Pēterbaznīcas torņa gala kā putns. Neticami, bet'fakts!

Raiba diena, dievs sodi, raiba diena ...

Atskan taures pāri pretī no Minsteres zāles.

Galvenais arbitrs Tomass Torkvemādo atklāj sacensības. Kā pirmo viņš aicina arēnā pensionēto minnezengeru Volframu no Ansbahas. Volframs uzskaņo savu kokli, nostājās amfiteātra vidū un dzied iemīļoto dziesmu par vakarzvaigzni. Visi jūt, ka no slavenā basa-baritona palikušas pāri vien nožēlojamas atliekas. Taču aiz pietātes pret ievērojamo tautas dziedoni, kurš kādreiz Vartburgas dziesmu karā ieguvis veicināšanas balvu, žūrijas komisija viņa uzstāšanos vienbalsīgi vērtē ar atzīmi — divpadsmit. Arbitrs izbrīnījušajiem klausītājiem paskaidro, ka par pamatu vērtējumam ņemts ansbahieša augstais tikumīgais gars un morālā stāja.

Otrs uzstājas trubadūrs Lisjēns de Prē, ak dievs, kurš gan vismaz viņa vārdu nav dzirdējis! De Prē, kauču gados vēl vecāks, taču mazliet gudrāks un nemaz nepūlas dziedāt: viņš skandē lautas pavadījumā. Tūkstošo reizi dzirdam stāstu par Robēnu, kurš mīl Marionu. Klausītāji francūzi uzņem visumā atzinīgi, bet žūrijas komisijai domas dalās. Vokālisti ir par to, ka Lisjēnam balles jāsamazina; liriķi apgalvo, ka viņa dzejas līmenis nesalīdzināmi augstāks nekā Volframam no Ansbahas. Kurš lietu izšķirs? Galvenais arbitrs Torkvemādo, kristāltīrs un principiāls cilvēks, analizē šīs dzejas morālo vērtību un nāk pie slēdziena, ka tā nav visai augsta. Robēns pamet Marionu, un visas pazīmes liecinot, ka viņa ir jau mātes stāvoklī. Galu galā, tas nerunājot par ļaunu Marionai, bet par labu autoram arī ne. Tāpēc arbitrs aicinot žūriju piešķirt francūzim ne vairāk par astoņām ballēm. Līdz ar to Lisjēns de Prē gandrīz jau zaudē cerību saņemt godalgotu vietu.

Mums ar Dievavilku izredzes palielinās.

Norvēģu skaldi Olafs Olafscns un Peders Pedersens skumīgi dzied sāgas pēc Osiāna motīviem. No viņiem dveš skandināvisks vēsums un rūnu rakstu drūmums, publikai nepatīk. Arī vērtēšanas komisija nav augstās domās. Manuprāt, cienījamie skaldi veltīgi mērojuši tālo ceju no ledainās Islandes, lai rādītu savu māku izsmalcinātai Rīgas publikai.

Tagad kārta Dievavilkam. Turu īkšķi, lai draugs izgāztos. Taču nē. Viņš, maita, gudrs. Lai pieglaimotos klausītājiem, lasa heksametros izturētu «Carmina rigensis» — par valdnieku, kam tā vara nauda sarkofāgā pelē un kurš uz sava gurnakaula mandolīnu spēlē.

Vētraini aplausi. Saucieni: lai dzīvo Rīgas minnezen-gers jaunais dzejnieks DievavilksI

Visvairāk gan sajūsmināti sirmi vīri un bārdaini pusaudži. Arī žūrijas komisija apmierināta. Priekšsēdis Tomass Torkvemādo heksametros atradis daudz ētisku vērtību, pozitīvu domu. Vienpadsmit balles kā no gaisa!

Izsauc Burkardu Valdi.

Uzlecu kājās. Paklanos (aplausi). Izņemu no kabatas salocītu lapu. Tumsā izdzirdu Metafora čukstus: turies, Burkard! Tad mani pārņem svētlaime. Saku — nolasīšu jums, cienījamās dāmas, savu «Poēmu par Angeliku».

Gongs.

Vēlāk Sintaksis Domskolā stāstijis:

— Tā bija mīlestības augstā dziesma, tā bija grēksūdze eņģelim! Kā Tanheizers Elizabetei, tā viņš savai Angelikai atzinās, ka, mīlestību meklēdams, pats brīžam grēkā kritis.

Reiz Venus kalnā mitis un Valpurģnaktī burvestībām nodevies. Tagad izmisis uz ceļiem lūdzas pie viņas kājām nomirt apskaidrots ...

Klausītāju reakcija bija dīvaina. Ložā sēdošās divpadsmit amatnieku daiļavas skaļi kliedza — bravo! bravissimo! — un pasniedza man zilas jacintes ar visiem podiem, bet žūrijas komisijas locekļi plātījās rokām un uztraukti runāja:

— Kāds kauns! Viņš Vēnus kalnā bijis un burvestībām nodevies! Kurš tādu ēzeli ielaidis poētiskā krēslavnīcā? Nevienas balles! Nulli!

Torkvemado. Pareizi! No morāles šai poēmā ne vēsts!

Pēc piecām minūtēm galvenais arbitrs paziņo rezultātus:

1) pirmā godalga — Volframam no Ansbahas;

2) otrā godalga — Dievavilkam no Rīgas;

3) trešā godalga — Lisjēnam de Prē no Parīzes.

Bez tam —

atzinības raksti par tālu braucienu skaldiem Olafam Olafsenam un Pederam Pederscnam no Islandes.

Gongs.

Taču publikā trūka vienprātības. Divpadsmit daiļavas un vēl citas, kuras sēdēja klausītāju solos, apgalvoja, ka mana poēma bijusi labakā, jo tajā es uz ceļiem lūdzies atļauju nomirt pie mīļotās kājām. Lūk, tādi dzejnieki esot rīdzinieču ideāls, viņu gods un lepnums! Par to amatnie-ces mani vienbalsīgi ievēlēja par maija grāfu.

Uzmanību!!

Tūdaļ taps kronēts maija grāfs — 1527.

Ložā sāka spēlēt ģildes muzikanti: bundzenieks, divi cinki, viena teorba, divas ofikleides un serpents. Tas bija ansamblis ne cepts, ne vārīts, bet lieliskais Roks ar saviem ģitāristiem bija aizbēdzis. Sākās ievads dziesmai, kuru turpināja dziedāt visi zālē sapulcējušies:

Kam rīb teļādas bungas?

Kam vāku svētku prieks?

Kam rotāts vijolītēm

Ikkatrs rīdzinieks?

Ai, maija grāfs tiek vēlēts, —

Un, kam ir tikums jauks.

Par maija grāfu smalku Labprāt to katrs sauks.[5]

Pēc tam šaferi paceļ mani uz rokām, uzliek galvā vijolīšu vainagu un dziedādami nes no zāles ārā — taisni ģildes laukumā. Tur sapulcējies liels ļaužu pulks.

Torkvemādo izskrien pirmais nodibināt kārtību. Vispirms liek lāpu nesējiem pakāpties augstāk, lai laukumā būtu pietiekami gaišs. Otrkārt — pavēl visiem dziedāt mazliet klusāk (apakšējā stāvā Jaudis gul). Treškārt — sastāties pa pāriem. Vazaņķiem, kas sanākuši tāpat vien paskatīties, pavēl atkāpties viņpus sētas.

Es jūtos reizē iepriecināts, reizē satraukts. Satraukts tāpēc, ka tūdaj man būs jāvada tretreigens, jādanco ar visām divpadsmit amatniecēm pēc kārtas, beidzot visa dejotāju rinda jāielaiž Melngalvju laukumā. Man, bijušam mūkam un svētniekam, neviens nav mācījis dejot. Esmu vien notālēm raudzījies, kad citi lēca tretreigenu. Ak, kā pats arvien esmu kārojis dejot! Mans mūža sapnis bijis apskaut daiļmeiteni un griezties apkārt kā dullai mušai. Reiz tāpat vien pamēģināju uz ielas kādai meičai drusku pieķert — tūliņ dabūju pa ausi, zibeņi vien nošķīda. Izrādās, tāpat vien — nedrīkst. Bet dejojot — drīkst! Drīkst sagrābt un pieķert, kā vien patīk.

Saferim, kurš nesa mani galvgalā, pie auss paprasīju: cik tam tretreigenam tūres pavisam ir? Sis — tāpat pie auss — saka skaidrot:

— Iesāc ar pasepjē. Pēc trešās pāru maiņas nāk ale-mande, pēc sestās — franksēze, pēc devītās galops, bet pēc divpadsmitās — garā tūrekosēze. Tad tev jābūt jau laukumā, pēc tam galopā apkārt Melngalvju namam. Tas ir viss.

Vienkārši gan, draugs! Cits būtu nobijies, bet man dūša kā miets, lai gan savu mužu neesmu dancojis. Pienākusi mana lielā diena, esmu maija grāfs.

Mani noceļ no pleciem un stāda priekšā amatniecēm.

Labvakar!... Tās nu gan ir odziņas — ar kauliņiem un bez kauliņiem! Torkvemādo jau sakārtojis garu rindu. Man pieved bestru brūnacīti, ar to būšot jāsāk. Prasu: kā tevi sauc? Viņa nosarkst un smiedamās saka: Bicel Nu, Bice, tad ar dieva palīgu!

— Sāl — mani aptur Torkvemādo.

Pa kurām ielām es danci vadīšot? Viņam jāatbildot par kārtību pilsētas mērogā, jāapturot satiksme, kur tas nepieciešams, jānosprostojot vienkāršā tauta, lai netraucē un nelien ceļā.

Es. Tūri sāksim tepat ģildes laukumā, turpināsim pa Kalēju un Laipu ielām, tālāk pa Tirgoņu, Krāmu, Jauno un Palasta ielu līdz pašam laukumam.

Torkvemādo. Sā! Bet tajā galā ir vienvirziena kustība. Es likšu apturēt nakts trolejbusus.

Es. Uja, ūja, biedri priekšniek! Toreiz jau trolejbusu vēl nebija.

Torkvemādo. Varbūt bija, varbūt nebija. Piesardzības dēļ tomēr nostādīšu pāris administratoru.

Es. Vai nu vajadzēja tā pārcensties?

Torkvemādo. Šodien ir piektdiena, neriskēsim ...

Un viņš, bužinādams sirmos izpūrušos matus, uzbrēc muzikantiem: '

— Uzmanību! Gatavību! Sākt!

Mūzika (tretreigens).

Rikšoju un lēkāju kā sienāzis turp un atpakaļ, ar vienu aci skatīdamies, kā to dara citi. Bice skali smejas. Mums nemitīgi uzgrūžas ar mugurām, droši vien kāds te pa vidu maisās nemācēdams. Piespiežu Bici ciešāk, bet viņa saka: tā nu gan nepas! — un sagriežas šķībi kā zebiekste. Tad arī pirmā tūre ir galā, un es skaļi komandēju tālāko:

— Alemandē uz Kalēju ielu!

Kungi uz priekšu, dāmas ar riksi atpakaļiskil

Sagrābju nākošo un prasu: bet kā tevi godināt?

— Trūde Usī Bo Kaninchen.

Es. Ho! Zini ko, es saukšu tevi īsāk: par Trusīti. Ar mieru?

Meitene klusē. Izrādās — Trusītis tikai nesen atbraucis no Slēzvigas, viņai dāņu mēle, saprot gan, bet nespēj atbildēt. Toties spiežas klāt. Ar to viņa atšķiras no iepriekšējās — brūnaces. Cik dažādi raksturi — nodomāju.

Sop, galop uz Krāmu ielu,

Tur, kur ūdens pumpis lielais!

Tagad sākas mežonīgs galops. Ķeru trešo amatnieci. Dievs augstais! Tā ir mucenieka Kadikes meita Bille, manas sievas kuzīne.

Es. Billīt! Nu gan ir trakums!

Bille. (J. Dūris, smalkā balsī). Es būšu klusa kā kaps... tikai pusnaktī aizved mani mājās, man vienai bail.

Es. Ja nu Barbara uzzinās?

Bille. Cel mani gaisā!

Es. Esmu maisā ...

Bille. Trādi-rādi...

Es. Ratatā!

Bille. Ratatā!

Mirkstam vienos sviedros, tas jau nu ir par traku! Pie lielā pumpja visi sagulstam ūdeni padzerties, drusku elpu atvilkt. Bet Torkvemādo acumirklī ir klāt.

Torkvemādo. Nedrīkst apstāties, plānā nebija paredzēts. Turpināt!

Viņš pavēl ofikleidei no instrumenta spīdīgā līkuma izliet šķidrumu: skanot nepārtraukts frullato.

Es. Ekosēzi, ekosēzi! Vienā rindā stāt!

Prom uz dēlu galerijām kājas pūtināt!

Ekosēze

Vedu garo rindu uz Rātslaukuma pusi, kur Melngalvju nams. Pa ceļam man jāizdancina vēl atlikušās deviņas amatnieces. Viņas ir piekusušas un gļēvi karājas manos plecos. Kauču ekosēze ātrāk beigtos! Vēl ar pēdējiem spēkiem apkārt Artusa pagalmam —

Hop-galop, hop-galop,

Hopada, hopada, hopada — stopi

Kā nopļauti sakrītam dēļu tribīnēs, kuras speciāli turnīram uzceltas Pēterbaznīcas pusē. Varam atpūsties, laika netrūkst: izrāde sāksies vien tad, kad parādīsies pirmais saules stars.

Sintaksis un Metaforus steidzas pie manis: viņiem rokās kausi un vīna krūkas. Lūk, tie ir draugi!

Dzeru, atgāzis galvu, ar acīm ieurbdamies kausa dibenā. Jūtu patīkamo gāmura kustēšanos — uz augšu, uz leju... Kluk ... kluk ... kluk ... kluk...

— Lai veselība jums abiem! Izrāvu visu, piedodiet.

Torkvemādo sauc mani ieņemt goda vietu, pēc izrādes tiksimies «Pie trim vapeņiem». Tribīnes ļaužu pilnas. Pašā augšā apsēdušies turnīra uzvarētāji — melngalvji. Soli zemāk — laureāti Volframs no Ansbahas, Lisjēns de Prē, mans draugs Dievavilks. Bet kur tad skaldi? Olafs Olaf-sens un Peders Pedersens esot apvainojušies, piedzērušies un nolūzuši Sv. Gara mājvietā Skārņu ielā, miers viņu pīšļiem!

Divpadsmit daiļavām un man sēdvietas ierādītas pašā centrā. Laureāti lūkojas šurpu greizsirdīgām acīm. «Kā tad nu iznāk?» viņi domā. «Tas tur diletants dziesmu karā ar skandālu izgāzās, bet tagad sēž goda vietā ar vijolīšu kroni galvā. Nav gan taisnības pasaulē!»

Man — Burkardam Valdim — dūša kā miets: lai viņi domā, ko grib. Līdz saullēktam vēl dažas minūtes. īsināsim laiku dziedādami. Pēc turnīra noteikumiem, maija grāfs ir priekšdziedātājs un dziesmu vadītājs. Paceļu zizli (Torkvemādo man rokā iespieda sabiedriskā autoinspektora melnbalto rundziņu) un sāku:

Jau ziedonis klātu un kokiem lapas plaukst,

Kam tikās, lai paliek vēl ilgāk mājās ...

Man ir lieliska balss un apbrīnojama dikcija. Sintaksis un Metaforus laikā atsvaidzināja manas balss saites, es jums vēl parādīšu, trubadūri un minnezengeri! Visi skatītāji dzied, — šie nedzied: sēž skābiem ģīmjiem. Ir gan grūti tādiem tautas māksliniekiem, nevar vairs vienkāršos ļaudīs iejusties. Dievavilks arī. Goda pilnā otrā vieta. Hāl Bet man maija grāfa tituls uz visu nakti, jutyē!

Kā mākoņi steidzas un nestāv uz viet’,

Tā sirds man’ vai beidzas: lidzi tālumā skriet!

Pēc tam uzdziedam «Kvēlo pagale», protams, simboliski, jo Torkvemādo stingri aizliedza tik vēlu uguni kurināt.

Vecā Ģertrūdē nosit torņa pulkstenis. Pagājušas trīsdesmit minūtes. Ko nu?

Torkvemādo māj ar roku — turpiniet! Viņam šis hepe-nings iepaticies. Viss norisinās likumības robežās Torkvemādo personīgā vadībā. Viņš cer, ka labo kārtību ievēros arī priekšniecība, kas patlaban sēž tribīnēs. Vai ilgi vēl tādam lielam organizatoram būs jāstrādā par vienkāršu nama pārvaldnieku?

Torkvemādo saka priekšniecībai:

— Neuztraucietiēs, izrāde tūliņ turpināsies!

Gongs.

Es. Sākam slavenā virves mākslinieka mestera Josta gaisa izrādi. Lūk! Viņš jau parādījies uz Melngalvju jumta kores.

Laukums pamiris gaidās. Kakli pastiepti uz augšu. Pāri laukumam augstu gaisā lēni šūpojas virve, pazuzdama kaut kur zem torņa smailes. Pirmais saules stars iegaismo zeltīto gaili.

Mesters Josts uzmanīgi uzkāpj virvei, abās rokās turēdams tādus kā maisus, tādus kā putna spārnus. Sper pirmo soli — virve nodreb, tad otro... Tagad Josts jau itin mierīgi taustās uz augšu, abām rokām balansēdams. Torkvemādo pavēl bundzeniekam drabināt sīko biezo: sākt pavisam klusu un palēnām, bet, kad mesters tuvosies torņa galam, skaņā pieaugt, cik vien iespējams. Šausmīgi skatīties, kur pa tikko samanāmu diedziņu staigā cilvēks mušas lielumā: viens neuzmanīgs solis — viņš kritīs, gāzīsies no milzīgā augstuma un atsitīsies pret nelīdzeno bruģi. Gaisā paskatās pat Volframs no Ansbahas. Mesters Josts tā kā sagrīļojas un sāk svārstīties uz vienu un otru pusi, viņš atrodas taisni virs mūsu galvām. Bundžiņas dārd. Viņš saliecas, un — ai! — nē, tas bijis vien triks, lai šausminātu skatītājus. Trūde Usi Bo Kaninchena noģībst. Divi administratori, gaisā skatīdamies, nelaimīgo aiznes uz Lielo pumpi atdzīvināt. Bet Jirgens Josts neatturami kāpj tālāk. Viņš ir drošs par savu taisno lietu, jo Rēvelē tikai vienreiz no Domkalna nogāzies un tad ar mīkstā vietā — dīķī apakš garā Hermaņa. Pēc nedēļas viņš tur atkal rāpies augšā un tagad skaitās Livonijā un Sakalā pirmais žonglieris, kurš iekarojis pik Hermani. Savicinā-jis rokas, lēnām kāpj tālāk.

Bet tagad mesters kļūst jau pārgalvīgs: paceļ vienu kāju, pace| otru... Nupat sāks dancot! Traks kas traks. Klau, viņš dzied:

O, Jūlit follerā,

Es redzu Bolderā!

Es redzu kāpas baltas Un skatos jūriņā/

— Ei, tā nu gan nevajadzēja darīt!

— Turi mani, es vairs nespēju skatīties!

— Pietiek, pietiek, vecais!

— Cest un maitre! — saka Lisjēns de Prē.

Mesters Josts nu jau tornim pavisam klāt. Pieturas pie

spožās bumbas un pagriežas ar seju pret skatītājiem. Tor-kvemādo saka bundzeniekam:

— Drabini, lai šermuļi pa kauliem iet!

Mesters Josts iekliedzas — kikuregū! — izpleš rokas un metas lejā. Viņa rokas piepūšas kā divi milzīgi maisi, svārki un bikses izpletušās kā fokmasta buras, viņš slīd uz leju kā milzīgs sikspārnis, ar rokām airēdamies. Tagad viņš jau ir turpat pie zemes. Drusku palecas, pakrīt, atlaiž rokās turētos maisus, izspiež no svārkiem un biksēm gaisu un piece|as.

— Lai dzīvo mesters Josts! — sauc Jaudis tribīnēs un laukumā.

Bet vecais paklanās un mierīgi saka:

— Paldies par lielo godu.

Tai brīdī pie manis pienāk Dievavilks (Jaspers) un, zobus griezdams, saka:

— Tā tomēr ir briesmīga nekaunība.

Es. Kāda nekaunība? Tā ir māksla. Lielāka par tavu un manu mākslu kopā.

Jaspers. Es saku — tā vienkārši ir cūcībai

Es. Nu, nul Mazliet pievaldies! Neļaušu mesteru Jostu

zākāt.

Jaspers. Ne jau mesteru Jostu. Paskaties labāk uz turieni, — viņš rāda ar roku uz laukuma pusi. Pūlī aiz Tor-kvemādo novilktās virves, pie tribīnēm piespiedušies, stāv Pips Skribliņš un — a! — Angelika. Viņš aplicis roku viņas pleciem.

Angelika! Pips!! Skribliņš!!!

Es (kapa balsī). Tātad — viņš ...

Jaspers. Tātad — ne tu un ne es...

Es. Ko līdz mans tituls: maija grāfs — 1527?

Jaspers. Ko līdz mana otrā vieta?

Es. Vai tu varēji iedomāties, ka Pips ir tāds maita?

Jaspers. Ko tu uztraucies: tu taču esi precējies.

Es. It kā tu nebūtu precējies.

Jaspers. Fiktīvi. Lai tiktu no Barbaras vaļā tikai.

Es. Ko tu teici — plikai?

Jaspers. Man ar tevi vairs nav ko runāt.

Torkvemādo. Izrāde beigusies, taisāmies visi mājās! Kur palika tas jaunais cilvēks, ja nemaldos — biedrs Skribliņš?

Pilviķis. Viņam bija jāsteidzas uz satikšanos. Solīja

nākošo piektdien atvest sev līdz kādu burvīgu dāmu. Tad mēs būšot pieci, varēšot uzvest jau nopietnākas ludziņas.

Es. Hm, hm ...

Jaspers. Ho, lio!

Dakteris Jānis Dūris (Fr. Mālberģa lokalizēts 1857. g.). Vai jūs nevēlaties, lai arī es turpmāk piedalītos jūsu spēlēs? Tik un tā jau pa piektdienām es nevarēšu gulēt.

Mēs trīs. Lūdzam, doktor, lūdzam! Ar vislielāko prieku!

Torkvemādo. Man piektdienu vakari brīvi...

Es. Bez jūsu organizatora talanta mēs vienkārši vairs nevarēsim iztikt, biedri pārvaldniek!

Torkvemādo (glaimots). Nu, nu... vai nu tik traki?

Mēs trīs. Neatstājiet mūs! Jūs būsit Sirdsapziņas balss.

Skaistā Helēna (ienākdama). Esmu Sabiedriskā doma un prasu, lai jūs izbeigtu un ietu reiz mājā.

Pilviķis. Mūsu skaits dubultojies. Turpmāk mēs būsim astoņi, un es ceru, ka galu galā tiks uzvests «Ernanī».

Atvadoties pārvaldnieks pauda pārliecību, ka arī turpmāk viss norisināšoties likumības robežās, tāpēc — uz sadzirdēšanos nedēļas nogalē. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

OTRAS NODAĻAS EPILOGS

Balcers E. Pilviķis šo svētdien organizēja ekskursiju pa vietām, kurās pirms četri simti piecdesmit gadiem norisinājās slavenās «Eze|u spēles» un maija turnīri. Ekskursijā pieteicās vairāk par simt dalībniekiem, tāpēc Pilviķim nācās tos sadalīt divi grupās; tā nu pamatīgi nostaigājāmies līdz vēlam vakaram. Sanāca literāti, mūziķi, vēsturnieki, pat daži aktieri. Pašās pirmajās rindās, saprotams, turējāmies mēs ar Jasperu. Pips solījās ierasties atsevišķi, līdzi ņemot jauno paziņu — arhitektūras studenti Angeliku. Tai sakarībā apvilkāmies labākos izejamos ģērbus, ieradāmies noskuvušies, sasmaržojušies un nedabīgi jautri. Pilviķis brīnījās, kas mums abiem iekodis. Svētku drānās! Būšot taču cauri pussabrukušām ejām jālien vecos Rīgas alus pagrabos, sienas tur esot pārklātas ar zalpēteri un gadsimtu rūsu — bet mēs ieradušies kā no prezidija rakstnieku kongresā!

Pusstundu satraukti gaidījām Pipu un personu, kuru viņš pavadīs, bet, tā kā tie nerādījās, tad nomierinājāmies un pievērsāmies vēstures palieku meklēšanai Vecpilsētas ielās.

— Pilviķis ir ģeniāls vīrs, — saka bārdains puisis, soļodams man blakus. — Ko gan visu viņš nezinal Par Hāberlandu un apaļo zāli Zirgu ielā (to es vēl saprotu: Balcers ir arī celtniecības pedagogs). Bet kur viņš uzodis, ka tādā un tādā namā, tādā un tādā stāvā dzīvojis, bet nav strādājis Kristjānis Broce; kas viņam parādījis, uz kura akmens Sarkano strēlnieku laukumā rātskungam Velliņam galva nocirsta? Viņš zina arī, kurā istabā, no Eka konventa sētas skatoties, vīnu piesūkušies Islandes ceļotāji Olafs Olafsens un Peders Pedersens, jo tā esot pilsētas visvecākā viesnīca. Pie tam viņš meistarīgi uzbur

klausītāju acu priekšā vēsturiskas ainas un notikumus, bet tai pašā laikā prot jūsmot par stilistiski veiksmīgi iekļautām jaunceltnēm Vecpilsētas panorāmā.

Pilviķis sāk mūs vadāt pa ogju kaudzēm, liek kāpt uz atkritumu tvertnēm, lai no turienes parādītu, cik jauki namu spraugā iezīmējas Pētera torņa atjaunotā vertikāle.

Tagad mēs ienākam laukumā šaipus Doma koncertzāles.

— Tai vietā, — Pilviķis rāda uz nelielām restotām durvīm, — tai vietā toreiz atradās Lielais pumpis. Atcerieties — maija grāfs ar Trusiti dejodams pie tā pumpja dzesēja slāpes.

Divi no ekskursantiem pazūd.

Izrādās — aiz restotām durvīm stāv divpadsmit krēsli, tumšbrūna bufete un smaržīga pupiņu kafija.

— Lai viņi iet, — dusmīgi saka Pilviķis, — bet uz neatgriešanos! — Viņš aicina ekskursantus sekot tālāk.

— Mēs jau netaisījāmies tur palikt, — iznākuši taisnojamies. — Pa logu likās, ka iekšā sēž Pips un viena dāma.

— Jūs abi graujat disciplīnu, — klusu rājas Pilviķis.

So reizi vēl mums tiek piedots. Pienākam pie Laipu

ielas.

— Toreiz Laipu ielas klostera priekšā atradās smagi dzelzs vārti. Atcerieties: nemieru laikā tiem pāri rāpās dzejnieks Burkards Valdis. Tagad ne Katrīnas baznīcas, ne klostera vairs nav. Priore — māsa Alīde tika pasludināta par svēto. Viņa guļ zem grīdas Jēkaba baznīcā, no ieejas pa kreisi.

— Vai neaiziesim uz viņas kapu? — pēkšņi saka kāds ekskursijai pieklīdis večuks. — Es viņu jaunībā pazinu.

Ekskursanti apklust un bailēs sastingst... Vai tas nav kapteinis Spoks? ...

Vēlāk izrādījās, ka savādnieks ir kāds izbijis aktieris, kurš pašlaik ārstējas Aleksandra augstumos. Pilviķim sākumā licies, ka grupai piemaisījies Jānis Dūris un dzen jokus. Labi, ka nelūgtais viesis drīz pazuda.

— Pips ar Angeliku droši vien atraduši labāku izklaidēšanos. Tie nerādās, — nopūšas Jaspers.

— Mana nojauta saka, ka viņi sēž Putnu dārzā un dzer kafiju ar plombīru.

— Kur tu paguvi nosmērēt gaišo vasaras uzvalku? — Jaspers tīra man muguru un brīnās. — Es jau teicu: ne-vajaga līst zvanu tornī, tur nebija nekāda jēga.

— Bet no turienes varēja redzēt trolejbusa pieturu. Varbūt viņi abi brauc no Bišumuižas?

Bārdainais puisis atkal pienācis man blakus un par varēm grib runāties:

— Vai jūs esat ievērojis, ka, stāstot par vēsturiskiem notikumiem, Pilviķis aizvien runā pirmā personā? Piemēram, nupat, attēlojot Burkarda Valda strīdu ar ģildes māl-dermeistariem, kliedza: «Jūs, sīkmaņi un niekkalbji! Es, pirmais Rīgas dzejnieks un kannlējējs, prasu: kādas tiesības jums uzkundzēties dzīvajai mākslai?» Tas viņam tīri labi izdodas. Vai arī jums tā neliekas?

— Ak jā, protams... vismaz vēl kādu stundu! — atbildu.

Nedzirdēju, ko bārdainis prasīja.

— Pip, gaidīsim vēl stundu, bet tad iesim projām.

— Par mesteru Jostu pētnieki ir dažādās domās, — grupu apturējis, stāsta B. Pilviķis. — Mana teorija tāda, ka šis cilvēks bija jau izgudrojis izpletni. Izpletnis sastāvēja no zīda biksēm un plata sarafāna, kas piepūtās ar gaisu un nobremzēja kritienu. Bet, ka viņš bijis arī ievērojams virves dejotājs — tumelers, taisnība: vēstures muzejā redzams rātes dāvinātais sudraba kauss Jirgenam Jostām.

— Tīrais postsl — Aizelsies pieskrien Pips Skribliņš. — Beidzot! Meklēju jūs pa Krāmu ielas kontrolakām ... Tfū!

— Kur tad Angelika? — piemuļķota cilvēka ģīmī prasa Jaspers.

— Ak, ko nu! — atmet ar roku Pips. — Nācām ārā pa politehniskā institūta durvīm, bet tur viņu gaidīja tievs un garenisks tips. Kaut kāds arhitekts. Galvenais. Svarīgas darīšanas sakarā ar kafejnīcas projektu. Angelika atvainojās un atvadījās:

— Piedodiet. Nevaru nekur iet. Pasniedzējs neatbrīvo. Citu reizi. Uz redzēšanos, čau!

Te nu es esmu. Bet ko jūs tādi uzcirtušies? Kā brūtgāni. Aiziesim labāk pusdienās.

— Ko Pilviķis teiks? Tas jau dzesinās muti līdz vakaram, vai tad jūs nepazīstat drēbi? Ejam!

Otrā dienā Balcers E. Pilviķis bija slims un aizsmacis.

— Cik tas ir briesmīgi, ka manas balss saites ar katru gadu kļūst vārgākas, — viņš saka. — Bet varbūt tas nāk no cigarešu dūmiem? Būs japaklausa Skaistajai Helēnai, jāatmet smēķēšana.

lll

Draņķīga sajūta. Telpā sēžu viens. Nē — tagad parādījās arī bārmenis Koļa. Steidzīgi palūdzu simts gramus trijzvaigžņu armēni, sildu glāzīti plaukstā, raudzīdamies uguntiņās, kas vārgi apgaismo leti ar krāsainām pudelēm un stikliņu kavalkādi vidū. Letei ir ovāla forma, un es zinu vietu, no kurienes var redzēt visu, bet kur mani neredz neviens. Te ir tumšs kā akā. Arī Koļa nespēj saskatīt manu seju, tāpēc notur par svešinieku, grozās pa vidu un gaida, ko es vēl teikšu: varbūt citroniņu, varbūt tomātu suliņu virsū? Beidzot acis pierod arī viņam.

— A, tas esat jūs! Ilgi netikāt redzēts — laikam no Maskavas, no plēnuma? — Atbildi palieku parādā, uzsaucu: na zdorovje! — un izdzeru vienā paņēmienā, esmu par kaut ko sadusmots.

— Vai tās lupatas te virs galvas kādreiz ar putekļu sūcēju arī iztīra, — prasu. — Smacīgs gaiss...

— Tās nav lupatas, bet ūdens augi un infuzorijas, — taisnojas Koļa. — Zemūdens bārs Daugavas dzelmē — tāda ir sākotnējā ideja. Stilizēts interjers...

— Bet kāda velna dēļ tik tumša ideja? Daugavā taču dzīvo ne tikai nēģi — peld arī vāravas un nāras.

— Jūs neesat labā omā, — saka bārmenis. — Varbūt atkārtosim vēlreiz? Starp citu: mums šovakar ir arī nēģu maizītes.

— Lai notiek tā kunga prāts, Koļal Atkārtosim kombināciju ar nēģu maizītēm!

Augšā, viesnīcā, patlaban notiek tikšanās ar desmit VDR arhitektiem un interjeristiem. Balcers E. Pilviķis (nopelniem bagātais arhitekts) un Pips Skribliņš lūdza atnākt arī Jasperu un mani, jo Pips šim sarīkojumam par godu eksponējis jaunākos kalumus, šiltes un lukturus projektētajai draudzības kafejnīcai «Varneminde». Abi viņi aktīvi darbojas sakaru biedrībā. Rīkotāji nolēmuši, ka nebūtu par ļaunu, ja tikšanos kuplinātu arī viens dzejnieks un viens muzikants. Būtu reprezentētas, tā sakot, visas daiļās mākslas un mākslinieki, kam nākotnē kāds sakars ar kafejnīcu «Varneminde».

Varneminde... Ne tikai osta, arī peldvieta Baltijas jūrā... Pludmale... Rostokas studenti tur spēlējot volejbolu ... Studenti un studentes.

Angelika septembrī viesojusies Varnemindē.

Tā viņa pati šovakar stāstīja: praksē bijusi... Kādā praksē?

Tikko mūs iepazīstināja.

— Mani draugi, Andžela! — teica cēlsirdīgais Pips. — Sis te ir dzejnieks, bet tas tur — muzikants. Lāga zēni.

Pips ar Angeliku sapazinušies nejauši. Angelika ir viena no četriem Politehniskā institūta celtniecības fakultātes arhitektūras katedras pēdējā kursa studentiem, kuriem godalgots projekts kafejnīcai «Varneminde». Viņi pieaicinājuši daudzsološo mākslinieku Skribliņu par interjera veidotāju, tagad nu tiem būšot jāsēž kopā dienām un naktīm pie zīmējumiem un maketiem.

— Angelika Jāņa meita Blaua no Cēsīm, — viņa smaidīdama teica.

— Anžela, — jautā Pips, — jūs taču kādreiz jau esot iepazinušies?

Angelika nevar atcerēties. Kur un kad? Jaspers liekoties kaut kur manīts, bet to otru gan viņa redzot pirmo reizi.

— Pirmo reizi, Koja! Atkārtot kombināciju!

— Atjaujiet pārlabot, — saka bārmenis, — tā jau būs trešā reize.

— Es teicu: atkārtot kombināciju!

— Jūs neesat labā omā, — nopūšas Koja un negribēdams pilina glāzē konjaku no pudeles ar metāla knābi.

Viņi palika tur augšā diskutējot. Jaspers iejaucās strīdā par Varnemindes kuģu remontētāju grupas portretu plenērā, kuru bija izstādījis Pips. Angelika apgalvoja, ka Skribliņa ieceri raksturojot rūpīgi detalizēta, krāsu niansēm bagāta valoda, laba materialitātes izjūta, turpretī Jaspers kategoriski noraidīja portreta krāszieda loģiku, jo tas aktīvi nepalīdzot atklāt portretējamo personu būtību, piemēram, oranžsarkanā krāsu gamma ienākot nemotivēta. Vāciski Jaspers runāja kā pa celmiem, tāpēc, lai iespaidīgāk sagrautu Pipa ambīcijas, viņš pa vidam lietoja vēl arī atsevišķus latviešu, krievu, angļu un kurlmēmo (pirkstu valodas) vārdus, tas atstāja uz viesiem no VDR dziļu iespaidu.

Ko es, muzikants, šai nozarē varēju pateikt? Pie labākās gribas — neko! Tāpēc nolēmu spīdēt ar dziļdomīgu klusēšanu un tikko jaušamu smīniņu lūpu kaktiņā, kauču varēju aizrādīt, ka oranžsarkanā gamma ir do diēza minors, drusciņ varbūt arī Re bemola mažors, tas atkarīgs no tā, kā maisa, cik maisa, kas maisa un kur maisa. Bet Jaspers, manuprāt, atkal maisa gaisu. Uzsākt strīdu ar Angeliku — tas vien jau ir izcils panākums. Ar kuru katru sūdu šī meitene vis nestrīdēsies, to es saku nopietni, goda vārds!

Jā, es klusēju... Tapat kā dziļdomīgs diriģents, ņemot jauna komponista sarežģītu partitūru. Nevar zināt, kas tur par putru iekšā; nospēlēt partitūru uz klavierēm diriģents nespēj, tāpēc, jo nicinošāk smīnēs un atsauksies uz Rihardu Strausu, jo labāk: autoritāte būs saglabāta un piesardzība arī. Paskatīsimies, padomāsim ...

Mākslas teorētiķu strīdi? Jāsmejas! Interjeri domāti tautai, nevis kaut kādiem izredzētiem strīdniekiem. Mēs, vienkāršie cilvēki, teiksim gala vārdu, kad sēdēsim jaunatklātās «Varnemindes» bārā un sauksim:

— Nikolaj Nikdlajevič! Piekto!

— Atļaujiet pārlabot, — saka bārmenis. — Tā būtu tikai ceturtā, bet jūs to nedabūsit. Atnesīšu kafiju un dažus pīrādziņus.

Satriekts blenžu uz bārmeni.

— Nikolaj Nikolajevič!

— Atļaujiet pārlabot — Nikolajs Trifonovičs... Tūliņ atnesīšu jums pīrādziņus.

Zināju, ka nav ar viņu ko strīdēties. Koja mēdza būt nepielūdzams. Bet bārmenis nepaguva atgriezties, kad «Daugavas dzelmē» iepeldēja skaļš trio: Angelika, Jaspers un Pips Skribliņš. Sataustījuši augstos ķebļus, uzrāpās taisni pretī, elles tumsā mani pašu nesaredzēdami. Dāma pa vidu, viens kavalieris labajā, otrs kreisajā pusē. Kā sendienās!

— Koļa! — nepacietīgi auro Jaspers. — Uzpasē šefti!

— Nikolajs Trifonovičs aizsteidzās pēc piena — viņš zināja, ka tu te iemaldīsies, — atkliedzu no tumsas.

Angelika sasit plaukstas un sudrabaini iesmejas.

— Dieva vārds, puisēni, tur ir vēl viens!

— Nāc ārā, ja esi labs cilvēks! — sauc Pips.

Noraušos no sēdekļa un eju pie viņiem. Nebīstos ne

no kā.

— Bravo! — gavilē Angelika. — Tas taču jūsu draugs ... paga, kā viņu sauca?

— Klusais! — ņirdz Jaspers. — Klusā daba.

— Klusais! — uztver Angelika. — Lai Klusais sēž man blakām, Pip; es gribu dzirdēt, ko viņš teiks pēc pirmās šampanieša glāzes.

Pips parauj ķebli un nosēdina mani blakus Angelikai. Viņas elkonis pieskaras manējam.

(Gribēju gan kaut ko asprātīgu atcirst, bet nekas neiešāvās prātā... Cik muļķīgi... tagad nu dabūju iesauku ... Klusais ... Cik muļķīgi!)

Kad parādās Koja, Jaspers ar neredzētu žestu pasūta pudeli šampanieša un stipru kafiju. — Tas viss par skaidru naudu! — viņš plātīdamies uzkliedz. Nikolajs Trifonovičs gan paskatās uz mani ar kaulainu aci, bet nesaka neko: noliek vien pīrādziņu šķīvi priekšā.

— O, Andžela! — iesaucas Pips. — Kāda uzmanībai Klusais taču speciāli tev pasūtījis pīrādziņus.

— Tavs draugs ir burvīgs! — smejas Angelika, pīrādziņā kozdama. — Kā jūs uzminējāt, ka man garšo tādi — ar kāpostiem?

— Viņš ir nesamaksājams, — saka Jaspers un slepus skatās Angelikā. Tā skatās lapsa uz vīnogām.

Maza mazītiņa spuldzīte no bāra letes met gaismu uz Angelikas pieri, pleciem, roku locītavām. Acis ir spožas, ar lielām, tumšām zīlītēm, runājot viņa skatās cieši virsū, tāpēc es savējās nolaižu ... Gaiši pelēki, īsi apgriezti un rūpīgi ieveidoti mati. Svītrotais pulovers asi iezīmē plecus un krūšu līnijas, par tām Jaspers tik daudz runājis un melsis, tagad kļūst taisni neērti... Liekas neticami: tā ir viņa, kura te blakus sēž, čalo un strīdas par man svešām lietām.

Ar lielu troksni Koja atrauj šampanieša pudeli. Korķis ar sprādzienu ielido griestu putekļainajās butaforijās.

— Piedodiet, — saka Pips, — ūdens lilijās un makroin-fuzorijās. — Angelika mīlīgi šķauda.

— Ātri, kamēr vēl burzguļo šūmes! Anžela, dārgā, uz mūsu «Varnemindi»! (Ho, ho — paskat, ko viņš var atļauties!)

— Nevis sûmes, bet putu dzirkstis salti baltās, — pārlabo Jaspers.

Dzejnieks paliek dzejnieks. Šovakar viņš nolēmis spīdēt ar poēzijas ziepju burbuļiem.

Blakus viesnīcas zālē sāk dārdēt orķestris.

— Ol Tas ir «Džofri Džofri». Vienreizējs roks! — sajūsmā iesaucas Angelika.

Tai pašā brīdī pagriežos pret kaimiņieni un nedroši

saku:

— Vajadzētu pamēģināt. Kā jūs domājat?

— Ko viņš grib? — izbrīnījusies prasa Anžela.

— Vajadzētu uzdejot, — atkārtoju skaļāk, noraušos no sēdekļa un izstiepju roku.

— Dieva vārds, puisēni, šis cilvēks lūdz mani dejot! Bet varbūt viņš ir bīstams?

— No kura laika tu dejo? — sapīcis prasa Skribliņš.

— Kā iedzēra šampanieti, tā uzlēca gaisā kā korķis, — ņirdz Jaspers.

Man uznāk dusmas, nolemju runāt pavisam oficiāli:

— Cienītā biedrene Angelika, uz vienu rok-n-rolu!

Rādu ar iespaidīgu žestu uz durvju pusi.

Vai nu manas balss drūmās intonācijas izbiedēta, vai manas trakās mīlestības suģestēta, Angelika pieceļas un soļo norādītajā virzienā. Tad viņa ar savu silto rociņu pakļāvīgi ieķeras manā elkonī. Tik tālu nu mēs būtu.

Angelika dejo ar īstu cēsnieces temperamentu, to es nojaušu uzreiz. Tā trako tikai Cīrulīšos! Gan tuvināmies, gan attālināmies, un tad, kad orķestris pāriet uz mierīgu slovfoksu, jaunava kļūst itin runīga.

— Biedrs Skribo apgalvo, ka jūs komponējot. Es ļoti mīlu roka mūziku un džezu. Bet jūs droši vien rakstāt simfonijas? Tās gan es neciešu.

— Nē, tā nav... tā gluži nav! Pa vidam uzrakstu arī šo to džezam. Man ir pat dziesmas bigbīta stilā.

— Patiešām! Tā kā Raimondam Paulam vai sliktāk?

— Kā lai saku? Reizēm kā Raimondam Paulam, reizēm labāk.

— Labāk? Nē, nē! Tad man jūsu mūzika nepatiks. Es gribu uz mata tā kā Raimondam Paulam. Vai jūs varētu uz mata tā?

— Nē. Bet es varētu uz mata tā kā Mārcis Lapiņš no Aplokciema.

Viņa bridi noskatās manī un tad noprasa:

— Kā tas ir?

— Baigais diletants! Vieglā mūzika jāņogu mērcē.

— Tā kā Dikam Elingtonam vai labāk?

— Kā Dikam Elingtonam un sliktāk. Kā vien jūs vēlaties!

— Tad nav vērts ...

Saruna par mūziku ātri izsīka. Jutu, ka viņai kaut kas nav paticis manos izteicienos. Angelika vēl apgalvoja, ka ārprātīgi drausmīgi neciešot operu, pati nevarot noturēt nevienu meldiņu un uzskatot Raimondu Paulu par savu ideālu, protams — muzikālo ideālu, kauču gan arī kā vīrietis viņš neesot zemē metams.

«Pa šito līniju nekas labs nav gaidāms,» nodomāju, tāpēc vedināju sarunu biedreni tālāk no mūzikas un muzikantiem.

Mēs itin brīvi un nepiespiesti pārgājām uz ēdieniem. Viņai ārkārtīgi garšojot pīrādziņi ar kāpostiem, arī ar biezpienu un rīsiem.

Jūs varbūt nodomāsit: tagad nu viņš Angeliku mazāk dievināt sāks, pie skaidra prata nāks! Nieki! Vai tāpēc vien, ka viņas gaume tik tērēta un maigas austiņas tik amuzikalas, — vai tāpēc vien lai apraktu sapni par viņu — vienīgo? Nē, nē un vēlreiz nē! Mums taču paliek vēl tik daudz kopīgu interešu: par celtnēm un arhitektūru (nupat man tās lietas iepatikušas), var sākties kopīgi ceļojumi pa Padomju Savienības gleznu galerijām un novadpētniecības muzejiem, alpīnisms, ūdens slēpošana, somu pirtis, izbraucieni ar kanu laiviņām pa pilsētas kanālu, kopīgi apmeklētas lekcijas Planetārijā, kopēji bērni. Tas, ka viņa nekad nemilēs simfonisko mūziku, nenozīmē, ka viņa nekad nemīlēs ari mani. Kā vecos laikos viens Cēsu aptie-ķeris teicis: jaunkundz, es taču mīlu jūs, nevis jūsu politisko pārliecību!

Orķestris beidzis spēlēt. Bet Angelikai dejošana iepatikusies: viņa sit plaukstās un smaidīdama hipnotizē orķestra vadītāju — saksofonistu. Blondais jauneklis balta svārciņā neiztur un padodas. Pamet ar galvu muzikantiem un spēlē lēno valsi, par bostonu sauktu. Tagad nu Angelika un es turpinām dejot bostonu.

— Mana sirds un dvēsele pieder teātrim, — saka An-žēla. — Vidusskolā iedama, ik vakarus pavadīju vai nu Jaunatnes teātrī, vai Dailē. Vēlāk man iepatikās Krievu drāma. No tā laika esmu ar teātri saindēta, skatos itin visu. Arī tos uzvedumus, kuri nesilda, un tadas ludziņas, kas ar savu primitīvismu gluži vienkārši kaitina. Mani patīkami satrauc pati izrāžu atmosfēra, es varētu tur sēdēt un skatīties diezin ko.

Tad lūk, kā! Arī mani valdzina teātris. Ne jau laika nosišanas dē| noņemos ar hepeningiem. Angelika un es esam atraduši kopīgu valodu, tagad saruna rit raiti un nepiespiesti. Ak dievs, cik viņa ir burvīga!

Angelika kaut kur dzirdējusi par mūsu piektdienām. Biedrs Skribo stāstījis: mēs uzvedot mistērijas... Tas taču tik neparasti! Piektdien mēs atkal sapulcēšoties, improvizēšot commedia del arte stilā, rādīšot galanto laikmetu un trīsdesmito gadu opereti... Jā, jā! Lai nebrīnoties: viņa zinot visu ... Kā dabūjusi zināt? Nu, tas esot noslēpums. Cik interesanti būtu piedalīties tādā hepe-ningā ... Bet viņu jau neviens neaicināšot... neesot nemaz ko cerēt! Mēs sapulcēšoties manā dzīvoklī, namā 38, uz galvenās ielas. Sestaja stāvā... 1 la, ha — smalki visu zinot... Diemžēl viņu jau neviens tur neielūgšot.

(Mājiens ar neapbruņotu aci.)

Kad es vēl joprojām neprotos, Angelika turpina:

— Jums tur esot lieliska istaba ar izbūvi mansardā. Kamīns, kamīna priekšā zvērāda, vilka suns Ringo, koka kāpnes (no lietota būvmateriāla, lakotas) — tās vedot uz bibliotēku. Plauktos Ronsārs, Vijons, Korneijs, Rasins, Bomaršē, Anuijs — franči, franči, vieni franči!

Angelika piemiedz savas platas acis un viltīgi raugas manī.

Dejojam lēno valsi... An-žc-la. An-že-la, gra-ci-a mia! Trīs ceturtdaļas andante tempa ... Anžela, Anžela ...

Kas viņai izrādījis manu istabu? Attēloja visu sīki — detaļās, dieva vārdsl Pat suni un kāpnes no lietota būvmateriāla neaizmirsa (toreiz, kad plēsa nost vecās mājas Dailes būvlaukuma, par nieka naudu sapirkos sausus dēļus).

— Es jūs laikam pārsteidzu? — smejas Angelika. — Biedrs Namgauds, jūsu draugs, nesen nolasīja man savu jaunāko poēmu «Divdesmitā gadsimta Dulcineja». Poēmā sīki apdziedāta jūsu rezidence un baigie notikumi kādā vēsa un miglainā oktobra nakti. Greizsirdīgs sāncensis mēģinājis nogalināt dzejnieku skaistas sievietes dēļ. Ak tētīt, kā man gribētos redzēt šo aitiņu — Dulcineju, kuras dej nopietni jaunekļi saccrē tik neiespējami vājas un salkanas poēmas!

Tas bija nāves spriedums manam draugam, es jutos gandarīts.

Mūzika beidzas, jo orķestranti steidzas vakariņot. Iekšēji gavilēdams, sekoju savai narai atpakaļ «Daugavas dzelme», kur viņu jau gaidīja divi galīgi pārskaitušies nēģi.

Nācās iet cauri vestibilam, garām stikla sienai: tur atvērās plašs skats pāri Daugavai. Pret naksnīgajām de-

besīm jauki iezīmējās uguņotās Rīgas panorāma. Mes abi apstājamies, lai paraudzītos šai brīnumā.

— Cik mūsu pilsēta skaista! — saku. — Mēs to nemaz tā īsti nenovērtējam. Nekad jau arī nav vaļas apstāties un notālēm pavērot. Lūk, mīlīgie torņi, kuru zaļganas piramīdas šovakar starmešiem izgaismotas, naktī viņi kļūst pasakaini. Pionieru pils ieapaļa terase ar kuplajiem kas-taņkokiem, varenais Doms, Pēteris ar sārtenām uguntiņam gaiļa astē, lai lidotāji būtu piesardzīgi. Lūk, Sarkano strēlnieku muzeja vara korpuss un šaipusē iegais-moto karavīru figūras granītā. Politehniskais institūts ar mirdzošo logu rindām un tur — kādreizējā citadelē — augstie republikas laukuma namu korpusi. Kā jūs domājat, Angelika: vai pašlaik nevajadzētu arī mums savu Korbizjē, savu Nīmeijeru, kurš radītu jaunās Rīgas īpatnējo arhitektūru, tāpat ka tie celtnieki — vecīši, kuri sešpadsmitajā, septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā gadsimtā veidoja savdabīgo Vecrīgu?

Angelikai aizrāvās elpa, viņa pārsteigta klausījās.

— Nu, vai zināt! Jūsu spriedumi ir gan pārsteidzoši... Klusais! Paskat vien, jūs te sapļāpājāt par Korbizjē, par Nīmeijeru, diezin kur tos vārdus esat dzirdējis? Varbūt interesējaties par arhitektūru?

— Ļoti... labak sakot — par stiliem ... Būvēšana kā tāda, godīgi sakot, mani maz interesē, bet, kad uzbūvēts, tad es labprāt runāju līdzi. Esmu stila cilvēks. Forma un stils ir mākslās darba dziļākā satura atspoguļotāji. Kur trūkst formas un vienota stila, tur nav arī mākslinieciskā satura. Vienīgi izziņas materiāls un kaila retorika var eksistēt bez formas un stila, taču tad jau ir tīrs primitīvisms.

— Bet ja tematika nozīmīga? Jūs taču to atbalstīsit, — saka Angelika.

Vai viņa par mani zobojas?

Ņemu un apvainojos.

— Jūs esat auksta pragmatiķe, biedrene Blaua (kad mani kāds apkaitina, kļūstu oficiāls), bet es — sapņotājs. Fantasts un jūras braucējs, gaisa grābslis, piķamice... Jums nav nekādu tiesību mani izsmiet. Mākslās ūdeņos atjauts peldēt gan lielām līdakām, gan dibcnlīņiem, gan asarīšiem. Pat kazragiem dotas tiesības eksistēt, lai kādam allaž pie rokas būtu kumosiņš, ko piekost dzīvības ūdens lāsītei.

— Par velti jūs uztraucaties un apvainojaties, biedri gaisa grābsli! To formas visvarenību jūs stipri vien pārspīlējāt. Arhitektūra jums vislabāk pierādīs, ka forma ne vienmēr atspoguļo saturu. Varbūt jums ir gadījies kaut kur ainavā ieraudzīt arhitektu uzplatus betona lietussargus? Pie tam vietas, kuras tie nemaz neiederas. Arhitekti šos lietussargus noskatījušies svešzemju žurnālos. Taču tie domāti pavisam citām klimatiskajām joslām, celti pavisam no cita materiāla, nevis betona. Domāti kā pārsegums futbola stadioniem tropiskā lietus apgabalos, bet tur tiem vēl arī sekundārs uzdevums: būt par labi nocietinātām koncentrācijas nometnēm kārtējās huntas kārtējā ap-

vērsuma dienas. Ar vienu šāvienu divi zaķi! Bet jus pļāpājāt par satura atspoguļošanos formā!

Viņa ir gudrāka par mani, — nospriežu. Nav vērts ielaisties strīda: nostādu sevi muļķīga stāvoklī. Jamo-dulē no arhitektūras uz intīmākām lietām.

— No manas istabas balkona pārredzama galvenā iela. Drausmīgi atbaidoši izskatās nesen blakus jaunceltnei atsegtais veca un solīda nama ugunsdrošības mūris. Kā izrauta zoba vieta. Balcers Pilviķis par to skatu aizvien šausminās, ziniet — viņš ir vēsturnieks, teātromans un nopelniem bagāts arhitekts ...

— Zinu, pazīstu, — saka Angelika.

— Ja jūs kādreiz uzkāptu līdz sestajam stāvam, parādītu arī jums ainavu no sava Olimpa augstumiem. Vienreizējs skats!

— Vai tas bija domāts kā ielūgums apciemot jūsu rezidenci? — prasa Angelika.

— Es būtu pārlaimīgs, — saku.

— Jūs parādītu ari savu bibliotēku? Ļautu pašķirstīt Satobriāna, Sent Bēva sējumus?

— Jūs protat franču valodu?

— Un peu, monjieur!

— Atnāciet rītvakar ...

— Bet suns? Jums piederot drausmīgs suns.

— Suns rej gan, bet nekož. Uzsauciet stingrā balsī: Ringo, lupatmaiss, uz vietiņām!

— Ila, hā! Man patīk: Ringo, lupatmaiss, uz vietiņām! Ringo, lupatmaiss, uz vietiņām! ...

Un smiedamies ines ienirstam «Daugavas dzelme». Bars ir tukšs un tumšs. Pie letes sēž divi vīreļi, viņi paspējuši nokaitināt bārmeni Koju.

— Nikolajs Trifonoviēs mums vairs neko neielej... Kā papagailis atkarto vienu un to pašu frāzi: хватит, товарищи! Хватит, товарищи! — A\es te sēžam un kūkojam ka divi veci muļķi, bet tu danco un amizējies, jauki gan!

— Dabūsim taksi, — Angelikai ausī čukst Jaspers.

Brauksim uz Rīgu, uz Skapi! Tur parādījies lielisks

kokteilis, saucas «Pēkšņā nāve», vien iepriekš jāsamaksā. Dažreiz gadās ari franču punšs «Bompapicr»... Mana sirds asiņo, Angelika ...

Angelika veikli atraisījās no abiem uzmācīgajiem pielūdzējiem. Jāsteidzoties mājās, viņai vēl saimniecības lietas kārtojamas. Dzīvojot tepat Pārdaugavā, Uzvaras bulvārī. Muzikants viņu pavadīšot, Jaspers ar Pipu varot mierīgi braukt uz Skapi un uzdzīvot tālāk.

To nu daiļamatnieks Pips Skribliņš un dzejnieks Jaspers nebija gaidījuši! Viņi mani vairs no acīm neizlaida. Nāca līdzi Angeliku pavadīt. Tas bija liels, moderns nams, speciāli arhitektiem celts. Tur dzīvoja Angelika. Viņas apartamentos esot jauka darbnīca un gāzes kamīns. Skapji iebūvēti sienās.

Jaspers ar Pipu ilgi tielējas, lai Angelika ielaižot un parādot to visu dabā, taču jaunava bija nepielūdzama. Aizrādīja, ka pulkstenis rādot jau pāri divpadsmitiem: godīga sieviete tik vēlu naktī savos apartamentos neprecētus vīriešus vairs neielaižot. — Ar labu nakti, čau! — viņa

teica, ielīda parādes durvīs un rūpīgi tas no iekšpuses aizslēdza.

— Tīrās epifānijas! — sāpīgi iekunkstējās Jaspers.

Uz stūra šķīrāmies sabozušies un aizbraucām katrs uz savu pusi. Pips ar piekto tramvaju uz Bišumuižu, es ar septīto trolejbusu uz priedēm, bet nabaga Jaspers, lai dziļāk izjustu savu neveiksmi un pazemojumu, gaja kājām pāri Oktobra tiltam, neskatoties uz to, ka bija sācis smidzināt riebīgi ledains lietutiņš.

Nav Jaunuma bez labuma, kā mēdz teikt apmuļķotie: rīta agrumā dzima jauna poēma — «Divdesmita gadsimta sfinksa». Lai visi labie gari palīdz viņam, jaunam dzejniekam!

IV

Piektdiena, 19. oktobris. Pulkstenis deviņpadsmit nulle nulle. Telpā drūzmējas seši cilvēki. Mēs nu būtu gandrīz visi. Nav vēl ieradusies biedrene Angelika Blaua (viņa taču tik sirsnīgi apsolīja!), Sabiedriskā doma virtuvē vāra teju un mazgā traukus. Doktors Jānis Dūris (Fr. Māl-berģa lokalizēts 1857. g.) atnāca jau stundu agrāk, tīrā nelaime! Man ar viņu bija janoņemas, jaklausās apdilušajās reminiscencēs, jaizliekas ieinteresētam, fū! Tagad nu viņš uzlīdis manas bibliotēkas galerijā, rakņājas pa grāmatplauktiem, kaut ko meklē. Neuzkrītoši vēroju, vai kādu sējumiņu neiebāzīs kabata. Pazīstam tādus biblio-filus! Tā radusies ne viena vien ievērojama grāmatkrā-

tuve. Varbūt vajadzēja Ringo ar visu lupatmaisu uzgui-dināt tur augšā? Suns nekad vēl nav redzējis tik daudz aktieru vienuviet — bailēs ielīdis vannas istaba un nenāk vairs ārā. Ja dalībnieku skaits tik strauji augs, būs jā-meklē citas telpas.

Tomass Torkvemādo ncpacietigs sēž pie vadības pults, pareizāk sakot — pie manas nošu pults, uz kuras, kājās stāvēdams, rakstu partitūras. Ta darījuši ievērojami vīri, par piemēru, Bahs, vecākais. Tas vien jau palīdz jaunam iesācējam, atvieglo ceļu uz Parnasu, jo tu dari tāpat kā Viņš ...

Balcers Ernām Pilviķis paskatās pulkstenī un piesit gongu. Pakāpies uz balkona durvju sliekšņa, viņš lūdz dalībniekus uzmanīgi noklausīties šī vakara spēļu noteikumus un režisora norādījumus.

Balcers Pilviķis. Godājamie pilsoņi, mīļie teātra draugi! Cik tas arī būtu sāpīgi, taču tirgus spēles un mistērijas pieder jau mūsu licpeningu vēsturei. Tās mēs ar lieliem panākumiem uzvedām pagājušo piektdien. (Ilgstoši aplausi. Sabiedriskā doma ienes patvāri. Kur viņa, pie velna, to nospērusi?)

Šovakar dosimies astoņpadsmitajā un deviņpadsmitajā gadsimtā. Kā pa tumsu, kā pa ēnu iziesim pa apakšu tam visam cauri, kamēr nokļūsim divdesmitā gadsimta trīsdesmito gadu sākumā. Dota hepeninga virziens un uzdevums: lauzīt galvu un atklāt, kuros momentos arī vēlākos laikos spontāni uzliesmojis komediantu gars, kuros brīžos vēl atdzīvojušās spēles uz tirgus laukuma, ielās un Dau-gavmalā, lai pēc tam uz mūžu sastingtu, lai taptu iemūrētas četrās zidtapešu sienās, ar zelta arkām un dzelzs aizkariem rotātās skatuves avanscēnās, pumpainiem balkoniem un klīrīgām ložām beletāžā, ar bufetēm pagrabos un mālderzālēm bēniņos. Sos iespaidīgos mākslas kombinātus tad nu cienījami vīri nosauca par profesionāliem akadēmiskajiem teātriem, konkrēti Rīgā — par «Musi», it kā musitim (klēpju sunītim) būtu kāds sakars ar mūzām. Šekspīra kungam, kas dzīvoja pie Aivonas upes angļu zemē, mazu brītiņu vel izdevās patverties viesnīcas pagalma, tāpēc ka dekorāciju vietā tur rēgojās bezkaunīgi uzraksti ar melnu ogli uz baltas sienas (abstraktās literatūras sākumi), taču sirmā Rīga nepiedzīvoja tādu laimi, jo Musse bleibt Musse. Neba tur tautu skatīties ielaida, neba tirgus spēles pielaida, tadej jau, ievadvārdus sākot, aizrādīju, ka astoņpadsmitam un deviņpadsmitam gadu simtenim izlīdīsim pa apakšu cauri ...

Doktors Jānis Dūris (skaļi). Atļaujiet, man ir maza piebilde!

Piebilde?

Līdz šim neviens un nekad nebija uzdrīkstējies pārtraukt Balceru Ernām Pilviķi, kad, acis uz augšu pavērsis, viņš sacīja ievadvārdus. Nopelniem bagātais teatro-māns piesarka, noņēma acenes un, savaldījis sašutumu, nicīgi iesmējās.

Pilviķis. Paskat vien! Kas jums tur būtu ko iebilst?

Jānis Dūris. Esmu pensionārs un gaužam vecs vīrs, šobrīd mana atmiņa nav spoža, bet jaunību — to nu es atceros smalki. Tas notika 1857. gadā, toreiz Fr. Mālberģis mani «Majas Viesi» lokalizēja. Kādu vakaru — tas laikam bija sestdienas numurā — dzirdu, ka pakaļējā lappusē divi viri sarunājas. Toreiz, ziniet, pakaļējā lappusē vis nelika Simenonu un netaisīja sev nepatikšanas, toreiz par pakaļējo lappusi maksāja tikpat daudz ka par publicistiku. Tātad es klausos — pakaļējā lappusē divi sarunājas (biju iespiests vidū — pilna atvērumā, tāpēc varēju labi dzirdēt). Tas viens sakās esam Brencis, tas otrs sevi dēvē par Žvinguli...

Brencis (zemā balsī). Žvinguli, kur tu tādu varen augstu melnu cepuri, ļipainus svārkus un spīdīgas kamašas ņēmi? Apslēptu mantu būsi uzracis, vai?

Žvingulis (tievā balsī). Ej nu ej, muļķa Brenci! Biju angažierēts no kumēdiņu rādītāja Holteja kunga priekš Ecnorcs par kambarsulaini. Iedeva pat skatuves vārdu — Daugavmalas Žanis, augstcienībā zīmējos.

Brencis. Un visu to takelāžu par brīvu deva?

Žvingulis. Jā. Holteja kungs uzbļāva, lai es taisoties, ka pazūdot. Tad nu es pazudu ari ar visu costum garderobe. Brencis. Ko? Stum gardi robā?

Žvingulis. Muļķis! Nevis robā, bet — fraka,

franču smakā un angļu šapoklakā![6]

... Pateicos par uzmanibu! — nobeidz Jānis Dūris un paklanās. Klusums.

Torkvemādo. Tie ir zagļu joki.

Balcers Pilviķis. Miļo doktor, tie ir avīžu joki. Tā jau nevar! Brencim un Žvingulim nav nekāda sakara ar Rīgas teatra vēsturi.

Jānis Dūris. Bet tie taču runāti dialogi! Tiri dialogi ar lielu kultūrvēsturisku nozīmību. Un kā ar Ādolfu Alu-nanu? Vai tad Alunāns nedarbojās deviņpadsmitajā gadsimtā, vai nedziedāja kuplejas, vai nesmīdināja tautu? Manuprāt, tas ir pats spilgtākais tautas komediantu gara uzliesmojums mūsu teātra vēsturē, pie tam deviņpadsmitajā gadsimtā, bet jūs taisāties tam izlīst pa apakšu.

(Jānis Dūris — tīrais šķelmis: bezbailīgi oponē erudītajam pētniekam Balceram E. Pilviķim. Doktoriņš sagrābis mūsu vadoni ar grieķu-romiešu cīņas paņēmieniem, taču mūsējais nav pliku roku ņemams: viņš tūdaļ izlocīsies kā zutis no vecā prātnieka rokām, jūs to paši redzēsit, es galvoju, ka izlocīsies.)

Pilviķis. Ādolfs Alunāns? Viņa lugas tik daudz reižu uzvestas, par viņu pašu tik daudz runāts un rakstīts, ka mēs ar saviem hepeningiem tur vairāk neko nevaram ne pielikt, ne atņemt. Ziniet ko, doktor. Nopērciet biļeti un aizejiet uz «Lai top» izrādi Dailē, liekas — šai sezonā viņa vēl turas repertuārā. Jūs dabūsit zināt visu par Ādolfu Alunānu, par viņa nozīmi un vietu teatra vēsturē un lieki nekavēsit mūsu trupas mērķtiecīgo darbošanos ...

Jānis Dūris mazliet apkaunējās un pieklusa. Doktors patiesi nebija redzējis «Lai top». Smalks cilvēks, prot gudri izrunāties, bet uz teātri neiet — tādu diemžēl pie mums vis netrūkst...

— Atļaujiet turpināt, — kliedz Pilviķis. — Tātad — esam nonākuši pie galantās komēdijas. Iegaumējiet: neviena rupja vārda, neviena smirdīga saukļa, nekādu divdomību! Joki kļuvuši maigi un smalki kā beļģu mežģīnes — tikai mājieni, mājieni. .. mazi akcentiņi virs de-koltē, ne zemāk ... It īpaši es to saku, biedri, tai sakarībā, ka šodien pie mums pirmo reizi ieradīsies sieviete — arhitektūras studente biedrene Angelika Blaua. Dāma!

— Kur gan viņa kavējas? — rūc Pips Skribliņš, pulkstenī skatīdamies.

Istabā ienākusi Sabiedriskā doma ar paplāti un sviestmaizītēm.

— Lūdzu, kungi, — saka Skaistā Helēna, — daina atnesa desu un siera maizītes, ņemiet par labu, uz veselī-bām!

Tagad mazliet apkaunējās un pieklusa Balcers Ernanī.

— Ziniet ko? — saka Skaistā Helēna. — Ja es būtu sieviete, es nu gan laikam uz jums visiem nospļautos!

Iestājās mazs apjukums.

Bet tad Ringo sāka riet, jo bija atnākusi Viņa — sieviešu sieviete, pasaules dieviete, dāma melnajā mini, svītrotajā puloverā —

Blaua Angelika Jana meita no Cēsīm

Pēc ceremoniālās sasveicināšanās un iepazīstināšanas Tomass Torkvemādo lūdz Anžclu apsēsties dīvāna stūrī (arī pārvaldniekam sirds nav no krama). Pilviķis savā ievadrunā nonācis līdz lietas kodolam.

Balcers E. Pilviķis. Tātad — šovakara temats: komedianti un spēles divdesmitā gadsimta trīsdesmitajos gados. Par šī laikmeta nožēlojamajiem politiski ekonomiskajiem apstākļiem, šķiet, nebūs daudz, ko skaidrot: tos laikus dažs no jums pats ir piedzīvojis (viņš palokās pret doktoru un pārvaldnieku), jaunie par tiem vēstures grāmatās lasījuši (viņš paklanās pret Angeliku). Teātris rīdziniekiem (es te domāju darbaļaudis un inteliģentos bezdarbniekus) toreiz bija cīņas ierocis, ass cīņas ierocis pret buržuāzijas varas vīriem, snobiem un jaunbagātniekiem, pie tam tik zibenīgs un veikls, ka, jebkura maisā iebāzts un noslēpts, arvien kā īlens līda ārā un dūrās cilindroto kungu pa ... (kliedzam: padusēs, pakaušos! Pilviķi, nepārkāp galantās komēdijas stilu!) Kas pēc tam Namsaimnieku klubā sākās par brēkšanu, kas Grīziņkalna būdelēs par smiešanos!

Policijas prefekta rīcība bija administratīvas sankcijas. Komediantus nosodīt vairāk par divām nedēļām arestā un simts latiem naudā prefekts neuzdrošinājās. Pārāk iespaidīga un draudoša bija liela strādnieku, bezdarbnieku un arodnieku armija. Pēc «Sliežu bīdītāja», pēc «Riņķa kvadratūras» izrādēm, kājās stāvot, ļaudis dziedāja Internacionāli. bet par dziedāšanu vien nedrīkstēja sodīt, nebija ne tāda punkta, ne tāda paragrāfa. Cita lieta, ja izdotos pierādīt, ka tāds un tāds aktieris ir komunists, tad būtu pārmācības nams, bet aktieri toreiz bija lieli skunstnieki: prata notēlot bezvainīgus jokdarus, apcēla vientiesīgākos policistus, veda ap stūri slepenos no Alberta ielas. Komēdija uz dzīvību un nāvi! Ne jau smiekli vien. Spēlē, spēlmani!

Labi atceros Katlakalna vecīti — jā, jā, vēl šodien viņš ir sveiks un vesels. Toreiz — jauns aktieris, tikko Ūsiņas dīgt sākušas. Nedzērājs. Kolosāla epopeja! Esmu izgriezis bildes no vecām avīzēm, materiālus labi sagatavojis, šovakar to visu parādīsim. Bet iesākumā bija tas vārds — «Ju-Jū». Kas tas par vārdu «Ju-Jū»? Tas ir Ofenbahs, darbaļaužu teātrim pārstrādāts Ofenbahs. Melodijas gan tās pašas vecās.

Mūzikas daļas vadītāj! Lūdzu ieņemt vietu pie klavierēm. Tūliņ sāksim uvertīru.

Es. Cienījamais režisor! Man jātēlo Pikillo loma, šoreiz es nevarēšu spēlēt uvertīru.

Jaspers. Oja, kā tad tā? Es taču tēlošu Pikillo, tā bija norunāts!

Pips Skribliņš. Nē, režisors piekrita, ka Pikillo loma visvairāk piemērota man. Es vienīgais no jums spēju paņemt augsto si, lūk! — Un Pips izlaiž spalgu bļāvienu, tas tiešām ir si, goda vārds — si!

Pieceļas Torkvemado.

Torkvemādo. Biedri! Direkcija, tas ir, nama pārvaldnieks (es) un galvenais režisors (viņš), izskatīja strīda jautā-

jumu par to, kurš no trim pretendentiem šovakar tēlos Pikillo.

Direkcija nolēma:

a) Ofcnbaha āriju, kurā ierakstīts augstais si, transponēt kvartu zemāk, lai neaizbaiditu klausītājus;

b) tā kā biedram Jasperam uzticēts pats galvenais un pats sarežģītākais tēls — prezidents Ringolds Var-vērze, tad direkcija nolēmusi atbrīvot biedru Jasperu Namgaudu no Pikillo lomas uz visiem laikiem;

c) ievērojot to, ka Katlakalna vecītis pēc profesijas ir vieglais fūrmanis, un vērā ņemot vēl to, ka otrajā cēlienā viņam būs jābrauc ar Džipsiju — vecā forda vraku, tad direkcija uzliek par pienākumu Pipam Skrib-liņam, kuram ir autovaditaja tiesības, tēlot Katlakalna vecīša izsmieklu — Pedrillo;

d) pēc direkcijas domām, vienīgais, kurš paliek pāri, ir muzikants. Pēc uvertīras izpildīšanas viņam nekavējoties jāpārģērbjas, jāuzliek melnsprogainā parūka un jāsāk dziedāt: «Tur ābolsvētdienā es ieraudzīju tevi, un ziemsvētkos man pirmo skūpstu devi».

Jaspers un Pips. Vai ne?! Tas zutiņš aizvien prot ierīkoties ...

Balcers E. Pilviķis. Ceru, ka biedrene Blaua jau laikus saņēma eksemplāru un ir iemācījusies pasvītroto tekstu?

Angelika. Jā.

Balcers Pilviķis. Vai biedrene Angelika dod savu piekrišanu piedalīties mūsu hepeningā?

Angelika. Ja, ja.

Pilviķis. Tādā gadījumā atļaujiet direkcijas vārdā pateikties un paziņot, ka jums piešķirts godpilnais uzdevums tēlot Sreinbušas čigānmeitu Perikolu. Vai jūs apmierina partnera ārējais izskats un uzvešanās?

Angelika. Jā, jā, jā!

Balcers E. Pilviķis. Tas kungs to ir dzirdējis. Izrādes vadītāj, dod zīmil

Torkvemādo piesit gongu.

UVERTĪRA

Merķeļa iela. Vakars burvīgs. Lokāla «Bi-Ba-Bo» parādes durvis. Siltes, reklāmas (darinājis un mālējis Pips Skribliņš): ēdienu veikals «Sukubs». Aukcioni «Vāko». Firmas «English Tailor» īpašnieki Vaidenboims un Aisbergs piedāvā divrindu sako. Miesnieka bode ar buļļa ragiem gaisā. Skatlogā klinšu bļoda ar ledus gabaliņiem, kurus tekošs ūdens maisa. Ūdenī ar baltu dvieli pārsegta pudele secco. Pa restorāna atvērtajām durvīm skan daudzbalsīgs korālis:

— Dzer, dzer, brālīti, dzer: bēdas un raizes ne der!

Dziesmu pavada vaimanājošs saksofons un vientuļa, pārmocīta vijole ar «fīrteltoņiem». Pa zāli slīd un joņo bālgans ķelneris mērču nosmulētā svārciņā, ananasus pārdod viņš uz mārciņām.

Bet tur — pāri pretī ziedošo liepu alejā pastaigājas čigānmeita Perikola no Sreinbušas (tēlo Angelika Blaua).

Viņa ir ļoti izsalkusi, tai šodien vēl nav gadījusies izdevība paēst. Perikola vēro «Bi-Ba-Bo» spoguļdurvis. Tur salīcis stāv viņas mīļais Pikillo (tēloju es), gaida, kad iznāks kāds piedzēries tirgonis un iedos pāris desmitu santīmu, lai sameklē fūrmani. O, tad viņi abi aizies uz Daugavmalu, uz «Melno bumbu» un saēdīsies sīpolu zupu. Iedomājusies smaržīgo, brūngano virumu, Perikola saldi iesmejas un sāk sist knipjus.

Viņu pārprot garāmgājējs džimmija kurpēs un salmu cepurē. Slaists apstājas, iepleš kājas un saka: iesim, tau-renit, nežēlošu latu!

Perikola iebrēcas, baltā hūte uzlido gaisā, taisni miesnieka šiltei ragos. Meitenei paliek salmi asajos nagos. Seko lāsti Sreinbušas dialektā.

— Ek, tā! — iekliedzas Pikillo un diedz pāri ielai, kur sācies tracis lielais. Bet džimmijs ir aizbēdzis, tīrais čabata; Pikillo nav ne santīma kabatā, tāpēc viņš uzsāk skumju duetu mi minorā.

(Duetu dzied Pikillo viens pats: Angelika nespēj noturēt meldiņu. Trīs dienas mācīju, sēdināju viņu sev blakus pie klavierēm, taču viss velti. Viņai tiešām nav ne balss, ne muzikālās dzirdes. Nospriedām tā: duetā viņa vārdus tikai marķēs.)

Pikillo. Sirmā Rigā sēžam mēs ķieģeļkaudzē,

Lietus, ko sēnes mil, abus mūs saudzē.

Mājpele pārtek tev pāri sīkām pēdām,

Tā kā strazdi esam mēs bez bēdām.

Abi. Jo sudrabveikalā Šveices pulkstens zvana:

No Jurģiem esmu tavs, bet tu no Jāņiem mana!

Pikillo. Kā kaparnaudas ripiņām gaišbrūnām,

Spulgs ņemts tev acīm no bruģa sūnām. Krāmbodēs mazās dienā smejam abi,

Bet Rožu ielā būs mums nakti labi.

Abi. Jo ābolsvētdienā es ieraudzīju tevi

Un ziemsvētkos man pirmo skūpstu devi.1

Perikola. Ak tētīt, kā man gribas ēst, Pikillo! Pie Kam-kina logā ieraudzīju ananasus ...

Pikillo (dzied). Ari es pie loga gaišā stikla

Stumdīts, grūstīts, pussabraukts no

motocikla,

Stāvēju kā pacietīgs flamitigo.2 (runā)

Bet tagad — pietiek! Ejam uz pestīšanas armijas šļumu pieteikties aleluja kandidātos. Par to majors Hai Vīkombs pacienās ar siltām vakariņām un iespiedīs katram delnā latu gultasvietai.

Perikola. Es neiešu, Pikillo, man riebjas tā smaka ... Pikillo. Bet divi lati ir nauda traka.

* E. Adamsons. 2 Oliveretto.

Pcrikola. Pagaidīšu tepat... ja labi veicas, skrien atpakaļ, cik ātri vien vari.

(Pikillo aiziet.)

Pie mana dzīvokļa durvīm kāds zvana. Sabiedriskā doma ielaiž Katlakalna vecīti. Viņam rokā pātaga, galvā spīdīga fūrmaņa cepure. Ienāk un apsēžas pirmajā rindā.

Katlakalna vecītis (Balcers E. Pilviķis). Sveiki, biedrīši! Ka tevi Sīmanis ar ārāI Izrāde laikam jau sākusies? Ta nu re, atkal nokavējos... Kamēr Lticavsalā zirgu jūdzu, tamēr viens afērists bija licis izgriezt dzelzs tilta viduci un palaist jūriņā kuģi ar sapuvušām siļķēm, jo prezidenta kungs pili vairs nevarot izturēt to smaku.

Dežurējošais policists (Skaistā Helēna). Kas par afēristu? Ko tu ar to domāji?

Katlakalna vecītis. Es domāju to pašu, riktīgo.

Policists. Varbūt tu domāji prezidenta kungu pašu?

Katlakalna vecītis. Nē, pašu gan es nedomāju. Pats savu smaku jau nejūt.

Policists. Nu, piesargiesl Es tevi pazīstu caur un cauri, neesmu ar pliku roku ņemams.

Katlakalna vecītis. Tu esi viens gudrs puika.

Slepenais (es). S... (Draud policistam ar pirkstu.)

Katlakalna vecītis. Are, nolēmu visiem uzdāvināt to jaunmodīgo spēlīti, ko par ju-jū sauc (dala aktieriem apaļus zīdpapīra vēdeklīšus gumijas saitītēs). Viņu spēlē tā: met uz augšu un leju. Saraujas — izplešas, saraujas — izplešas; ceļas — krīt, ceļas — krīt, tāpat kā prefekta kungs: ceļas, krīt, ceļas ...

Visi (skaļi). ... krīt!

Policists. Tagad nu gan tu nāksi man līdzi; nu es sastādīšu protokolu: trīs dienas arestā un piecpadsmit lati naudā.

Slepenais (rāda noslēpumainas zīmes). S... š... š...

Katlakalna vecītis. Oja, ūja, kārtībnieka kungs! Vai tad avīzes nemaz nelasāt? (Izvelk no kabatas laikrakstu.) Skat, drukāts melns uz balta: par valsts naudas piesavināšanos no amata atcelts prefekts Jāņkalns, viņa vietā apstiprināts ģenerālis Kampausis.

Policists. Man nekas nav zināms. Nāc vien līdzi!

Slepenais (izmisumā). S... š... š... še, kur līgo priežu meži, esmu dārgām saitēm siets, še ir mana ... dziedāsim visi, mīļie teātra draugi! (Policistam.) Lasies, muļķi, es palieku tavā vietā!

Katlakalna vecītis. Noskatīšos izrādi, kamēr zirgs auzas paēd. Ka tevi Sīmanis ar ārā! Tas taču restorāns «Bi-Ba-

Bo»!

Gongs.

Perikola staigā pa Merķcļa ielas alejas pusi šurp un turp. Jaunais prefekts Kampausis ved policistu, pie auss sakampis.

Prefekts (tēlo Jānis Dūris). Kāpēc tu, idiot, mani nesveicini? Kāpēc nedod godu?

Policists. Piedodiet, jūsu augstība! Nepazinu. Vakar bijāt cits...

Prefekts (atlaiž ausi). Stāvi te uz vakts!« Prezidents Ringolds Varvērze nupat pārģērbās par zinātnieku — uzvilka mantiju un caur virtuves durvīm slepeni atstāja pili. Viņš nodomājis izlikties par doktoru honoris causa un uzzināt, ko par prezidentu domā vienkāršā tauta, ko runā. Šinī iecirknī tagad nobrīdini visus pēc kārtas: ja ko jautātu, lai apgalvo, ka pavalstniekiem klājas aizvien labāk un labāk, ka ļautiņi mīl prezidentu kā brāli un domā tikai to pašu, ko prezidenta kungs. Vai! tam, kurš mēģinās sūdzēties par kungu bardzību, bezdarbu, sapuvušām siļķēm vai nederīgiem korķu viļķiem! Stāvi uz vakts un vēro! Man jāskrien uz Torņa ielu, jāizklīdina divi tūkstoši bezdarbnieku. Būs ko rauties, jo pie mums bezdarba nav un nebūs! Stāvi uz vakts un vēro, utubunga! (Aizskrien.)

Policists. Taisni tā, jūsu labdzimtība, utubunga!

Lēni tuvojas doktors honoris causa melnā mantijā, trijstūru cepurē. Laipni jautā policistam.

Prezidents (Jaspers). Kā tevi sauc, draudziņ?

Policists. Utubunga, jūsu gaišība.

Prezidents. Ta lab, ta lab... Tu esi pazemīgs, tāpēc es tevi paaugstināšu par Aleksandra augstumu iecirkņa priekšnieku. Bet tagad ej un pasauc ārā restorāna īpašniekus, miesnieku, Wako» aukcionārus un drēbniekus Vai-denboima un Aisberga kungus.

(Policists izpilda pavēli un noslēpjas aiz kādas resnākas liepas.)

Rinda pie «Bi-Ba-Bo» spoguļdurvīm nostājas uzaicinātie andelmaņi.

Andelmaņu koris (mēs četri). Cik jauki dzivot Baltijā,

Lielprezidenta tēvijā, Pidri, pidri, pidrallallā — Lielprezidenta tēvijā.

Prezidents. Jauki, jauki... tā ir sena dziesma jaunās skaņās, pateicos — lūdzu ... Kā ekonomijas doktors, kā indoeiropofils un letologs gribu uzdot jums, mīļie biznesmeņi, dažus zinātniskus jautājumus. Vispirms «Bi-Ba-Bo» īpašniekiem Tiltiņa un Bomja kungiem: kā iet ar šeftēm?

Tiltiņš ar Bomi. Ar kurām šeftēm?

Prezidents. Nu, ar tām pašām (kustina uzaci).

Tiltiņš. Rādītāji ceļas uz augšu, doktora kungs.

Prezidents. Ta lab, ta lab... Kā miesnieka kungam?

Miesnieks. Desiņas es pārdodu ar katru dienu lētāk. Pēc gada došu par velti, bet vēl pēc gada — maksāšu pircējiem klāt.

Prezidents. Kur tad jūs ņemsit kapitālu?

Miesnieks. Pārdošu svaigu un ēdamu gaļu par trīskārtēju cenu. Vai tad jūs domājat, ka atmaksājas tos ragus un nagus nodot Dābola līmes fabrikai? Labāk jau tad desās! Tā man ir lieliska reklāma. Barošu govis pats ar saviem salmiem.

Prezidents. Tad tāpēc jums uz šiltes buļļa ragā uzkārta salmenīca! Lieliski! Atļaušos apgalvot, ka jūsos jau saskatāmi latviešu miljonāra iedīgļi. Bet kā iet aukcionāriem no «Vāko»?

Direktors. Nav ko gausties un trakot! Katru mēnesi ūtrupju skaits pieaug. Ar vārdu sakot, pēc diviem gadiem sīkie gnīdas būs izdeldēti, paliks vien giganti. Tad mēs pārcelsimies uz Sanfrancisko un dzersim tīru visko.

Bet mums ir arī kāda sūdzība. Galma gleznotājs Bata-rags, kuru prezidenta kungs aizsūtījis Parīzē papildināties uz valsts rēķina, nebrauc mājā, tērē naudu, bet mēs neko no viņa nevaram piedzīt. Nav arī nekādu mantu atstājis, ko aprakstīt. Dzīvoklī palicis vien kājslauķis, zobu suka un dažas tukšas pudeles. Lūdzam jūs kā ekonomisko tiesību speciālistu dot padomu, ko iesākt.

Prezidents. Batarags jāatved no Parīzes mājā.

Direktors. Bet kurš to uzņemsies? Vilcienā Bataragu neviens neiedabūs.

(Katlakalna vecītis, kas sēž pirmajā rindā, paceļ roku un lūdz vārdu.)

Katlakalna vecītis. Ja vēlaties, es ar savu ķēvīti viņu atvedīšu.

Prezidents. Kas tas tāds ir?

Policists (iznāk no paslēptuves). Tas ir vieglais fūr-manis.

Prezidents. Tu apņ'emies aizbraukt ar savu zirgu uz Parīzi un atvest gleznotāju Bataragu?

Katlakalna vecītis. Ko tu, cilvēks, darīsi? Braukšu es uz Parīzi, ja dosit auzas no valsts sēklu fonda (spēlējas ar ju-jū).

Prezidents. Redziet, cik atsaucīgs un laipns cilvēks no viszemākās šķiras. Mācieties no viņai Ko tu saki, fūrma-nīt, par prezidentu Ringoldu Varvērzi? Kā viņš tev patīk?

Katlakalna vecītis. Es nesaprotu, ko tie studenti viņu tik briesmīgi lamā, — man prezidents patīk. Sirds cilvēks.

Prezidents. Kā tad viņi prezidentu lamā, un kur tu to esi dzirdējis?

(Aiz koka parādās prefekts un čukst: vajadzēs aizbāzt tam muti).

Katlakalna vecītis. Ai, nē... man kauns (spēlējas ar ju-jū) ... nevaru ...

Prezidents. Nu, miļais fūrmanit, kā tad bija ar tiem studentiem? Saki vien, esmu labsirdīgs zinātnieks un pētnieks. Sociologs.

Katlakalna vecītis. Par izsūcēju sauc, par fašistu, par cūkcepuri, par ...

Prezidents. Pietiek, pietiek! Tu atved, draudziņ, tos stu-dentiņus pie manis, es tev iedošu adresīti... Man viņi patīk, smieklīgi cilvēciņi.

Katlakalna vecītis. Es gan to neteikšu, ka smieklīgi... Bet nu pie lietas, kungs: kad man jāsāk taisīties ceļā?

Prezidents. Vispirms aizej pie mana studiju biedra Kampauša. Viņš tev sagādās vizas un furāžu.

Katlakalna vecītis. Vīzes man nevajaga, bet kuražas tikko kā lakotas.

Prezidents. Pamuļķis tu esi, fūrmanīt! Sēdies. Bet kur palika kungi Vaidenboims un Aisbergs? A! «English Tai-lor». Kā klājas?

Aisbergs. Das geseft jēt briliant, a porec prezident!

(Visi nobīstas.)

Pa aleju nāk Perikola. Viņa ierauga policistu un skaita:

Vienam saimniekam bij suns,

Viņš to mitēja.

Suns nokoda elejant\

Viņš to nosita.

Nosita, apraka Un uz krusta rakstīja:

Ringo, lupatmaiss, uz vietiņām!

Saceļas liels tracis. No slēptuves izskrien prefekts un dežurējošais policists ar roku dzelžiem.

Prefekts (uz Perikolu). Rokas augšā! Atdot ieročus! Perikola. Kādus ieročus?

Prezidents. Ak! Kāda neredzēta skaistule! Daiļaviņ, kā tevi sauc? Nebaidies, mans bērns!

Prefekts. Sī čigāniete briesmīgi apvainoja jūsu augstību. Viņa jūs nosauca par lupatmaisu.

Policists. Es pataustīšu, vai nav ieroči.

Prezidents. Rokas nost! Lasieties visi projām, sivēni tādi! Ja valstī ir tik maziņa, tik glitiņa opozīcijiņa, tas nāk tikai par labu gudram valdniekam. Prom! Ratā! (Visi aizbēg. Perikola nikni skatās uz prezidentu.) Perikola. Ko tu uz mani glūni, ķēms?

Prezidents. Maigā būtne, es tevi gribu padarīt laimīgu.

Perikola. Vai tev, onkulīt (rāda uz pieri), kaut kas nav samežģījies?

Prezidents. Esmu prezidents un Zemgales hercogs Rin-golds Varvērze (nomet doktora mantiju). Lūdzu tavu roku.

Perikola. Prezidents! Tā jau katrs var nākt un uzdoties par Persijas šahu vai indiešu maharadžu. Pierādījumus!

Prezidents (izvelk banknoti). Lūk, simtnieksl

Perikola (priecīgi). O, paldies!

Prezidents. Nē. Skaties: kas te ir — tai apaļajā bildītē?

Perikola (ilgi pēta). Mērkaķis.

Prezidents. Nu, nu... papētī labāk. Paskaties uz mani un tad — uz bildi.

Perikola (priecīgi). Ir gan tas pats. Nudien, tas pats! Ringo, lupatmaiss, uz vietiņām!

Prezidents. Fui, tā nē! Tev jānāk uz pili par manu sekretāri.

Perikola. Neprotu ne rakstīt, ne lasīt.

Prezidents. Sekretārei jādara pavisam kas cits.

Perikola. Es neprotu arī to. Man ir līgavainis Pikillo, viņš patlaban aizgāja diedelēt naudu. Kad būsim sakrājuši piecnieku, tad Krusta baznīcas mācītājs sola mūs salaulāt. Saukšos Pikillo madāma. Lūk, tas man tev, onkulīt, bija jāpasaka.

Prezidents. Vakariņās taču drīkstēšu tevi ielūgt, skaistulīt? Lūk, restorāns «Bi-Ba-Bo». Lieliska virtuve. Paēdīsim atsevišķā kabinetā.

Perikola. Est esmu ar mieru kauču nakts laikā. Vai sīpolu zupa būs?

Prezidents. Ko nu! Buljons ar restētām siera maizītēm, cepetis Madeiras mērcē, zandarts poļu gaumē, krēms želē, torte, smalkie vīni...

Perikola (rauj aiz rokas prezidentu uz durvīm). Arī ananasu? Vienu?

Prezidents. Tik, cik lien!

Perikola. Steigsimies, onkulīt! Ka neatnāk Pikillo.

Prezidents. Pēc vakariņām, galvoju, tu pati gribēsi kļūt par manu sekretāri.

(Abi prom.)

Torkvemādo piesit gongu.

Torkvemādo. Biedri! Izrāde jāpārtrauc. Notikumi sāk attīstīties tādā virzienā, ka esmu spiests iejaukties. Kur ir prefekts?

(Pie vadības pults pienāk Jānis Dūris.)

Ahā ... Vai jums, biedri Dūri, ir zināms pils galma iekšējās kārtības rullis? Kā skan kodeksa sestais pants?

«Prezidenta sekretārei jābūt precētai sievietei no labām aprindām. Sekretārei jerādāms atsevišķs buduārs.»

Bet Perikola ir neprecējusies čigāniete. Buduāru apdzīvo līdzšinējā sekretāre Lestenes bajāriete Brambilla. Kā jūs viņu dabūsit ārā? Izcelsies galma revolūcija.

Prefekts (saķer galvu un nosvīst).

«Bi-Ba-Bo» durvīs parādās prezidents.

Prezidents. Ķelner, ē, ķelner! (Pienāk ķelneris.) Neuzkrītoši piejauc šampanietim pudeli pieczvaigžņu konjaka un atnes kabinetā. Es ar viņu netieku galā. Ed tikai un ēd! Šausmīga apetīte. Tas viņai laikam ģimenē. Beidzot atprasījās uz tualeti. (Prefektam.) Nu, Kampausi, kā tev patīk mana jaunā sekretāre?

Prefekts. Pēc kodeksa sestā panta sekretārei jābūt precētai un no labas ģimenes.

Prezidents. Tad klausies! Pavēlu: triju dienu laikā Pe-rikolu apprecināt. Sameklēt kādu vazaņķi un nabagu. Vislabāk tādu, kuram dzīve apnikusi un kurš taisās mirt. Maksāt, cik paģēr. Kas Perikolai tēvs, māte?

Prefekts. Aitkopji. Dzīvo Sreinbušas krūmos.

Prezidents. Pārdēvēt Perikolu par Sreinbušas marķīzi Fandango. Tas neko nemaksā un neko arī nenozīmē.

Prefekts. Bet ko lai iesākam ar veco sekretāri — Lestenes Brambillu?

Prezidents. Sūti uz Brīvdabas muzeju vai Rundāles pili, man viens pīpis. (Šņāc ūdens.) Klau, Perikola ir gatava, viņa nāk jau ārā. Man tagad jāsteidzas. (Aiziet.)

Torkvemādo. Likumība vienmēr ir nodrošināta, ja pārkāpumiem dod attaisnojošu motivāciju un kodeksu interpretē pats valdnieks. Izrāde var turpināties!

Gongs.

Jautrā garastāvoklī pa Mērķēja ielu tuvojas Pikillo, divus latus saujā žvadzinādams.

Pikillo. Kāpēc mani, čigānu, bagātnieki par jēru zagli, par klaidoni tur? Es taču protu godīgi maizi pelnīt: visu vakaru pestīšanas armijā nostrādāju, divi latus nopelnīju. Ģenerāla Bota kundzene angliski runāja. Ir gan tā angļu valoda viena skaista valoda! Pierakstījos kurlmēmo korī pie majora Higinsa. Tas ir viens skaists koris: vadītājs plāta muti, bet dziedātāji rāda ar pirkstiem. Jēzus mācekļi arī runājušies caur zīmēm. Pēc tam šļumā jeb zamariešu stacijā pie Vidzemes tirgus iedeva šķīvi jēra zupas. Pēc tam devāmies kara gājienā uz templi Annas ielā, dziedādami «Visa galva asinīs». Pēc tam kopā ar aleluja kandidātiem cīnījāmies pret tabaku. Gājām pa ielu un kliedzām katram smēķētājam: draugs, kādēļ tu pīpo? Nelaimīgais, spļauj ārā to papirosu! Kamēr dabūju pa ausi un mani nolamāja par dullo čigānu. Kas par to, Marcinkēvič, divi lati kā no gaisa. Dārgā Perikola! (Meklē Perikolu.) Kur tu esi, mans rožu zieds, mana puķutabaka, mana čimandrika? Kur slē* e-e-pies?

Nāk Sabiedriskā doma — Skaistā Helēna.

Sabiedriskā doma. Negribu tevi sāpināt, Pikillo, bet lietiņas nav smukas. Prezidents ar tavu Perikolu, ieslēgušies atsevišķā kabinetā, ēd un dzer, beigās viņš to noteikti sarunās par savu privātsekretāri. Es pazīstu tādas zostiņas: nē, nē, nē! — kamēr lieta darīta.

Pikillo. Ko jūs runājat muļķības, Helēna! Perikola man zvērējusi uzticību. Sakrāšu piecnieku, un mācītājs mūs salaulās.

Sabiedriskā doma. Ja tu būtu skaistule, ko labāk gribētu — naudīgu veci vai nabaga lupatlasi?

Es (iekliegdamies). Nauda, nauda, atkal nauda! (Nometu abus latus uz bruģa.) Man nevajaga to nolādēto naudu, kur ir Perikola? Es viņu nožņaugšu! Parādi man, kur viņi paslēpušies. Anžela, es mirstu!

Sabiedriskā doma. Nomierinies, Pikillo. Angelika kopā ar Jasperu sēž virtuvē un gaida uznācienu nākošajā ainā. Jaspers Kirova ielas kulināriju veikalā sapircies kāpostu pīrādziņus, tie viņai briesmīgi garšo. Ed tikai un ēd! Traka apetīte. Tas laikam viņai ģimenē: tēvs bijis viesnīcnieks Cēsīs, arī stampājis pīrādziņus.

Es (nomierinādamies). Tātad — viņi tur virtuvē tikai ēd?

Sabiedriskā doma. Ed un dzer Murfatlaru.

Es. Un vairāk neko?

Sabiedriskā doma. Dzer Murfatlaru un pa starpām droši vien bučojas. Ko tad vairāk tur viņi var darīt? (Aiziet.)

Es (izmisumā). Perikola, mans rožu zieds, mana puķu-tabaka, mana čimandrika!

Kāds gan muļķis biju, uzņemdamies Pikillo lomu! Kāpēc nevarēju tēlot prezidentu, kāpēc man jāklīst vienam pa satumsušajām Rīgas ielām? Sudrabveikalā Šveices pulkstenis zvana: no Jurģiem esmu tavs, bet tu? Ja man būtu nauda, ielīstu «Resursā» pretī Melngalvju namam, tur čigānus nedzen ārā. Paņemtu glāzi alus, glāzi degvīna, samaisītu, iedzertu, noreibtu un aizietu gulēt uz Pārdaugavas naktspatversmi. Ai, Perikola, Perikola! (Meklējos pa bruģi.) Kur tie divi lati palika? (Grābstos pa rensteli.) Are, če — kur viens ir. Are, če — otrs arī... Ai, ai, Perikola! (Aizeju.)

Nabaga Pikillo pat iedomāties nevarēja, kādas lietiņas notika «Bi-Ba-Bo» atsevišķajā kabinetā. Perikola, nepieradusi pie šampanieša, bija jau krietnā švipsī, tāpēc deva prezidentam solījumu triju dienu laikā fiktīvi apprecēt kādu nabagu pēc pašas izvēles (viņai ienāca prātā, ka tas varētu būt Pikillo), par to pretī saņemot titulu — Srein-bušas marķīze Fandango. Muļķīte nesaprata, ka prezidentam tas neko nemaksā un neko arī nenozīmē.

Tagad nu meitenei pavisam apmiglojās skats: prezidents šķita labais pasaku ķēniņš. Perikola kļuva itin lē-niņa un vēlīga. Ļāva, lai onkulītis nobučo tai auss ļipiņu. Taču, kad krusttēvs sāka palaist nagus, Perikola viņam tā iešķīla, ka prezidents pārskaitās un taisījās zvanīt policijai, bet tad apdomājās, piespieda no ūdens trauka izzvejotu ledus gabalu zilumam lejpus acs, ar salveti rūpīgi iztīrīja piecu nagu pēdas tuklajā prezidentiskajā vaigā un uzsāka dziesmiņu «Pie trekniem gliemežiem». Ar šo āriju prezidents bija nodomājis pamācit jaunavu, kā uzvesties pie galda; tai pašā laikā viņš uzdeva Perikolai arī dažas gastronomiskas mīklas, uz kurām jaunava itin veikli atbildēja, ēzdama ananasa ripiņas krējumā.

Prezidents (dzied).

Pie trekniem gliemežiem, pie viņa salda,

Kur lielie rimas omulīgi sēd, —

Vispirms tos ēdienus, kas ir uz galda,

Tie apož, apbrīno un tad tik ēd.

Kas allaž jautri satrauc manu dzivi,

Ko it kā ņipru meiču mitu es?

Kas mēlē dzel tik pārdroši un sivi?

Perikola (runā). Hā! Tās ir velnišķīgās sinepes!

(Turpina ēst ananasus.)

Prezidents (dzied).

Ko lēņu kundzes golu laikos dzēra,

Lai kļūtu trauslākas un bālākas?

Kas atrodams tāpat pie grezna pēra Kā rupja gvarda?

Perikola. Etiķis ir tas! (Uzliek šķīvī jaunu porciju.) Prezidents. Bet kas mums jupielūdz kā senču ēna?

Ko mil i govju gans, i kardināls?

Bez kā mums dzīve būtu mokas lēnas? Perikola. Tas visuvarenais ir — galda sāls!1 Pēc dziesmas Perikola palūdza vēl pudeli šampanieša. Viesmīlis nekavējoties atnesa, šoreiz samaisītu ar dievišķīgo Camus.

Tajā pašā naktī veco sekretāri Lestenes Brambillu aizsūtīja uz Rundāles muzeju papildināt Lestenes barokālo ekspozīciju. Iespējams, ka viņa tur atrodas vēl šodien, ja nav gājusi bojā.

_ Gongs.

1 E. Adamsons.

Katlakalna vecītis otrā dienā devās pie prefekta Kamp-auša noskaidrot dažas ārzemju brauciena detaļas, izpildīt attiecīgas anketas un saņemt orderi, pret kuru vēlāk izsniegs zirga oderi — trīsdesmit piecus kilogramus auzas no prezidenta sacīkšu staļļa furāžas krājumiem. Tā bija gauži liela pretimnākšana. Par to Katlakalna vecītis apsolīja prezidenta ķēvei atvest Parīzes sienu, jo Elizejas laukos esot sācies siena laiks. Ja jau gleznotājs Batarags lielījies, ka dzerot vairs tikai franču vīnu, lai tad arī prezidenta kungs varot padižoties, teikdams, ka viņa zirgs ēd tikai franču sienu.

Prefektūrā Kampausis sagaidīja Katlakalna vecīti, ložu drošā dzelzs būrī sēdēdams, jo viņam bija briesmīgas bailes no komunistiem. Dežurējošais policists brīdināja, ka vecais fūrmanis bieži redzēts Tērbatas ielas buntavnieku teātrī, vienreiz pat administratīvi sodīts par mutes palaišanu. Tāpēc prefekts (Jānis Dūris) sākumā stingri noprasīja:

— Vecais, vai tikai tu neesi no sarkanajiem?

Katlakalna vecītis (Pilviķis). No kuriem? Sarkanajiem spīķeriem vai Sarkaņkalna?

Prefekts. Nē. No tiem, kas savās proklamācijās draudējuši mani nogalināt.

Katlakalna vecītis. Ak, tu tētīt! Kāpēc gan es būtu gribējis jūs nogalināt, ja man un manam zirgam vajadzīga

ārzemju pase? No miroņa diezin ko var izspiest, tikai ne ārzemju pasi.

Kampausis padomāja un iznāca no būra.

Prefekts. Pareizi, vecais. Bez manis — ne kust! Esmu sirds cilvēks (to tu pasaki arī citiem fūrmaņiem). Kāpēc gan mani viņi tā nīst?

Katlakalna vecītis. Es arī nesaprotu, lielskungs.

Prefekts. Tev diplomātisko pasi dabūju, bet zirgam atteica. Zirgu uz ārzemēm nelaiž. Franči nedod vīzu. Tad nu policijas departaments nolēmis tā: tu brauksi ar to ķēvi tikai līdz četrpadsmitajam kilometram. Tur šosejas malā pamests stāv vecs fordiņš — Džipsijs. Iepildi benzīnu, pārbaudi e||as spiedienu un brauc cauri Meitenes robežpunktam taisni uz Parīzi.

Katlakalna vecītis. Vai, vai, lielskungs! Es neprotu ar mašīnu braukt. Bez tam — mēs, fūrmaņi, tos šoferus lamājam par važoņu izsmieklu. Kā tad tagad izskatīsies, ka es pats?

Prefekts. Tu darīsi tā, kā pavēlēs prezidents, utubunga! Gleznotājs Batarags jādabu mājā par katru cenu. Jau gadu atpakaj pasūtījām viņam prezidenta bildi. Nekauņa: honorāru saņēmis un Parīzē notriecis, bet portretu vēl nemaz nav iesācis. Taču jokoties ar viņu vis nevar: Batarags ir prezidenta iemīļots galma gleznotājs. Neviens neprot Varvērzi tik skaistu uzmālēt kā viņš. Tad nu saproti: tev tiek dots svarīgs valsts uzdevums. Izpildi to godam, un mēs iecelsim tevi par Rīgas fūrmaņbiedrības priekšnieku. Bet šoferi sagādāsi pats, pie tam steidzīgi! Kad sāksi ceļojumu?

Katlakalna vecītis. Biju paredzējis izbraukt Dcbessbrauk-šanas dienā, trīspadsmitajā maijā, pulksten divos pēc pusdienas no prezidenta pils laukuma.

Prefekts. Tas ir labs un pieklājīgs datums. Vēl labāks un pieklājīgāks ir laukums, bet šoreiz no turienes startēt vis nevarēsi. Tai dienā notiks prezidenta sekretāres kāzu brauciens uz Sansusī. Tu ar savu ķēvi traucēsi satiksmi. Policija piedāvā tev Rātslaukumu visā garumā. Vai tas tevi apmierina?

Katlakalna vecītis. Un kā vēl, lielskungs! Jo Daugavas pusē laukumam stāv fūrmaņkrogs «Resurss». Mani pavadītāji pulcēsies vispirms pie garās letes, jo brauciens būs ilgs un nogurdinošs.

Satumst.

Kamēr notiek dekorāciju maiņa, proscēnijs iegaisinojas.

LIRISKA INTERLŪDIJA

Sēžam «Resursa» stūra logā, sūcam šeriju un piestreb-jam karstu, smaržīgu divkārtējo moku. Skatāmies, kā pildās laukums ar ziņkārīgajiem šaipus Melngalvju nama un Rolanda statujas.

«Roland, Roland, cēlais zvans, mūsu gudrais, maigais gans!» Tu droši vien šoreiz nedomāji Flandriju un

Kārli V, tu to zīmē uz lielgabaliem torņos, kurus vakar licis uzstādīt Mālu Ansis, tavs vecais «draugs».

Nerunājam ne vārda. Tā esam paraduši sēdēt un klusēt, tie mums ir vispatīkamākie brīži. Tu domīgs kūpini ābeļ-koka pīpi un pūt gaisā zilus dūmu gredzenus. Ne vaibsts nepakustas bālajā, vasaras raibumiem un rūsganiem bārdas rugājiem nosētajā sejā. Naktī droši vien neesi atkal gulējis, bet no rīta nepaguvi noskūties. Neko nevaicāšu, jo tu jau neatbildēsi. Tāpēc ka esi miris. Jau divdesmit septiņus gadus atpakaļ. Neko nevaicāšu. Tās ir atmiņas. Tagad daudzi uzdodas par taviem bijušajiem draugiem, bet tik vientulīgu cilvēku kā tevi nekad neesmu sastapis. Nerunāsim par to.

No paša agra rīta klejojām Vēverielā garām vecajiem svariem. Pēc tam iegriezāmies Trokšņu ielā, kur dievmātei mazs tēls. Tev likās, ka pēkšņi ieraugi marķīzi Pompadūru. Tu sāki smaidīt, bet tā bija čigāniete Perikola. Nabadzīte nesaprata, ko tu no viņas gribi.

«Vīna krūkas ticīgs draugs, bezbēdis; ar košu dziju audi bilžu tepiķus, marķīzi kad ieraudzīju...»

Varbūt aiziesim paskatīties komediantus Rātslaukumā, kur Melngalvju nams un Rolanda statuja? Ko? Tu vēl neko neesi dzirdējis? — Luijs četrdesmit septītais brauc uz Parīzi. Mālu Ansis pārskaities kā topums, bet neko vairs nevarot izdarīt: brauciens reklamēts «Jaunajā Dienas Lapā» ar visām bildēm, es tev varu parādīt 1934. gada 12. maija numura izgriezumus. Redakcija arī turpmāk sola reportāžas. Tie joki labu galu neņems. Kāpēc tu neņem rožmaizītes? Uzkod taču kaut ko. Par tevi sūdzas: pie šerija neko neēdot, dabūšot vēl māgas jēlumu. Bet nav jau arī nekādas jēgas tik daudz domāt par veselību. Nomirsim šā kā tā ...

Nomirst jau visi, katram sava kārta.

Aiznesu uz pleca tavu bērnu, pēc tam aiznesu arī tavu mīļoto. Tikai kad pienāca kārta nest tevi pašu, tad drausmīgā sašutumā aizbēgu un nerādījos pusgadu, kamēr tas paugurs un mana dvēsele apauga ar zāli un sūnām. Vēlāk arī apsniga.

Nerunāsim vairs par to. Galu galā — mēs jau no paša rīta sēžam stūra logā, vērojam jaudis, sūcam šeriju un piestrebjam smaržīgu moku. Taču to jau es iepriekš zinu: drīz tev apniks, tu nopirksi cigarillo, un mēs uzkāpsim augšā manā istabā galvenajā ielā, kur trepēs raibais papagailis un ložmetēja kārtas izraibināta fasāde. Iekurināsim kamīnu, un es tev nodziedāšu savu jaunāko songu, tas būs gandrīz kā Elingtonam, gan ne tik labi.

SONGS

Ar cigarillo trauslā rokā Pie skotu viski pudeles Maitre fThotel rūgtā jokā Bez smaida klausījos reiz es.

Baigs jaukums ir šis zemes niekiem,

Vēl baigāks lielām vērtībām,

Un tādej, atdodamies priekiem,

Es nespēju vairs sekot tām.

Dažs bojā iet ar fesku galvā,

Cits — nogaršodams vīnogas.

Kā mora roka strausa spalvā Posts ieklupa tad mani ass.

Kaut solus bieži aplam lieku,

Man tomēr lemts uz priekšu iet.

Man vajag atrast īstu prieku,

Man vajag iemācīties smiet![7]

Knapi esmu beidzis, kad Torkvemādo dod pavēli iedegt spuldzes un lustras. — Pasēdi vien turpat stūra logā, — saku. Tagad man jākoncentrcjas. Tuvojas ļoti dramatiska aina.

Gongs.

(Rolanda zvans.)

Tā nav vairs mana kamīnistaba, bet ļaužu pārpilnais Rātslaukums. Pips Skribliņš izkāris greznu panno: redzama Kamārina bode, rātsnams, blakus raibas šiltes: Gribešoks — galantēriju preces; Zivs, Ass un Bērzs — lupatas vairumā un mazumā.

Katlakalna vecītis, ļaužu drūzmas ielenkts, sēž kuražās. Priekšā neliels zirģelis, tas nepacietīgi klanās un gaiņā ar asti mušas. Sagādāti nepieciešamākie ceļa piederumi:

1) prīmuss tējas vārīšanai, 2) liela kanna ar petroleju, 3) veca pūralāde auzām. Vāģos blakus sēž izsmiekls — Pcdrillo. Starp mums runājot, līdzbraucēju — savu izsmieklu Katlakalna vecītis sameklēja gauži ātri, jo Pcdrillo bija ne vien šoferis bezdarbnieks, bet arī tikko no cietuma izbēdzis bezpavalstnieks, kura vēlēšanās — ne vairāk, ne mazāk kā tikt pāri robežai. Kamēr prefekts Kampausis Pedrillo meklēja pa Džcgužkalnu un Norde-ķiem, tamēr pasu daļas vadītāja, paklausot prefekta stingrai pavēlei, izsniedza Pedrillo ārpus kārtas ārzemju pasi uz Jēkaupa Sīmaņa vārdu. Ka tevi Sīmanis ar ārā! Izsmiekls jau sēdēja kuražās, pelēku žokejcepuri dziļi pār acīm uzbāzis, svārku apkakli uzslējis.

Sākās izvadīšana.

īss klusuma brīdis. Katlakalna vecītis apkampjas ar sievu, tad saka dažus vārdus pakaļpalicējiem. Pedrillo (tēlo Pips Skribliņš) nekustas.

Vecītis pārbauda, vai zirgam darbojas auzu filtrs. Viss kārtībā! Viens pātagas pliukšķis, un, ļaužu pūļa pavadīts, Katlakalna vecītis izbrauc pa Sāļu vārtiem, ik pēc katriem desmit soļiem, tāpat kā pirmā maija strādnieku mītiņos, goda sardzē nostādīts viens policists. Kuraža dodas pāri Zemgales tiltam uz Pārdaugavu. Pedrillo nekustas. Pirmā pietura — iebraucama vieta «Pie Zelta Briedi» Torņkalnā. Tur ceļotājus sagaida vietējo sabiedrisko organizāciju pārstāvji: Mūksalas mākslinieku biedrības sētnieks, malienas dzejniece no «Zaļās Vārnas», viss Jelgavas P. A. sieviešu korpuss daiļās komandieres vadībā. Katlakalna vecītim viņa pasniedz savu vizītkarti —

un uzlūdz uz glāzi tējas pestīšanas armijas naktspatversmē Akmeņu ielas galā.

Sagadījās, ka inspekcijas nolūkos naktspatversmē bija ieradies arī prefekts Kampauša kungs; viņš ar Katlakalna vecīti sasveicinājās kā vecs paziņa.

Bet man, nabaga čigānam, visa tā lepnā izvadīšana gāja secen. Izmisis gulēju uz nāras un runājos pats ar sevi:

— Redzi nu, Pikillo, kāda ir Perikola, jaukā puķutaba-ciņa, saldā čimandrika... Viņa mani piekrāpusi. Kāda vairs jēga dzīvot? Lai nāk labāk nāvei Lai put Marcinkē-viču dzimta, lai nolādēta Sreinbuša! Lai mani aprok Vec-āķu tuksnesī, lai manus kaulus skrubina Carnikavas nēģi: es darīšu sev galu.

To teicis, norāvu apdilušo vēdersiksnu, aptinu vienu galu sev ap kaklu un sprādzi nostiprināju augšējās koi-

kas stiepļu pinumā. Gulta atradās cieši pie ārdurvīm. Kā lēkšu no savas guļvietas otrajā stāvā, tā palikšu karājoties virs durvju roktura ... Ai, ai, Perikola ... Viens!... Mana puķutabaciņa ... divi! Mana čimand ...

Trīs! Lecu ...

Tai brīdī atveras durvis, un es sēžu jāteniski mugurā lepnam lielkungam ar zelta uzplečiem.

Prefekts (Jānis Dūris). Palīgā! Uzbrukums!

(Veiklā tvērienā viņš nomet Pikillo uz grīdas. Ierauga ap kaklu vēdersiksnu, nomierinās.)

— A! Tas ir pavisam godīgs pašnāvnieks. Puisīt, tu laikam esi precējies, ka gribēji kārties?

Pikillo. Nemūžam neprecēšos! Nemūžam, jūsu augstība!

Prefekts. Ta lab, ta lab ... bet mirt tu tomēr esi sataisījies?

Pikillo. Ja ne šodien, tad rīt. Neviens mani no tā vairs neatturēs.

Prefekts. Ta pavisam lab, ta pavisam lab! (Uz dežurējošo policistu, kurš ienācis istabā.) Atradu! Cik vien ātri spēj, brauc uz Sansusī un saki prezidentam: viss kārtībā! Kandidāts sameklēts. Dzīvs mironis. Grāfs Fandango no Sreinbušas. Būsim jau vakarā klāt. Lai pils zāli grezno ziediem un saaicina galma dāmas. Garāmbraucot Daibei, paaicini notāru: grāfs Fandango diezin vai nodzīvos līdz sestdienai, precības juridiski jānoformē.

Pikillo. Kas par precībām, gaišība? Kādu grāfu?

Prefekts. Vai tu pirms nāves negribētu paēst labas vakariņas?

Pikillo. Kas man par to būs, gaišība?

Prefekts. Tev būs jāapprecas.

Pikillo. Nē, nē! Nemūžam neprecēšos, nemūžam!

Prefekts. Ja tu būtu ar mieru, dotu tev žūksni naudas. Greznus svārkus arī.

Pikillo. Miršu tā vai tā ... man neko vairs nevajaga.

Prefekts. Bet ko tu sacītu par cepeti Madeiras mērcē, zandartu poļu gaumē, želē ...

Pikillo. Ar ananasiem?

Prefekts. Ja pieņemsi manus noteikumus, dabūsi ananasus.

Pikillo. Droši vien kāds vecs putnu biedēklis jāprec? Prātu izkūkojusi bajāriene? Nē, es labāk kāršos!

Prefekts. Neesi muļķis! Ar sievu kopā būsi tikai līdz sestdienai.

Pikillo. Cik dosit naudā?

Prefekts. Divdesmit piecus latus.

Pikillo. Ho! Man vajadzīgi pieci simti: jāmirst šā kā tā!

Prefekts. Ūja! Kur tad tu paspēsi līdz sestdienai notērēt piecsimt latus? Pie galma skaitīsies pilnā pansijā — vēl parādes tērps klāt par brīvu ...

Pikillo. Pieci simti latu — vai es tūliņ karos augšā (ņem siksnu).

Prefekts. Pagaidi, pagaidi... Se: viens simts, divi simti.

Pikillo (ņem). Trīs simti, četri un pieci... Paldies! (Iebāž kabatā.) Jums par godu es kāršanos atlieku uz sestdienu. Ai, mana puķutabaciņa, mana či...

Prefekts. Čigāns! (Pie sevis.) Tādam uzticēties nevar. Steidzīgi jāpiedzirda, lai nepasprūk un nepakaras pirms laika. (Uz Pikillo.) Taisies, marķīz, braucam uz Jelgavu. Pa ceļam iekodīsim Baložos, Sansusī restorānā. Tur ir lieliska virtuve. Vai tu alkoholu arī lieto, puisīt?

Pikillo. Nē. Tikai lēto šņabi. (Abi aiziet.)

GRIEĶU KORIS

(mēs četri, spēlēdamies ar ju-jū):

Ju-jū! Ju-jū! Tā ir spēle.

Tā ir operete, un tie jociņi ir sāji,

Jo tētiņš ar krustmāti Milli Aizgāja uz Pikadilli,

Bet māmiņa ar krusttēvu Oto Sāka spēlēt loto.

Tāpēc Pikillo kopā ar Kampausi Brauc karietē nupat uz Sarisusi.

Ju-jū! Ju-jū! Tā ir spēle.

Augšā — lejā!

Ceļas — krit!

Balcers E. Pi 1 viķis ir pamanījis, ka daži mūsu labvēļi sāk raustīt plecus un šķobīt degunus: viņiem kaut kas vairs nepatīk. Režisors ātri noņem bārdu un fūrmaņcepuri, atbīda no pieres acenes un lūdz grieķu korim dziesmu pārtraukt. Nepieciešami komentāri.

Balcers E. Pilviķis. Godājamie klausītāji! Dzirdēju paklusus čukstus: scenārijs lētai komēdijai! Vampuks! Banalitātei Farss! Avīžu feļetoni! Mīļie teātra draugi! Tā ir trīsdesmito gadu teatrālo cīņu vēsture, toreiz lietoja visus iespējamos žanrus un formas, lai tikai trāpītu mērķī. Tāpēc loti lūdzu pieiet «Ju-jū» no saprotošām un labvēlīgām pozīcijām, nemeklējot literāras vērtības, kur to nav, bet savukārt, ja jums gadītos uziet lugas ar literāru vērtību, — nenoklusējiet! Dodiet tās mums uzvest: esam gatavi, ja vien personu skaits nav lielāks par astoņām un luga nav garāka par piecarpus stundām; pretējā gadījumā lūdzam tās piedāvāt Akadēmiskajam drāmas teātrim. Ped-rillo, nekāp ārā no kuražas, es tūliņ beigšu! Ka tevi Sīmanis ar ārā, klāt jau Bieriņu pārbrauktuve! Paskaties — vai nenāk vilciens? (Pilviķis ātri uzliek galvā fūrmaņ-cepuri un rūpīgi piestiprina bārdu.)

Pedrillo. Cels brīvs, sinjor! Jelgavnieks tikko aizgāja.

Katlakalna vecītis. Nu tad, ķēvīt, kusties! Līdz Parīzei vēl tālu. Velc!

Atskan plīsiens.

Katlakalna vecītis. Kas tur bija?

Pedrillo. Motors šķauda. Tas nozīmē, ka auzu filtrs aizgājis ciet.

Katlakalna vecītis. Nevar būt! Iebēru pirmo šķiru — prezidentisko. (Izlec no ratiem, skatās.) Ka tevi Sīmanis ar ārā — tā jau domāju! Nelaime daudz lielāka: sajūgs čupā — pārtrūka streņģe. Ak tu negals, ak tu nelaime!

Zirdziņš skatās ar kreiso aci atpakaj, nopūšas un purina galvu.

Pedrillo (nobijies). Ko nu darīsim, sinjor?

Katlakalna vecītis. Kurš kilometrs te ir?

Pedrillo. Trīspadsmitais.

Katlakalna vecītis. Četrpadsmitajā kilometrā šosejas malā mūs gaida vecais fordiņš. Ķēvīt, ķēvīt, — tikai vienu kilometriņu, lūdzu, lūdzu! Vienu pašu kilometriņul

Zirdziņš nopūšas un pamet ar galvu. Tas nozīmē, ka vēl pamēģinās.

Pusotras stundas Katlakalna vecītis ar Pedrillo nomocījās, kamēr sasniedza četrpadsmito kilometru. Laikam jau nabaga zirdziņam aizdedze arī nebija kārtībā: brīdi pa brīdim atskanēja šoferiem tik pazīstamie sprādzieni izpūtējā. Bet tagad ceļotāji, paldies dievam, jau pēta pamesto fordiņu un punktierē, ko iesākt ar kuražām un zirdziņu. Galu galā nolemj to izjūgt un atstāt, lai ganās līdz rudenim: nav jau kara laiki, nekur nepazudīs.

Vecais fordiņš, saukts Džipsijs, vientuļš stāvēja grāvmalā. Priekšējā kapota viņam nebija: redzams sarūsējis motors, riepas nolāpītas. Radiatora vāciņš pazudis. Visu pavasari lietutiņš līdams to bija piepildījis ar brūnganu ūdentiņu. ,

Tik tālu nu mēs būtu.

Pedrillo, kā jau speciālists, paspaidīja gumijas pūsli, kuram pievienota taure. Atskanēja žēls tu-tu-tū. Tas nozīmē, ka signalizācija kārtībā, ka var doties ceļā. No kuražām tika izņemta latviskā pūralāde ar senajiem ķīļu

rakstiem. Auzas izbērām turpat zālē, lai zirdziņam līdz septembrim (tad esmu plānojis atgriezties) būtu furāža. Ievietojām lādi bagāžniekā un silto veļu zem sēdekļa. Petroleju, kura sākotnēji bija domāta prīmusa dedzināšanai, salējām bākā. No tējas dzeršanas diemžēl būs jāatsakās: ar naftas produktiem jāapietas ekonomiski. Pedrillo ar pātagas kātu izmērīja degvielas limcni: vairāk par pusi, — līdz Jonišķiem droši!

Nu tikai kurbuli rokā un griezt, startera nekur neredz. Izsmiekls rāvās pusstundu, nosvīda slapjš; pēc tam deva Katlakalna vecītim, lai pamēģina, bet kas gan vieglais fūrmanis par griezēju — spēka nav. Norunāja tā: Katlakalna vecītis stums no mugurpuses, izsmiekls spiedīs sajūgu un kratīs akseleratoru. Un raugi: pēc piecām minūtēm nosmirdēja un nopukšķēja mazs pukšķītis. Pedrillo priekā iekliedzās:

— Sola! Būs! Piespied!

Vēl pēc piecām minūtēm motors sāka vārīties un sveces mirdzēt.

— Lec nu ātri iekšā, — sauca izsmiekls, — citādi nodzisīs!

Un Katlakalna vecītis veikli, kā jau vieglais fūrmanis, uzlika kāju uz kāpšļa un ierausās sēdvietā blakus šoferim.

Tā bija cita lieta — braukt ar petrolejas dzinēju. Bie-riņmuižas čigāni fordiņu diezin kāpēc bija nokristījuši par Džipsiju.

Piebraucot klusam meža stūrim, Katlakalna vecītis lūdza pieturēt. Bet kā tikai Pedrillo ncizmēģinājās spiest pedāli — bremzes nedarbojās un mašīnu nevarēja apstādināt, jo tai vietā šoseja gāja uz leju. Tad nu Pedrillo asprātīgi samazināja apgriezienus, lika Katlakalna vecītim paturēt stūri, bet pats izlēca ārā, sameklēja akmeni dūres lielumā un veikli atspieda pret priekšējo riteni. For-diņš apstājās, un Katlakalna vecītis iegāja mežiņā apskatīties, vai neaug sēnes. Kad viņš atkal atgriezās, tad paziņoja, ka stūrēšana tam iepatikusies, un lūdza atjauju sēsties pie stūres. Lai Pedrillo tikai paņemot nost akmeni un labi iestumjot. Pedrillo bija ar mieru, un tie abi turpināja braucienu bez kļūmēm.

Bija nobraukuši kādus trīs četrus kilometrus, kad aizmugurē atskanēja spalgi sirēnu kaucieni. Tur joņoja trijjūgs ar violetām ugunīm.

— Policija dzenas mums pakaļ! — bailēs iekliedzās Pedrillo.

Kad ugunsrati viņus bija panākuši, dežurējošais policists, kurš sēdēja uz bukas, skaļi sauca:

— Apstāties ceļmalā! Prezidents brauc!

Pedrillo steidzīgi uzrāva žokejcepuri uz acīm un uzsita svārku apkakli. Taču policists nerimās:

— Vecais putnubiedēkli, malā, kad es tev saku! Prezidents ar viesiem brauc uz Sansusī! — Un ugunsrati sāka braukt fordiņam cieši blakus, spiežot no ceļa nost.

— Nevaru apturēt, bremžu nav! — kliedz pretī Katlakalna vecītis un pūš taurē. — Nav iespējams!

— Apstājies malā — jeb es šaušu!

Policists izvelk koltu.

Pedrillo iekliedzas: ko nu?

Katlakalna vecītim atliek viena iespēja, un to viņš arī izmanto. Sagriež stūri šķērsām un aizver acis. Džipsijs drāžas grāvī, pa otru malu no grāvja ārā, rudzu laukā iekšā, no rudzu lauka ārā, pāri kādas mājas pagalmam puķu dobē iekšā, no puķu dobes ārā. Beidzot paliek stāvam pie kādām atvērtām durvīm. Tās ir restorāna San-susī sētas durvis pagalma pusē, tur atrodas virtuve un vīna pagrabiņš.

Tas viss notika minūtes laikā.

— Lai slavēts tas kungs! — sacīja Pedrillo un iebēga gubenī, kas dadžu ceros stāvēja.

Bet Sansusī terases piebrauktuvē jau mirdzēja prefekta Kampauša trijjūgs. Viņš bija atvedis Pikillo un tagad pūlējās zēnu piedzirdīt apakšstāva bufetē.

Kučieri un sulaiņi, kuri bija sapulcējušies terasē, nemaz nepamanīja, ka vecais fordiņš ar lielu līkumu no šosejas uzbēruma ielidoja pagalmā. Viņi gaidīja galveno notikumu — prezidenta ierašanos galma karietē — un gribēja redzēt mednieku eskortu un personas, kas prezidentu pavada.

Šosejas līkumā drīz vien parādījās melni rumaki, kas vilka baltām lentēm pušķotu greznu kabrioletu. Perikola sēdēja līgavas tērpā un šķidrautā daiļa kā pasaka. Prezidents — cilindru galvā, frakā, ar baltu pujeni pie krūts. Priekšējam zirgam — spīdīgam melnim uz apaļās muguras lelle tautas tērpā. Karietei abās pusēs mednieku eskorts: ūsaini un sārti alusvēderi uz velosipēdiem, plecos divstobrenes, galvā zaļas hūtītes ar kāškrustiem un pāvu spalvām. Vienreizējs skats!

Katlakalna vecītim nebija ko baidīties: prezidents taču viņam pats parakstījis komandējumu uz Parīzi, — kāpēc lai vecais furmanis nenoskatītos grezno ceremoniju?

«Jaunāko Ziņu» reportieri jau sagatavojuši sensacionālus virsrakstus —

Prezidenta sekretāre prec Srcinbušas marķīzu Fandango.

Laulibas augstākajās aprindās.

Eiropas uzmanības centrā — Baložu «Sansusī».

Katlakalna vecītis nosmīnēja: vienam saimniekam bij suns...

Viņi ir klāt!

No Sansusī izsteidzas kambarsulainis un atver kabrioleta durtiņas. Prezidents pasniedz Pcrikolai cimdotu roku un palīdz izkāpt. Ak tētīt, cik viņa skaista! (Zēl, ka nemuzikāla.) Šķidrauts četri metri garš, pirkts pie Gribcšoka un Kaplāna Kungu ielā 4. Tā garo asti nes četras nepilngadīgas jaunavas, Olaines gubernatora mazmazmeitiņas. Tīrie eņģelīši! Tagad viņi soļo cauri mednieku špalerai; prezidentam pie rokas Perikola dodas uz Sansusī ieejas durvīm. Spēlē gramofons. Dežurējošais policists kaisa rozes ceļā, bet ar vienu ^ci pēta, vai tuvumā nav kāds aizdomīgs subjekts. Tūliņ sākas dineja. Perikola ir jautrā prātā. Ananasus viņa jau atēdusies, šodien tā pieprasa rolmop-šus un ašē (neviens nezina, kas tas ir — asē). Atzīstas, ka pirms pusstundas sākusi jau nervozēt: pārāk ilgi bijis jāgaida uzbrauciens ar kabrioletu Sansusī terasē.

Tad nu Jaspers, Angeliku nomierināt gribēdams, devis tai virtuvē izdzert puspudeli Murfatlara (to man pačukstēja Skaistā Helēna). Tas gan visvieglākais rumāņu vins vismazākā pudelē, taču iesities viņai galviņā, un — dievs, stāvi man klāt! — Angelika pašlaik mēģina dziedāt slaveno Ofenbaha āriju (nelaiķis komponists dabūs trieku).

Angelika. Ich hab zu tief ins Glas gesehen,

Ich hab ein sūssen, kleinen — pšt!

Ich weiss, was sie meinen — pšt!

Davon spricht man nicht...

Perikola kā ūdenszāle grozījās Sansusī apajajā zālē, galma dāmu ielenkta. Viņa nemitīgi smējās un badīja prezidentam ar pirkstu acī — pštl Jūs varbūt domājat, ka viņa bija noreibusi? Nekā tamlīdzīga. Perikola tēloja. Tikko tā ieraudzīja zālē ienākam marķīzu Fandango no Sreinbušas, galva tai noskaidrojās, bet smieklus savaldīt viņa vairs nespēja.

— Pikillo, kāds tu izskaties! — Ceriņkrāsas frakā, mežģīņu žabo un tumši zilās otomaņu biksēs viņas draugs atgādināja bezdelīgactiņu ar kātu tintes pudelē.

Pikillo nāca apmiglotu skatu, neko neredzēja un atkārtoja tikai vienu pašu frāzi:

— Jūs mani nepiespiedīsit apprecēt to vāverģīmi! Palikšu uzticīgs tev, mana čimandrika.

Perikola sāka raudāt. Bet pēc piecām minūtēm viņa atkal smējās.

Prezidents saskaitās.

Saksim to čigānu iespaidot ar reālākiem pārliecināšanās paņēmieniem: ar roku spīlēm un spāņu zābakiem.

Taču Pikillo, arī spāņu zābakā iežņaugts, turpināja kliegt:

— Jūs mani nepiespiedisit apprecēt to putnaģimi! Mīlu savu tabaciņu!

Tad policisti ar varu ielēja līgavainim puslitru «Volf-šmita rūgtā» mutē, un marķīzs apklusa. Kambarsulaiņi nelaimīgo pienesa pie galda, uz kura dega divas sveces, un nostutēja krēslā blakus līgavai. Civilaktu kartoja notārs no Daibes.

Viņš teica tā:

— Neviens no viņiem netika sacījis nē, tas nozīmē, ka — jā! Tas kungs to var apliecināt.

Gudrākā un īsākā laulību runa, kādu vien mūžā esmu dzirdējis, — nopriecājās Katlakalna vecītis, bet tad viņam likās, ka Kampausis maj ar roku un aicina pie sevis.

— Nu, kā? — prefekts laipni jautāja. — Fordiņš kustas?

Katlakalna vecītis. Kā vējš! Pēc nedeļas, lielskungs, būsim Parīzē.

Prefekts. Ta lab, 4a lab ... Pakaļējā sēdeklī ielikšu to Sreinbušas čigānu ... Iemet grāvī kaut kur viņpus Jelgavas. Mums viņš galīgi apnicis: prezidenta kungs grib tikt ātrāk vajā no tada dzeraja. Labak lai noslīkst nekā pakaras.

Katlakalna vecītis. Vai diel Tas taču augstas dzimtas grāpis.

Prefekts. Turi muti! Mani zeļļi to mironi ieliks pakaļējā sēdeklī, pēc tam tu taisies kā tieci. Jo ātrāk, jo labāk! (Aiziet.)

Bet Katlakalna vecītim bija mīksta fūrmaņa sirds.

«Kā tad tā? Vīriņu vedīšu projām, bet sieviņa lai paliek svešos ļaudīs? Nē, tā nevar. Klusām pateikšu sieviņai, ka vīriņš gaidīs Svētes krogā viņpus Jelgavas.»

Perikolai garām iedams, Katlakalna vecītis pačukstēja:

— Sētā ir mašīna, bet mašīnā jūsu vīriņš. Kampausis pavēlēja viņu aizvest un iemest grāvī.

Gaidiet mani pēc piecām minūtēm, — uztraukta atbildēja Perikola, — braukšu līdzi.

Policisti irgodamies un brēkādami palīdzēja Džipsiju iestumt un iedarbināt. Pēc tam viņi aurodami sagāja bufetē, jo prezidents par godu svinībām bija licis uzstādīt muciņu «Ķimeļa». Tie vēl nokliedza:

— Brauc ellē, vecais sakārni!

— Grāvī ar visu Sreinbušas čigānu!

— Ho, ho, ho! Ha, ha, hā!

Pedrillo, uzlocījis svārku apkakli, žokejcepuri dziļi uz acīm uzmaucis, izlīda no gubeņa un nosēdās pie stūres, ārzemju pasi rokā turēdams. Aizmugurē krāca Pikillo un pa miegam runāja:

Jūs mani nepiespiedīsit precēt to elefanta bēbiju!

Katlakalna vecītis, pacēlis acis pret debesīm, deklamēja:

Vienam saimniekam bij suns,

Viņš to mitēja.

Suns nokoda elefant’,

Viņš to nosita.

Pedrillo (izbrīnījies). Ko? Vectēv, tu zini mūsu saukli?

Katlakalna vecītis. Jā. Es tikai izliekos par muļķi.

Nosita, apraka Un uz krusta rakstīja:

Ringo, lupatmaiss, uz...

Tai brīdī atsprāga sētas durvis. Pa tām izskrēja Peri-kola — viltīgā Perikola! Nevis dārgajā šifona kleitā ar garo šķidrautu, bet melnā mini un svītrotā puloverā. Ar vienu lēcienu viņa bija pakaļējā sēdeklī blakus Pikillo.

Perikola. Ātri! Ringolds Varvērze ieraudzīja, ka bēgu.

Sākās traks brauciens. Brauciens uz dzīvību un nāvi. Spēlē, spēlmani! Pedrillo piedeva gāzi: motora sveces liesmoja un sprakšķēja, riepas pagriezienos švirkstēja un kauca. Katlakalna vecītis, ieraudzījis uz šosejas kājāmgājējus, mežonīgi taurēja. Ļautiņi goddevīgi grieza ceļu, dažs pat pārlēca grāvim.

No Sansusī izskrēja bars mednieku. Paklausot prezidenta aicinājumam, viņi kādu kilometru dzinās bēgļiem pakaļ, bet tad piekusa, izšāva trīs reizes gaisā un griezās atpakaļ. Neba ar velosipēdiem panākt veco fordu — viņi taisnojās Ringoldam. Telpās nebija neviena telefona aparāta: Sansusī skaitījās prezidenta slepenā uzdzīves vieta — inkognito. Un, ja inkognito, tad bez noklausīšanās aparātiem! Ringolds Varvērze trakoja, apvainoja prefektu Kampausi visos nāves grēkos, bet Kampausis tikai smaidīja. «Kas viņam aiz ādas?» domāja prezidents un kļuva nemierīgs.

Pa tam lāgam bēgļi bija sasnieguši Misas upi un Daibi. Tuvojās neapsargātā pārbrauktuve.

— Kauču tikai nenāktu vilciens! — bažījās Katlakalna vecītis. — Bremžu jau nav un nebūs ...

Kā par spīti, no līkuma līdztekus šosejai kā bulta izšāvās Berlīnes ātrvilciens. Vēl brītiņš, un blakus vecajam fordam joņoja Orienta ekspresis plecu pie pleca... Pa guļamvagonu logiem skatījās friči un fricenītes. Bet tur — tālumā saredzams punkts, kurā krustosies divas paralēlas līnijas — šoseja un dzelzceļa stiga jeb dzelzceļš un šosejas uzbērums. Neapsargātā Daibes pārbrauktuve! Izlem nu, šoferīt, ko darīt! Samazināt ātrumu un bez bremzēšanas ietriekties astē vai piespiest gāzi un dabūt ar buferi pa pakaļu? Kā labāk?

Pedrillo izšķīrās par pēdējo variantu un spieda akseleratora pedāli grīdā. Džipsijs sāka kaukt kā Diseldorfas briesmonis. Pikillo pamodās, izberzēja acis un iesaucās: mana puķutabaciņa!

Urā! Džipsijs lēni, bet noteikti atraujas no Orienta ekspreša sāniem. Vecais fordiņš iedzen pirmās klases vagonu (dzelteno), iedzen otro klasi (zilo), iedzen restorānvagonu, iedzen pasta vāģi, ogju tenderi — piespied! — ie-ie-ie-iedzen lokomotīves pakaļējos buferus, iedzen priekšējos — ah, oh! — pārbrauktuve klāt, mežonīgs svilpiens, sliedēm pāri — viena vīle, viens pūtiens! Orienta ekspresis aizlaižas pa kreisi uz Berlīni, bet mēs taisni.

... un izlēmis tad mašinists tos ratus bērnam virsū griež.

Pie lokomotīves vadības pults stāv nosirmojis mašīnists. Vēl stundu atpakaļ Torņakalnā bij sprigans jauneklis, bet raugiet — tagad viņš jau sirmgalvis.

... un izlēmis tad mašīnists tos ratus bērnam virsū griež ...

Esmu atžilbis no Kampauša inkvizīcijas pagrabu dvingas. Galva kļūst aizvien skaidrāka un skaidrāka. Sirdi pārņēmusi laimes sajūta: Perikola, mana čimandrika, mana puķutabaciņa, sēž tepat blakus. Tas viss bijis vien ļauns sapnis. Pikillo ir paēdis, Perikola paēdusi. Pikillo kabata piecsimt lati — tā ir liela nauda, esam brīvi kā putni gaisā. Kauču vien viss? labi izdotos tur — robežpunktā. Klāt jau Meitene... O, meitene, meitene! Ir gan skaista ta latviešu valoda.

Katlakalna vecītis noņem bārdu, fūrmaņcepuri, izvelk no kabatas diplomātisko pasi un sniedz man, teikdams:

Piķi 1 lo. Tev jātiek pari robežai, citādi fašisti tevi nogalinās. Se diplomātiskā pase, piestiprini bārdu un uzliec galvā manu naģeni. Tagad tavs vārds ir Katlakalna vecītis, tu brauc komandējumā uz Parīzi — tā saki robežsargiem. Turi savu pasi jau rokā, tapat kā to dara Ped-rillo. Ievēro: viņš ir Jēkaups Sīmanis, tavs izsmiekls.

Pēc tam B. Pilviķis griežas pie Angelikas:

— Neskatoties uz to, ka jūs esat trausla studente un labi ģērbusies dāma, jums tūliņ būs jalien ne visai tīrajā pūralādē, kas atrodas bagāžnieka. Kāpēc? Tāpēc, ka jums nav ārzemju pases. Prezidents jūs jau meklē, bet tūliņ būs robežkontrole. Lieniet vien iekšā un izturieties mierīgi: diplomātisko bagāžu pārbaudīt viņiem nav at|auts.

Pieturējām cejmalā netālu no Meitenes (Pedrillo pielika ritenim akmeni). Pcrikola ielīda lādē, es lādi aizslēdzu un piekodināju elpot pa atslēgas caurumu.

Robežpunktā viss noritēja bez īpašiem sarežģījumiem.

— Jūs esat Jēkabs Sīmanis, bet jūs — Katlakalna vecītis, — tā teica robežsargs, caururbjoši skatīdamies mūsu sejās un pasēs.

— Klapē!

Bet tad sāka piekasīties Pilviķim:

— Un kas jūs tāds būtu?

Esmu sevišķu uzdevumu adjutants, pavadu diplomātiskos kurjerus uz Parīzi.

— Tā? Bagāža ir?

— Ir gan, bet diplomātiskā.

Robežsargs lika atvērt bagāžnieku, pacilāja lādi un gauži izbrīnījies teica:

— Smaga gan. Kas tad tur varētu būt iekšā?

— Prezidenta dāvana Ludviķim četrdesmit septītajam: Valmieras desiņas un melnais balzams.

Robežsargs sāka smieties.

Par ko viņš smejoties? — jautāja Balcers E. Pilviķis.

— Ienāca prātā muļķīgs joks: desiņām klāt prezidents pielicis arī kādu meiču. Ha, ha, hā!

Smejamies visi četri — ha, ha, hā!

Bet tad uzreiz robežsargs pārtrauc smieties un nikni paskatās uz Pikillo.

— Par ko tu smejies? Sāc palaist muti? Taisieties kā tiekat pāri robežai! Bet jūs, — viņš rāda ar pirkstu uz Pilviķi, — kājām atpakaļ uz Meiteni. Skaidrs?

Balcers E. Pilviķis palīdzēja iestumt mašīnu un ilgi raudzījās pakaļ aizbraucējiem, kur ceļa putekļos nozuda Džipsijs.

— Mani mīļie! — viņš teica un pacēla rokas kā svētīdams. — Ofenbaham jau nemaz nebija čigānu. Darbība norisinājās Peru zvērīgā diktatora de Riveiras un policijas prefekta dona Casimiro terora laikā. Materiālu pārstrādāju pa savai modei, lai Ofenbaha kungs man piedod, ja viņš nepazina vairs pats savu «Perikolu». Mani mīļie! Brauciet atpakaļ uz savu īsteno dzīves vietu — Peru.

Es palieku tepat Tērbatas ielas teātritī cīnīties par brīvību, brālību un vienlīdzību. Mūsu nākamais iestudējums — Vsevoloda Ivanova luga «Bruņu vilciens». Man paredzēta neliela lomiņa: amerikānis, kurš «rij pienu ar ščokolādi». (Nabaga Balcers nezināja, ka teātra liktenis jau izlemts.)

Pilviķis lēni sojoja uz staciju. Raiba diena, nudien — raiba diena!

Bet īstenībā diena bija vēl daudz raibāka.

Sansusī risinājās vēsturiski notikumi.

Pa šoseju no Rīgas atauļoja pelēks jātnieks vienos sviedros un putekļos. Vienā rokā šķēps, otrā apzīmogots vīstoklis — slepens! Pie Sansusī durvīm piejājis, liek pieteikt sevi par deus ex machina. Kad iznāk Kampausis, deus ex machina iečukst tam kaut ko ausī un pasniedz vīstokli. Kampausis atplēš zīmogu, izlasa dokumentu, paaicina divus policistus un, pacēlis kailu zobenu, ieiet lielistabā, kur pie galda dzīro prezidents ar pakalpiņiem.

Kampausis. Pilsoni Ringold Varvērze! Jūs esat arestēts. Sekojiet man!

Prezidents nobāl, no visām pusēm atskan uztraukti saucieni:

— Kas noticis? Kas noticis?

Kampausis. Valsts apvērsums. Varu savās rokās ņēmusi hunta. Par prezidentu sevi pasludinājis Mālu Ansis. Urā!

Mednieku kortežs. Urā!

Kampausis (ar īpašu prieku). Visi teātri likvidēti!

Mednieki. Urā! Lai dzīvo Mālu Ansis!

Bet tad pelēkais jātnieks pārtrauc ovācijas.

Deus ex machina. Atļaujiet piebilst! Pagaidām ne visi teātri likvidēti — vien Tērbatas ielas buntavnieku ansamblis. Aktieri izklīdināti.

Mednieki. Urā!

Kampausis (ar izsmieklu uz eksprezidentu). Ringo, lu-patmaiss, uz vietiņām!

(Tas notika sen, to reti vairs kāds atceras.)

Balcers E. Pilviķis. Mīļie teātra draugi! Palasieties «Jaunas Dienas Lapas» 1934. gada 15. maija numuru. Tas bija pēdējais: todien laikraksts skaitījās jau likvidēts, vien hunta nebija paspējusi konfiscēt, kioskos to rautin izrāva. Lūk, telegramma no Jelgavas, no Katlakalna vecīša, vēstījums pēdējā lappusē —

Sevišķi senzacionālu ziņu sniegsim rit. Mēs nevaram teikt saviem lasītājiem — neuztraucieties, mēs sakām — uztraucieties, bet gaidiet.

_

Es. Cienītie klausītāji! Atļaujiet tagad man dažus vārtus teikt par mūsu režisoru cienījamo Balceru Ernanī Pil-viķi.

Tā kā teātri slēdza, Pilviķis nolēma iestāties universitātē, arhitektūras fakultātē. Beidza sešos gados ar arhitekta grādu. Šodien viņš ir jau nopelniem bagāts arhitekts, taču jaunības aizraušanās — teātris — viņu saista joprojām. Šīvakara «Ju-jū» izrāde ir viņa teātra vēstures studiju vaiņagojums, viņa benefice. Godināsim mūsu senioru!

Visi. Urā! (Aplausi.)

Vecajā Ģertrūdē nosit divpadsmit.

Torkvemado. Ar gandarījumu varu teikt, ka hepeningi kļūst ar katru piektdienu disciplinētāki un mērķtiecīgāki. Kur sāk pietrūkt tiešu norādījumu un pamācību, tur biedrs Pilviķis nekavējoties nāk ar saviem paskaidrojumiem un komentāriem.

Bet tagad vārds galvenajam režisoram ziņojumiem.

Balcers E. Pilviķis. Nākamā izrāde paredzēta pēc divi nedēļām, trešajā novembrī. Ceru, ka sapulcēsies visi dalībnieki. Skaistā Helēna izteica ierosinājumu, lai mēs šo hepeningu organizētu kā groziņu vakaru. Vai nebūtu jauki tai vakara pasēdēt pie svētku galda? Nākošais temats — «Atjaunotais teātris». Meklēsim šodienīgu formu, šodie-nīgus izteiksmes līdzekļus un stilu.

Paklausot Sabiedriskās domas nemitīgajiem aicinājumiem, biedrs Skribo līdz tam vakaram apsolījies uzmālēt mākslinieciski augstvērtīgus plakātus par tēmām «Kāpēc tu maitā gaisu?» un «Smēķējiet vairāk, ātrāk nomirsit». Biedrs Namgauds nolasīs savu jaunāko poēmu «Divdesmitā gadsimta sfinksa», arī komponistam šis tas padomā. Tātad ...

Torkvemādo. Atvainojiet, biedri, es gan nevarēšu: tai vakarā un naktī man dežūra nama pārvaldes kantorī. Modrība — komunālo pakalpojumu pamats.

Angelika. Svarīgu personisku iemeslu dēļ arī es netieku. Man jābrauc uz Aplokciemu. Var pat gadīties, ka pārcelšos dzīvot tur pavisam.

Pavisam!?

Varbūt viņu iecēluši par provinces pilsētas galveno arhitekti? Ai, Angelika, Angelika ...

Balcers E. Pilviķis bēdigi šūpo galvu.

— Redziet, kā nu iznāk ... paliekam sešatā ... Bet man bija padomā ludziņa astoņām personām un vienam melnam kaķim ... Redziet, kā nu iznāk ...

Mēs visi trīs skumīgi pavadījām Angeliku līdz Uzvaras bulvārim. Pēc tam sabozušies izklīdām, kur kurais. Pips sēdās piektajā tramvajā, es septītajā trolejbusā, bet Jas-pers, kā paradis, gāja pār tiltu kājām. Ar labu nakti!

Decembrī taču turpināsies mūsu piektdienas?

Arlabunakt... Līdz decembrim ... varbūt pat līdz jaunajam gadam. Aranhuesas jaukās dienas beigušās.

Telpā sēdu viens, kājas zvērādā sildīdams. Kamīnā blāvi gail akmeņogļu briketes. Istabā jūt rūgtenu smaržu. Tā uzbur atmiņas par elsājošu lokomotīvi, darvotu jumtu, par tikko iespiestu vakara avīzi dzelzceļa pieturā (aizsalušo ezeriņu un piesnigušo mežu vidū).

Akmeņogļu dvaka reizēm iesit pierē, bet malkas man nay. Visu rudeni dienu un nakti kurinādams, esmu pārāk izšķērdīgi rīkojies. Kā sienāzis, kā viendienas muša. Redzi nu: tagad, kad iestājies sals, kļūst aizvien neomulīgāk. Bet ārā snieg... Sēžot galerijā un šķirstot «Sapņu pīpi», sāku salt. Centrālapkures radiatori manā istaba knapi remdeni.

«Nama pārvaldnieks nav savu uzdevumu augstumos,» nospriežu un dodos lejā uz kantori aprunāties. Satieku Torkvemādo personīgi. Viņš mani tūdaļ iepazīstina ar savu jauno enerģijas taupīšanas sistēmu. Pašreizējais Torkvemādo sauklis: taupība — komunālo pakalpojumu pamats. Kā labam paziņam pārvaldnieks man uztic savus priekšlikumus par jaunu enerģijas avotu izmantošanu.

— Viena tonna akmeņogļu, — tā māca Torkvemādo, — var dot līdz pieci simti litru lētā un iecienītā ruma «Superiors». Savukārt simts grami «Superiora» satur daudz vairāk kaloriju nekā tāds pats daudzums tīru ak-meņoglu. Tāpēc sadedzināt to dabas brīnumu ir gatavais neprāts! — Torkvemādo silti ieteic: nevis sūdzēties kaut kur augstāk (augstāk jau es arī nevarēšot — tur esot

bēniņi), bet katru vakaru pirms gulētiešanas izdzert simts gramus lēto un iemīļoto dzērienu «Superiors».

— Ak tā? Biedri Torkvemādo, tai vietā, lai rūpētos par nama iedzīvotāju labklājību, jūs propagandējat alkoholu? Par šo lietu mēs vēl parunāsimies, bet citā vietā! — teicu un aizcirtu kantora durvis.

— Kā? Kā?! — dzirdēju izmisušus saucienus, bet neatskatījos. Manas attiecības ar Torkvemādo samaitātas uz visiem laikiem. Vēl vēsākas kā centrālapkures rores manā istabā. Lūgties es vairs neiešu.

Ko lai saku par attiecībām ar citiem hepeningu biedriem?

Balcers E. Pilviķis mūs trīs vairs par pilnu neņem. Neņem par pilnu kopš trešā novembra, kad bijām visi sapulcējušies uz kārtējo izrādi. Tieši maltītes laikā pastnieks atnesa sūtījumus: Pilviķim apsveikuma telegrammu, bet Jasperam, Pipam un man adresētas aploksnes ar zelta maliņām. Mēs tās atplēsām, klusēdami izlasījām ielūgumus, piecēlāmies un neatvadījušies atstājām sabiedrību. Atģidāmies vien «Daugavas dzelmē», tur, kur ūdens zāles un infuzorijas... Pilviķis, Jānis Dūris un Sabiedriskā doma palika trijatā mielojoties. Tai vakarā netika uzvesta ludziņa «Viss sākās ar melno kaķi». Melns kaķis pārskrēja ceļam — no kreisās uz labo.

Aploksnēs atradām ielūgumu kartes. Ar zelta maliņām. Uz kartēm melni burti (arī zelta maliņām). Saliekot burtus pa balsieniem, balsienus par vārdiem, pamazām apjauzdami teikumu zemtekstu, lasījām:

Manā dvēselē izlauzās apslāpēts kliedziens: Angelikai

Sekoja trīsoša atbalss trīsceturtdaļu taktī:

«An-že-la, An-že-la, An-že-la mi-a .. .» Lēnais valsis.

Apziņā asi iezīmējās divi punkti: prologs un epilogs, alfa un omega ...

A) Viņa — trūcīgā peldkostīmā, oranžu cepurīti galvā — Dzintaru pludmalē.

Q) Ielūguma karte ar zeltītām maliņām trijos eksemplāros.

Trīs slepkavības vienā vakarā. Vai tas galu galā nav par daudz?

— Es nekad nebūtu iedomājies, ka viņa ir tāda, — skaišas Pips Skribliņš, «Daugavas dzelmes» augstā vilnī sēdēdams, ūdens lilijas kustinādams.

— Kāda tad?

— Nu — tāda!

— Visu laiku viņa mani vazājusi aiz deguna, — drūmi konstatē Jaspers.

Draugi šovakar vairs nelietā vārdu Anžela, arī Angelika — ne, tagad tie saka — viņa. Viņa — trešā persona.

Mani nodarbina pavisam kas cits.

Vai arhitekts Mārcis Lapiņš ir tas pats Aplokciema džezists Mārcis Lapiņš? Uzvārds, vārds un dzīves vieta sakrīt. Paga — kā bija, kad dejojām lēno valsi toreiz, kad Angelika uzsāka sarunu par roka mūziku? Es Mārča Lapiņa darbošanos estrādē apveltīju ar diezgan sulīgu un skābu aforismu — «vieglā mūzika jāņogu mērcē». Svaigi teikts! Kā gan man šī asprātība ienāca prātā? Bet kāpēc

Angelika klusēja? Kāpēc neteica: piedodiet, Mārcis Lapiņš ir mans līgavainis. Mēs drīz precēsimies.

Tā būtu bijis godīgi...

Ja es to būtu zinājis, vai mērcētu Jasperu četras stundas ledainā oktobra lietū? Nēl Vai būtu atstājis Dieva-vilku Jordānas ielejā un Jāvis, lai saracēņi nocērt tam galvu? Nē, nē! Vai būtu skaudis, kad virtuvē divatā dzēra Murfatlaru? Nē, nē un vēlreiz — nē!

— Visas sīkas ķildas, nodevība un nesaticība sākas tur, kur iejaucas sieviete, — saka Jaspers.

Paceļu glāzi un pieskandinu.

— Tāpēc gana naidestu turēt. Nost ar mīlestību!

(Jūtu, ka mācas virsū briesmīgas skumjas.)

— «Vamemindes» interjeru lai tagad gudro kāds cits,— saka Skribliņš, infuzorijas grūstīdams. — Neiešu savu talantu izniekot šaubīgā pasākumā. Jūs droši vien, vientiesīgie, līdz šim domājāt, ka projektu taisījusi viņa pati?

Tas skan riebīgi. Pips kļūst atbaidošs, īsts gnīda. Nesen vēl celtniekiem klāt luncinājās, tagad spļauj akā, no kuras pats dzēris.

— Tu esi nelietis, Pipl — iesaucos.

— Kā tu teici? — Skribliņš, no sēdekļa nošļūcis, lien man virsū. — Atkārto vēlreiz!

— Tādas sliekas dēļ, draugi, nav vērts plēsties, — saka Jaspers samierinātāja balsī, — tādas dēļ nav vērts nospļauties.

— Kādas dēļ?

— Kamēr jus sacerat odas un elēģijas, tamēr Mārcis Lapiņš...

_ ?

— Vai tad tu nesaproti, naivais, kāpēc tik steidzīgi jārīko kāzas? Ilgāk vairs nevar noslēpt... drīz jau būs redzams ... Viņa ir ...

Tumsā kā šāviens noskanēja ass pliķa cirtiens.

Labi, ka tobrīd bārā neviena nebija. Viesi dejoja «Džofri Džofri», bet Koļa skaitija citronus koferī.

— Huligāns! — apspiestā balsī sēca un tusnīja Jaspcrs, taustīdams kreiso vaigu. — Pip! Nepaliksim vairs ne minūti kopā ar to huligānu! Zēl, ka te ir «Daugavas dzelme». Citā vietā es to vārguli mīkstu pataisītu. Nāc, Pip... nav vērts nagus smērēt.

Uzmetis uz paplātes desmitnieku, nosvepst:

— Maksāju par sevi un Pipu, — pēc tam aiziet līdz durvīm, atgriežas atpakaļ, pienāk, pabāž dūri man zem deguna un saka galavārdu: — Tava laime, ka atrodamies «Daugavas dzelmē» ...

Zaļgani stari Daugavas dzelmē šaudas: aļģes, gliemežnīcas, ūdenszāles, bet uz paplātes — desmit rubļi naudā ... Kontūras kustīgas, bet izplūdušas, ēnas no augšas: zirnekli un mušas. Pa ūdens virsu staigā sprīžotāji tievām, spalvainām kājām. Ieskrienas, apstājas un peld pa straumi, kājas izpletuši, kā svētie pa ūdens virsu. Rūtij, kuru lietus skalo, var cauri redzēt, bet cilvēku sejas deformē gandrīz kā ieliektajā un izliektajā spoguli, nemitīgi šūpojas: uz augšu — uz leju, ceļas — krīt...

No dzelmes uzpeld nejauka un bāla seja: mazas ačeles kā ronim, deguns saraukts, riebīgi uz priekšu izbīdīts. No neglītas mutes spraucas arā novienādi, caurumaini zobi, kaktiņi savilkušies nekaunīgā grimasē. Bet mati balināti ar ūdeņraža pārskābi. Tā ir Ģertrūde, viņa peld mājup no frizieru salona. Nāras bailēs izklīst, — tā ir Cēsu apriņķa lēdija Makbcta, saprecinātāja un indētāja. Šodien pienākusi kārta pašas meitai.

— Kuram viņa Anželu taisās izprecināt? — jautā ziņkārīgās infuzorijas. Lūk, nāk jau pats līgavainis — Ap-lokcicma Fantomass. Zemūdens dzīvniekiem acumirklī skaidrs, kas tas par tipu. Ķermenis viņam viscauri garenisks: garš, saspiests rumpis, gara, burkānveidīga galva, garenisks saprāts, garas, izdilušas kājas un garas rokas. Acu un deguna vietā vertikālas svītriņas un komati. Ūdens virmo, un attēls līgojas, bet tā nav jāņogu mērce, tas ir žclē.

Par galertu rūpējies Fantomasa tētiņš Donats, apaļš kā bumba. Paps ir liels izēdājs, aiz to dēla kāzas notikšot «Lielvēršos», kauču pēc noteikumiem svinības jārīko lēdijai Makbetai «Poliešās». Taču Ģertrūdei neesot tāda rocība — vīrs miris.

— Kāpēc miris? — jautā ziņkārīgās infuzorijas.

— Pavisam vienkārši: Ģertrūde iedeva kāpostu pīrādziņus ar saldu tēju.

— Ahā ... tagad viss skaidrs... Pirmais upuris.

Otrs upuris — Anžela, Fantomass ir dēle un žņaudzējs.

Trešais upuris — Donats. Vēl reizi, kundze, kāpostu pīrādziņus un saldu tēju.

Bet teju, teju — kam paliks «Lielvērši»? Protams, Ģertrūdei. Kuram gan citam?

To, kas notiks pēc tam, zinu es viens pats. Man pastāstīja dzelmes spīganas; viņas savukārt to dzirdējušas no slīkoņu meklētājiem — nēģiem. Nēģi runājot reti, bet, kad sakot, tad esot vērts paklausīties. Ne veltīgi tiem zutiņicm astoņas acis priekšā un viena pakaļā, viņi dzirdot un redzot uz priekšu un atpakaļ. Skatieties, kā viņi pašlaik «Daugavas dzelmē» šaudās: iekšā un ārā! Aiztaisiet durvis bārā, pie velna! Uz paplātes desmit rubļi naudā ...

— Nikolaj Trifonovič, pievāciet naudu!

Kur biedrīši? Aizgāja uz dzimtsarakstu nodaļu raudāt, pēc tam kūjniekos uz «Lielvēršiem»: viens par āzi, otrs par badakāsi.

Telpa nav liela, bet ietilpīga.

Ikkatras desmit minūtes piebrauc jauni viesi — vedēji un panāksnieki. Trio sāk ar Mcndelsona «Kāzu maršu», beidz ar Sopēna polonēzi A dūrā, arī Fantomass kādreiz haltūrējot aiz stūra. Gaiss tik maigs, ka mēteļus var pakārt. Komanda skan visapkārt: šitie iekšā, citi — ārā!

Nāk jauna maiņa, vecā aizbrauc pie fotogrāfa.

Ak dievs, tā taču viņa!

.. .bāla stāv blakus Fantomasam, skatās uz durvju pusi. Vēl desmit minūtes, kamēr mūzika un runas, vēl visu var griezt par labu ... Galdiņš, divas svecītes ... Aitiņa saka: mē! Priekšējā rindā divi lielvērši sarkaniem kakliem. Atbraukuši ar automašīnām, nedrīkstot lietot... Aiz viņiem telēni un jestri kumeļi: krēpes līdz acīm, smēķi aiz ausīm.

Otrā pusē Latvijas brūnas. Cienīgas, tesmeņotas un zī-dīgas. Aiz viņām telītes tievkājītes spožām actiņām, valgiem un trīsošiem purniņiem. Puķītes avīžu papīros. Alpu vijolītes podos.

Torte.

Bilskas jāņogu vīns.

...ja nu esat izlēmuši, tad aplieciniet, teikdami — mēl

Fantomass. Yes! (Amerikāņu džeza stils.)

Aitiņa. Kā, lūdzu, — mē?

— Mārci, Mārci, saki — mē! — uztraucas Ģertrūde. — Saki — mē!

Fantomass. Jā! — Un viņa mute no nullītes pārvēršas par bezgalības zīmi.

— Tātad?

— ?

— Brūte, brūte, ko tu gaidi? Saki — mē! — čukst telītes. — Saki — mē!

Kas tālāk notika, par to jums pastāstīs cellists, kurš gribēja jau sākt noslēguma dziesmu «Uz jauno pāri»...

Atsprāga durvis. Durvīs parādījās jauneklis padilušā mētelītī, katliņu galvā un spieķīti rokā. Viņš noņēma katliņu, aizmeta spieķīti, panācās dažus soļus uz priekšu un maigi teica:

— Anžela, mana puķutabaciņa! Sargies no Fantomasa: viņš ir dēle un žņaudzējs. Atnācu tevi glābt.

Klātesošie zaudē valodu. Kapa klusums.

Anžela noņem šķidrautu ar mirtēm, saka:

— Nē, nē! Nē! Nē, nē, nē, nē! — un krīt ap kaklu jauneklim padilušā mētelīti. Jaunava skūpsta to taisni uz lūpām. Tas ir viņu pirmais skūpsts. Pēc tam Anžela saka tā, lai Fantomass varētu dzirdēt:

— Pikillo, mans vienīgais! Cerēju, gaidīju un sagaidīju. Tagad mūs vairs neviens nespēj šķirt. Nometu savas vieglās dienas utt.

Ģertrūde mirst. Horsta madāma slauka acis.

Spēlē ērģeles, guldz avoti... Infuzorijas kustas, nāras lēkā, tritoni un delfīni iznirst no dziļumiem, pēc tam apmet kūleni gaisā, ūdens šļakst. Nodreb «Daugavas dzelme», jo orķestris blakus zālē no «Džofri Džofri» pārgājis uz «Hullā Htillā».

Vienreizējs roks!

Esmu gandarīts. Viss kārtībā, cienījamie biedri! Maksāju tēriņu, pametu ar galvu Nikolajam Trifonovičam un dodos mājā.

Tā bija katarse.

Uz ielas visi priekšmeti balti. Nāk sniegs. Lielām, mīkstām pikām. Apsnieg sētas, apsnieg trotuāri, kauču ielu tīrītāji tūdaļ brauc tur pāri. Velti: debesu dzirnas nav apturamas — maļ tik ūn maļ.

Tagad tikai vēl jāapsnieg... cik jauki ir apsnigt.

Jāapsnieg.

Un tad, kad mājā esmu iekurinājis kamīnu, apsēdies stūra logā un paņēmis «Sapņu pīpi», — pienāk Ringo, uzliek savu purnu uz mana cejgala un, uzaci kustinādams, skatas taisni sejā.

— Jāapsnieg, Ringo ... jautri, vai ne?

Ringo acīs lasu neticību manam apgalvojumam.

Tad es saskaišos.

— Tu, lupatmaiss, laikam netici, ka esmu baigi jautrs? Ko? Un vēl netici? Un vēl?... Tad paskaties! — Es paceļu no grīdas glāzi, pilnu «Superiora», un izdzeru vienā paņēmienā.

— Nepaies ceturksnis, un es ar tevi dejošu «Suņu polku»!

Ringo draudzīgi pamāj ar asti.

Varbūt viņš tic, bet varbūt arī netic.

SATURS

Leģenda par Lielo Kristapu Strazdumuižas sonāte . . . Reportāža melnā četrstūrī . Mistērijas un hepeningi . .

Маргср Оттович Заринь СТАРАЯ РИГА Рассказы

Издательство «Лиссма* Рига 1978

На латышском языке Художник Висстур Грант

ИБ 505

Marģeris Zariņš VECRĪGA

Redaktore Z. Līce.

Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore I. Klotiņa. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 11.04.77. Parakstīta iespiešanai 01.12.77. JT 22184. Formāts 60X108/32. Tipogrāfijas papīrs A6 I. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 10.05 uzsk. iespiedi.; 9.59 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt.

2529-D. Cena 7. tipa iesējumā I rbj. 10 kap. (29 800 eks.). ādas iesējumā 6 rbi. (200 eks.). Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 419/ 28667/Do-IOI I. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

1

Saīsinājums no cubicutarias— vergs, citu vergu priekšnieks (lat.).

2

Tagad Kirova ielā.

3

Ar maigumu.

4

E. Adamsona dzejolis.

5

Ērika Adamsona dzejolis. 154

6

Chapeau claque (fr.) — gardibene.

7

E. Adamsons.

Content

Zariņš Marģeris Vecrīga

LEĢENDA PAR LIELO KRISTAPU

STRAZDU MUIŽAS SONĀTE

REPORTĀŽA MELNĀ ČETRSTŪRĪ

MISTĒRIJAS UN HEPENINGI

SATURS

1