Līce Zina

Zem dzērves spārna-stāstu atlase

Zem dzērves spārna

Stāstu atlase

.

Alberts Bels BĒGŠANA

Tas notika lauku za|umballē vai, pareizāk sakot, nakti pēc zaļumballes un turpinājās ilgi pēc tam — ik reizi, kad viņš atsauca atmiņā jūtu straumi, kādu pats gribot negribot dažkārt sabangoja. «Kādi vārdi,» — tā viņš tagad domāja, «kādi banāli vārdi — jūtu straume sabangota!» Toreiz viņš zaudēja varu pār sevi, ievilkts negaidītā tecē, virpulī, un gļēvi bēga uz neatgriešanos.

Tagad, pēc daudziem gadiem, jau apprecējies, bērnus pirmajās klasēs izvadījis, viņš dažreiz sentimenta uzplūdos vai arī domu skaidrības brīžos mēdza atminēties seno nakti, kāda tā rādījās no gadu atstatuma, kādu to glabāja atmiņa, un tad viņš mocījās mēmā pārmetumā uz sevi, klusā niknumā un neskaidrās, priecīgās nojausmās — kā gan būtu ievirzījusies dzīve, ja viņš tajā dzidrajā rītā pēc zaļumballes nebūtu aizbēdzis uz neatgriešanos.

Bet vispār tā nemaz nebija īsta zaļumballe, jo notika telpās.

Bieži viņš domāja, ka derētu reiz atgriezties, it kā nejauši garāmejot ieskatīties, bet atkal un atkal noraidīja uzbāzīgo ideju, un viņš jau arī zināja, ka nekad neatgriezīsies, nekad neatgūs atklāsmi, kas pirmajā brīdī lika viņam bēgt pa galvu pa kaklu, neatskatoties, bet tagad, pēc daudziem gadiem, kā smalka saite neredzami atgādināja, ka nav iespējams neko aizmirst, nav iespējams neko atgūt, kas zaudēts jaunības gados, zaudēts dzīves tecē paša vainas dēļ.

Valdim Kristapsonam toreiz apritēja divdesmit otrais gads, viņš bija pārradies no dienesta, ko aizvadīja tālā pilsētā, stūrēdams armijas autovāģi. Pirmās nedēļas civildzīvē pagāja, satiekoties ar draugiem, atjaunojot jau piemirstas pazīšanās, izklaidējoties brīvā vaļā un pamazām domājot par darbu Rīgas taksometru parkā. Tādā lieliskā un nenoteiktā noskaņā viņš pavadīja laiku, un sestdienas pēcpusdienā draugi viņu uzaicināja piedalīties nelielā dēkā, izbraukumā uz deju vakaru laukos.

Pasīks miestiņš trīs stundu brauciena attālumā ar autobusu, diezgan pieputējusi deju zāle un ritmiski disonansējošs orķestris. Tomēr kopējā gaisotne veidojās patīkama. Gar telpas malām izklaidus sēdēja meitenes. Pie durvīm zāles galā drūzmējās puiši. Kavalieri šķita viegli iereibuši, to nu nemaz nevarēja tā pateikt — vai no degvīna, vai no plaukstošās sievišķības tuvuma, vai no vasaras nakts aicinājuma. Logi bija atrauti vaļā. Ārā skurbinoši smaržoja naktsvijoles, rūgtsaldo dvesmu varēja sagaršot katrs, kas vien nesmēķēja. Gandrīz visas deju vakara apmeklētājas bija spilgti un bezgaumīgi izkrāsojušās — varbūt skaistuma uzsvaidzināšanai, bet varbūt uzklājušas aizsargkrāsu pret negaidītiem skūpstiem, jo, pārīšiem izejot ārā atsvaidzināties, ne katrs kavalieris riskēja piepeši nomutēt ar biezo, spilgto segslāni klātās lūpas, nosmiņķētos vaigus un zili melnos plakstiņus. Meiteņu tērpu šūšanai bija izlietots iespējami minimālais drēbes daudzums. Zeķes valkāja tikai dažas puritānes.

Protams, kā nu bez tā — pašā vakara sākumā izraisījās arī neliels kautiņš, bet vietējie kārtības sargi ātri un bez lieka trokšņa savaldīja dauzoņas un aizvadīja projām.

Rīdziniekiem neviens, kā par brīnumu, nepiesējās. Varbūt tāpēc, ka meiteņu salīdzinājumā ar puišiem bija vismaz divreiz vairāk un nopietnu konkurenci tādos apstākļos atbraucēji neradīja.

Turklāt viens no rīdziniekiem bija agrākais vietējais, beidzis ciema vidusskolu un saglabājis labas attiecības ar saviem vienaudžiem.

Valdis jau bija paguvis izdancināt vairākas meitenes, bet neviena tā īsti negāja pie sirds. Ja var lietot šādu izteicienu, tad deju zālē it īpaši, jo, piekļaujoties meitenei dejā, sirds pukstēja kā īstākais Gei-gera skaitītājs, uzrādot abpusējo simpātiju radioaktivitāti.

Orķestra vadītājs pieteica meiteņu deju, un Valdi tūlīt, it kā to vien būtu gaidījusi, uzlūdza neliela auguma tumšmate. Viņai bija bāli, mierīgi vaibsti un nekrāsotas lūpas. Kad viņa dejas laikā paskatījās Valdim tieši acīs, brūno acu skatiens likās mazliet aizplīvurots.

Kāds vietējais, kas pazina še visus un visas, deju starplaikā Valdi brīdināja:

—- Tā ir ciema «Neķeries man klāt!». Baigā neaizskaramā! Vai 'tev vērts censties, tāpat nekas nesanāks.

Viņa šķita no pašām izskatīgākajām zālē, un Valdis līdz meiteņu dejai nebija viņu pat pamanījis, taču, kad viņš gāja atlūgt uz nākamo deju, to darīja, ne tikai pieklājības vadīts, bet gan tāpēc, ka šīs meitenes tuvumā juta patīkamu, vīrišķīgu satraukumu un pieaugošu pašvērtības apziņu.

Meitenes vārds bija vecmodīgs — Vilma.

Viņa strādāja kolhozā.

— Esmu no tām, kas saulē nenodeg. Saule man neķeras klāt, — Vilma sacīja.

«Runā par sevi? Gaida, lai izsaku komplimentus? Kas man, vecam zaldātam tas neko nemaksā. Lūdzu, cik tik uziet.»

Ko tieši Vilma darīja kolhozā, Valdis neprasīja, gan uzzinās vēlāk, un, ja neuzzinās, arī nekāda skāde nenotiks. Precēties Valdis negatavojās, iepazīties tuvāk ar meiteni viņu dzina vienīgi tīri sportiska interese, lai sagrautu ciemā valdošo mītu par Vilmas aso raksturu.

Viņi dejoja deju pēc dejas.

Pēdējais valsis.

Protams, Vilma neiebilda, ka Valdis pavadīs viņu kādu gabaliņu.

Bija silta un mikla vasaras nakts.

Līdzko abi pameta spuldžu izgaismoto kultūras nama pagalmu, Vilma cieši piespiedās Valdim.

Meitenes uzvedība kaut kā nesaskanēja ar raksturojumu, ko, par viņas dabu bija snieguši vietējie puiši. Valdis apstājās, piekļāva meiteni ciešāk.

Viņa atbildēja skūpstam.

— Zināju, ka tā būs, — viņa čukstēja.

— Kā būs?

— Tu atnāksi, ieraudzīsi mani. Es ieraudzīšu tevi. Un pēc tam dzīve būs citāda.

— Nakts būs citāda.

— Nē, dzīve. Mēs taču būsim kopā, vai ne? Mēs mīlēsim viens otru.

Nē, te kaut kas neklapēja.

Meitene vijās klāt kā apīnis. Droši vien jokojās. Spēlējās, lai pēc tam atraidītu. Taču tonis liecināja, ka Vilma runā nopietni. Valdis nezināja, ko atbildēt. Meitene, ar kuru viņš satikās Rīgā, tā nerunāja. Vārds «mīla» vispār bija arhaisms, to neviens vairs nelietoja. Nē, te kauīt kas neklapēja. Protams, viņš sevi neuzskatīja par diezin kādu moderno, bet Vilma runāja tā, it kā būtu deviņpadsmitais gadsimts. Kāda te mīlestība, tikai četras stundas pazīstami, pirmās minūtes divvientulībā, bet še tev — mīlestība!

Aiz muguras no tumsas tuvojās soļi, viņi nebija vienīgie uz ceļa.

Valdis apskāva meiteni ap vidu tā arī neatbildējis, un viņi gāja tālāk.

Vilma uzlika siltu roku viņa plaukstai un piespieda puiša pirkstus cieši savam augumam.

Viss bija sagriezies otrādi.

Nevis viņš lenca un centās iekarot meiteni, bet Vilma veda viņu līdzi kā paklausīgu sunīti. Vajadzēja steidzīgi mainīt taktiku, ko Valdis bija izdomājis.

— Pagaidi, — Vilma sacīja, — palaidīsim viņus garām.

Un pārlēca pāri grāvim, pļavā.

Valdim nekas cits neatlika kā sekot viņai.

Viņi paslēpās alkšņu pudura ēnā, pagaidīja, kamēr garām pa ceļu aizsoļoja pārītis. Puisis veda meiteni, cieši piekļāvis sev klāt, gluži tāpat kā nesen bija gājuši Valdis ar Vilmu.

Valdis vēlējās Vilmu skūpstīt, bet meitene viņu viegli atvairīja. Viegli un maigi. Tas nebija atraidījums, tas bija lūgums pagaidīt.

— Gribu iet basām kājām, — Vilma čukstēja, — stāvi mierīgs, es novilkšu zeķes.

Viņa atbalstījās uz Valda pleca, mīksti nošvīkstēja kaprons gar miesu, Valda rokai uz mirkli pieskārās silts, apaļš ceļgals.

— Se, nes manas kurpes! — viņa palūdza.

— Tu saaukstēsies, — Valdis brīdināja.

— Ha, vasaras laikā!

Un viņa jau bija pāri grāvim uz ceļa.

— Kāda milzīga bauda iet basām kājām pa smilti! — viņa teica. — Tu noticēsi, bet smilts vēl ir silta.

«Laikam kurpes nabadzītei nospiedušas kājas,» nodomāja Valdis, «tur tas knifs!»

— Cilvēkam laiku pa laikam jābūt ciešā saistībā ar zemi, — Vilma paskaidroja, it kā uzminējusi Valda domas, un brīdi vēlāk, kad Valdim ienāca prātā, ka domu lasīšanas iespēja tiešām pastāv, meitene turpināja:

— Ne tāpēc, ka man kurpes spiestu. Es varētu tev līdzās iet pat spāņu zābakos. Tev blakus man nekas nesāpētu.

Vilma pieskārās puiša vaigam ar valgām lūpām, un Valdi pārņēma sajūta, ka garām lidojoša lapa uz brīdi piekļāvusies viņam, atstājot nojausmu par kādas citas pasaules esamību.

Kāda bija Vilmas pasaule?

Viņi pārrunāja radurakstus, nelielā dialogā noskaidrojot sociālo izcelšanos (no zemniecības un no strādniecības), izglītības līmeni (abiem vidējā), vecāku lomu dzīvē (bīda un stumj, atbalsta materiāli), pilsētas un lauku attiecības (te maza domu nesaprašanās).

Pēc vidusskolas beigšanas viņa palikusi strādāt fermā. Kad Valdis slīdināja plaukstu gar Vilmas pirkstiem, viņš juta, ka meitenes roka ir cietāka un asāka nekā demobilizētā karavīra roka.

— Vai tu slauc govis? — Valdis jautāja.

Ferma viņa apziņā saistījās ar lieliem govju rumpjiem, mākslīgo apsēklošanu, mehanizāciju, femini-zāciju un ar Sociālistiskā Darba Varonēm baltos virsvalkos.

— Nē, esmu pie teliņiem, pie maziem, stulbiem, brūniem mūmīšiem.

Un viņa atkal piekļāvās Valdim.

— Tu zināji, ka es būšu ballē? — viņa vaicāja.

«Atkal savu. Nē, viņa nav īsti normāla,» Valdis

domāja.

— Kā es to varēju zināt?

— Tu varēji nojaust, paredzēt.

— Ja vāģim vārsti klapē, tad es to nojaušu, bet citādi dzīvoju ar to, ko redzu, — Valdis atbildēja.

— Bet es nojautu, — viņa teica, — kad tevi ieraudzīju, zināju, ka tu mani uzlūgsi, ka viss būs tieši^tā. Ka tu mani pavadīsi. Nu jau vairs nav tālu.

«Ne es tevi uzlūdzu,» domāja Valdis, «bet tu mani.»

— Protams, — turpināja Vilma, — ir maza starpība. Bet tu esi gudrs un nedusmosies, ka mazdrusciņ sapņoju. Jo visa nakts taču ir viens sapnis. Varbūt pamodīšos viena pati, tikai spilvens gulēs blakus, kā tas notiek ik rītus, kad modinātājs zvana.

— Paklausies, vai tu lasi domas? — Valdis bija samulsis.

— Ne prātā nenāk! Kāpēc man būtu jālasa tavas bezkaunīgās domas!

Valdis juta, ka vaigi kļūst karsti.

Kur tie laiki, kad viņš pēdējo reizi nosarka! Kāpēc gan Vilmas klātbūtnē viņš jutās gluži kā bērnībā, kad māte teica, ka meļiem ausis kustot? Un kustēja arī — ja meloja. Ja domāja bezkaunīgas domas, sarka vaigi.

Līdz šai naktij viņam tās nebija likušās bezkaunīgas. Gluži parastas, meiteņkāras zaldātdomas.

— Nē, — Vilma čukstēja, — tu neesi tāds. Tu esi tīrs. Skaidrs. Labs. Cilvēks vienmēr ir skaidrs un tīrs.

Viņi pienāca pie mājām. Ierējās suns. Pazinis Vilmu, apklusa. Pa pieslietām redeļkāpnēm viņi uzkāpa klētsaugšā. Tumsā baloja gultas palagi un tikšķēja modinātājpulkstenis.

— Piecos tas zvanīs, — Vilma sacīja, — un tu laikus tiksi uz vilcienu. Tagad tev būs jāiemācās vilcienu saraksts no galvas.

Vajadzēja sākties tam lieliskajam piedzīvojumam, par kuru viņš sapņoja visu dienesta laiku, bet savāda sasaistība gulēja Valda locekļos.

«Esmu iekritis,» viņš domāja. «Ja nu pēc deviņiem mēnešiem kāds skaļā balsī protestēs par nakts notikumu? Negribu precēties, bet no Vilmas es nekur neizsprukšu, viņa jau citā prātā.»

Tumsā Vilmas rokas viņu atrada.

— Nāc, cilvēk, nāc! — meitene aicināja.

Vilmas pirksti glāstīja puiša seju, viņa aptaustīja Valdi, kā aklie to dara, gribot redzēt neredzamo.

— Kāds tu esi brīnišķīgs! — viņa sacīja. — Tu esi mans dievs!

— Kāpēc, — viņš jautāja, — kāpēc tu esi tāda pret mani?

— Kāda?

— Nu, puiši sacīja, ka tu — nevienam!

— Jā, nevienam. Tikai tev.

— Kāpēc man?

— Tu esi mans. Un es tava. Līdz galam.

Viņa nejoko, saprata Valdis. Vai vispār pasaulē tādas jūtas pastāv? Kam tās vajadzīgas? Protams, skolas gados grāmatās viņš lasīja par mīlestību, par pēkšņu un neatvairāmu atklāsmi, bet tā palika tikai teorija, praksē nekas tāds ar viņu nebija gadījies. Tikai bauda, prieks, ko var sniegt meitene puisim. Tā tad arī likās īstā dzīve. Bet šeit? Bija apdraudēta viņa brīvā vaļa. Ja viņš kaut mirkli vēl uzkavēsies, būs par vēlu. Viņa ieradīsies kaut vai pasaules malā, uzmeklēs viņu, lai kur viņš slēptos, un laimē starojošām acīm nāks pretī, sacīdama: zini, mēs būsim vienmēr kopā! «Nu, nekā nebij! Še tev neaizskaramā! Es jau vēl neesmu ar dēli pasists,» domāja Valdis. «Šitā iekrist!» Valdis sāka lielo atkāpšanos, viņš sāka atkāpšanos, nepabijis cietoksnī, nebūdams pat īsti pārliecināts, vai izdosies tikt sveikā ārā no neiekarotās teritorijas. Vilma viņam patika, un lielas pūles prasīja nepakļaušanās dabas aicinājumam, kādu izteica divos spartāniskas dzīves gados rūdītais kareivja organisms. Bet Valdis bija saskāries ar kaut ko nepazīstamu, un bailes no nepazīstamā pārmāca visu.

— Man uz brītiņu jānokāpj lejā, — viņš meloja, — tu jau saproti, kāpēc.

Tumsā viņš sagrābstīja svārkus un kreklu, ko trakā meitene viņam bija jau novilkusi, un steidzīgi kāpa lejā pa redeļkāpnēm.

Pie rokas viņam piegrūdās kaut kas mikls un auksts.

Viņš atrāvās sānis.

Suns. Suņa purns. Cilvēka labākais draugs. Pats viņš silts un spalvains, bet purns vēss un mikls. Kāpēc nerej? Kāpēc nekož? Vai viņš mani te gaidījis?

Pirmais pieskāriens Valdi izbiedēja, nu viņš noglāstīja stingro, silto suņa muguru.

Uzticas. Tāpēc, ka jūt Vilmas smaržas.

Vai Valdis kādreiz tiks dzīvē no šīm smaržām va|ā?

Viņam tajā rītā bija sajūta, ka viņš izglābies no lielas un gandrīz nenovēršamas nelaimes.

Bet līdz ar gadiem, līdz ar dzīves iepazīšanu šī sajūta pamazām zuda. Tā izzuda līdz ar jaunības sārtumu vaigos un jaunības vingrumu musku|os. Tā izzuda līdz ar matu kuplumu un prāta delverību.

Pamazām, gadiem ritot, sajūta pārvērtās pretmetā. Nē, nē, arī tagad viņš nejutās nelaimīgs, dzīve bija iekārtojusies, viņš nejutās nelaimīgs, vienīgi tāds — ne cepts, ne vārīts.

Andris Vīksna FILHARMONIJA

Pasta nodaļa «Centība» atradās ēkas augšējā stāvā. Apakšējā bija izvietojies ciema veikals — ari «Centība». Krūmu ieloks ap māju ieņēma stabilu vietu veikala plāna izpildē, jo šajos ceros no apakšējās «Centības» iznākušie vīri centās tikt vaļā no paģirām. Tagad, ražas novākšanas laikā, tas bija daudz grūtāk izdarāms nekā citos gada periodos un laikos.

— Ja tu, Milda, mehanizatoriem dosi tos lētos stipros, tad tev vāks, to iegaumē, nebūs te nekāda plāna pildīšana uz salauztu mašīnu un kaulu rēķina, to ielāgo, un vispār, kamēr es neatļaušu, lai neredzētu plauktos it nevienas grādīgas suslas, nav svarīgi, ka pēc darba, tagad šeit nekādas striktas darba dienas nav, jārauj bez apstājas, saprati?

Milda sovhoza direktora teikto saprata aptuveni astoņdesmit piecu procentu apmērā. Pārējie piecpa-dsmit palika tiem, par kuriem viņa bija droša — tie nepieloposies, bet tikai tā maķenīt uzlāpīsies, lai nagi nedreb. Ar direktoru joki mazi, te visi zināja, kas ir Paulis Priedols, un visā republikā labi bija pazīstama padomju saimniecība «Bricmaļi».

Guntis nobremzēja traktoru pie «Centības» un izlēca nelielajā pagalmā. «Belomorkanal» maksā divdesmit divas kapeikas, to mantu varēs dabūt bez rindas, kā gan savādāk; tantes nāk uz bodi reizi nedēļā, un tad nu, kamēr savas milzu somas pa kripatiņai pielādē, turpat pusstunda paiet.

— Gunča, panāc šurp! — no krūmu puses atskanēja čukstošs sēciens. Aldis. Sūc lētos stipros. Laikam sīcenes aptrūcies.

— Gunča, vajag piecdesmit septiņas kē.

— Es tev varu iedot kādas trīsdesmit un vienreiz zem zoda.

— Beidz lekties!

— Kas tur ko lekties?

— Zinies... man viss ir štokos. Mēs vakarā ar kori braucam uz Bunguriem.

Tā. Nu, bet lai jau, lai tas paliek priekšniecības ziņā. Kas viņam par daļu, ka visuvarenā pašdarbības kopa gatavojas kaut kādai dziesmu dienai? Taču, ja būs tā, kā ir jau bijis, — Guntiņ, vai tu nevarētu, pats saproti, visu ko vajag, — tad viņš tos lūdzējus aizsūtīs purvā, lai paklausās, kā dzērvenes briest.

Un Maira ... «Bricmaļu» kultūras dieviete, māksliniece noformētāja, kora diriģente, vokālā ansambļa vadītāja, deju kolektīva pianiste. Maira... Filharmonija!

— Ak jūs gribat ziņģēt* un lēkāt? Ejiet uz filharmoniju! — sacīja Paulis Priedols. — Man nav mašīnas, ko jums dot. Nav — un viss. Vai te būtu kas neskaidrs?

Maira neatbildēja, pagriezās un gāja prom. Pēc nedējas, kad Priedolam rajona partijas komitejā pavaicāja, kā ir ar filharmoniju, viņš viebdamies trinās krēslā un prātoja, kādā veidā tam skuķim ieriebt. Bet juta, ka nelaimi uz sava kakla ir dabūjis, un juta arī to, ka vajadzēs vien laiciņu šo krustu pieciest. Redzēs, kas būs pēc tam; Priedolam galva atradās īstajā vietā, un nevar būt, ka tā neko nespēs izdomāt.

Maira... Guntis pārbrauca ar roku pār seju un nu atcerējās, ka iegriezies šeit vienīgi pēc papirosiem.

— Brauciet arī, kāda man tur daļa! — viņš noteica. — Tikai tu nepieņemies par daudz, nogāzīsies no podestiem, un tad gan būs riktīga filharmonija.

Maira... Viņas dēļ Guntis būtu ar mieru «pārtaisīties». Kurā filmā tas bija? Kāds nelaimīgs mīlētājs — pats no ārstu šlakas — lūdz kolēģi, lai pataisot šo slaidāku, jo, raugi, viņa esot gandrīz vai garāka un noteikti vajagot, lai... Jā, tomēr mūsdienu visuspēcīgā medicīna nespēj cilvēkam iepūst ne muzikālo dzirdi, ne ritma izjūtu — to, kā Guntim nebija nemaz. Kas būtu, ja būtu... Tad varētu tajā korī darboties, kaut arī baurotāji un lēcēji bija uz augšu pasisti — šo pārliecību Guntim neviens no galvas ne-iztrenks. Taču visu jandāliņu vadīja Maira, un tajā barā varēja uzrasties kāds ar lakstīgalas balstiņu un staltu stāju ...

Guntis nikni parāva kloķi, un traktors ielēca sānceļā.

Maira pastaigājās kluba priekšā, ik pa brīdim kreisā roka pagriezās un kļuva redzams, kā mazais pulkstenis cītīgi veic savu darbu. Jau divdesmit minūtes pāri norunātajam laikam.

«Ak tev vajag autobusu? Nav man autobusa. Lai tie dziedoņi iet uz filharmoniju!» šorīt sacīja Paulis Priedols. Tas nu sen vairs nebija asprātīgi, bet ko tur darīt — ņēma un izspruka tā «filharmonija», kaut viņus velns būtu parāvis! Nu tie rajonā izsitušies pa spici, drīz vajadzēs ancukus šūt. Drīz! Kur nu drīz! Jau vajag, jau viņam aizrādīts, ka koris dzied ļoti pieklājīgi, tikai tāds paplucis pēc skata. «Kas strādās,» Priedolam gribējās brēkt, «kas tad strādās, es jums prasu, ja visi sāks vēkšīt korī un lēkāt uz vienas, uz otras kājas? Es jums prasu...» Bet direktors tikai aptuveni varēja iedomāties, kas tie tādi «jūs», kuriem viņš prasīs, jo strīdēties ar priekšniecību nebija radis, vienīgi trinās krēslā un beigu beigās darīja, ko liek.

Tas skuķis jādabū no šejienes prom, tā, lūk. Jāaiz-precina. Labi tālu. Nu, vienalga, tālu vai tuvu, ka tik prom.

Bet pagaidām šādi prātojumi bija līdzīgi sapnim, skuķis stāvēja tepat un acīmredzot nekur netaisījās iet, kamēr kaut kas nebūs apsolīts, jo, raugi, zonas skate nāk virsū, katra uzstāšanās reize svarīga un izgadījās pavisam labi, ka Bunguros ņēma pretī tādu pašdarbības vienību, tādu koncertu, uz kuru... piedodiet, pļaujas laiks, tāpēc tautas tā pamazāk... Nekā nebij! Rīkojiet dančus, tad būs zāle stāvgrūdām pilna, bet klausīties kora dziedāšanu labi ja kāda tante atnāks.

— Nu... gaidiet... — Priedols noņurdēja, laikam atcerējās sarunu rajonā. — Bet ātrāk par pussešiem nebūs. Te nav nekāda ...

Nu, nu, nav, nav nekāda... Pulkstenis rāda seši, un tā tie kultūras darbinieki pamazām nosirmo. Un vēl viņi sirmo tāpēc, ka nevar zināt, cik dziedātāju sanāks. Ar vīriem jau tāpat trūcīgi, un tagad pļaujas laiks... Kā nu kurš to saprot. Jaukais tenors Aldis vakar bijis krietnā pāli, ja šodien uz tā rēķina, ka ar traktoru jābrauc nebūs, sācis uzlabot veselību... Tā, lūk, šī atsaucība izpaužas. Tu, cilvēks, sarunā, izbrīvē, bet viņš atnāks putna ģīmī un kaut ko vārgi čukstēs, kad vajadzētu dziedāt pilnā balsī. Bet Guntis... Guntim būs jāstrādā, jo viņš, lūk, meldiņu nevar noturēt, viņam vispār pašdarbība riebjas un visi pašdarbnieki šķiet uz augšu pasisti — tā viņš kādreiz starp citu ir izmetis, jo tieši pateikt Mairai kaut ko tādu — tas nebūtu prātīgi darīts. Nezin kāpēc tad viņam visu šo nekārtību organizētāja tomēr patīk? ...

Maira laikam pat mazliet piesarka no šīs domas, taču sarkt nu vairs nebija laika, jo beidzot atripoja autobuss. Koristi sarosījās un virzījās uz ceļa pusi. No kluba izlīda Aldis, un Mairai uzreiz radās vēlēšanās viņu aiztriekt, teiksim, pie iecirkņa priekšnieka. Tam bija buldoga ģīmis un tāda pati oža, kā arī vanaga acs. Bet tas nozīmētu, ka viena skanīga balss no kora jāizskaita laukā. Nevarēja tā.

Bunguru tautas nams, kā izrādījās, bija mīlīgi tukšs. Mazs, uzposts, tīrs, gaišs un tukšs.

— Redzat, pļaujas laiks... — kluba vadītāja aizsāka tik pazīstamo meldiņu.

— Zinām. Nekas... — Maira spītīgi saknieba lūpas. Nekas... Nekas! Pienāks tāds laiks, kad viņa pilnīgi un nešaubīgi būs pārliecinājusies par šo ļautiņu trulumu, un tad Maira te noorganizēs vokāli instrumentālo ansambli, jā, to viņa varētu, arī to viņa varētu, kultūrdarbiniekos iegūts pietiekami daudz, vienīgi tur diemžēl nemācīja, kā apieties ar pauļiem priedoliem, ko atbildēt viņu dzelžaini žvadzošajiem pretsaucieniem.

Pārlaiduši pusstundu pāri noteiktajam laikam, pašdarbnieki nokoncertēja divpadsmit zālē sēdošajiem entuziastiem. Skanēja labi. Nu pavisam labi. Ko Maira tur bija prātojusi par «trulajiem (autiņiem»? Bet šie, kas dziedāja? Es nemāku iedvest savu pārliecību, Maira nu jau kuro reizi skumīgi prātoja, nemāku, nudien, un to man arī nav mācījuši. Pag, pag, bet vai to vispār var iemācīt? Tehnikuma laikā viens bija uzrakstījis sienasavīzē stulbu feļetonu. Nākamajā dienā turpat blakus parādījās piesprausts post scriptum:

«Ja nu nav tās prašanas,

Tad nevajaga bakstīties!»

Arī viņai, Mairai, laikam nav tās prašanas. Kad būs? Atpakaļceļā autobusā Aldis un vēl trīs vīri dziedāja pulka sirsnīgāk nekā uz skatuves.

Nezin ko tagad dara Guntis, Maira iedomājās, šis te jau rīt arī nebūs nekāds braucējs. Guntis parūks, parūks un brauks. Kādam taču jābrauc, visi nevar vēkšīt un lēkāt uz vienas, uz otras kājas.

Vecās lauku mājas vēl turējās diezgan stipri. Uz ciematu, uz ciematu, visi uz ciematu! Ejiet nu ru-dzupuķītes palasīt! Ak mums ir blusas? Bet tajā ciematā mājelēm drūp apmetums un, piedodiet, klozetā ūdens nāk tik vārgi, ka... Mēs savu mūžu novilksim tepat, jā gan, bet jaunie lai...

Guntis atstāja kirzas zābakus lievenītī un cauri virtuvei iegāja lielajā, vecajā, stiprajā priekšistabā.

— Kas nu tev šodien par garo tūri? Aldiņš atkal korķī samīlējies? — māte runāja bez aplinkiem.

— Aizbfauca uz Bunguriem dziedāt.

Spēcīgā sieva labu brīdi čāpstināja lūpas, laikam pratoja, ko lai jaunu pasaka par šo parādību, jo puslīdz visi lāsti jau bija izlietoti, sunījot puskoka lēcējus, kuri strādāt negrib, tikai lien iekšā visādās skriešanās, lai varētu pabraukāt rinkī un laiku izniekot.

Šoreiz niknums pavērsās gluži negaidītā virzienā.

— Ja tu nebeigsi tam skuķim skriet pakaļ, mēs draugi nekad nebūsim, — māte izmeta.

Tad lūk, kā. Uzradās spīts.

— Mēs precēsimies, — Guntis sacīja un pats pabrīnījās, no kurienes kaut kas tāds ienācis prātā.

Mātei nu uz brīdi pazuda runājamais, tikko dzirdētais galīgi neatbilda viņas iecerēm.

— Tu neesi pie prāta, — viņa beidzot izsecināja.

— Tur vairs nekā nevar darīt, — Guntis meloja tālāk un jau diezgan droši. Kas vēl nebūs! Mamma nekādi nevarēja pierast pie domas, ka dēlam ir divdesmit seši gadi. Vajadzēs pieradināt. Stā jā.

Bet mātes savus bērnus tomēr pazīst labāk, nekā viņi to iedomājas.

— Vai tik tu nemuldies? — atskanēja jautājums.

— Nē. Mēs precēsimies. Tur vairs nekā nevar darīt, — Guntis īsi atteica.

— Vai viņa zupu māk izvārīt?

— Nē, to jau tikai tu māki.

— Nepaliec prasts!

— Piedošanu! Bet zupu izvārīt es arī protu.

— Nelaimi tu dabūsi uz sava kakla. Un vēlāk ragus tu arī dabūsi!

— Tad iešu mežā.

— Pamuldi vien, pamuldi!

Bet Guntim neradās vēlēšanās vairs ne muldēt, ne runāt prātīgi. Viņš bija piekusis, un vajadzētu brīnīties, ja tā nebūtu. «Mēs precēsimies...» Kas tik viss kādreiz neieskrien prātā... Viņi par to netika runājuši, kur nu runājuši, Guntis par to pat domājis nebija! Šīvakara sarunai ar māti varēja likt virsrakstu «Kā tu man, tā es tev». Tāpēc arī tās runas par precēšanos. Dīvaini, ka Guntis precēšanās faktu nebija apcerējis, ne tikai domājot par Mairu; viņš reāli vispār nebija par to prātojis. Virs, sieva, bērni — tie bija citi cilvēki, tas viss notika ar citiem, ar pārējiem. Guntim bija mājas, māte un 'traktors. Un Maira? Jā, bet kur gan tas rakstīts, kas gan to pasludinājis, ka Maira pieder viņam? Pieder? Nejauki divdomīgs ir šis vārds; velns sazin no kuriem laikiem cilvēki to sākuši lietot dziļdomīgi pārprotamā nozīmē, un par tādu piederēšanu Guntis pagaidām varēja tikai sapņot.

Aldis atveseļojās lēni. Nākamajā dienā pēc koncerta viņš aptina šalli ap kaklu un teica sev: «Šodien es labāk tepat nosprāgšu nekā iešu kaut kur un dzeršu kaut ko. Rīt man ir jābrauc, nevar palikt par cūku.» Papīru, ko piebāzt iecirkņa priekšniekam pie buldoga ģīmja, Aldis bija sagādājis, un, kaut gan vecais jau nu noteikti neticēs šitai fabuliņai, Aldim arī nemaz nebija vajadzīgs, lai tic. Viņš zināja vienu — tagad uz kādu laiku būs miers. Cik ilgi — to tā droši nevarēja pateikt, bet, ka mēnesis paies sausā, par to Aldis bija drošs. Lai Gunčam tiek mazliet atslodze, viņš ir lāga puika. Lempis gan, bet lāga.

Miers — un cauri. Tagad 'taps strādāts. Zvērā.

Vakarā Aldis sataisīja labi bēdīgu ģīmi un, vēl dūšīgāk notinis kaklu, aizslāja uz mēģinājumu pavēstīt, ka nu tādu mazu, mazu laiciņu dziedāt nevarēs, jo pārcietis kaut ko angīnai līdzīgu. Aldim dziedāt patika, tomēr šis upuris šoreiz bija jānes. Ticamības labad.

Zālē sēdēja Guntis un acīmredzot gaidīja, kad beigsies mēģinājums.

— Sveiks, pazudušais! — Guntis sāniski pasveicināja.

— Moins!

— Kad tu sāksi stūrēt?

— Rit.

— Bet ta žeļezno? Ko tu esi to stutkoku notinis?

— Tas uz traktoru neattiecas. Rīt būšu strīpā.

— Tu piezvani buldogam un apskaidro situāciju!

— Lūkošu.

Guntis sagaidīja Mairu turpat zālē. Koristi lēnām izklīda. Nu jau vairs neviens neblisinājās un ne-čaukstēja pa kaktiem izbrīnā, ka spriganā diriģentīte salaiž ar to tuimo traktoristu. Dzīve — ellīgi sarežģīta uzparikte, un krievu tautai pieder sakāmvārds ar apmēram šādu domu: var, draudziņ, gadīties, ka tev pret vecu, kraupainu āzi mīlā iesilst sirds, jo mīlestība ir ļauna un viltīga vecene.

Bet kas tad puikam vainas? Nesmuks nav, nopelna labi un, galvenais, var izdzert simt gramus un vairāk nedzert, nevis kā te daži «mākslinieki» — nodzen skopumu un liek vaļā, bet pēc tam nedēļu traktoram klāt neiet, bail, ka neiesper.

Gunti visu vakaru, kamēr viņš sēdēja un klausījās • apnicīgo kora mēģinājumu, nomocīja viena doma — kā sauc šo parādību, ka viņš tagad te ieradies un gaida Mairu? Pieklājības vizīte? Cik ilgi viņi nebija tikušies? Vairākas dienas gan, ja tik visa nedēļa nesanāks. Un tā nevar, viņi taču draudzējas, viņiem jāsatiekas ... Bet Guntis saprata, ka tādā prātošanā ir kaut kas aplams. Kas? Pieklājības vizīte... Vai viņš tik ļoti vēlējās satikt Mairu? Jā! Jā! Viņš vēlējās! Bet vai viņa vēlējās?

— Labvakar!

— Sveicināts! Tu gan dikti piekusis izskaties.

— Tāds darbs...

— Vai nu tev vajadzēja te visu vakaru sēdēt!

Tagad nāktos kaut ko pasacīt, pateikt, ka vajadzēja gan, ka viņi tik ilgi nav tikušies un ka tā taču nevar, ka vismaz Guntis tā nevar. Un pavaicāt, vai Maira tā var, vai viņai tas liekas pareizi.

— Es ļoti gribēju tevi satikt... — Guntis nomurmināja. Nu kā lai vēl to pasaka? Kādās skolās to māca?

— Tagad Aldis brauks? — Maira pēkšņi uzprasīja, un Guntis uzreiz nevarēja aptvert, kāpēc viņa tā jautā. Kāda velna pēc šeit Aldis, ja sarunai vajadzēja risināties par viņiem abiem — par Mairu un Gunti?

— Tev viņš ir vajadzīgs? — tas izskanēja ar krietnu vērmeļu piedevu.

— Viru maz, pats zini. Un man darbs jāpadara līdz galam, citādi Priedols...

— Es jau Priedola vietā nekā nevaru izlemt, tik augstu vēl neesmu izsities. — Rūgtums turpināja augt. Ko viņi te pļāpāja? Kāds sakars tam, ka Guntis ļoti gribēja satikt Mairu, kāds tam sakars ar visu šo filharmoniju, ar dziedošo traktoristu Aldi, ar direktoru Pauli Priedolu?

— Vai mēs varētu pašlaik nerunāt par darbiem? — Guntis izmisīgi mēģināja pagriezt sarunas stūri prom no visa šī sajukuma.

— Var jau nerunāt... — Mairas balsī ieskanējās vienaldzīgā nots, tā, kuru Guntis pazina un no kuras baidījās. — Bet jādomā būs tik un tā. Vai tu pēc darba nekad par darbu nedomā?

— Es... Man tur daudz nav ko domāt. Ja ripo, sēdi un stūrē, ja ne — lien motorā ...

Klusums.

— Tava mamma šodien atkal neatņēma sveicienu. Viņa jau mani nevar ciest.

— Es vifaai sacīju, ka mēs precēsimies... — Guntis izmisīgi izšāva, un Maira apstājās.

— Kāpēc? Kālab tu tā sacīji?

— Nezinu... Es laikam esmu baigais duraks.

Klusums.

— Gunti...

— Nu?

— Gunti, man pirms pāris dienam radās kāda doma... Tikai tu nesmejies un uzreiz nenoliedz. Mēs... mēs varētu katrs uzrakstīt, ko domājam viens par otru, par mums abiem un vispār... Tu saprati, kā es to...

Pirmajā brīdī Guntis nesaprata. Visi, visi uz augšu pasisti... arī viņa, arī viņa... Te slēpjas kaut kas tāds, ko Guntis nekad tā pa īstam nesapratīs. Pratināšana ar anketēšanu. «Ko jums dod piedalīšanās mākslinieciskajā pašdarbībā? Kā ģimenes locekļi izturas pret faktu, ka jūs dziedat korī (piedalāties deju kolektīvā utt.) ?» Tā reiz bija. Bet tagad? «Saki, lūdzu, — vai es tev patīku? ...» Aizdomājies... muļķis tāds!

— Vispār jau sapratu. Kādēļ tas vajadzīgs?

— Šādi dzīvot arī nav vajadzīgs. Mums vairs nav septiņpadsmit un pat ne divdesmit divi.

Tad lūk, kā. Zemapziņas dzenis sāka kalt faktus. Maira ir divus gadus vecāka par viņu, Gunti, Mairai pastaigāšanās lakstīgalu naktī nav vajadzīga un saldsērīgas nopūtas ne tik, viņai vajag... Jā, ko tad? Vai viņa pati maz to zina?

— Tu labāk pasaki uzreiz!

— Ko pateikt?

— Ka tev šitāds zemnieks nav vajadzīgs.

— Tu negribi rakstīt?

Guntis klusēja, un klusēšanu pieņemts uzskatīt par piekrišanas zīmi.

«Gunti!

Es mēģināšu pēc iespējas sīkāk. Nebrīnies, ja sākšu nevis ar Tevi, bet ar «filharmoniju». Smieklīgi, bet šo vārdu es laikam turpmāk savā dzīvē spēšu uztvert tikai tā, kā to lieto šeit. Kad no rītiem pa radio stāsta, kādi filharmonijas koncerti notiks šajā nedēļā, man acu priekšā uzpeld Priedola līkais de guns... Un es zinu, vienmēr esmu zinājusi, ka Prie-dols, ja es kādu dienu sakravātu mantiņas un aizbrauktu, laikam šo gadījumu pamatīgi atzīmētu. Protams, klubs jau bez vadītāja nepaliktu, bet es zinu arī to, ka otru 'tik fanātisku šī darba darītāju neatrast. Taču es nekur nebraukšu. Mans darbs — tā ir mana dzīve, kas cilvēkiem vajadzīga, un es nemaz nebīstos, ka tas skan kā no avīzes un izklausās pārāk cēli. Es to nosauktu par pēdējo meli, kurš apgalvotu, man dzirdot, ka lauku cilvēku dabā nav «skriet, lēkāt un ziņģēt». Vajag tikai vienu (kaut vai vienu!), kurš viņiem pateiktu, kas darāms, kā darāms. Un tā ir mana dzīve.

Diemžēl nekad tā nebūs Tavējā. Ka Tu esi labs cilvēks, to es zinu. Ko es vēl zinu? Jā, ko gan es vēl zinu par Tevi? Izdomājos visādi, bet biju spiesta kapitulēt atzinuma priekšā, ka es par Tevi nezinu itin nekā. Dīvaini, mēs taču esam pazīstami jau vairāk nekā pusgadu. Un es par Tevi nekā nezinu... Tikai to, ka Tava māte nevar mani ciest. Un es viņu saprotu.

Man ir jau divdesmit astoņi, Tu zini, un tāpēc tāda atklātība. Tu esi pārāk labs cilvēks, lai es vēl kādu nenoteiktu laiku turpinātu «aizdot cerības», skaidri zinādama, ka mums ejami dažādi ceļi. To rakstīšanu es izgudroju tādēļ, ka Tavā klātbūtnē man noteikti kļūtu Tevis žēl un es nekā nepateiktu. Bet, lai ietu vienu ceļu, ar žēlumu nepietiek. Tur vajag ko citu. Tu jau zini, ķas tas ir un kā to sauc.

Maira»

«Maira!

Tik liels zemnieks jau nu gluži neesmu, par kādu Tu mani laikam uzskati. Un latviešu gramatikā man savā laikā bija tīri pieklājīgas atzīmes, tā ka varu arī rakstīt, neizgāzīšos. Apgriezieni man nav nekādi lielie, bet garā kūtrs tomēr nejūtos un apmēram jau zinu, ko Tu gribi man sacīt. Tu to pateiksi solīdi un pieklājīgi, un man kārtējo reizi būs jāsaprot, ka esmu zaudējis. Izklausās, ka runāju tā, it kā man būtu jau nezin cik gadu, taču, kaut gan skaitos par Tevi divus kalendārus jaunāks, šo to ir gadījies pieredzēt un arī izdusmoties uz sevi nācies gana.

Es laikam savā dzīvē tā ari neiemācīšos runāt par mīlestību. Man šķiet, ka tas ir kaut kas tāds, ko sastopot vairāk jāklusē, un, ja sāk bļaustīties: «Ak, es mīlu, es tā mīlu!» — tad ar to pašu ir cauri un mīlestība ir prom. Ja tik vispār bijusi. Ka būtu Tevī līdz ārprātam iemīlējies, to apgalvot negribu. Nav ko mānīties. Man pie Tevis patīk daudz kas — kā Tu runā, kā smaidi; reiz Tu apraudājies, atceries, un pat tas man likās pievilcīgi...

Tad, kad sarunā ar mammu man izspruka par to precēšanos, es sāku domāt — kā tad būtu, ja mēs... Un, zini, nekā prātīga nevarēju izdomāt. Es nespēju iedomāties mūs abus kopā turpmāk — vienmēr. Mēs jau kopā nebūtu tik un tā; kāpēc — to Tu zini. Tas taču vispār ir pasaules brīnums, es tā sāku domāt, tas ir varen aplami un nepareizi, ka vairāk nekā pusgadu sovhoza vecenes uzskatīja — re, tie abi «laiž». Bet īstenībā es Tevi nerroju ar savu klusēšanu, jo mums jau nebija par ko runāt. Tik dumjš es atkal neesmu, lai sāktu ar Tevi apspriest traktora uzbūves īpatnības, jo Tev ir puslīdz vienalga, vai traktorā lej iekšā soļarku vai cukurūdeni. Tu bieži stāstīji par «filharmoniju», un es Tevī klausījos tikai tāpēc, ka man patika, kā Tu runā. Viss pārējais — man tik svešs un tāls, ka taisni riebjas.

Galu galā, ja jau teikt, tad visu, ko domāju. Un es domāju, ka Tev varbūt tiešām vajadzētu no šejienes braukt projām, jo šeit Tu cilvēku, ar kuru varētu pa īstam saprasties, neatradīsi. Tu jau gan stipri patīc Aldim (varbūt nezināji?), taču viņa ilgstošie «korķi» galīgi nav Tavā gaumē, tāpēc jums tur nekas nesanāks. Mēs abi arī īsti labi vis nesapratāmies, viņš tikai bija spiests ar mani rēķināties, tādēļ pārāk nelēcās, piecieta mani un to faktu, ka es reizēm mēdzu kopā ar Tevi pastaigāties. Piecieta ar cerībām nākotnē. Mani visi piecieš, citādi nevar, jo es esmu no tiem, kas rubī un nekā cita neprot. Tādi vienmēr būs vajadzīgi un Tavā darbā jo sevišķi.

Tas nu būtu puslīdz viss.

G.»

* * *

Man kopā ar pāris kolēģiem vajadzēja aizbraukt uz «Bricmaļiem», lai noklausītos vietējo pašdarbnieku devumu. Viņiem veicas labi, Maira savu lietu prot. Nezin kā nu viņai pašai iet? Droši vien ne pārāk jautri, laikam tāpat viena dzīvo. Plēšas, sitas un karo ar priekšniecību. O, Priedols ir taustāma figūra! Man vienmēr, kad viņu redzu, rodas vēlēšanās šo vīru satvert aiz deguna. Nezin kāpēc tā? Maira droši vien dod pretī, un tā viņi tur plēšas.

Mairai ir dīvaina daba. Ka nejauka, to nevarētu teikt, tomēr cilvēku, ar kuru kopā varētu dzīvot, gan viņa neatradīs. Vismaz tik drīz ne, bet laiciņš rit...

Tagad par Mairu es domāju kā amatpersona. Man jāpārbauda viņas darbs. Un es katrā ziņā būšu spiests ieprotokolēt, ka šis darbs ir labs, ka paveikts daudz un ka, neraugoties uz zināmiem trūkumiem...

Koris rindām vien nāk zālē iekšā. Laba zāle, plaša, centra kultūras namā nav necik lielāka. Un koris izskatās pēc kora, nevis kā vienā otrā kolhozā — tāds lielāks ansamblītis. Divas rindas vīru savākt — tā saucas darba varonība.

Maira ir uztraukusies. Viņa mani pamanījusi un patlaban, šķiet, domā tā: nūja, tad, kad cilvēks pats nekā vairs nespēj, viņš ielien priekšniekos un braukā riņķī, citus pamācīdams. Viņa varētu pienākt un pasacīt: «Nu ko tu esi atvilcies? Gudri parunāt? Es jau zinu, ka to tu proti! Bet, ja tev šeit būtu jāpastrādā, cik ilgi tu noturētos?» Ja es te sēdētu viens pats, viņa pienāktu un tā pasacītu.

Maira paklanās un iet pie klavierēm uzdot toni. Pirmā dziesma ir a capella; tas latviski nozīmē — bez klavierpavadījuma. Maira cenšas pacelt klavieru vāku. Es saku «cenšas», jo redzu, kā viņa pūlas pacelt klavieru vāku. Bet to nevar pacelt. Maira izmisīgi paskatās visapkārt. Piesteidzas kāds būdīgs korists. Bet arī viņa pūles paliek bez sekmēm. Klavieru vāks ir aiznaglots. Cieši un pamatīgi. Maira, Maira, par ko gan tu esi izpelnījusies šādu godu... Man kļūst viņas žēl.

Seši vīri aizsteidzas uz blakus telpu. Tūlīt atnesīs otras klavieres un tas, kas gribēja šo pasākumu izgāzt, paliks ar garu degunu.

Seši vīri atgriežas apmulsuši. Kāds ir centīgi pastrādājis. Ko tu, Maira, esi izdarījusi? Man kļūst viņas vēl vairāk žēl.

Nekas nelabojams jau nav noticis. Neestētiski, protams, ka jāmetas kultūras priekšmetam virsū ar lauzni, bet citu izeju neviens neredz. Tāda intermē-dija gan nav ieprogrammēta, bet pēc minūtēm piecpadsmit koncerts var sākties.

Maira, Maira... Kāds bija sadomājis tev nosist garastāvokli un to lieliski paveica. Tas bija kāds no taviem pretiniekiem, ienaidniekiem? Un tu pieņemsi cīņu?

Kā tu cīnies, to es jau zinu. Tu saki — vajag, bet neproti jēdzīgi paskaidrot, kāpēc vajag. Un, ja arī centies kaut ko skaidrot, visi sāk smīnēt, jo tev iznāk kā no avīzes — jau gatavi, daudzkārt lasīti teicieni birst raibā virknē. Bet Priedols arī nav dumjš, viņš visus tos zina no galvas, arī viņam pa savu līniju krājums ir iespaidīgs: par darbu kā galveno vērtību radītāju, par ražas novākšanu kā triecienuzdevumu, un tā tālāk, un tik atiet. Es skaidri stādos priekšā, kā notiek jūsu sarunas. Es dzirdu tavu balsi, tā man no atmiņas vēl nav pagaisusi. Kādreiz, kad tu sāki bērt lozungus, gribējās tevi iepļaukāt. Ko lai dara — tā bija. Bet dzīve joņo uz priekšu, un visi ir tik gudri kļuvuši, tik gudri... Es labprāt tevi pamācītu, bet diezin vai mums būs iespēja vairs tādā līmenī aprunāties. Labdien, kā iet, var iztikt, diez kas nav — un viss. Un viss.

Jā, Maira turpinās cīnīties, es Mairu labi pazīstu. Kā gan nepazīt — viņa kādreiz bija mana sieva.

Aivars Kalve VELTĪJUMS PĒRNAJAM RUDENIM

I

Gribas dziedāt gluži kā gailim, kas sveiku kaklu ticis garām daudzām svētku, dzimšanas un vārda dienām. Es dungoju pie sevis, dziesma ir manī iekšā, un dzirdams nav nekas. No šļūtenes lejas ūdens strūkla. Tas ir labākais pavadījums — flauta sestdienas vakaram. Bez žēlastības beržu savu Mopsi — pagalam sagrabējušu motociklu. Kauns sēsties seglos. Ceru, ka tāds gods Mopsim tiek izrādīts pēdējo reizi. Aizstumšu tālākajā garāžas kaktā, lai tur rūs līdz pavasarim, bet pavasarī...

Vecais sola lepnu mašīnu ar rāciju, kāda arī pēc visiem štatiem pienāktos. Tas tad nu būtu mans nā-kamais «kabinets uz riteņiem». Kaut gan varēja jau agrāk. Neesot pietiekami bagāti vēl? Daudz nu galva jālauza! Kaimiņu saimniecībās nodaļu priekšnieki braukā sen, ka putekļi kūp. Sī mūžīgā pieticība — «neesam bagāti». Bet uz kā rēķina tiek taupīts? Visu oktobri esmu dzīvojis kā pa dubļu vannām. Nelīdz garie ūdenszābaki. Novembrī to vien vajadzētu kā vest uz ceļiem granti, un arī tad nekas liels nebūs līdzēts. Tādu «to vien vajadzētu» sakrājusies gara virkne, vecais droši vien dzīs mašīnas būvmateriālu medībās. Uz būvēšanu viņš ir apsēsts. Citādi prāta vīrs, bet ielaižas ar visvisādiem naudas kāsējiem, nez no kurienes iebraukušiem pelnītājiem. Es neko ne-saku, dzīvokļi vajadzīgi, varbūt pat brēcoši vajadzīgi, un, kad beidzot būs pietiekami sacelti...

— Jurka, tevi izsauc uz sarunu! — pie garāžām izkārtajā skaļrunī nočerkst dispečera balss. Vairāk neko viņš nesaka. Dispečeram esmu Jurka, un to viņš var izbļaut pa puspasauli! Iestāsti viņam, ka nepieklājas, tas man godam kantes rīvē.

Aizgriežu krānu un ne visai steidzīgi eju uz viņa būdu. Kāds mani «nojūdzis» pašā vakarā. Labi, parunāsim. Varēju Mopsi tik cītīgi nemazgāt, varēju nozust uzreiz no acīm.

Vecais ieviesis dzelžainu kārtību, stundas laikā mani dabūtu ciet tāpat. Tur nelīdzētu nekāda slēpšanās. Nākamgad, kad būšu pieslēgts rācijai, vispār nebūs glābiņā.

Dispečers Ābeltiņš sazvērnieciski pasniedz klausuli. Viņš vienmēr zina vairāk, nekā pieklātos. Viņš pat var paredzēt nedaudz uz priekšu, un šoferi viņu citādi nesauc kā par «labo roku». Saprotams, kam viņš tā «roka» ir.

— Esi gan piepīpējis savu ūķi, ne cauri nevar redzēt, — pārmetoši saku Ābeltiņam.

— Ko lai citu sadara sestdienas vakarā, vēl kāda stundiņa jānosēž.

— Ja daudz pīpēsi, dakteri nogriezīs kāju! — Tas viņam par «Jurku», lai arī neviens nedzird, vienalga, neesmu puika īsās bikšelēs. «Jurka, Jurka!» — neviens mani Ārgalē citādi nesauc.

— Ņem labāk klausuli! — Ābeltiņš sapīcis aizgriežas pret logu.

— Varbūt kāju nenozāģēs, ja laikā atmetīsi. Es vienu vīru pazīstu, kuram izgāja trakot čeigri!

— Kāda tev daļa gar manu kāju, Jurka, es teicu — ņem klausuli, varbūt kas steidzams!

— Nejokoju, Ābeltiņ, esi prātīgs, kas tad vadīs medības? — klausuli liekot pie auss, cenšos vēl pa-ērcināt lāga vīru. Medības ir viņa sirdslieta. Augu vasaru par tām vien runājis, beidzot arī medības klāt; redzu, ka Ābeltiņš man uzgriež muguru. Viņš izskatās nelāgi, seja gluži kā pērnais kartupelis. Medības sadzīs viņā dzīvību. Pēc trakā rudens cēliena mums visiem jāpalaiž groži vaļīgāk.

— Jurka, ko tu cankājies ar Ābeltiņu un neņem klausuli! Cik var tevi gaidīt!

— Es klausos.

— Priekšnieks lūdza, lai tu šovakar vai rīt no rīta aizbraucot pie Ģiedra. Viņš uzrakstījis kaut kādu sūdzību. Vajadzēšot atrakstīties, bet lai tu vispirms aizbraucot...

— Šovakar vai rīt? — gluži sapīcis jautāju; tas izklausās vairāk pēc «Pie velna, es nekur nebraukšu, kāda man daļa gar kaut kādu Ģiedri, lai viņš iet ratā, sestdienas vakars un svētdiena pieder man!».

— Tu nebrauksi, Juri? — kantora Elvīra jautāja.

— Neko es neesmu teicis.

— Priekšnieks vienkārši lūdza... Viņš būtu pats, bet jāgatavojas dēla kāzām. Tādas lietas parasti viņš kārto pats, bet šoreiz...

— Pats, pats! Kāpēc tad man tāds gods?

— Es jau teicu — viņš krāso savu dzīvokli.

— Pats? — pēc iespējas indīgi pārjautāju.

— Protams. Tad tu brauksi?

Ak, šī tiepīgā kantora Elvīra, lai tik es pamēģinu teikt «nē»! Izbazūnēs pa Argali, ka lecu priekšniekam krūtīs, vēl lāgā degunu neapsildījis, bet sekste jau mākoņos. Tieši tā: «Mūsu Jurkam sekste mākoņos...» Elvīras mēle nav apvaldāma, un tagad viņa gaida manu atbildi, kad Mopsis nomazgāts un vedams garāžā, kad es pats varētu līst zem dušas un rīt ar agro autobusu pazust no Ārgales plašumiem.

— Jā, es braukšu, kāda vēl tur runāšana! Kad? Nu, vai nav vienalga! — atbildēju steigšus. Taču Elvīra negrasījās palaist va|ā, viņa jūtami alka parunāties par kaut ko. Pieklājības pēc man vēl pāris vārdu vajadzēja bilst, bet uz mēles gala kņudēja nepieklājības. Labi, ka tepat blakus stāvēja Ābeltiņš un bez skubas izkūpināja nez kuro šķebinošo «Prīmu». Viņš peldēja dūmu mākulī, ducīgais augums zaudējis svaru, un tā vien šķita — ja es spēcīgāk izpūstu, Ābeltiņš paceltos pie griestiem, nebūtu vairs dabūjams lejā pie telefona aparātiem un dažādu veidlapu kaudzītēm. Tieši ausī elpoja Elvīra, viņa vēl gaidīja, pabeigusi garu tirādi, kurā neklausījos.

— Arlabvakaru, tas laikam bija viss... — meklēju glābiņu.

— Jurka, nedusmojies! Vēl te Vilis kaut ko par volejbola spēli runāja, tikai izskrējis no galvas, kur un kad. Labāk piezvani viņam pats. Un nepiemirsti aizkulties pie Ģiedra!

— Ko tad es būtu piemirsis, ka mani tā tērpini?

— Es neko, — ķircinoši nosmējās Elvīra. Viņas smiekli reizē kaitināja un bija tīkami, kā bars baložu tie spurdza laukā no viņas un salidoja man ausī.

Laikā nometu klausuli. Kas gan Argalē negrābstījās ap Elvīras pievilcīgajiem apaļumiem, jā, bet neprecēja neviens. Kā sazvērējušies! Un kāpēc man šai brīdī par to jālauza galva!

Ābeltiņš aizgādnieciski lūkojās manī, nogaidīdams, kad es ko bildīšu. Palīdzējis man viņš šais trakajos rudens mēnešos patiešām daudz. Vai tagad krist ap kaklu? Gan jau pagūšu. Redzamies katru rītu un vakaru. Rīt pirmā īsti brīvā svētdiena pa ilgiem laikiem — bet vecais piespēlējis kaut kādu Ģiedri vistālākajā saimniecības kaktā... So krupi norīsim, un uz redzēšanos!

— Vai tev nav brīvs mašiņš? — jautāju Ābelti-ņam.

— Kur tad atkal?

— Nedzirdēji? Pie Ģiedra jābraucot ciemos...

— Tā jau domāju. Es, Jurka, palīdzēt gan nevarēšu.

— Kas viņš par putnu?

— Ģiedris, vai?... Kā lai tev saka ... Viens pie-kasīgs vīrs, vispār — revīzijā tu ar viņu esi uzmanīgs, viņš kā jēla ola — bīstams.

— Paldies par pankūkām! Kas man ar viņu ko dalīt, ne mēs radi, ne paziņas!

— Mācies, Jurka, sadzīvot, ja gribi mierīgi strādāt.

Atkal šī tēvišķība, cik reižu dienā to var klausīties! Es to vien daru kā cenšos «sadzīvot», «sadzīvot» — ar visiem kā brālis.

— Ja gribi, ņem manu braucamo. Es varu kājām, šovakar būs mēness, der izvēdināties, — Ābeltiņš no-dudina labvēlībā un apsēžas pie galda.

Viņš dzīvo patālu no centra, nevaru pieņemt tādu laipnību. Būs vien jāsēžas Mopsim seglos. Pie Ģiedra jātiek vēl šovakar, vēl šovakar, un rīt no rīta zūdu.

es pa-

— Iztikšu.

— Neko labāku tev nevaru piedāvāt, tu zini, kā šoferi rūc, ja kāds cits ņem mašīnu.

— Paldies, nevajag taisnoties.

— atsveicināšanas vieta ka viņš tūdaļ ķersies pie

— Es arī varētu aizbraukt... — bilda Ābeltiņš. Viņam mana steidzīgā sarosīšanās ne sevišķi patika. Vai es zināju, kas mani pie Ģiedra gaida? Elvīra pļāpāja daudz, bet tā arī neko jēdzīgu nepateica. Grābsties kā pa-ķešu.

— Ābeltiņ, tikai nepīpē! piedraudēju, labi zinādams, nākamā ļuļķa.

— Paņem siltos cimdus! Man vieni te mētājas. Šonakt būs kniebiens...

Vilku rokās ar eļļu pieziestos ādeķus. Odere silta, kutināja delnas. Te, pie Abeltiņa, manas otrās mājas, un viņš, jānudie, fāteris!

— Priekšnieka dēls precoties! — vēl uzsaucu durvīs.

— Tu nezināji? — atjautā Ābeltiņš.

— Vai tad visu vajag zināt?

Ar nākamo soli iekrītu tumsā. Ābeltiņš pēc brīža ieslēdz pagalma apgaismojumu. Zem zābakiem no-šņerkst oļi.

Mopsis neganti šķauda. Aizdedzes sveces esmu pie-triecis ar ūdeni. Nu gan būs ķēpa. Atgriezties Ābel-tiņa piepīpētajā kantorī negribas. Ja ilgi piņķerēsies, viņš pats iznāks un piedāvās kādu no saviem daudzajiem paaomiem. Lai nu kā, padomu viņam netrūkst!

Salst pirksti.

Un visapkārt tālskanīgs rudens vakars. Slinki sa-rejas Argales suņi, no pakalniem atviz māju ugunis. Kā sārta vates sega rieta pusē noklājusies blāzma.

Es te varu plēsties ap Mopsi kaut vai līdz pusnaktij. Vientulība — varbūt tieši vientulības man pietrūkst?

Pirmajā mirklī baigi... Līst kā ledains ūdens aiz apkakles. Kādas augstas rudens debesis! Un visapkārt Ārgalei aparts lauks. Līdz pamalei. Aplauzām visus lemešus, bet aparām. Sasodītie lemeši! Lemeši no rīta un vakarā! Un saldā vientulības izjūta aizmēzta.

— Kas tev lēcies? Nevari iedarbināt? — jautā Ābeltiņš. Nedzirdami viņš nostājies aiz manis. Nezinu, vai priecāties par drošo stuti. Mēs esam gluži kā salaulāti. Vecais Abeltiņu pagaidām bar manā vietā, bet man dzirdot. Gluži kā palutinātam princim — man pašam savs peramais zēns! Es to jūtu un pieciešu, un ko tad lai dara? Šoruden lai kulsta Abeltiņu, lai viņu.

— Palaid, es mēģināšu... — Ābeltiņš mani pastumj nost no Mopša.

Motors iesparkšķas negaidīti. Negribot sakožu zobus. Lāgā pat neatsveicinos.

Zeme sasalusi, un priekšējo riteni stipri mētā. Plančkās brakšķēdams ielūst ledus. Gar stilbiem šķīst dubļi. Starmeša gaismā zib ceļmalas melnalkšņi. Kādu gabalu pa priekšu cilpo zaķis. Izpriecājies par pēkšņo sacīksti, viņš iekūleņo grāvī un uzreiz pazūd naksnīgajā tumsā.

Kratos kā pa rīvdēli un vēl trakāk.

Tikpat pēkšņi kā zaķis uz ceļa izklunkuro saimniecības vetārsts Glaudāns. Viņu uzreiz var pazīt pēc garā lietusmēteļa un somas plecos.

Glaudāns izmisīgi iepleš rokas un meimuro pretī. Mani garām viņš nelaidīs, tas nu skaidrāks par skaidru.

— Ei, cilvēk! Tu esi cilvēks?! — iebļaujas Glaudāns, staru kūļa apžilbināts.

Klusēdams vēroju krietni iesilušo vetārstu.

— Ja esi cilvēks, izdzēs to fonāri!

— Kāpēc?

— Kož acis. Ā, ak tu tas, Jurka! Jurka, pagaidi, parunāsim ... Kur tu skrien... Es biju pie govs! Man ir šņabis un sīpoli... Pagaidi! Vienu mirkli, Jurka, es tūdaļ... Somu nevar dabūt vajā. Speķi, ko piekost, nedeva, ak tu piķis, nespldini!

— Nevajag, dakter. Es tik un tā nedzeršu. Man jābrauc.

— Nu i dumš! — nobļauj Glaudāns. — Tad parādi gaismu, lai es varu iedzert kādu malku, te var kaklu nolauzt!

— Tinies ātrāk! — ne sevišķi laipni skubinu.

— Kur tev jāskrien, Jurka, griez moci apkārt, un laižam uz centru! Tu paķersi mani uz asltes?... — vāvuļo Glaudāns. Viņš atver somu un sāk pa to grābstīties, pats ne sevišķi pārliecinoši turēdamies uz kājām. Soma piestūķēta ar sīpoliem. Daži bumbuļi izbirst uz ceļa, aizripodami starp kukuržņiem. Beidzot Glaudāns sadabū pudeli, aizvīkstītu ar papīra kumšķi.

— Redzi šo mantiņu, labāks par pirkto! Paši tecina, eh, gudrinieki!

— Kurš tad tecina? — kļuvis uzmanīgs, jautāju.

— Gribētu gan zināt? Bet kas tev teiks, balodīt! Klusums, saproti, klusums kā kapā! — gvelž Glaudāns.

— Tu taču zini, kas tecina?

— Varbūt es zinu, varbūt ne... Kāda man daļa, ko katrs'tecina! — Viņš iesmejas skaļi, gandrīz vai saniknoti, izsit papīra korķi un sniedz pudeli. — Pagaršo, pēdu dzinēj, ņem taču, lai tu matī, kas tā par mantu!

— Nē, dakter, dzer vien pats.

— Tu mani paķer, Jurka, griežam atpakaļ, Jurka, tu esi Jurka?... — murmulē Glaudāns. — Es nedzeršu, Jurka, gribi, es — ni un ni! Še, ņem un lej laukā! Man nav žēl, ni un ni... Nē, pagaidi, negrābsties ar rokām!

— Es nevaru, dakter, būs vien jāloka kājas. Tādā stāvoklī tu nevarēsi noturēties.

— Muļķadesa, vai tu maz apjēdz, es nevarēšot noturēties! Tu mani nepazīsti, puikiņ!

— Nebļauj, dakter, man nav laika! — kļūstu nepacietīgs. Nevaru tā uzreiz Glaudānu pamest: tomēr viens no mūsu bariņa, tomēr speciālists... Mūsu brālība turējās kopā, visādi cits citam izlīdzot. Glaudānu pamest uz ceļa nebūtu lādzīgi. Bet sēdināt aiz muguras arī nav prāta darbs. Labi, ka ceļš piesalis, vismaz dubļos nenovārtīsies, un rīt būs skaidra galva. Kā vecais viņam piedod? «Viņam tāds darbs, nodzersies; žēl, bet ko tu darīsi...»

— Neesi tik liels, Jurka! Tu mani nemācīsi... — pēc atteikuma Glaudāns kļūst pikts.

— Es neko, dakter, nomierinies un bāz pudeli somā.

— Nemāci, pats zināšu! Es saku — neesi tik liels! Tu zini, kā tevi šoferi saukā? — Glaudāns atkal smejas blējošiem āža smiekliem.

Viņš draņķis caur un cauri. Uzmanīgi ieslēdzu ātrumu. Motocikls sāk virzīties uz Glaudāna pusi. Viņš vēl plātās un kaut ko murmulē, laikam par to, kā mani saukā šoferi.

— Dakter, tevi gaida Elvīra! — vēl nobļauju.

— Kū-ūr?

— Uz krustojuma pie autobusu pieturas! — atkliedzu. Kas mani pamudināja samelot? Vismaz līdz pieturai viņš aizkulsies, un tur jau ej kā pa galdu.

Ceļš kļūst arvien dangaināks. Prātīgi būtu kaut kur piesliet motociklu un tālāk iet kājām. Gan jau ceļu sataustītu. Aiz kokiem uzspīdēja mēness.

Tikšanās ar Glaudāmi nebija no patīkamajām. Atkal kādās mājās sacienāts pār mēru. Ku|as pa Ar-gali tāds Glaudāns, un neviens neliekas ne zinis. Tā jau gluži nav. Pirmdien viņam atkal mazgās galvu un mums ari — «kur mēs skatāmies»! Kāda jēga runāt: no Glaudāna kā no pīles ūdens... Viņš dzer un turpinās dzert. Strādā visumā labi, neviens nebrēc, ka dakteris būtu nepraša un sliņķis; nedēļām brien pa kūtīm, ja vajag — profilakse un profilakse. Brien visi, un brien Glaudāns. Vai es dusmojos? Kāda man daļa gar Glaudānu! Lai viņš nekulsta mēli, es pats zinu, kā šoferi mani saukā.

Glaudāns ar dāļāto dziru nodzersies. Pudele priekšā, ej kur iedams, grozies, kā gribi. Tev kā lielāko mīlestības apliecinājumu un pateicību, to patei-cībiņu bāž kabatā pudeli, un tu neatgrūd, kaut kā muļķīgi nosmaidi, nu, labi — tiksim kopīgi pāri neērtajai situācijai, šķidrums vien ir, kas tur sevišķs.

Ko es uztraucos Glaudāna vietā!

Viņš ķepurojas tālāk, kaut kā izkulsies. Nostrādājis Ārgalē piecus gadus, var atļauties. Kāds es būšu pēc pieciem gadiem? Mūsu dienās tas ir milzīgs laiks. It kā agrāk gadiem nebūtu bijusi nekāda vērtē! Ko es daudz sajēdzu!

«Pagriezies pats ar seju pret aizejošo laiku!

Ieklausies, kā tas švīkst gar ausīm...»

Nostumju Mopsi grāvī, pieslienu. Tālāk vajadzēs kājām, tā nu tas ir. Kāds klusums! Ausis plēš... Un zvaigznes kā auzas sabirušas.

«Ieloki nu kājas, Jurka! Tad tu redzēsi, kā jūtas Glaudāns, Skriedams uz katru saukšanu.»

«Viņš uz šņabi skrien!»

«Nesaki vis!» strīdos pats ar sevi.

Nu jau vajadzētu būt klāt, sasodīts!

Pret pamali melnē māju puduris. Nevienas gaismiņas, kas liecinātu par cilvēkiem. Brienu taisni pāri laukam. Pat labāk nekā pa traktoru izmalto ceļu.

Teteros nedēļas divas neesmu iebraucis. Kopš te visu uzarām, neesmu kāju spēris. Teteri kādreiz bija maza kolhoziņa centrs. Pat kaut kas līdzīgs kanto-rim uzbūvēts. No akmeņiem celts aizvēsturisku laiku zirgu stallis. Tuvāk ceļam — smēdīte. Gara liepu gatve. Dobumos pilns ar kovārņiem. Kaut kāds mig-lains iespaids par Teteriem man ir.

Izgrabinājies pie aizslēģotajiem logiem, beidzot atrodu īstos; blāva gaismas svītra vīd gar apakšu, tur iekšā kādam vajag būt. Ne sevišķi tīkama nodarbošanās — nakts laikā grabināties ap svešiem logiem! Pamazām esmu jau ieradis jaukties visdažādākajās padarīšanās. Esmu sakabināts ar ārgaliešiem; kājas atspēris, cenšos vilkt, bet varbūt viņi sen jau mani velk, palūk, tecina draņķa dziru, un es pat nezinu; droši vien daudz ko nezinu, un viņi vazā aiz deguna, raksta sūdzības, mēļo uz velna paraušanu.

Klauvēju aizvien skaļāk. Kautrību pie malas, tur taču kādam jābūt! Uz brīdi pārtraucu dauzīšanos; klusums paijā ausis, mēness apspīd spokainos staļļa mūrus, gatvē slinki sakliedzas kovārņi. Sals jūtami pieņēmies. Ir dziļa rudens nakts, ap puspamestās mājas pakšiem klaiņo veļu dvēseles, bet es tās nejūtu. No šīs puses mums strādnieki nenāk, daži veči dzīvo vienos priekos un gaida kuplākas pensijas, spēcīgākie strādā mežā.

— Tur kāds klauvē? — tumsā biedinoši čerkst balss.

— Jā, te no centra.

— Kas tad būtu? — jautā vīrs, panācies pa čabošu lapu klājienu man pretī.

— Vai te Ģiedris dzīvo?

— Es pats vien esmu... — nogrudzina vecis.

— Tad labvakar, es pie jums.

— Ā, tas mūsu jauniņais priekšnieciņs! — gan-drīz vai smējīgi un kā nožēlodams izsaucas Ģiedris. — Tad nu ejam iekšā, ko te dārzā lielu izrunās, bet ko runāt tā kā būtu.

Pa ceļam Ģiedris jautā, kur tad «pats priekšnieks»; ak jā, dēls precoties, tas puika, jā, tagad jau visādi precoties...

Klausos Ģiedra vāvuļos un domāju: kāds sapelējis vecis, žulti pieņēmies līdz kapa malai; dod tik tādam plēšamo, tāds var akmeņus drupināt; vēl pāris soļu — un būšu viņa dzirnavās iekšā! Labāk apstāties tepat un izrunāties tumsā — tumsā uz pusi vieglāk. Es nejūtu bijību pret šo veci, nezinu, kas viņš bijis, kādi viņa nopelni Ārgales labā; es jaušu, kas viņš ir tagad. Viņš grib mani un vēl dažu labu samalt bīdeļmiltos un izkaisīt pa vējam. Esmu atsūtīts viņu apvārdot. «Tad nu pacenties, Juri, vecais nav velti tevi triecis.»

— Kas tad ir uz sirds? Parunāsim tepat, es ļoti steidzos atpakaļ. — Mēģinu apstāties pusceļā. Gaitenis, pa kuru tieku bīdīts, piepelējis, gaiss smacīgs, bet kaut kur smaržo āboli, jā, tie ir āboli, daudz ābolu tā kutina nāsis.

— Ejam vien. Vismaz pie gaismas gribu apskatīt...

— Mani sauc Juris Liepa, — lai nebūtu nekādas slēpšanās, paskaļi stādos priekšā.

— To nu es zinātu ...

Viņš zina visu vai tikpat kā visu. Kur esmu šo veci redzējis? Laikam gan tikai centrā pie veikala — tur, «zem vītola kuplajiem zariem», kur mēdza pulcēties Argales veči; sūcot kādu draņķa vīniņu, viņi augām dienām varēja notupēt. Man pāris reižu nācies lūgt tupētāju palīdzību, kad ūdens smēlās mutē... Kad iznāca aizķeršanās ar presētā siena ķīpām, kad tās vajadzēja savākt no pļavām un samest piekabē, izlī-dzeja viņi. Ko man citu bija darīt! Nākamvasar centīšos iztikt bez veču palīdzības — cilāt siena ķīpas rokām nav nekāda lielā vajadzība. Toreiz visādi glaimoju, jā — «jūs, varoņi un Argales īstenie patrioti!». To nu gan varbūt nevajadzēja, bet kā būtu, ja ķīpas mētātos pļavās mēnešiem, ja neviens tām roku nepieliktu klāt?

Ģiedris viņu pulkā nebūs bijis, citādi es viņu atcerētos labāk... Kad citi cilāja ķīpas, šis būs nolīdis maliņā. Vēl neesmu lāgā degunu apsildījis, jau piktojos uz šo bārdas rugājiem apaugušo veci.

«Tikai mieru, Jurka, mieru, mieru...» iestāstu sev.

Liela auguma vīrs stāv man pretī istabas vidū un tuvredzīgi blisina acis. Ģērbies apvalkātā vestē, rūtainā kreklā un paplukušās biksēs, viņš sevišķi labi neizskatījās. Veste varēja būt no Ģiedra jaunības laikiem. Vecie drēbju gabali tiek glabāti ilgi, tad nez kāpēc pēkšņi novalkāti.

— Jaunais cilvēk, sēdieties!

— Nē, patiešām, man nemaz nav laika, izrunāsim, kas runājams, un ...

— Kur tad «pats»? — atkal ieprasās Ģiedris.

— Priekšnieks gatavojas kāzām, dēls precas, — nepacietīgi atcērtu. Vecis manu nevaļu neņem vērā. Viņš rīkojas uz garu ciemošanos.

Esmu te atsūtīts Ģiedra ziņkāres apmierināšanai? Vecais aiz garlaicības izkūkojies, sarakstījis kaut ko, un man tagad ar viņu jānopļāpā vakars, jākavē laiks! Šai istabā nez kāpēc man gribas brēkt: «Laiks — kur mēs izšķiežam laiku, kur paliek man vien piederošais un atvēlētais laiks?» Neviens te tādu muļķīgu brēcienu neuzklausīs, Ģiedra ausis kā ar vasku pielietas.

Varbūt viņš pats — skopais laika vecis, tāds mūžīgs vecis, mūžības iemiesojums... izsaucis mani sestdienas vakarā uz bikti, un es nespēju pretoties...

Gaismā nedaudz apžilbis, vēroju veco vīru, kā viņš neveikli grozās istabas vidū.

No tepiķīša piece|as samiegojies suns, pienāk pie manis un aposta, bakstīdams ar mitro purnu roku.

— Tobi, liec ciemiņu mierā! — apsauc vecis. — Lūdzu, te būs sēžamais, — viņš aicina mani pie galda. — Kur nu tā skriesiet uzreiz! Šovakar patiesi nevienu negaidīju, kur tad vajadzēja tā... — ar jaušamu nožēlu runā Ģiedris.

— Kā nu neskries, ja pat rajonā kļuvuši nemierīgi, — es pasmejos, lai saruna vestos vieglāk.

— Rajonā gan, ko? — pabrīnās Ģiedris, viņš piebīda mani pie galda.

— Kur tad pārējie mājinieki? — ieklausījies dziļajā klusumā, jautāju.

Ģiedris neskaidri atņurd, atgaiņājas no mana skaļā jautājuma.

Turēdams viņu aizdomās par kurlumu, nobrēcu vēl:

— Kur pārējie, es jautāju!

— Pārējie — kur tad šie var būt, es viens pa māju ķibelējos.

Tālāk nejautāju, samulsu; ko var jautāt vienam vientuļam vecim — kas to zina, kur viņa tuvinieki; izjautāšana var kremst, un kāda man daļa! Apsēžos pie galda un brīdi klusēju. Vecais arī.

— Jūsu kaktā kāds tecina ļergu un apdzirda speciālistus, — izšķiros uzbrukt pirmais.

— Ļergu? Tad jau krūmu Katrīna būs, kas tur liels ko minēt.

— Un jū's mierīgi noskatāties!

— Katrīnai neviens neko nevar padarīt, vienīgi — ja viņas būdu nosvilina līdz pamatiem. Visos laikos viņa tecinājusi, un viņa tecinās līdz kapa malai, — lēnām klāsta Ģiedris.

Es viņa vārdos vairs neklausos, savādi noskanēja tas «visos laikos»... Laika veča mutē varēja pieciest. Tomēr ausīs tas dzēla — esmu dzimis pēc kara un dzīvojis vienos vien laikos, ja tā var izteikties. Vispār lauku vecajās būdās laiks iekonservēts, un nebrīnies, ja pēkšņi tev paceļ priekšā gadsimtu; kopš kuriem laikiem tad Katrīna krūmos ļergu tecina? Kāda man daļa gar to bābieti! Jā, bet speciālists nodzeras! Ģiedris bija apklusis un vēroja mani.

— Vajadzētu Katrīnu pārcelt uz pansionātu, tad būtu miers, — es «savilku galus kopā»; cik neierasti sākumā bija pavēlēt, «savilkt galus», nospriest, bet tagad jau esmu apradis, pirmo mēnešu neveiklība no pleciem novēlusies. Reizēm pat dižojos, kad «gali manās rokās». Tā arī tagad: prom krūmu Katrīnu uz vecu ļaužu pansionātu, un mūsu speciālists būs glābts! Un Katrīna bez bēdu sagaidīs... nu to...

— Nekur viņa necelsies, — atņurdēja Ģiedris.

— Kāpēc? Tur taču nekādu raižu, pats apskatīju!

— Tā, tā. Tā jau ir, — Ģiedris murmulēja. — Jūs, jaunie, visus mūs tur sabāztu un meliorāciju pāri, vai ne?

Jutu, ka esmu paķēris par augstu. Vajadzētu izgrozīties, bet lai jūt, ka neesmu ar pliku roku ņemams. Sadomājis mani locīt, tad lai matī! Pats arī — kvern lielā mājā bez darba, bez aprūpēšanas.

Saruna nevedās, sēdēju un gaidīju, kad Ģiedris sāks pirmais, tā ērtāk. Suns attupās pie galda, atspieda galvu pret tā malu un spožām acīm vēroja mani. Tas bija ļoti vecs suns, vismaz man tā šķita. Kā viss šai graustā.

— Atnesīšu tēju un kartupeļus, — sarosījās saimnieks.

— Nevajag, patiešām nevajag pūlēties, esmu paēdis, — samelojos.

— Jūs droši vien par to cedeli...

— Jā. — Es gaidīju turpmāko.

— Nav jau nekā, domāju, ka «pats» atbrauks, — nopūtās Ģiedris.

— Vai tad priekšnieku nekā citādi nevar redzēt — tikai triecot uz rajonu vēstules?

— Nevar gan. Mūsu galā viņš kopš vasaras nav rādījies, tagad jau tā Ārgale milzīgi plaša... Vai kāds robežas zina?

— Kā nu ne. Kam vajag, tie zina.

— Tā tik jūs runājat, bet kas notiek?!

Tagad uzmanību, tagad sāksies! Drošs paliek drošs, izmetu:

— Katru kandžas tecinātāju nevaram izķert! Tur vajadzīgs sabiedrības atbalsts.

Vecais salika rokas uz galda, klusēja. Suns aplaizījās un turpināja pētīt mani. Cik neciešami šai istabā velkas laiks! Sastāvējies gaiss smacē. Telpa par maz tiek vēdināta. Viens vecs vīrs pustumšā istabā ar appelējušām tapetēm, un kaut kur bezgaltālu dārd vilcieni, laternu spožumā mazgājas pilsētas, kinozālēs cieši sēž cilvēku miljoni.

Kāds nežēlīgs klusums visapkārt!

Tūdaļ Ģiedris izvilks no vestes kabatiņas sudraba pulksteni un, pavēris ar nagu vāciņu, teiks: tā, Juri Liepa, jūs esat nosēdējis pie manis divdesmit gadus, trīs mēnešus un vēl piecas dienas, tas nu tā, vajadzēja ņemt vērā... man vajadzēja brīdināt, kad mēs sēdāmies pie galda ...

«Ko viņš tur runā? Viņš kau't ko saka, bet vārdi nenonāk līdz manām ausīm! Laiks ir relatīvs jēdziens, Juri, uzmanies!

Ģiedris stāsta par kaut kādām ābelītēm, pirmajā kopsaimniekošanas pavasarī sastādījuši — veselus septiņus hektārus,» atgādinu pats sev pa ausu galam dzirdēto.

— Kas ar tām ābelītēm noticis? — beidzot pārjautāju.

— To jau es gribēju sacīt, šoruden bija izcila raža...

— Un kur tā ir?

— Jā, kur tā ir? Uz šo jautājumu vajadzētu atbil-dēt jums, tieši jums, jaunais cilvēk.

Samulstu, pats esmu iekūlies lamatās. Kaut kāds dārzs Teteros redzēts, jā, dārzs te ir, bet jādzen bija aršana, kartupeļi, cukurbietes... Cukurbietes neiesala, kartupeļi novākti līdz pēdējai vagai, nedaudz gan pieķēra pats pirmais kniebiens, bet kas to gaidīja!

— Es klausos, kas tad ir noticis... — Pagriežos pret suni un gaidu tālāko.

Kādas līdzjūtīgas dzīvnieka acis!

— Visi āboli kokos sasaluši, visa raža pagalam, ja neskaita to, ko man izdevās pēdējā vakarā pirms sala sanest.

— Kas to varēja gaidīt! — ar nopūtu saku. Tā ir atvieglota nopūta — par āboliem mums neviens sevišķi galvu neziepēs.

— Būtu kāds atbraucis un painteresējies... Varējāt atvest no skolas bērnus, varējāt...

— Kad ir par vēlu, viegli rokas vicināt! — strupi pārtraucu veco vīru.

— Varbūt esam pārāk bagāti kļuvuši? — neatlaižas vecais.

— Man ļoti žēl, bet tur nekā nevar darīt. Kas par vēlu, tas par skādi! — Gatavojos celties kājās un iet.

— Kur lai liek tos, kas istabās? — vecais vēl jautā.

— Pirmdien kantorī apspriedīsim, gan jau nokārtosim ... — mēģinu sacīt mierīgi.

— Ko tur nokārtot, ko ne! Vienkārši riebīgs skats — zari lūst zem apsalušu ābolu nastas, bet Ār-galē ne ausis neklapē, — vēl īgņā Ģiedris.

— Es jau teicu — neviens negaidīja, ka sals uzkritīs tik pēkšņi. Ja kāds gudrais mums būtu pačukstējis.. . Bet tad jums mute bija ciet! — Tā, esmu pielicis punktu; nedaudz žēl, ka tāda nieka dēļ esmu kūlies šurp. «Apvārdot zobus» man nav izdevies, tas skaidri redzams.

Mēs izgājām pagalmā. Ģiedris mani klusēdams pavadīja, mūs abus — plušķainais Tobis. Mēness pacēlies augstāk, kļuvis gaišāk. Zem kājām grabēja zeme. Piesala.

— Skaties tik, pret rītu būs visi desmit... — sprieda Ģiedris.

Tagad viņš gudrs pareģis. Rīt ir svētdiena, un rīt — pirmo reizi šajā rudenī — neviens traktors gaisu nerūcinās. Un telefona zvanus arī vajadzētu noslēgt, lai var beidzot izgulēties.

— Kur tad jūsu braucamais?

— Atstāju pa ceļam, tālāk nevarēja tikt, uz jūsu pusi nevar nemaz atkulties.

— Reti jūs pabikstu, reti! — iesmējās Ģiedris. — Es gribu, lai jūs saprastu, jaunais cilvēk: tādi skati ar ābelēs sasalušu ražu grauj mūsu morāli.

— Tāpat kā visas citas nekārtības?

— Jā.

— Un to ir daudz? — izaicinoši jautaju.

Vecais noklusēja. Mēs gājām caur ābeļdārzu ceļa virzienā. Suns tecēja pa priekšu. Kājas ik pa brīdim pinās sakritušos zaros. Dārzs sen zaudējis saimniecisku jēgu. Zari ābelēs saauguši, vietām no ābolu svara izlauzīti. Neviens dārzu nekopa, bet tas dīvainā kārtā deva bagātu ražu. Tagad zari kā dzīvs pārmetums stiepās pret zvaigznēm un mēnestiņš spoguļojās sasalušu ābolu vaigos...

Pēdējā doma aizķērās ilgāk, pārsteigts vēroju dārza mežonīgo skaistumu. Mēs bijām jau pazaudējuši virzienu, un suns kā vadātājs gars lika maldīties starp stumbriem septiņos hektāros.

Dārzam vairs nav saimnieciskas jēgas. Tā ir zemes izniekošana. Labas zemes šķērdēšana! Šai kaktā mēs nevaram atļauties apsaimniekot dārzu. Kā lai to pasaku vecajam sakārnim?

Viņi abi ar Tobi vadās tik ilgi, līdz sākšu lūgties ...

— Vēl pirms septiņiem gadiem mēs te cerējām uz centru, — kā manām domām iebilstot, kā pārmetot kādam, teica Ģiedris.

Tagad izmantoju iespēju noklusēt. Es apsaimniekoju vismaz trīs bijušo kolhozu aramzemes...

«Stop, stop! Tūdaļ sāksi lielīties! Nelaid savu rudens gailēna dziesmu, savu «kikerigū!» pietaupi, vēl par agru tavam «es», laimīgā kārtā ar piepalīdzēšanu esi izsprucis, spārnu plivināšanu izbeidz!» apsaucu sevi. «Vai Ģiedris sajēdz, kā tagad saimniekojam? Ir dzirdēts, ka vecos katru rudeni vadā autobusā pa saimniecību un izskaidro... To lai kārto «pats»... Nupat sāk apnikt vilkties Tobim astē!»

Pēc laba brīža mēs iznācām arumu malā. Ģiedris ierunājās pirmais:

— Tagad jūs redzējāt pats savām acīm?

Vai lai skaidroju: prātīgāk būtu izplēst dārzu ar visām saknēm un apart laukā? Tā jau neesmu bijis pielaidīgs sarunā, bikstīt veco nav nekādas jēgas. Braucu piegludināt asumus... Man viegli: nekas, gluži nekas ar veco vīru nesaista, redzu viņu pirmo reizi... ja nu vienīgi šie septiņi hektāri, zaros sasalušie āboli... Ko lai ar tiem iesāk? Vai tad man tagad par to būtu jādomā?

Kāda gaiša nakts, arumi balti, un zeme dun zem soļiem...

Atskatījos, kā starp ābelēm aizsoļoja Ģiedris, viņš izgaisa zaru mudžeklī. Pa sasalušo zemi soļot bija tīkami. Kur mana rudens gailēna dziesma? Klīstu starp debesīm un zemi, lēkādams pāri sasalušiem arumiem gluži kā zaķis, un mana ēna lēkā līdzi.

«Ģiedris jau Teteru piesmakušajā istabā, nez ko viņš tur dara, varbūt suc to pašu krūmu Katrīnas kandžu; ko iesākt garos rudens vakaros? Ja labi ieskatās^ pamalē var jaust Rīgas blāzmu, tālu, bet staro. Sānis jābūt Jelgavas blāzmai. Ko Jelgavā dara mani vecīši? Tēvs ar šķērēm graiza avīzi un ziņas pārlīmē kladē; varu galvot, ka viņš līmē «laikmeta liecības», kā rakstīts uz kladēm. Cik viņam to ir, neviens mēs nezinām, tētis tās slēpj, jo nav drošs, vai nesāksim dedzināt un postīt. Tas bija agrāk, kad bijām mazi. Bet tagad apdraud abi brāļa dēlēni... Māte sēž istabā pie brāļasievas un skatās televizoru, bet cik ilgi sēdēsi jauno istabā! Jelgavā mūsu ābeļdārzs, brāļa zeperi ābolus būs sen aprāvuši, neko no viņiem nevar pasargāt, arī no mums nevarēja ...

Un tālāk Svētes pļavas... Slidošana uz pirmā ledus, dzelzi klāt pie kājām — un aiziet... Manas pēdas joprojām kutina Svētes pļavas — gan pirmajā ledū, gan palu ūdeņos... Tēva mājā man joprojām savs kakts.

«Atceries, Juri, ka tev ir un vienmēr būs pērklītis te,» atgādināja tēvs, kad braucu prom.

Gribētu ieskatīties, kā viņi tur šovakar, kā viņu «pērklī», kad vakariņas paēstas, kad bērneļi sadzīti gulēt, kad ...

Vai esmu noilgojies pēc mājām? To nu gan negaidīju. Es aizgāju priecīgi, kā saka — cepuri kuldams! Brālis «pasķrēja pasaulē» un mātei par prieku atgriezās, tagad es ... Varbūt atgriezīšos? «Pērklis» man tur ir, taču drošāk ar tādu sajūtu!

Mopsis stāvēja, kur stāvējis. Iedarbināju bez aizķeršanās.

Cik reižu es negatavojos iet prom no mājām un uzsākt kaut ko pats! Brālis man ierādīja ceļu: izmācījās Mālpilī par ekskavatoristu un dzīvoja zaļi, kā pats stāstīja — svētdien ar jauno kreklu ballē, bet pirmdienas rītā slaucījis ar to motoru! Brālis man piestāstīja pilnu galvu: cik kurpju, cik uzvalku, cik meiteņu... Tie bija viņa trakie gadi. Nevaru iedomāties, ka tagad gluži jaunu kreklu mestu eļļas lupatās, viņš pats arī ne. Reizēm pagaudo — tā tik esot bijusi dzīve: pilnas kabatas ar naudu un viena bēda — vasaru pa purviem, bet rudenī — Jelgavā karalis. Draugu milzīgs bars, kā trakojuši pa Jelgavu!

Kur tagad balles uzvalki un krekli!

Tagad Lauma viņu tur kā siekstā, taisni brīnums, kur meitēnam tāds ķēriens. Brālis čīkstēja, mēģināja spuroties, bet tad viens pēc otra saskrēja puikas. Tagad viņš tikai sapņos balles kreklā slauka eļļainas rokas un pulē ekskavatoru. Tēvam un mātei kā akmens novēlās no sirds, kad bračka beidza klaiņot.

Mans «pērkli» Svētes pļavu malā, uhū! Mūsu māja pievelk ar blāzmu pamalē, jā, tur Rīga un mazliet sānis — Jelgava, ja vien tā ir Jelgava; uzkāpt bēniņu istabelē, atlaisties uz izgulētā dīvāna un klausīties mūziku; mūziku 'tur var klausīties līdz rītam, jo nevienu netraucē, mana istaba pagaidām brīva, bet cik ilgi? Paaugsies brāļa dēlēni, droši vien viņi pārvāksies uz bēniņiem tāpat kā mēs savā laikā ar brāli; tur tad arī nobrieda visi «trakie gājieni».

Brālis aizgāja dienestā. Es sāku valkāt viņa uzvalkus un kurpes, iestājos akadēmijā. Vecākiem par mani nebija nekādu raižu, viss ripoja savu ripojamo; tagad varētu sākt trakot, pirkt balles kreklus, uzvalkus, bet prāts uz to nenesas. Savā laikā gribēju motociklu, kāri vēlējos, bet tagad Mopsis līdz kaklam, motociklā esmu atsēdējies līdz riebumam. Un tā vienmēr — kādu nieku nokavējis, es visu iegūstu, beidzot kārotais man pieder, bet par vēlu, un nav vairs prieka. Sevi uz ekskavatora nevaru iedomāties, tas tomēr ellīgi grūts darbs, ne jau nu tik grūts... Es to vienkārši nedabūtu gatavu, bet kādreiz alku. Man pietiek ar pāris ciešamiem krekliem, vairāk netīkoju. Smieklīgi, kādreiz apskaudu bračku, varbūt tagad arī...

Māmiņa būs beigusi skatīties televizoru un pametusi brāli ar Laumu diva'tā, un puikas guļ, tēvs arī avīžu graizīšanu pārtraucis; ko viņi šai stundā varētu darīt? ... Dažkārt vēlu vakarā mēs satikāmies virtuvē un ēdām sīpolmaizes — visi kā viens, sākām runāties un bieži vien notriecām līdz pirmajiem gaiļiem. Tā nejauši saskrieties virtuvē ap pusnakti pie sīpolmaizēm — iemigušie rausās no gultām un gribēja uzkost sīpolmaizes, māju pēkšņi pārņēma ēdelība — vai arī aizrunāties līdz pirmajiem gaiļiem ...

Pa dangaino ceļu nemanot esmu pārkūlies mājās. Mans «pērklis» tagadiņ tieši virs kantora telpām — istabiņa ar plīti — virs «pulvermucas». Pieslienu Mopsi nojumē. Brīdi stāvu uz lievenēm. Kāds gaišs ārs, ne vēsmiņas, 'tikai sals stindzina un mēness šķiežas ar sviesta dzelteno. Neesmu nekāds lielais dabas mīļotājs, neesmu pat īsts laucinieks, nespēju šai naktī saskatīt ko īpašu, kaut gan visapkārt tas ir. Vai agras ziemas mājiens, slepens brīdinājums, vai manējais nogurums?

Atslēdzu vairākas durvis, līdz nokļūstu savā «pēr-klī virs pulvermucas». Vajadzētu iekurināt, nē, nav vērts, rīt n6 rīta braukšu prom, bet tēju var uzvārīt krūzē ar elektrospirāli. Esmu briesmīgi izsalcis! Baltmaizes gals, desas gals — gali vien, tēja 'tūdaļ būs, noēdīšu visu, kas atrodams peļu apgrauzītajā skapītī. No laukiem sākušas nākt peles. Kāpēc tēja nesilst?

Ieslēdzu mūziku uz to skaļāko, lai triec pa ausīm, lai izdārdina mani pēc Argales sestdienas vakara klusuma. Nu jau pēc piecām minūtēm svētdiena ... Esmu steidzīgi sabāzis pilnu muti, ieslēdzis radio, tikai tad stīvēju nost zābakus, novelku brezenta kombinezonu un kamzoli. Dub|iem notašķītā čaula atlobījusies. Laižos gultā, gaidu, kad sāks burbuļot tēja. Uzlieku radioaparātu uz krūtīm, lai mani izmīda pinkainie bļauri, lai aiztrenc nogurumu ...

Sī Argales istabiņa ir kā priekšnams: vai nu tiec aicināts dziļāk jekšā, vai, velti izklauvējies, ej vien prom. Cik ilgi Ārgale tur priekšnamā? Gandrīz visi speciālisti šai istabai gājuši cauri. Izļodzīts galds, izgulēts matracis un peļu apgrauzīts produktu skapītis. Ziemā te mani izpūtīs vēji, zinu, kā tas ir bēniņos ... Tējas ūdens burbuļo, bet negribas celties. Ziemā darba būs mazāk, tad atliks kāds brīdis palūkoties apkārt.

Garaiņu pilna istaba, tā nevar, nosvilināšu kantori, gulēt bīstami, tas riņķis jau sarkans! Izrauju kon-taktdakšiņu, laikam biju paguvis iesnausties, tējas vairs negribas.

Lejā gari un uzbāzīgi zvanīja telefons. Lai zvana, es neskriešu. Tad jāmeklē atslēgas, jātaustās pa tumsu, kaut kas jārunā; kāda gan naktī vajadzība runāt!

Būtu skaļāk uzgriezis mūziku, nekāds zvans mani netraucētu. Pieslējos kājās, paņēmu atslēgas un aiztaustījos uz kantori. Gaismu neieslēdzis, apsēdos pie Elvīras galda. Telefons viņas pārziņā. No šī sēdekļa viņa diriģē... Pacēlu klausuli — tur jau Elvīra klaigāja.

— Neko nesaprotu, vai nevar mierīgāk? — apsaucu.

— Jurka, es prasu — kāpēc tu nenāc pie telefona?

— Varbūt es nemaz neesmu mājā, varbūt sen jau guļu, — mēģināju taisnoties. — Neesmu pie aparāta pielaulāts, saprati?

— Neģēli, tu nezini, kas ir noticis! — viņa sašutuma saindētā balsī kliedza. Atrāvu klausuli no auss. Tīrais negals tie Argales telefoni, centrā katrā mājā pa aparātam, un nu tik bļaustīties nakts vidū.

— Kas tad ir noticis? — diezgan smējīgi jautāju. Kas tai Elvīrai vispār var lēkties. Ir dziļa nakts un mēness pilns ārs, kad nekas vairs nevar notikt.

— Riebekli, ko tu teici Glaudānam?

— Neko, gluži neko. — Viņa jau to zina, ka esmu uz vientuļa ceļa saticis vetārstu un kaut ko teicis... Ārgalē vispār muti nevar vērt vaļā, lai kāds trešais nedzirdētu un pēc tam viss centrs nekladzinātu. Vārdi lido pa gaisu ātrāk par vēju. Vai te var dzīvot normāls cilvēks! Rīt agri no rīta es pazūdu!

— Tu melo. Tu viņam teici, ka es gaidot pie autobusu pieturas, gaidot viņu ... — Elvīra aizelsās.

— Var būt, ka tā teicu, bet kur ir liecinieki? Tu tiešām viņu nemaz negaidīji?

— Jurka, tu vēl nezini, kas ir noticis, vēl nezini, bet uzzināsi... Glaudānu uz lielā ceļa aizķērusi ma-šīna, viņš tur esot gaidījis mani. Tagad tu esi apmierināts?

Klausulē ne visai patīkams klusums. Velns parāvis to Glaudānu, pakļuvis zem riteņiem, pagalam dzen-dzeris, un es vēl būšu vainīgs, visi rādīs ar pirkstu uz mani: mūsu lopu daktera slepkavnieks; kur tagad ņemsim citu lopu dakteri mūsu neaizmirstamā Glaudāna v^etā, kas špricēs mūsu cūciņas un gotiņas, kas?

— Kur viņš ir? — klusiņām jautāju.

— Pie manis.

— Tad jau nav tik traki...

— Jurka, tu vēl runā ... Viņš apdauzījies un galīgi pillā! Kur lai es viņu lieku?

Spriegums, kas visu laiku bija milzis, uzreiz noplaka. Lai viņa auklējas ar Glaudānu, ka tikai dakteris dzīvs; mazs belziens viņam nāks par labu — lai mati, ar ko spēlējas.

— Jurka, kāpēc tu neatbildi?

— Es domāju.

— Domāt vajadzēja agrāk. Tūda| nāc pakaļ Glau-dānam! — Elvīra pavēlēja.

— Kāpēc? — Biju pārsteigts.

— Viņš pie manis nevar palikt...

— Nevar? Bet viņš taču cietis tevis dēļ, tevi gaidīdams. — Es nepiekāpos — vēl tikai man trūka Glaudāna uz kakla.

— Man mājā bērns, kā tu nesaproti!

Mute kļuvusi sausa, ko lai atbildu? Elvīrai tiešām mājā pusauga puika. Apdauzītais Glaudāns tur var sacelt negantu traci. Pievākt Glaudānu? Bet tas manam godam kantes rīvētu — kāds tavs draugs, tāds tu pats...

— Ko viņš pašlaik dara? — izlūkodams situāciju, jautāju.

— Guļ manā gultā! — Elvīra novaidējās.

— Varbūt lai viņš tur izguļas?

— Juri, es tevi ļoti lūdzu, viņš viss briesmīgās skrambās un šausmīgi lamājas, Alvis to nedrīkst redzēt ... Tu taču mazliet esi vainīgs, es tevi lūdzu... Tev jāsaprot, ja lūdz... Es vairs neko tev nelūgšu ... — gaudās Elvīra.

— Vispār rīt gribēju izbraukt, — iebildu nedroši. Viņa prata iežēlināt.

— Es neko tev nelūgšu, tikai šoreiz... Ko domās Alvis? Viņš kuru katru brīdi var uztrūkties no miega. Es lūdzu, Juri, pievāc Glaudānu, lūdzu ... — Elvīra aizgūtnēm sāka raudāt.

Sievietes pinkšķi — un vēl pa telefonu! Tas ir kas neciešams. To pat savam ienaidniekam nenovēlu. Ko viņa var puņķoties! Dzirdējis pa ausu galam kaut ko par Glaudānu un Elvīru, uz ceļa pateicu. Elvīras vārds viņam šo to nozīmē, bet ko īsti? Viņu attiecības sākušās pirms manis, es neko nezinu. Un ko Glaudāns tur trako? Kāpēc man jāizstrebj šī putra? Es gribu uz dienu aizbraukt, man līdz kaklam Ārgale un šis rudens, kad prātā bijuši tikai lemeši, aplauzti lemeši un kad būs citi...

— Juri, kāpēc tu neko neatbildi?

Tagad es viņai Juris!

— Domāju.

— Tūdaļ nāc šurp, nedomā!

Viņa nolika klausuli. Nepaguvu atbildēt. Bet gribējās kliegt pilnā kaklā, dauzīt kājas pret grīdu, izplosīties. Ja rīt dzītu darbs, būtu vienkāršāk, darbs ir viss, bet kartupeļi, cukurbietes novākti, zeme gandrīz vai aparta ...

Cik ilgi es nosēdēju tumšajā kantora telpā, nevaru pateikt. Pa ceļu garām brauca kravas mašīna, zibinādama prožektorus, tā atmodināja arī mani.

Steigšus sarosījos, sēdēt kā pārakmeņotam nav liela jēga. Izsaucu centrāli, tad pa vadiem pāri visai Latyijai — uz jūras pusi... Sandra atsaucās, balsi varēja pazīt, tā bija viņa:

— Jurka, tu beidzot iedomājies vismaz piezvanīt!

— Vispirms labvakar!

— No kurienes tu zvani? Vai vari ilgi runāt? Jurka, beidzot... — Sandra uztraucās un bēra vārdus kā zirņus. — Es tev šovakar zvanīju, tur kaut kāds sievišķis bļaustījās, viņai neesot laika tevi meklēt, sazin kur klīstot...

— Sandra, es gribēju pateikt, ka rīt pie tevis nevarēšu aizbraukt.

— Kāpēc?

Dabisks jautājums, to jau gaidīju. Jā, kāpēc? Atbildi nu viņai! Šoreiz tiešām gribēju aizbraukt, neatlikt uz vēlāku, man noteikti vajadzēja viņu redzēt. Cik ilgi var dzīvot no tālsarunām! Viņa tur čiepst kā zīlīte: «Kāpēc?»

— Esmu šausmīgi noguris... — atradu vismuļķīgāko paskaidrojumu.

— Gribi, es aizbraukšu pie tevis, gribi? Juri, vai tu neesi slims? Tas būtu debešķīgi, ja tu būtu slims, es varētu tevi trīs dienas kopt... Man ir iekrājušās brīvdienas, Jurka, saslimsti jel, manis labad saslimsti, lūdzu!

— Nē, Sandra, pirmdien agri man jābūt uz strīpas, nevar saslimt, nevar, saproti, pats varbūt gribētu, jā, es gribu.

— Juri, tu tikai runā, soli...

— Es noteikti aizbraukšu, es solos, dzirdi? Kaut kas pa vidu jaucas. Mēs runājam! Mēs neesam beiguši! — kliedzu klausulē no visa spēka.

— Man šķiet — esam beiguši, Juri, es vairs tev neticu. Tev taču ir brīvas dienas. Ja nav, palūdz, es gribu tevi redzēt.

— Sandra, saproti mani, tev viegli runāt, tu strādā pie Tuteņa, slava pa visu republiku, jums tur viss nokārtots, — ķēros pie salmiņa un sāku lielīt viņas priekšnieku, tiešām slavenu vīru.

— Es gribu pie tevis, nepūt man migliņu acīs!

— Nākamo trešdien piezvanīšu.

— Nākamās trešdienas nebūs. Man pietiek. Tu vari iztikt bez manis, es arī mēģināšu. Tev tur aizbildnes uzradušās, paliec sveiks, dārgais studiju draugs!

— Nemet klausuli! — iebrēcos.

— Ko tu man vēl varētu pateikt?

— Es tevi... tevi...

— Nesmīdini centrāles meitenes!

Klausulē nobrakšķēja un tad sāka skanēt: «Jūs beidzāt? Jūs beidzāt? Jūs beidzāt?»

— Jā! Jā! — vēl čukstēju, sažmiedzis klausuli starp plaukstām. Plastmasa brīdinoši noskrabēja, laikam taču lūza. Vajadzētu salīmēt, lai kantorī nesaceļas brēka. Varbūt vainīgo neuzies... Kāpēc vienmēr man jābūt vainīgam? Kāpēc neapprecējāmies, kad viņa bija blakus, ar roku aizsniedzama un glāstāma? Svētes pļavās mums vajadzēja tikt skaidrībā. No kā es baidījos, no kā? Tagad esmu palicis tukšā, līdz agrajam autobusam vēl četras stundas. Būs jāpalūko, kas noticis ar Glaudānu. Ja no viņa pagūšu līdz rīta gaismai atkratīties, ja iespundēšu viņu kādā drošā mucā, tad būšu brīvs; esmu noguris, pāri lūpai nevaru pārspļaut; no sēdēšanas pie galda nav nekādas jēgas ... Iekrist ar pieri papīros un izgulēties tepat, ātri pienāks rīts, pat oktobra nakts ir īsa; esmu sapinies kā gailis pakulās, kā teiktu mans tētuks; vajadzētu vēlreiz piezvanīt Sandrai, bet ko tas līdzētu? Vēl dažas minūtes man pieder. Sandra vēl pie telefona aparāta, viņa neuzdrošinās piecelties. Redzu noguruma aizmiglotām acīm ... Bet tad viņai priekšā aizstājas Ģiedris, māj ar netīru pirkstu man un čukst: «Gribu aprunāties, Jurka, gribu aprunāties ar tevi, aprunāties ...»

Un miegs uzkrīt kā izlijusi siena nasta.

II

Ābeltiņš stāvēja grantētajā laukumā kā iemiets, pat nepakustējās. Ceļa līkumā vakara mijkrēsli graizīja Jurkas pnotocikla stars. Ceļš nelāgs, ceļš viens vienīgs māla jauktenis, traktoru izdangātas bedres, ar plānu ledu pārsalušas, staignas vannas.

Kāpēc tas puika skrēja?

Ābeltiņš errojās, kāpēc Jurku nav atturējis. Muļķīgi trenkāt cilvēku sestdienas vakarā. Nevar vēl zināt, vai priekšnieks tā tieši gribējis, ticamāk — tas kantora Elvīras pirksts. Projām viņš ir. Labās domas uzrodas piecas minūtes par vēlu. Nav gan nekāds gaisa gabals. Lai izrunājas ar veco Ģiedri, vakari ir gari, tikko sāk krēslot...

Vēlreiz prātā pārlicis — «vakari ir gari», «gari vakari ir» —, viņš ar roku sāka taustīt kabatu, kur vajadzēja būt cigaretēm.

— Vellos, palikušas uz galda! — Ābeltiņš skaļi izbārās. Labi vien, ka palikušas, dzedri tīrs gaiss kutināja kaklu. «Ko tas puika 'teica par pīpēšanu? Varbūt tiešām mērenāk vajadzētu, nepirkt veselu grēdu uzreiz, iztīrīt galda atvilktni. Nez vai kājas var nopīpēt, bet iespējams, ka var,» Ābeltiņš lauzīja galvu. Jurkas teiktais nelāgi aizķērās atmiņā. Dispečera krēslā viņš tīri labi varētu nosēdēt, bet medības, jā, bet medības ar vienu kāju ...

Vaigs savilkās smaidā. Ābeltiņš vēlreiz iebāza roku kabatā, saberzēja pirkstos vīlē sakrājušos tabakas šķipsnu. Sācis pīpēt puikas gados, viņš nelāgo ieradumu nespēja atmest, vairākkārt bija izmēģinājies, bet velti. Ieradums piesūcies kā dēle pie plikas miesas.

Jurka izgaisis. Tagad Ābeltiņš nožēloja, ka nebija viņu iedzinis dušā, lai zēns kārtīgi nomazgājas. Ūdens pietiktu abiem. Vienatnē mazgāties negribējās. Vajadzēs to Jurku pieskatīt. Ūdens atdzisīs, ko darīt...

... «Pats» aiztrieca Ruņģi un dēlu uz rajonu. Esot lemešu pievedums; ko lemeši tur gulēšot, ka vēl cits nenogrābj no degungala. Sadeva līdzi ābolu grozus noliktavas meitenēm. Ko viņi klenderē vēl? Būs iegājuši sildīties kādā rajona lustūzī. Vai nu Ruņģim nav galvas uz pleciem ... Un tā allažīt — kā nav vakarā šoferu mājās, piezogas bažas. Capt! — un iekož kā sermulis; kvernēsi līdz vēlai naktij, glūnēsi uz telefona aparātu, zelēsi cigaretes, bet ūdens boilerā atdzisīs, nogurums kodīs acu plakstiņos.

Capt, capt! — sīkiem zobiem kamps bažas, beidzot izrādīsies, ka velti. Ruņģis var piezobot, ka atkal vaidējis, vai šis nav dzēris; hūu! — pūtīs elpu ģīmī, sarunās rupjības; hūu! — lai izbeidzot viņu vajāt, tik un tā šis esot gudrāks, lai necerot nojūgt, pats labāk savu sprandu lai piesargot, ka tumšā naktī nenolaužot. Ābeltiņš noskurinājās, aizgaiņāja kādas nesenas sarunas mieles un devās atpakaļ pie galda. Palīst zem siltas ūdens šalts, pamatīgi noberzties — vai viņš to nebūtu pelnījis?

Roka pati ieslīdēja atvilktnē, kur iesākta cigarešu paciņa. Viņš atkrita krēslā, pievēra acis. Ābeltiņš baidījās no sestdienas vakara, slēpa no sevis to, visādi mānījās, bet velti, tās tomēr bija bailes.

Kāpēc tu nāci uz Ārgali, kāpēc tev to vajadzēja? Kāda velna pēc?

Aizbarikādēties, aizslēgties pašam no sevis, nekā. Ābeltiņš gurdeni noklanīja galvu un palūkojās pulkstenī. Nē, tikai ne uz pulksteni cīlēt! Tur kāds grabinājās ap durvīm. Ābeltiņš pielēca kājās un gariem soļiem aizlīgoja pretī.

Pa durvīm ievēlās vatenī un lakatā satuntuļojusies apkopēja. Abeltiņa ģīmis savilkās nenoteiktā grimasē: samocīts smaids un vilšanās reizē.

— Ko tad tu, Rasma, nakts vidū? — viņš sapīcis jautāja, labvakaru nepadevis.

— Kas nu par nakti, atnācu paklausīties vakara ziņas un pie'viena piekopt, lai pirmdien nav jānāk, — Rasma runāja skaļi, starp vārdiem pagūdama vēl smiet.

— Bet ja kāds svētdien pienēsā?

— Liela bēda! Te tāpat grīda pēc stundas kā laidarā, neviens kājas neatģied noslaucīt, gatavie lāči.

Piepīpējuši līdz griestiem. Kā te var uzturēties, jā-nudie, būtu logu atrāvuši vaļā!

Rasma izrīkojās pavēlnieciski, nostūma Ābeltiņu istabas kaktā, pati izkūņojās no lakata un sāka skaļi ņemties ap spaiņiem. Abeltiņš projām negāja. Pievilka krēslu, apsēdās un sāka vērot. Rasmai varēja būt ap četrdesmit, varbūt nedaudz vairāk — tikpat, cik viņam. Viņas apaļie vaigi bija nedabiski apsār-tuši, mati savēlušies, rokas līdz elkoņiem sasprēgājušas. Kustībās jautās izmaņa un spēks.

«Viņa gluži ziedoša vēl,» Ābeltiņš pieķēra sevi pie domas, «tīri ciešama, tikai nolaidusies, neapkopj sevi.»

Parasti Rasma ieradās agri rītos, izberza grīdu, aizmēza no galdiem pelnus. Ar Ābeltiņu saskrējās durvīs, kad gāja prom. Ārgalē viņam nostrādāti divi gadi... Bet Rasma te nodzīvojusi visu mūžu, viņi varētu būt skolas biedri, varētu būt... varētu ... nebūtu viņš nācis uz Ārgali... kāpēc?

Kārlis lūdza. «Pats» aicināja: «Kā es bez tevis, tu man kā labā roka; ja tu ne, tad arī es nevaru piekrist, tad es nekustos, kā es bez tevis sākšu?» Kārlis krāso dzīvokli, dēls precas, kas viņam daļas, pārcēlās ar ģimeni, pārjurģoja trīs kravas mašīnās. Kārlis gluži labi iedzīvojies, šogad jau labāk nekā pērn. Tā sacīt — «pa visiem rādītājiem» ...

Pirksti burzīja cigareti. Tā izjuka, un tabaka nobira uz grīdas.

«Es tev līdzi nebraukšu. Ja gribi, skrien. Kārļa dēļ tu gatavs ugunī lēkt, jā! Te ir mana māja, te, te!» Ābeltiņa ausīs nozvanīja pirms diviem gadiem izskanējusī sievas balss. Pēc tam Ilona raudāja, bet viņš centās mierināt: «Būs labi, gan tu redzēsi, viss būs labi, mēs varētu dzīvot arī tur, Kārlis mums dod dzīvokli jaunā mājā, tu redzēsi...»

— Būs jau labi... — Ābeltiņš klusām teica, pārstādams vērot Rasmu.

— Te nu mani nekomandierēsiet! — atkliedza Rasma.

— Piedodiet, es jūs ne ...

— Vai ta vēl kāds te būtu? — apkopēja jautāja, vicinādama slapjo lupatu.

— Es, Rasmiņ, pats ar sevi, — Ābeltiņš atbildēja pieglaimīgi. Tā vēl trūka — saķerties ar bļaurīgo Rasmu.

— Laikam galva priekšniekam kūp? — ne sevišķi laipni jautāja Rasma.

— Nē, nu jau pāri.

— Vecie gan tā netrieca, paši ar mazāk skrēja, un tāpat kaut kā jau apdarījām.

_— Tur jau tas suns aprakts — kaut kā, kaut kā... — pielaidīgi nosmēja Ābeltiņš. Vajadzēja celties un iet, nav jēgas ar Rasmu muti dzesināt. Kā bijis pie vecā priekšnieka, to viņš sen izdibinājis. Vecais Daudiņš, vecais Daudiņš! Pietiek činkstēt! Varbūt piezvanīt Kārlim, ka dēls un Ruņģis vēl nav atgriezušies? Nē, vēlāk, varbūt ceļā iznākusi kāda aizķeršanās, kas to zina.

Rasma sirdīgi berza grīdu. Ābeltiņš pārsēdās pie galda, pārcilāja papīrus. Samezgloto nekad nevar atpiņķerēt līdz galam, vienmēr kādi mezgliņi uzrodas no jauna — vilšanās, neveiksmes, bet tās pāriet, aizslīd pagātnē, tad atkal dzenies pēc paraugkārtī-bas, esi dzelžaini pedantisks, bet mezgli piņķerējas no jauna, it kā visa pamatā būtu viena vienīga brēcoša nekārtība; savelc muskuļus, iekod lūpā — atkal esi ticis pāri, iejūdzies vezumā un to izkustinājis.

— Ieslēgšu televizoru, ja jūs tas netraucē, — beigusi darbus, lūdza Rasma.

— Protams, slēdziet! — Ābeltiņš atsaucās.

— Varētu nopirkt pati, bet cik tās skatīšanās... — atlaidusies krēslā, skaidroja Rasma, uzmanīgi nopētīdama Ābeltiņu, vai viņš klausās.

Zodu atspiedis plaukstā, viņš apsārtušām acīm vēroja Rasmu. Viņai metās silti no šī skatiena, viņa pat neatcerējās, kad pēdējo reizi ar vīrišķi vienā telpā bijusi, sēdējusi tā gandrīz vai blakus, dzirdējusi elpojam... varējusi uzrunāt... Rasma atrāva blūzes augšējo pogu, apkaklīte žņaudza nost. Viņa iegrūda pirkstus matos, nezinādama, kur rokas likt. Televizora ekrānā rosījās kamieļi, nez kāpēc kamieļi izskatījās kā apsniguši. Kāpēc apsniguši kamieļi? Skaņas slīdēja gar ausīm, šalkoja. Vai viņa pārāk salocījusies, grīdu mazgādama? Reizēm no straujas pieliekšanās balts sametās gar acīm. Nē, nē, ne jau šoreiz... Rasma ar katru miesas poru sajuta, kā viņā uzplaiksnāja sievietes spēks, kas kā vilnis gāzās pār miesu, lai noplaktu un apsīktu. Nelāgi joņi un galvas reiboņi. Dullas domas. Vēlāk būs miers, miers kā balts sniegs, nevienas pēdas vairs ... Vēlāk, bet kad? Ne no šā, ne no tā uzradās dusmas: ko dispečers sēd tur un glūn uz viņu? Glūniķis, dzīvo kā celms klajumā viens.

— Jūs jau varat dzīt un triekt! — viņa atsāka pārtraukto sarunu. — Bet kāds no tā labums, kāds? Visapkārt ir vietas, kur vieglāk var nopelnīt, kur naudiņa nāk pati.

— Es nesaprotu... — atrūca Ābeltiņš, mēģinādams izvairīties no strīda. Ka Rasma grib ecēties, tas skaidri jaušams.

— Kas tur ko nesaprast? Es prasu — cik nopelnīja vīri pie tās vērptuves būves, cik? Nauda šķīda uz visām pusēm.

— Šķīda jau gan, šķīda, — Ābeltiņš atsaucās. Tiešām, kāds Rīgas fabrīķis pārbūvēja Pētermuižas veco skoliņu, šķiedās ar materiāliem un naudu bez jēgas un aprēķina. Kārlis pirmajos priekšniekošanas

Gl

mēnešos Argalē traki nokļūdījās, pateica: kas grib meklēt saldāku dzīvi, var iet tūdaļ, neturam, mēs neturam itin nevienu! Lepni jau skanēja tāda uzstāšanās. Četri vīri aizgāja uz vērptuves būvi, četri vīri — tā nav joka lieta. Bet kas no tā iznāca? Dzēra dienām, kopā ar sabraukušiem Rīgas meistariem pļundurēja; kad aptrūkās, sāka pārdot materiālus. Vadītāji tur pastrādāja, pastrādāja un bēga prom, laikam juta, ka pakulas gruzd. Ābeltiņš aiz dusmām piesarka, viņa kauns tas nebija, kauns bija blakus, pāris kilometru no Ārgales centra, kokiem noaugušā pakalnā, eglīšu dzīvžogos noslēpts. Izniekojuši ķieģeļus, cementu un tūkstošus, rīdzinieki pameta būvi. Kā no plaukta novēlās četri ārgalieši. Naudasbedre bija aizgruvusi.

— Vai Maigurs ar kaut ko nopelnīja? — painteresējās Ābeltiņš.

Rasma saslējās. Dusmās svila vaigi. Viņam viegli ņirgāties. Pats trenkāja Maiguru no rīta līdz vakaram un tagad nu jautās, smies!

Rasma caur sakostiem zobiem atcirta:

— Jā, nopelnīja, bet kas jums par daļu!

— Es neko, tikai painteresējos. Daži gan tur — cik nopelnīja, tik palaida vējā. Tik drūma kompānija sen nebija redzēta.

— Tie bija rīdzinieki, vai tad kārtīgs strādnieks brauks uz nedēļu prom no ģimenes... — nez kādēļ taisnojās Rasma.

— Vai mūsējie daudz labāki? Ruņģis lai dabūja kuņģa čūlu, un atskrēja atpakaļ pie mums, tomēr esot mierīgāk, — skaidroja Ābeltiņš. Nekāds zelta gabals Ruņģis nebija, tomēr šoferis, kāpēc apkārt metaties? Kārlis nekādu nolūgšanos neprasīja. Bet prasīt jau varēja — sak, iztrakojāties, izpelnījāties, tagad strādāsim, mīlīt!

— Kur Maigurs pašlaik?

— Ogrē uz transporta ... — ne sevišķi skaļi atteica Rasma. Balss viņai sametās. Maigurs dzīvoja Ogrē, kaut kur tālu Ogrē un nebrauca vairs mājā, nu jau pusgadu kā aizklīdis ... viņas vecais Maigurs... Kas Ruņģim — paluncināja asti, nolaizīja rociņu, kam vajag; tagad Ruņģis ir tas labais! Maigurs bija lepns, jā, bija un ir lepns, viņu šie vīri nelocīs, nebārs viņu kā skolas puiku; labi, iedzēra, neizremontēja elektromotorus lielajā kūtī, bet vai tad kas notika? Un par tiem kartupeļiem — vai tad neatdeva labākus vietā?

Rasmu smacēja senas dusmas, klāt jaucās žēlums pašai pret sevi.

— Maigurs lai nāk atpakaļ. Es ar priekšnieku parunāšu, — Abeltiņš beidza nomierinoši, viņš atkal plucināja cigareti. Tā ar Kārli norunāts, nekādu vecu naidu neperināt, kas bijis, bijis, lai nāk un strādā.

— Kāpēc jūs? — kā šņukstu izspieda Rasmā.

— Jūs arī varētu, tā būtu pat labāk!

— Nē, nē, nekad! Maigurs nekad vairs nenāks atpakaļ! — viņa kliegšus izkliedza un sāka skaļi raudāt. Viņas šņuksti un šņaukāšanās atgādināja vistas kladzināšanu.

Ābeltiņš nepatikā nodrebēja.

— Par ko tad tā? — viņš izmisis jautāja.

Tie nebija parasti sievietes šņuksti un činkstēšana. Viņa priekšā plosījās izmisis, dzīvniekam līdzīgs radījums.

— Ka bļauj, ta bļauj pa visu rubuli, — viņš bailīgi pajokoja.

Nelīdzēja.

Abeltiņš uztrausās kājās, piegāja Rasmai cieši klāt un uzlika roku uz pleca. Tas zem viņa pieskāriena sastinga. Rasma nemitējās elsot. Abeltiņš mulsa. Tādu trakumu viņš nebija gaidījis. Labi, Maigurs Ogrē strādā par krāvēju, aizdauzījies no Argales

prom; vai tad visus dzendzerus noturēsi, vai viņš Rasmas priekšā būtu vainīgs? Maigurs gāja un aizgāja, viņam Argale par šauru, maizīte par cietu, darbs par smagu — nevienam neliedzam laimi pameklēt citur, pasaulīte ir plaša!

Viņš kaut ko skaidroja, centās mierināt, bet Rasma nemaz neklausījās, gaudoja savu gaudojamo. Būtu labi uzsmēķēt un pazust, izgaist tumsā — prom no šīs dullās sievas. Viņš Maiguru atpakaļ neatvilks, tas nav Abeltiņa spēkos. Varbūt Kārlis pirmajā mirklī pārsteidzās, bet skaidrību attiecībās vajadzēja; citādi — kā mēs strādātu, diedelnieki mums nav vajadzīgi, maizīte godīgi jānopelna — arī Ārgalē. Tādas bedres kā Pētermuižas pārbūve — tās visu sagandē un sagriež kājām gaisā. Amatnieki izvirst, noplītējas, klīst apkārt kā putnu biedēkļi. Kam tas izdevīgi? Izšķaidījās Rīgas fabrīķis ar naudu — un ne gailis pakaļ nedzied. Esot cēluši kaut ko citu, bet Pētermuiža tik tāds aizsegs, lai var grozīties ar naudu, naudu no bankas kaut kā jādabūn laukā, tad jau tālāk var visādi, bet vai tad amatnieki nejauš — ķieģeli uz ķieģeļa vajag likt ar jēgu, ka tie tur stāvēs un būs vajadzīgi...

Rasma pieklusa, viņa tīksmi klausījās Abeltiņa balsī, baiļodamās, ka viņš pārstās turēt roku uz pleca, ka viņš pārstās zem deguna bubināt neizprotamo penteri... Tad viss beigsies, vajadzēs nomazgāt vaigus un iet laukā, tumsā un aukstumā. Maigurs, draņķis, paņēmis drēbes un viņas ietaupītos ru-buļus; kā ļāda muļķe — glabāja naudu skapī, kad varēja uz grāmatiņas pastā, muļķe, varēja durvis pieslēgt, bet nē, gaidīja, katru mīļu vakaru tā vien acis grieza uz autobusa pieturu! Maigurs atdrāzās dienā, kad viņa bija fermā. Muļķe, būtu to zinājusi... Paķēra kā zaglis uzvalkus un viņas naudiņu un prom uz Ogri. Būtu atstājis svētdienas kārtu, noviļās pa grāvjiem vai arī pārdos; kad būs pliks un tukšinieks, vilksies šurp. Kur šis paliks, viņas vecais Mai-gurs... Asaru straumes aprimušas. Rasma sakaunējās: kā viņa rādīsies citvakar Ābeltiņa priekšā? Nē, vakaros viņa vairs nenāks. Nekad vairs! Tāds kluss un lādzīgs cilvēks, būtu viņas Maigurs tāds, sapelnītu pa abiem naudiņu priekš mašīna, brauktu uz veikaliem, uz Rīgu, uz to pašu Ogri... Ko viņš Ogrē atradis? Rasma baiļojās turp braukt un uzzināt patiesību — kā Maigurs dzīvo, vai ir silts kaktiņš un kāpēc viņš paņēmis visu naudiņu, kāpēc tas bija vajadzīgs — viņa gados, kad turpat divdesmit nodzīvoti kopā. Lauzīs viņš Ogrē kaklu, sabeigsies un būs pagalam, ja vien nav ieskrējis kāda sievišķa rokās, vienalga, pagalam Maigurs, pagalam ...

Rasma brīdi apsvēra, kā būtu labāk: vai lai Maigurs dabū kādu smagu kaiti kā Ruņģis vai krīt par kumosu sievietei. Labāk tad kaite — viņš atgrieztos. Maigurs atgrieztos, salīgtu ar priekšnieku un Argali; vai tad nu viņš vien tas grēkāzis, iecirties un negrib strādāt, vai viņš vien sēdēja pie veikala; citus neredzēja, kāpēc Maiguru piespieda, bet citus nepiespieda pie sienas? Citi luncinājās, pratās pierauties, bet Maigurs bija lepns — tur tā nelaime, ka viņš lepns. Briesmoti un līdz kapa malai lepns.

Rasma dusmīgi nopurināja Ābeltiņa roku. Atradies žēlotājs! Pirmītējais juceklis galvā izgaisa, Rasma platām acīm lūkojās Ābeltiņā. Uzkumpušu degunu, izrievotiem vaigiem, spēcīgs un smird pēc šķebīgi saldiem tabakas dūmiem. Tik saldiem, ka gribas krist ap kaklu, iegrūst degunu viņa svārku atlokā un tā tur palikt.

Viņi abi reizē tramīgi pagrieza galvu pret durvīm — gatavi bēgt pa tām laukā.

— Pāri ir, — teica Abeltiņš, — nu gan pabļāvāt! Spainis asaru satecēja ...

Rasma izraudātām acīm palūkojās viņā: lai tik ļ mēģina vēl ko teikt, krāmēšu, atradies glaudītājs!

Par laimi, nosprakšķēja telefona zvans. Ābeltiņš ierasti paķēra klausuli. Kāds notēmējis zvanu īstajā 1 brīdī.

Runāja Kārlis.

— Tu vēl sēdi, Ādolf? — priekšnieks jautāja visai izbrīnījies.

Ābeltiņš neskaidri atburkšķēja, ka gaida abas ma-šīnas no rajona ar lemešiem.

— Velns, nevar saprast, kur aizklenderējuši! — sirdījās Kārlis. — Ādolf, atnāc, es metu krāsošanai mieru, sieva uzcepusi kartupeļus, nāc aši, kamēr vēl silti! Gan viņi atbrauks bez tavas gaidīšanas, — ve-dināja Kārlis.

Vakaros Kārlis zvanīja bieži un vienmēr lūdza vakariņās. Kopš viņi Argalē, Kārlis jutās vainīgs, bet velti gan. Kā lai to viņam iestāsta?

— Tad bilst par Maiguru priekšniekam?

Abeltiņa jautājums Rasmu notvēra durvīs.

— Nē, nevajag neko. Par Maiguru nevajag. Paši tiksim galā, — stāvēdama durvīs, skaldīja Rasma.

— Lai labāk pievalda to savu meža kuili, atkal izlauzis žogu un aizskrējis pie veikala. Stāv pie durvīm un klabina zobus kā tāds briesmonis, nelaiž garām, ja nedod rīt.

— Dzert arī prasa vai tikai uzkost? — jau priecīgi jautāja Ābeltiņš.

— Es nejokoju, ieklups kādam stilbos, būs darīšana ar tiesu.

_ — Labi,1 es priekšniekam pateikšu, — apsolīja Ābeltiņš.

Un atkal laimīgā kārtā viņš bija viens.

Rasma durvis atstāja pusvirus. No āra plūda svaigs gaiss, dzesināja telpu un kliedēja dūmus. Televizorā bez skaņas slīdēja hokejistu bars, vīri

ik pa brīdim krita cits citam virsū, triecās pret apmali. Vajadzētu paregulēt skaņu, un viss kļūtu skaidrs! Ābeltiņš atspiedās pret krēsla zvilni un nekustējās. Klusums nomierināja. Būs jāsaka, lai aizvāc grezno tālrāža kasti, šoferi eļļainām rokām noķēpājuši visu ekrānu. Ābeltiņā ierunājās taupības gars. Viņš ne visai saprata naudas šķērdēšanu gada beigās. Tā uzradās nevajadzīgi grezni krāmi. Ābeltiņš saviebās. Nomazgāties un iet pie Kārļa vakariņās? Kur viņa puikāns aizķēries? Sen laiks būt garāžā...

Palīdis zem karstas dušas strūklas, Ābeltiņš grudzi-nāja kā vecs zirgs. Ķermenis atvalga, āda gurkstēja. Gan vakariņas neatdzisīs. Kārļa sieva ēdienu vienmēr prot saglabāt siltu. Kārlis pēdējā laikā sācis plīties virsū: vai tad ģimeni šis nedomājot saukt uz Ārgali, cik ilgi turēšot trīs istabas ar visām labierīcībām tukšas, cilvēki jau sākot runāt... Oho, tagad Kārlis klausās, ko runā cilvēki! Kas viņam aiz ādas? Dzīvoklis Ābeltiņam nav vajadzīgs, tagad vairs ne. Atslēgas uz Kārļa galda var nolikt šovakar. Apvainosies. Kļūs negants kā velns. Lai piktojas! Tik un tā viņi viens bez otra nevar iztikt. Saauguši no mazotnes kā divi stumbeņi biezā mežā.

Kas šos spieda tā kopā, kas?

Kārlis izstudējis akadēmijas neklātienē. Priekš-nieko divpadsmito gadu. Ādolfs kopš piecdesmit pirmā uz traktoriem. Plēsās, kamēr sabeidza veselību. No traktora nokāpa līks kā āķis, dakteri ar pūlēm atlieca taisnu, un uz kāpurnieka vairs ni, ni, ni... Ābeltiņš atcerējās, kā ūsains zēniņš, rajona dakteris, kratīja rādītājpirkstu viņam pie degungala: ni, ni, ni, ja negribot tīšu prātu... Ko tieši, nepateica. Sāka dispečerēt, un labi vien tā, atkopās pāris gados, ne pazīt. Kārlis vienmēr bijis turpat blakus, kaimiņos. Starp viņiem gadiem iemīta taciņa — bez neviena grumbuļa. Ja kāds uzradās, abi steigšus

nolīdzināja. Kārlim laba galva un dzelžains raksturs, viņš ticis talak. Vai tam kāda nozīme, kad starp viņiem nostaigāta gluda taka, kad diendienā tā ejama!

Pec brīža Ādolfs jau sēdēja Kārļa gaišajā virtuvē. Svaigi krāsotā telpa smaržoja. Trauki atspoguļoja zilganu gaismu. Uz plīts šņāca tējkanna. Ābeltiņu uzreiz savaņģoja ligzdas siltums.

— Sieva ielīda gultā. Tu tik ilgi liki gaidīt uz sevi! — Kārlis puspajokam pārmeta, uzlicis galdā kūpošu kartupeļu bļodu un trauku ar biezpienu.

— Rasma bija atnākusi, činkstēja par Maiguru... Klīstot pa Ogri, esot šo galīgi pametis, — sāka klāstīt Ābeltiņš.

— Lai nāk uz Argali, ko šī neaicina?

— Es jau arī teicu.

— Atklāti sakot, Ādolf, es varbūt toreiz mazliet pārķēru, bet labi vien bija. Vecais Daudiņš tulinājās kā ar tādiem vanckariem. Pēc tās kartupeļu zādzības viņus varēja sabāzt tuptūzī. Tu domā — tur viņiem labāk būtu? — Kārlis jautāja tieši.

Ābeltiņš spaidīja biezpienu un necentās atbildēt. Ar šo nelāgo gadījumu viņi tikuši galā labi sen. Kārlim tas Argalē bija pirmais cietais rieksts. Kārlis parādīja tvērienu, izpurināja kā cisu maisus Ruņģi, Maiguru un vēl dažu labu. Nebūtu vēl Daudiņš un Ādolfs atrunājuši, sēdētu vīri nopuņķojušies. Tā bija Daudiņa pēdējā iestāšanās. Lai viņam vieglas smiltis! Tagad Argalē viņa piemiņa tiek celta līdz septītajām debesīm — «reti labs cilvēks bija». Vai šodien saimniecību var vadīt «reti labs cilvēks»? Būs Kārlim jāpajautā, redz, ko saka, lai pacenšas tuvoties Daudiņa slavai, Ārgalē vien būs jādzīvo, ja reiz iejūdzies.

— Ko tu klusē kā ūdeni mutē ieņēmis! — uzsauca Kārlis.

— Es ēdu.

— Tu pats sāki par Maiguru...

— Jā, tuptūzī viņam labāk nebūtu. Galu galā tās divas kravas kartupeļu mēs dabūjām atpakaļ.

— Ādolf, tu laikam piedotu visiem?

— Kāpēc uzreiz tā?

— Es necietīšu, ka izvazā kaut kripatu, — Kārlis sirdījās.

— Neuztraucies, varu apliecināt, ka nekas tāds nenotiek, — mierināja Ābeltiņš.

— Ādolf, man noslēpta viena blašķlte, vai mēs varētu iedzert un nerunāt par darbu? — palūdza priekšsēdētājs.

— Nezinu, ko mans kuņģis teiks par to.

— Piedod, Ādolf, es uzlikšu omulības pēc. Neatceros vairs, kad pēdējo reizi lietoju.

— Redzi nu, bet Daudiņš varēja ieķert ik rītu pa kraķītim. Citādi viņš nemaz kantorī nerādījās... — Tagad bija Ābeltiņa kārta pasmieties.

— Liec mierā večuku! — sapīka Kārlis.

— Viņš piedeva, un viņam piedeva, mācies!

— Tu vienmēr esi gudrāks.

Kārlis sameklēja dzeramo un divas peņģerotglā-zītes. Nokopa galdu. Ielēja krūzēs verdošu tēju. Ādolfs juta, ka draugs nekur nesteigsies. Vakars ievilksies pāri pusnaktij, līdz beidzot Kārļa sieva abus dzīs pie miera.

— Jā, par Maiguru vēl — vai tu gribi, lai es skrienu uz Ogri un lūgšus lūdzos, sak, nāc, vecīt, atpakaļ, mēs bez tevis nevaram dzīvot, ņem jauno traktoru un vālē? Tie laiki beigušies, Ādolf. Mēs šodien varam nelūgties. Mums pietiek ar trīsdesmit vīriem, un tie mums ir.

— Ko tu man klārē, es neko tev nelieku. Rasmai apsolīju ierunāties, lai tu zinātu... Dod to šņabi, ja esi uzlicis galdā!

— Skaties, Rasma vēl gluži žirgts meitietis, man šķiet — viņa met acis uz tavu pusi.

— Iedzersim!

— Nevairies nu! — smējās Kārlis.

— Kā tu vari runāt glupības!

— Es neko. Man sieva pateica priekšā.

Ādolfs Ābeltiņš apklusa. Brīdi vēroja Kārli, vai viņš neizjoko. Droši vien. Siltajā virtuvē sasārtis, Kārlis zibsnīgām acīm pētīja. «Viņam drīz būs pliks galvas vidus,» nosprieda Ābeltiņš, «kur palikuši viņa cirtainie mati, jānudie, ne vēsts no sprogainā Kārļa. Pretī sēž dūšīgs vīrišķis, sakrustojis rokas uz platajām krūtīm, sviedru pilītēm aprasojušiem deniņiem, un pelēkās acis baksta ...»

— Ko tad viņa tādu varēja teikt?

— Nu re: tā Ādolfa Ilona palikšot ar garu degunu, ja nepārcelšoties šurp, — Ārgales šķirtenes knosoties ap Ādolfu..,

— Kopš kura laika tu klausies sievu runās? — saniknojies jautāja Ābeltiņš.

— Sava patiesība būs. Kā jums tur sastāv ar Ilonu?

— Tu gribi zināt?

— Jā. Kāpēc tu nebrauc uz «Gvardi»? Vieglā mašīna ir tavā rīcībā, brauc...

— Tēlo iejūtīgo?

— Es pavisam nopietni... Izspriedos ar sievu šā un tā. Zini, es jūtos vainīgs Ilonas priekšā, toreiz man nevajadzēja uzstāt, lai tu pārnāc uz Ārgali.

— Tev, Kārli, nepiestāv mainīt lēmumus vai nožēlot. — Ābeltiņš nenoteikti pasmaidīja un pacēla peņ-ģerotu ar dzeramo.

— Labi, iedzersim. Ja esam sākuši, tad izrunāsim. Tu šoruden vari posties uz «Gvardi» atpakaļ, ja vien gribi. Esmu vainīgs, ka tā iznācis, neparedzēju, ka Ilona nenāks tev līdzi, un vispār mūsu gados vairs nekur nav jāceļas un jāiet. Vajag dzīvot uz vietas.

— Kārli, tu mani dzen? — klusu pajautāja Abel-tiņš. Karstums no izdzertā un plīts sveloņas kāpa galvā. Tādā stāvoklī labāk sarunu neturpināt, atjokoties un pamalt niekus.

— Nē, Ādolf, man tu esi zelta vērtē. Bet tā nevar dzīvot kā tu! Ar tavām iekšām nevar jokot, tevi vajag pieskatīt, tev aug meita... tev ir Ilona, paša celta māja...

— Meita Saulainē mācās, un ar māju nekas nenotiks — bleķa jumts!

— Nesmejies.

— Varbūt labāk atstāj to manā ziņā, Kārli, ļauj izlemt arī man kaut ko!

— Vai tad es liedzu... Gribi, es piezvanīšu uz «Gvardi», viņi tevi sagaidīs ar rožu pušķi. Divus gadus es aizlienēju tevi, tagad atdodu. Gribi? Tev nevajadzēs nedz taisnoties, nedz ko skaidrot, tikai saki man!

— Es neesmu rezerves da|a, ar tām var mainīties un pārmainīties. Kā tu nesaproti...

— Ādolf, tici man, es gribu, lai tev būtu labāk. Tu neesi dzelzs, un Ilona nav pametams dēļa gals.

— Ielej vēl, pēc tavas runas man iegaršojies!

— Labāk atraušu logu. Tu dūmo kā lokomotīve. Sieva noraus galvu, ka ļauju piesmirdināt.

— Domā, _ viegli klausīties tavā skolmeistaro-šanā ... — Ābeltiņš noņurdēja un apdzēsa cigareti.

— Es laikam esmu pacietīgāks, bet par Maiguru gan manā'-klātbūtnē labāk lai neieminas.

— Redzi nu ... Es iešu, Kārli.

— Pasēdi vien. Cik tad iznāk tā pasēdēt?

— Tu par puiku neuztraucies?

— Kas ar šo var lēkties. Ruņģis ir pieredzējis šoferis. Ja kas ar mašīnu, izvilks. Pievakarē zvanīju uz rajonu, bet tur vairs neatbildēja.

— Kā tev šķiet, vai tukšā?

— Piķis viņu zina! Solīja lemešus pievest. Ja sola, es ticu.

— Ticība laba lieta, Kārli. Pēc šīs nakts kniebiena uz lauka nebūs ko darīt, tici man.

— Domā, ka neatlaidīsies vairs? Tā kā par agru, atceries — pērn mēs vēl decembrī varējām...

— Labi, Kārli, paldies par vakariņām, es laikam iešu. — Saruna bija ieritējusi mierīgā tecējumā. Va-rētu nekur nesteigties, dzert tēju, gremdēties mājī-gumā un spriest par bezgalīgajām Ārgales būšanām. Vajadzētu Kārlim pajautāt, vai Pētermuižas skolā viņš ņems un rīkos konservu cehu vai gaidīs, kad tā postaža nodrups un aizaugs pavisam, lai dabūtu par sviestmaizi. Vajadzētu ierunāties par meža kuili; traki jau ir — vasaras sākumā šoferi atrada grants-bedrē iekritušu cūcēnu, bet tagad gatavais laupītājs, aptīra pie veikala durvīm bailīgākās sieveles, tie vairs nav joki... Būs jāsaka medniekiem, bez Kārļa ziņas nevar... Rīt svētdiena un medībās jāiet, varēs izvēdināties un ielocīt kaulus; žēl, ka Kārlis nav pie-dabūnams. Kad vēl varēja, Kārlis svētdienās zubrījās kā negudrs un medības uzskatīja par veltu laika tēriņu, bet izskrieties pa mežu viņam derētu, apvelties sāk. Kad nāk piecdesmit virsū, sievas cepeši kļūst bīstami. Sieva lutina to Kārli, lutina, un ko viņa bāžas ar runām par Ilonu, ko viņa zina par viņu un Ilonu, un meitu Saulainē, vai viņš vajadzīgs tam garstilbim skuķim?

— Es pa ceļam palūkošu garāžā, — atvadoties teica Abeltiņš, — varbūt mašīnas jau tur, prāts būs mierīgāks.

— Ādolf, nevajag. Lai puika mācās izķepuroties, . nevajag uztraukties, droši vien kāda ķibele ar mašīnu, pēc «Lauktehnikas» remonta iet visādi, nav brīnums, ka paliek uz ceļa.

— Kāpēc tu puikam nedevi jauno?

— Joks tādst Jauno vajag nopelnīt, gribi, lai es savam puikam ...

— Tu viņu turi kā stangās. Nevajag, Kārli, tā.

— Labi, arlabunakti. Tu laikam rīt skrien mežā? Izgulies un nekur neej. Rīt tad jau redzēsim.

— Arlabunakti...

— Gandrīz aizmirsu, gribēju tev vienu rakstiņu iedot izlasīt, es tūlīt!

Kārlis iesteidzās istabā. Abeltiņš izgāja uz lieve-nēm. Klajums mājas priekšā vizēja spokainā gaismā. Arums apsarmojis. Koki'mēnesgaismā meta čemurainas ēnas, un ne skaņas...

Nelabojamais Kārlis, atkal izkrata sirdi kā ik rudeni, bet vai ar rakstīšanu var līdzēt. Saplēšas ar rajona vadību, tik tā labuma, nē, Kār[i neizmācīsi.

— Vai locīt var? — pajautāja Abeltiņš, saņēmis papīra žūksni.

— Tikai nekar uz nagliņas!

— Labi jau, labi, Kārli... redzēsim!

Abeltiņš aizgāja gar laukmali garāžu virzienā. Kārlis stāvēja pagalmā, vēsinājās. Viņš nolūkojās, kā žilbajā mēnesgaismā izzūd Ādolfa Abeltiņa stāvs. Pēc tam uzradās nepatīkams satraukums: kur puika varēja ieķibelēties, ceļi visumā labi, un brauc viņš tīri ciešami, ja būtu viens, tad vēl... motorā kaut kas salecas, sēdi uz ceļa un rakājies, sestdienas vakarā šoseja izmirusi... Kur lai zvana tagad?... Meklēt? Skriet pretī?

Kārlis mīdīja apsarmojušo mauru, tas nepatīkami čabēja zem kājām. Beidzot viņš nolēma, ja sieva var mierīgi gulēt, ko viņam uztraukties, Arvīds pieaudzis cilvēks, nākammēnes kāzas, jokaini, puika precas! Puika precas, un iestāsti viņam, ka labāk pēc dienesta, bet vislabāk būtu bijis, ja ietu uz Jelgavu studēt, bet kā viņš iemanījās izgāzties iestājeksāmenos, neticami, ka Arvīds... ka Arvīds to tīšām, bet kas to

zina. Kad precēšanās kāre uznāk, iestāsti, ka la-bāk..-

Sals ložņāja aiz krekla, uznāca drebulis. Kārlis Linde ne sevišķi labā omā devās pie miera.

Ābeltiņš, iepriekš pārbaudījis garāžas, nesteigdamies gāja uz Ruņģa mājām. Tās atradās kādus divus kilometrus no Argales centra purvainu lauku malā. Būdelē dzīvoja pats Ruņģis un'viņa vecā māte, mugurā pārlīkusi večiņa, kura no agra rīta līdz vēlvē-lam vakaram aptekāja govi, teli, trīs aitas, divas cūkas, vistu baru, jā, un ko vēl? Ābeltiņš pabrīnījās pie sevis, ka tik labi pārzina Ruņģa mātes saimniecību. Runātīgā večiņa viņam to izrādījusi krustu šķērsu.

Ne no laba prāta Ābeltiņš gāja uz Ruņģa mājām. Ja nebūs Ruņģa, vajadzēs sēsties kādā mašīnā un braukt pretī. Kur Kārlis tik mierīgs. Dzen savu puiku bez žēlošanas. Negrib izrādīt tēva mīlestību ļaudīs, nu, tā ir Kārļa darīšana.

Nemanot Ābeltiņš nostaigāja tos divus kilometrus līdz Ruņģa miteklim. Pagalmā stāvēja kravas auto. Kāpēc viņš nav braucis uz garāžu? Kravas kaste bija tukša. Ābeltiņš apriņķoja mašīnu, paraustīja kabīnes durvis. Jāiet vien iekšā un jārunā. Durvīs pretī iznāca Ruņģa māte. Pelēkajā sejā uzvizēja smaids. Vecā, darbu nogurdinātā sievele priecājās.

— Vai kur labi, priekšnieciņ, labvakar, labvakar! Kartupeļi vēl gluži karsti katlā! Kā zinādama noliku, dēliņam nebija apetītes, tāds savārdzis atbrauca ... — tērgāja sievele.

Ābeltiņš saausījās. Ja Ruņģis «savārdzis», tad jau būs pārradies krietnā štīmē, bet «kas nav noķerts pie rokas, nav...».

Tur jau pats Ruņģis izlīda no migas. Samiegojies, aiztūkušām acīm. Viņš nostājās aiz mātes un blisināja, pārbaudot, vai tiešām viņa priekšā dispečers.

_ — Kāpēc mašīna riav garāžā? — strupi jautāja Ābeltiņš.

— Kāpēc... kāpēc lai es dauzos vēl to gaisa gabalu kājām?

— Rīt no rīta lai mašīna būtu garāžā, parunāsim pirmdien.

— Atkal griezīsi, priekšniek? — smīnot jautāja Ruņģis.

— Kur Arvīds?

Ruņģis kasīja paduses un smīkņāja.

— Priekšniek, vai tu arī neesi ieķitējis?

— Es prasu, kur Arvīds?

— Dzirdi, mamm, viņš prasa, kur jaunais priekš-nieciņš? — Ruņģis sarunu vilka garumā, pienāca Abeltiņam cieši klāt,'lai izdibinātu, vai dispečers tiešam būtu dzēris. — Vai man teikt, mamm? Viņa mašīna ar laikam nav garāžā? ... Vai izošņāji?

— Viņš par to atbildēs pats. Kur viņš ir?

— Kur? Kur? — Ruņģis slinki kasīja paduses. — Tā kā neviens neko nezinātu... Aizšķīla pie Dau-diņa mazmeitas, kur tad citur, vai lai priekšnieciņš ietu meitās kājām? Kā viņš, tā es arī! Kāpēc mums abiem būtu jāskrien kājām? Visu dienu iznīkāmies pie noliktavām par pliku velti. Kā tādi muļķīši!

— Vai tad lemeši nepienāca?

— Pienāca. Bet vajagot velns zina kāda paraksta. Vakarā neviens negribēja ķēpāties. Meitenes mūsu vestos ābolus apēda, bet neko nelīdzēja.

— Tad jau pirmdien varēsim dabūt, — Ābeltiņš nopriecājās.

— Es turp vairs nebraucu, kaut uzkar!

— Labi, nestrīdēsimies.

— Uzkar mani!

— Liecies cisās, tu esi krietni piesūcies!

— Dzirdi, mamm, viņš saka — piesūcies! Tu dzi’, pats nav labāks, bet es — piesūcies!

Ruņģa māte bailīgi pavirzījās sānis. Šoferis gāzās virsū kā siena kaudze. Abeltiņš parāva durvis un izsprāga laukā.

— Labi, Ruņģi, bet rīt no rīta mašīnu atgādā garāžā.

— Vari braukt kaut tūdaļ!

— Nē, rītrītā pats.

— Atkal griezīsi prēmiju?

— Liecies gulēt, Ruņģi, izgulies un nedzesē kaklu, ārā auksti.

— Priekšniek, mamma liek vakariņas galdā, varbūt tiešām pasēdēsim un beidzot salīgsim? — pielaidīgi pajautāja Ruņģis.

— Vai tad mēs esam sastrīdējušies? — pasmējās Abeltiņš.

— Es jūtu, ka tu uz mani esi ieēdies. Es arī varu ieēsties!

— Ruņģi, ej nu pie miera, tu drusku tomēr esi uzsilis...

— Bet ne pie stūres! To tu man nepiesiesi!

— Saķersi vēl iesnas, nenāc basām kājām laukā. Redzi, zāle vienā ledū!

— Kas man ledus! — smējās Ruņģis un brida līdzi basām kājām un kreklā, pielipis gluži kā dadzis.

Abeltiņš pielika soli. Ruņģis apstājās, iepletis kājas, nolūkojās, kā gar purvāju malu aizsoļo dispečers. Ruņģis pacēla roku un vēl kaut ko sauca pakaļ, bet to vairs nevarēja sadzirdēt, tas izskanēja pār klajumu kā neskaidrs vāvuļojums.

Kailu koku skupsnās vēl mirguļoja pa uguntiņai. Argale laidās pirmajā snaudā, paēdusi sātīgas vakariņas, izsēdējusies pie televizoriem, izrunājusi par neparasti agro sala iestāšanos, kas uzreiz uznācis pēc septembra pēdējām lietavām. Odens piegāza labības un kartupeļu laukus, atmiekšķēja mālainos pakalnus. Ne izbraukt, ne izstaigāt. Un tad uzkrita salna, neganti balta un kodīga veča, kas noskrubina puķu dārzus un gurķu dobes, pat kāpostiem virsējās lapas. Ja nebūtu bijušas pāris atvasarīgas dienas, kārtu* pēļi varēja iesalt izmirkušajās vagās, un vasarājs šur tur paliktu laukā. Tais dienās skrēja visi, kas vien varēja kustēties, pat Ruņģa māte, nolīkusi līdz zemei kā vītola zars, skrēja pa kartupeļu lauku els* dama pūzdama.

Būtu jāpiegriež Kārlim, lai neuztraucas, puika pie Daudiņiem, nav nekur pazudis, un lai no rīta pār* lieku nesirdās. Vai Kārlis pats daudz prātoja, kad laida uz tālīnām ballītēm vienīgajā «Gvardes» ma* šīnā... Arvīds dabūs pa mizu tik un tā, Kārlis savus trakos darbus piemirsis, un ne jau vienmēr stāvēsi blakus un atgādināsi... atgādināsi, kas An-spoku kalnā apsvieda mašīnu un sagāza balliniekus kupenā, paldies visvarenajam, ka bija sapūsta metru bieza kupena un neviens sprandu nelauza, un visi bija iesiluši, un visiem ellišķīgi laimējās, bet visvairāk pašam Kārlim. Rīt viņš mizos Arvīdu, tur nu laikam neko nevar darīt. Kārtībai jābūt.

Pēc garā gājiena nakts dzestrumā istabas šķita pārkurinātas. Ādolfs dzīvoja priekšējā, par dzīvošanu gan to nevarēja saukt. Pārgulēja. Ielīda migā nosnausties. Vēl istabā mētājās vairāki zābaku pāri, uz naglas uzkārts goda uzvalks un kaklasaite, medību piederumi sagāzti uz grīdas un ļodzīgā trijkāju galda.

Abeltiņš nopētīja spilgtajā elektrības žilbā savu nekārtīgo saimniecību. Atsēdās gultā, novilka zābakus un pasvieda pie durvīm. Sāka vilkt#nost virsdrēbes. Ķermenis vēl smaržoja pēc ziepēm. Rasma mēdza nolikt dušas telpā smalkas ziepes. Abeltiņš viņai aizrādījis ne vienu vien reizi, ka nav vajadzības pēc rožu smaržām, lai dabūtu no sevis nost putekļu arumkārtu un eļļu.

«Kantori man dod naudu prieks tam, un palūgšu nejaukties,» tā laikam viņa teica. — Sēdi tagad gultā un smaržo kā pumpurs pavasari, — nopukojās Abeltiņš.

No kabatas izvēlās Kār|a dotais tīstoklis.

— Sabrūvējis rakstiņu! — sirdījās Abeltiņš.

Viņš Kārļa izlēcienus ne sevišķi saprata, labi vēl — rajona mērogos vai kādai pārvaldei pa kaklu, bet bijuši gadījumi, kad viņš mēģinājis troksni taisīt republikas augstumos. Un kas no tā iznāca? Rajonā smalki atkodās... Kārlis divus gadus cieties, nav rakstījis, «Gvardē» rakstīt bija viegli, pirmā saim-niecība, griez tik ceļu. Argalē ir citādi, var piesieties uz līdzenas vietas, labāk brauc ciemos ar ābolu grozu un mēģini pa draugam dabūt, kas tev vajadzīgs...

— Tā, tā, Kārlis cipariņus mīl, skat, bija jāpatērē divdesmit četras darba stundas, lai saražotu vienu centneru graudu, skat, šodien mums pietiek ar vienu stundu! — lasīja un brīnījās Abeltiņš. — Kādu_ minūti būs piefantazējis... — Rūca zem deguna Abel-tiņš. Lasīt bija tīri interesanti, Kārlis piestrādājis, novijis skaistu ciparu paķelīti, tas viņu darbs. Tikai kam viņš domā sūtīt?

Tālāk jau trakāk: «Tajā pašā laikā mēs labi apzināmies, ka varētu strādāt vēl labāk. («Argalē var bruku dabūt, Kārli!») Taču diemžēl jāatzīst, ka joprojām mums jāsastopas ar dažādām nekārtībām un nebūšanām, kas nav no mums atkarīgas. («Bet mūsējās, Kārli?») Nu, kaut vai tās pašas rezerves daļas. Mēs, vedam savu agregātu uz rajona «Lauk-tehniku», lai tur saremontē. Taču pēc tam izrādās, ka šis tas ir lieks, šā tā — trūkst. Tad nu atkal zvani uz vienu, otru un trešo saimniecību, lai «apmainītos». («Kārli, tieši tur tu esi meistars, protams, ne republikas līmenī, bet rajonā viens no asākajiem! Nezāģe zaru, uz kura sēdi!») Ja to nedarīsi, kāds agregāts stāvēs dīkā. («Stāv ar, un cik vēl! Kauns teikt!») Visi lieliski zina, ka tam tā nevajadzētu būt, bet tā iegājies un iet, un rit.»

— Kārli, ko tu iedomājies? — skaļi errojās Abel-tiņš, izrūcis piezīmes jau līdz vidum. — Taisnība tev ir, bet kurš to nezina, un visiem ir taisnība, arī tiem, par kuriem tu gaudies un kuri tev neremontē mašīnas, negādā lemešus! Tu domā, viņi nesēž katrs uz savas taisnības?

Ābeltiņš burtoja tālāk: «Teikšu atklāti, izskaidrot un attaisnot to nu nekādi nevar. («Visu var, mīļais Kārli, tikai plikam naudu kabatā iebāzt nevar!») Tāpat pārāk bieži gadās, ka no remonta pārvests traktors vēlreiz pašiem jālabo vai tas pat palicis uz ceļa un vilkšus jāvelk mājās. Arī jauno lieljaudas tehniku saņemam ar ārkārtīgi lieliem defektiem. («Tā jau ir, Kārli, bet ko mēs iesāktu bez lieljaudīgajiem vispār?») Un tas tikai tāpēc, ka kādam pietrūcis atbildības izjūtas. Es gribētu teikt — līdzatbildības par visu mūsu kopējo darbu. («Kam viņš raksta?») Mēs bieži par to runājam, bet runājam vispārīgās frāzēs. Vajadzētu konkrēti meklēt, atrast un parādīt citiem to cilvēku, kas saražojis brāķi. («Mums jātiek ar savējiem Ārgalē pie kārtības, vai nav par agru citus purināt? Kārli, tevi uzreiz atsēdinās, sak, kā pie tevis?») Un visu priekšā viņam likt saprast: redz nu, kādu kaunu tu esi izdarījis... («Labi jau būtu, bet kas no tā iznāk? Maigurs paceļ cepuri un krūmos gan.»)»

Ābeltiņš brīdi pārlika, vai nelasīt talak rītvakar pēc medībām. Galva dūca kā transformators. Ābeltiņš saņēmās un pāršķīra lapas pusi: «Nopietnākai, es gribētu teikt — savādākai pieejai tāpat vajadzētu būt, izvēloties kadrus. Ir taču aizvien vēl tā: kolhozam vajadzīgs vadītājs, rajona vadība iesaka, cilvēks atbrauc no svešas puses, pastrādā divus trīs gadus un atkal ir prom. Gadās, ka paliek. («Tu, Kārli, par sevi, vai?») Cilvēki uz vietas tomēr labāk zina vietējos apstākļus, labāk pazīst cits citu, viņiem tad arī būtu vairāk jāuzticas. («Bet kas Daudiņa vietā varēja nākt? Daudiņš neizaudzināja nevienu...») Un, ja kādam vadītājam neveicas, ne vienmēr viņa atbī-dīšanas vai pārcelšanas iemeslus pasaka acīs. Dažkārt to uzzina aplinkus. («Kārli, tu domā, tevi Ārgalē iedabūja, lai aplauztu ragus? Tā vis nebūs.») Esmu stingri par to, ka, vadošos kadrus izvēloties, vajadzētu vairāk raudzīties, lai katrs vienmēr būtu savā vietā... («Jāpajautā, uz ko viņš tēmē... «Savā vietā» — labi jau būtu... Vai Ārgale ir tā īstā vieta man, jā, Kārli, tavs pārmetums pret mums abiem vērsts.»)»

Abeltiņš nosvieda papīra žūksnīti blakus guļvietai uz grīdas, kur rītvakar pēc medībām to nemaldīgi atradīs. Aiz Kārļa rokraksta ķeburiem ņirbēja mēnesnīcas spodrināts klajums, bet ausīs, bet ausīs... «ni, ni, ja negribi...».

Ar pūlēm Ābeltiņš pievēra acis.

III

Ruņģis mīdījās pagalmā, līdz kājas kļuva nejutīgas. Galva nepārstāja smelgt. Un tā vienmēr, kad iedzerts par maz. Spējā dusmu lēkmē žņaudzās kakls. Ko dispečers ošņā pa viņa sētu nakts vidū! Lai paņem priekšnieka dēliņu uz grauda, tas murmulis var visu, ,bet viņš, Ruņģis — neko! Sabļaut uz māti, — gan veča gadas noslēpto dzeramo, jābūt taču kādai pudelei, te dievošanās nelīdzēs. Ruņģis rosījās iet istabā, bet novadgrāvja malā pamanīja kādu ēnu un palika stāvām.

— Nevar saprast, cilvēks vai dzīvnieks tur maļas, — norūca Ruņģis, gatavs skriet istabā pēc bises.

Mednieka kārē viņš sastinga un aizturēja elpu, klusībā lādēdams pavājo redzi un šaudīgo ēnu.

— Fu, velns, laikam cilvēks? — Ruņģis nospļāvās un skaļi uzbļāva: — Ē, kas tur mīcās!

Varēja dzirdēt, kā nošļakst ūdens un brākšķ ledus.

— Dullais, kur tu lien! Augstāk ir laipa! — skaļi mācīja Ruņģis, ne sevišķi priecādamies par nācēju. Droši vien kāds briesmīgi noslāpis un grib izdiedelēt kakla izskalošanai, jo pašam aptrūcies. Nekā nebūs, pa sprandu un laukā no sētas, — nosprieda Ruņģis, pret draugiem būdams visai skops. To viņš bija veikli iemanījies — pakampt no cita, bet pašam izlocīties.

Piecu soļu attālumā viņš pazina nācējā Elvīru. Ruņģis aiz brīnumiem pavēra muti un neatbildēja uz Elvīras labvakaru.

— Vellos, gandrīz kūru no bises virsū, — viņš no-rūca jau tīksmi.

— Trakais, tā tu sagaidi!

— Pa gabalu izskatījās kā meža cūka... — taisnojās Ruņģis.

— Grāvī galu var dabūt. Kāpēc nenāci pretī?

— Laipas augstāk, vai tad esi aizmirsusi...

— Pēc meliorācijas neko nevar saprast, viss arumos, siekstas vien griežas. Bet kāpēc tu basām kājām? Velc drīzāk kurpes un nāc līdzi! — diezgan satraukti vedināja Elvīra.

— Kas tad lēcies? — pabrīnījās Ruņģis.

— Pa ceļam izstāstīšu, nav laika, velc taču kurpes vai zābakus, nevaru skatīties!

— Nē, tā es neesmu ar mieru, — tiepās Ruņģis. — Pasaki tūlīt, kas par lietu!

— Nebaidies.

— Es neko, neesmu vairs mazais, ko tu gribi?

Elvīra skaļi iesmējās, smiekli atbalsojās pagalmā

un uzjundīja Ruņģī spēku, tie pamodināja atmiņas.

Ruņģis Elvīrai piegāja cieši klāt, saņēma aiz pleciem, sapurināja.

— Laid vaļā, neķeries. Tāpēc es nenācu, — klusu teica Elvīra.

— Es domāju, tieši tāpēc. Sen tu neesi bijusi, sen gan, trakoti sen. Nāc uz istabu. Māte krāc savā kaktā, nāc! — Ruņģis elsdams vilka Elvīru.

— Tev jādabon prom no manas istabas Glau-dāns! — stingri pavēlēja Elvīra.

— Oho, ārāsviedējs es neesmu! — Ruņģis pārstāja bīdīt Elvīru un atvilka elpu.

— Es lūdzu! Alvis kuru katru brīdi var uztrūkties. Alvis ir tavs dēls, kā tu nesajēdz, ka zēns nedrīkst pamosties un redzēt...

— Kāpēc tad laidi iekšā? — Ruņģis apsauca Elvīru.

— Viņš bija stipri asiņains, es sabijos un ielaidu...

— Asiņains? Kāvies, vai?

— Nē. Esot mašīna aizķērusi kaut kur pie autobusu pieturas, viņš neko neatceras.

— Mašīna? — pārjautāja Ruņģis. — Ap cikiem?

— Es neko nezinu, — novaidējās Elvīra.

— Braucam! — uzsauca Ruņģis. Priekšnamā ielēca basām kājām zābakos, uzrāva kreklam pa virsu vateni. — Labi, ka ūdeni no radiatora nepaguvu izlaist... — jau sēdēdams pie stūres, teica Ruņģis. Pusceļā viņš mašīnu uz. brīdi apstādināja, pierāva Elvīru cieši klāt un gandrīz ar zobiem iekodās viņas kaklž*.

— Nelien! — uzbrēca Elvīra.

Ruņģis neko nedzirdēja. No sievietes tuvuma viņš kļuva kā apmāts. Spieda Elvīru arvien stiprāk sēdekļa atzveltnī.

— Ne tagad L.. — lūdzās Elvīra. — Mums jābrauc ... tu dabūsi Glaudānu laukā ...

Ruņģis pēc brīža atžirga. Elvīras teiktais skanēja gandrīz kā solījums. Elvīras tuvums dzina asinis galvā. Gandrīz pirms desmit gadiem viņi mīlēja viens otru un varēja apprecēties, varēja gan... Šai naktī nedz Elvīra, nedz Ruņģis negribēja rakņāties pagātnē, tā bija pagaisusi. Par Alvi Ruņģis nelikās ne zinis, iestāstīdams sev, ka nevar jau zināt, kur Elvīra to puiku sadzīvojusi, un vecāmāte it veikli prata pieliet eļļu speltē: «Tā padauza, dēliņ, tā... ko viņa iedomājas, tā tev nav pāris...» Kurai šo* nākt vajadzīgs resnais Argales šoferis, smirdošs pēc šņabja, sīpoliem un sviedriem, kurai vajadzīgs Ruņ-ģis?

Ruņģis sēdēja pie stūres un viebās ka pie neciešamas zobu sāpēšanas. Elvīra miegaini lūkojās uz ceļu un mēness atspīdumiem plančkās._

Elvīra dzīvoja jumta izbūvē pašā Argales centrā, tieši pretī veikalam. Un visa Argales dzīve bija kā uz delnas redzama... Ruņģis trausās pa čīkstošajām kāpnēm; ar katru pakāpienu uzvilnīja jauna dusmu lēkme, vispirms pret Glaudānu, to mērkaķīgo lopu dakteri, kas ielavījies pie Elvīras, tad pārņēma niknums pret Elvīru: kā viņa var dauzīties apkārt ar tiem jauniņajiem zēniem, kas nāk pēc skolām uz Ār-gali strādāt, kā viņa līp klāt, krīt ap kaklu, kā viņa to var... Pašā kāpņu galā Ruņģis saniknojās uz sevi: ko viņš dauzījās pa Argali, uzskries vēl virsū tam naktsputnam Ābeltiņam, tā tik vēl trūka! Aci pret aci nakts vidū ar to ķēmu. Naids kā liesma pārmetās uz Abeltiņu. Ruņģis notrīcēja pie domas: kas notiktu, ja uz ceļa viņa mašīnu stādinātu Abel-tiņš.

Šaurajā gaitenī Elvīra nostājās cieši blakām. Ruņģis sagrāba viņu aiz vidukļa, tās bija maiguma paliekas un jundīgas dusmas reizē — spiest un žmai-dzīt Elvīru kā māla piku, likt matīt viņai īsta vīrieša spēku, lai tad vēlāk kauc... Ruņģim tumšs sagriezās gar acīm, pakausis atsitās pret sienu, Elvīra viņu grūda.

— Ko tu dari, traks esi? — viņa lūdzās un pārmeta.

— Varbūt ari traks. Es nejārējos kā tu vai katru vakaru.

— Klusāk!

— Kur tas lopu bendesmaiss ir?

— Istabā, tikai neuzmodini Alvi.

— Viss būs kārtībā, neuztraucies.

— Tikai klusāk, lūdzams! Es viņam pārsēju galvu. Diezgan pamatīgs nobrāzums.

— Nebaidies, nekas ar viņu nenotiks...

Ruņģis klusiem soļiem ielaipoja Elvīras istabā. Zēns gulēja aiz skapja šaurā nodalījumā. Glaudāns krākuļoja, izlaidies uz tahtas. Galva tiešām bija pārsieta ar dvieli. Ruņģis saņēma ar vienu roku pie krūtīm, ar otru — aiz bikšu jostas. Kā maisu viņš uzsvieda Glaudānu plecos. Dakteris noelsās, nospārdījās, nepaguva ne nopīkstēties, kad bija uz trepēm. Tur viņš paguva atsperties ar kājām sienā un iebļauties.

— Laid vaļā, laid kaklu vaļā, nevar elpot!

— Klusu, izelposies svaigā gaisā! — apsauca Ruņģis.

Ar pulem viņš Glaudanu norāva lejā pa kāpnēm, nešļavu ne sevišķi saudzēdams un pats nobrāzdams pret dēļiem rokas.

— Tu vāri nostāvēt uz kājām? — laukā viņš pajautāja Glaudānam.

— Ja reiz esi sācis, nes vien, — atņurdēja veterinārārsts.

— Nežvanksti!

— Stiep vien, vecīt, tik un tā nākšu atpakaļ! — irgājās Glaudāns.

Ruņģis nešļavu ar pūlēm iedabūja kabīnē un aizcirta durvis. Glaudāns nolikās garšļaukus.

— Te būs zābaki un mētelis! — Elvīra sniedza veterinārārstam mantas.

— Ir nu gan piesūcies, — elsa Ruņģis, — un tu tādu laidi iekšā...

— Viņš bija asiņains, es pārbijos.

— Nestāsti nu!

— Laid, es iešu, šausmīgs aukstums...

— Es vēl atbraukšu, — murmināja Ruņģis.

— Nevajag, es lūdzu, nevajag!

— Glaudāns varēs, bet es ne! Man asiņo sirds, bet es nevaru!...

— Nevajag, es nelaidīšu, kā tu nesaproti... es saukšu kaimiņus...

— Tu domā, kāds dzirdēs? — Ruņģa balss aizsmakusi un drūma ducināja Elvīrai ausī.

— Laid, laid, es kliegšu!

— Muļķe, gaidi... — To teicis, Ruņģis palaida Elvīru, uzlēca uz mašīnas kāpšļa, iesvieda kabīnē Glaudāna mēteli un zābakus, pieslēja pašu sēdus, iedarbināja motoru un sāka braukt. Visu to viņš paveica bez liekas steigas.

— Kur lai es tevi vedu, dakter? — viņš pajautāja.

— Necenties, tik un tā nākšu atpakaļ, — šļupstēja Glaudāns.

— Diez vai to tu varēsi...

— Tik un tā... tu mani nenoturēsi... Ja es gribu pie Elvīras, tad labāk nestājies ceļā!

— Labi, tad jau redzēsim... Pasaki, kur tu tā ieskrēji?

— Mūsu pašu mašīna ... ar borta galu ...

— Nemuldi niekus, padomā labāk, ja vien tu ar savu cauro spaini esi spējīgs domāt.

— Tā bija mūsu mašīna... — murmulēja Glaudāns.

— Kur? — jau ieinteresējies taujāja Ruņģis.

— Pie autobusu pieturas.

— Cikos?

— Velns viņu zin... Es izgāju uz ce|a un tu* rēju...

— Un tu redzēji, ka tā mūsu mašīna?

— Tā man šķita.

— Tu dabūji pa galvu un redzēji...

— Nē, pirms tam... Man izlikās, ka tā mūsējā... Pēc tam es nožāvos grāvī.

— To mēs rit noskaidrosim. Vienīgi ko tev varu teikt, es tas nebiju, es gar pieturu nebraucu... Neguli!

— Kur tu mani ved? — iebļāvās Glaudans.

— Tad jau matīsi.

— Tik un tā es pie viņas iešu ...

— Nemuļķojies.

— Iešu!

— Šovakar nav tava reize. Negrābsties, ka zvelšu pa ribām! — neganti pavēlēja Ruņģis, kad Glaudāns grasījās ķerties stūrē.

— Apturi!

— Nē, mīļais.

— Apturi, es gribu atpakaļ.

— Nē, tev labi jāizguļas, dakter, tāds tu pa centru nevari blandīties.

— Tā nebūs tava darīšana.

— Nevāri ziepes sev. Jaunā valdīšana ir stingra, es brīnos^ kā tevi cieš...

Glaudāns pusmiegā sašļuka krēslā. Ruņģis brauca uz Pētermuižas skolu. Ce]a grumbuļi mētāja mašīnu. Glaudāna galva triecās pret kabīnes stiklu. Tad dakteris sēca un rupji lamājās, ar vienu roku viņš ķerstījās ap stūri. Ruņģis laikus ar zvēlienu to atgaiņāja.

Skolas priekšā mašīnu apturēja. Sienas spokaini baloja starp mežonīgi samezgloto koku mudžekli. Pāraugušie eglīšu dzīvžogi meta garas ēnas. Ruņģis atrāva kabīnes durvis un gaidīja, kad Glaudāns atžirgs. Puspievērtām acīm šoferis vēroja apdrupušās skolas_ kāpnes, kur pats ik gadu pavasaros bildējies. Cik tādu uzņēmumu nemētājās viņa atvilktnē! Ruņģis saviebās: ne jau atmiņu dēļ viņš šurpu triecies.

— Slienies kājās! — viņš pavēlēja, iebelzis Glau-dānam pa ribām.

— Kur mēs esam?

— To tu pats redzēsi.

— Skolā?

— Jā, mīļais, es tevi noguldīšu tādos matračos, kādos savu mūžu nebūsi sutis.

— Ved mani atpakaļ! — bļāva Glaudāns, viņš centās pavēlēt, bet nekas no tā neiznāca.

— Blēj vien, neviens mūs nedzird, izkliedzies, — vedināja Ruņģis, ar vienu roku sagrāba Glaudānu aiz čupra un izrāva uz ceļa. — Ā, tev nav zābaku kājās, uzvelc!

— Nevilkšu, i nedomā, nepiespiedīsi...

— Ak tā, tiepies? — Ruņģis uzsvieda Glaudānu plecos un ienesa skolā. Te viņš gaiteņus pārzināja aizvērtām acīm. Aiz bijušās virtuves bija telpa, kur kādreiz mitinājušies amatnieki. Matrači un vates segas mētājās pa gultām. Viņš ar spēku nosvieda Glaudānu uz atsperēm, tas iestenējās un palika guļam. Telpu caur augsto logu piespīdēja mēness. Ruņģis pārsvieda segu Glaudāna čokurā savilktajam augumam.

— Te tu nenosalsi, dakter... Nekāda vaina, rīt skaidrā vēlreiz pastāstīsi, kas tev uztriecās, vai varbūt tu pats... Tikai nedomā celties. Izgulies... Es tūdaļ atnesīšu mēteli un zābakus... Tikai neslienies kājās, — Ruņģis stāvēja blakus un pielabināja Glau-dānu, kurš zem segām elsa un pūta.

Pēc brīža Ruņģis triecās pa dangām Ārgales centra virzienā.

Elvīra neatskārta, cik ilgi nosēdējusi gultā. No āra šaudīgu gaismu meta vienīgā Argales laterna, pakārta stabā pretī veikalam, bet nakts tāpat bija gaiša un spuldzes gaisma — tāds sīks punktiņš mēnesnīcas palojumā... Gribējās gaudot. Nedrīkstēja. Aiz skapja knosījās Alvis. Kaut ko jau puika būs noklausījies un rīt neliksies mierā, tincinās, gražosies, visādi izmantodams viņas bezspēcību, līdz beidzot viņa sab|aus vai aizbēgs no mājām, atstādama dēlu augu svētdienu savvaļā, lai puika pagrozās pa Ārgales centru, kas šim nekait, tikai mieru lai liek... Gribējās gaudot. Bet nevar... Alvis uztrūksies no miega un vairs negulēs, līdīs pie viņas sildīties, bet tā tik vēl trūka! Ruņģis tūdaļ atgriezīsies, viņš noteikti būs klāt kā sadedzis un lauzīsies istabā, kas viņu spēs noturēt, kas? Izgāzīs durvis ar visām eņģēm, ja nelaidīs, kas Ruņģi nepazīst, pa šiem gadiem prātīgāks nav kļuvis ne par mata tiesu... Pirms nedēļas lauzās pie viņas un Alvja, — esot bonbonkas atnesis, vai tad neņemšot! Lai uzkaras ar savām bonbonkām, nevajag viņiem neviena, ne Alvim, ne viņai, neviena, neviena visā pasaulē! Kad var dzīvot un iztikt bez citu palīdzības. Lai uzkaras ar savām bonbonkām! ... •

Gribējās kaukt. Bet jācieš sakostiem zobiem. Tā augus vakarus — sēdi sakostiem zobiem. Labāk viena, nekā ar kādu kopā. Braukt prom no Argales? Bail, bail tomēr, un vajadzēja agrāk, kad nebija vēl Alvja. Vispār nevajadzēja pēc tehnikuma šurpu braukt, kad varēja izvēlēties labāku vietu, kad vajadzēja izvēlēties pavisam ko citu. Vai visapkārt grāmatvedību trūkst, kur var strādāt... Bet bail.

No kā gan?

Kāpēc Ruņģis nebrauc? Bail no Ruņģa?... Jā. Bet agrāk nebija bail, nebija, kad Ruņģis citāds... Pirms sešiem gadiem, kad viņi kūlās mājā no Ievulīča balles... Kauns atcerēties. Kauns, briesmīgs kauns, un bail. Gribas kaukt. Kaimiņi guļ, viņi nedzirdētu, bet Alvis, viņas Alvis guļ tik trauslā miegā. Kaimiņi dzird tikai to, kad te kāds kāpj pa ņerkstošajām trepēm augšā, redz un trinas mēlēm — pie Elvīras ciemiņš pa nakti, ko domā, ciemiņš pārnakšņojis!

Nē, viņa nekauks, kaimiņiem par prieku — nekad. Alvis guļ, nāks Ruņģis, lauzīs durvīs, ko lai iesāk?...

No sasprindzinājuma sāka ausīs džinkstēt, it kā būtu lapsene ielīdusi, neganti sīktu un dzeltu bungādiņā, katra nākamā gaidu minūte pavairoja sāpes. Zvanīt dispečeram? Tas Ruņģi aiztramdītu. Bet kā pēc tam? Ruņģis aizsvilsies naidā un neliks Alvi mierā. Bēgt prom no Argales? Alvim drīz jāiet skolā, te ir ērti, jaunā skola gandrīz vai durvju priekšā. Tagad visur jaunas un labas skolas, bēdz! Saņemies, piecelies, apģērbies!

Elvīra tā arī darīja: piecēlās, apvilka siltu pusmēteli, zamša zābakus un cimdus, uzdabūja galvā bereti, gribējās paskatīties spogulī, nē, Alvis guļ, gaismu labāk neiedegt. Viņa pieslēdza istabas durvis no ārpuses. Nolaipoja pa čīkstošajām kāpnēm pagalmā un palika stāvam ēnas pusē. Tur jau grabēja Ruņģa mašīna. Brauc, kā tad nebrauks, ja dullums galvā... Kur agrāk bija acis... dullums, vienas nakts dullums, un pēc tam... katru dienu, katru stundu...

Ruņģis mašīnu iegrieza ēnas pusē. Apklusināja motoru. Kādu brīdi vēl grabinājās kabīnē, tad izlēca un lēnām gāja cieši garām Elvīrai, ēnā to nepamanīdams.

Paķert akmeni un zvelt pa galvu — izšāvās negaidīta doma, — Ruņģis neredz, ka viņa šeit stāv, gāzt pa galvu, lai uz vietas paliek guļam.

— Nelauzies, esmu šeit, ārdurvis noslēdzu! — viņa uzsauca, kad Ruņģis pie durvīm sāka grabināties.

— Jo labāk... — viņš atsaucās. — Tu prātīgi darīji, ka nonāci pretī, citādi Alvis...

— Viņu tu labāk izmet no galvas! — dusmīgi apsauca Elvīra.

— Labi, lai tā būtu...

— Nelien klāt!

— Nejoko, Elvīr, ar mani nevar tā... — atrūca Ruņģis un nostājās cieši pretī, pūzdams sejā karstu elpu.

— Tu esi dzēris! — pretojās Elvīra. Viņa juta, ka grūst pašas celtā siena. Kur mētājās akmens, pirms brīža to vajadzēja pagrābt rokās un bez atskatīšanās zvelt. Nu par vēlu. Ruņģis pats kā milzīgs bluķis nogāzies viņas priekšā, tādu ar lieljaudas traktoru neizkustināsi. Visi visapkārt guļ, logi tumši, tik mēness spīd oļainajā Argales laukumā.

— It kā Glaudāns nebūtu ņēmis mutē ne pilītes,— pasmējās Ruņģis.

— Tu aizvedi viņu mājā? — attālinādama Ruņģa uzmācību, steigšus vaicāja Elvīra.

— Viņš mājās negribēja. Lauzās pie tevis. Gluži kā bez prāta! — skaidroja Ruņģis.

— Kur tu Viņu liki?

— Glaudāns guļ mīkstos pēļos, nebaidies. Vai domā, ka tavējie vienīgie? Un tagad nāc! — pavēlēja Ruņģis.

— Uz kurieni? — ar izbailēm balsī jautaja Elvīra.

— Nebaidies. — To teicis, Ruņģis viņu saņēma aiz rokas un ievilka sev blakus kabīnē.

Elvīra sekoja, mierinot sevi ar domu: varbūt labāk pat tā, Alvis guļ un mierīgi gulēs līdz rītam, līdz lielai dienai, Alvim tīk pagulēt, lai bērns izguļas... Viņa miers tiks nosargāts, lai ved Ruņģis, varbūt pat labāk, varbūt vienalga... Mēness spīd gaiši, un neviena acs neseko, nenoglūn, un, ja neredz, ja neviens nedzird, vienalga... Ar bezspēka naidu Elvīra atkrita ņerkstošajā mašīnas zvilnī.

— Brauc! — viņa dusmās uzsauca. — Brauc taču ātrāk!

— Nevar, grambas...

— Brauc!

— Tu mani nekomandē, — sapīcis atgaiņājās Ruņģis, — re, kā iet, ja brauc bez galvas, priekšnieka atvase būs ar bortu ķērusi Glaudānam pa galvu...

— Kur tu to rāvi? — Elvīra, kā pamodusies no miega, jautāja.

— Pats teica.

— Glaudāns? Nevar būt!

— Teica, ka mūsu mašīna. Kas tad cits, ja ne priekšnieka dēls! Es tur garām neesmu braucis. Man to nekādi nevar piesiet... Ja reiz mūsu mašīna, tad mūsu. Nav ko noliegt, — ar zināmu patiku runāja Ruņģis.

— Ko tu gvelz!

— Redzēsi, kādu uguntiņu es priekšniekam pakuršu, redzēsi! Es viņam atspēlēšu pa notīm, nebaidies ...

— Tu taču neesi sabraukts!

— Ja tik vien, pats būtu ar mieru mesties zem riteņiem, es neko nepiedodu, tāds es esmu.

— Bet kartupeļus tu un Maigurs zagāt? — naidīgi jautāja Elvīra.

Ruņģis saviebās un uz brīdi apklusa. Iegrieza mašīnu savu māju ceļgalā.

— Tu ar Maiguru mani nesalīdzini. Tas rāvējs,

ja nevar citu, divreiz noraus klozetpodā ūdeni, lai tik būtu norauts... priekš viņa nekas nav piesiets par ciešu ...

— Es uz tavām mājām nebraukšu! — Elvīra iesau-cās un pieplaka Ruņģa rokai.

— Netraucē, re, kāda bedre...

— Griez atpakaļ!

— Te nevar.

— Es kāpšu laukā!

— Sēdi. Nolauzīsi kaklu.

Viņi apstājās Ruņģa mājas pagalmā. Elvīra izmisīgi ieķērās kabīnes durvīs. Ruņģis brīdi nogaidīja. Balts nosarmojis zāliens klājās priekšā un veda tālumā, balta zeme un skaidrība... skaidra... skaidrība ...

Akmenim līdzīgs kamols valstījās pakrūtē. Viss ķermenis viegli trīcēja; acis aizmiglojās. Viņa juta, kā tiek izcelta no mašīnas un kaut kur nesta. Pie auss bubināja Ruņģis, bet vārdi nāca kā no tālienes... lai viņa paliekot šeit uz visiem laikiem par saimnieci, no vecās neesot ko baidīties, ja kas, lai tik pasakot... redzēšot, tad tik redzēšot, it viss vērsīšoties uz labo pusi, viņa nemaz iedomāt nevarot... bet slikto lai izmet no galvas, nav ko bāzt ar Maiguru vienā maisā, tāds viņš neesot, nē, nē... Puikam ar labāk būšot, ko šis nodauzoties bez pieskatīšanas ap veikalu, te vismaz... un vietas pietikšot, un to gabaliņu līdz kantorim viņš ik rītu varot aizvest, lai Ābeltiņš vai priekšnieks tik iepīkstas, lai... lai...

Kur viņi gāja tik bezgalilgi! Nāsīs iesitās istabas sastāvējies gaiss, neviens nav logu vaļā vēris, vai to maz drīkst? Būtu gan joks, ja viņa pārnāktu pie tā sakārņa dzīvot. Bet kāpēc gan ne: viņi pazīstas jau sen, viņa bija liela muļķe, tiešām kauns atcerēties... bet tagad ...

— Kur mēs atrodamies? — Elvīra bailīgi jautāja.

Vārdi apslāpa mīkstā klusumā. Pamats sagrīļojās un pazuda zem viņas. Tā varbūt labāk, drīz ausīs rīts un tad...

Šai pašā stundā Glaudāns zem piepelējušās segas atžirga. Aukstums knaibīja locekļus. Galva zumēja kā izgrūstīts bišu strops. Viņš pieslējās sēdus. Sāka taustīties apkārt. Roka slidinājās pa ledusaukstu sienu. Glaudāns nodrebēja pie visām miesām. Liels posms atmiņā bija izkritis gluži kā no mutes zobs, atstādams asiņainu spraugu. Turēdamies pie sienas, Glaudans uzslējās kājās. Pakausis riebīgi smeldza. Mutē vēl sāļa garša. Glaudāns nolamājās, bet vieglāk nekļuva, un neviens neatsaucās...

— Elvī-īr, kur tu esi... vai tu esi! Nolādēts... ko te var saprast! — ne sevišķi skaļi īdēja Glaudāns. — Es tevi tik un tā... nedomā slēpties... tik un tā, nedomā jokot... — murmināja Glaudāns.

Viņš uzgrūdās zābakiem. Tie bija nolikti tieši ceļā. Sviedru un kūtsmēslu smārds iesitās nāsīs, zābaku stīvēšana uz mirkli apskaidroja, bet tad atkal sagriezās melns gar acīm, viņš liks trūkties, Elvīra vēl redzēs, lai nedomā vairīties!... Un galva kā ieplīsis stikla zaptspods...

Glaudāns iztenterēja laukā. Aukstais gaiss spirdzināja, bet neciešami sāpēja galva. Aiz sāpēm varētu smilkstēt. Elvīras liktais apsējs nošļucis, cepure kaut kur pazudusi, un diez kur mētelis... Glaudāns gluži kā uzvilkta atspere sprāga vaļā — klamzīgiem soļiem aizmeimuroja pāri laukiem. Brīnumainā kārtā virzienu viņš uzņēma pareizu, gar liellopu kūti uz Ārgales centru.

Galvu nodūris, viņš soļoja pār arumiem, kājas ķērās aiz kruvešiem, un brīžiem bija jābalstās uz rokām, lai nenokristu pavisam. Pusnemaņā Glaudāns aizkļuva līdz novadgrāvim. Mirkli apstājās un izberza acis. Ausīs nozvanīja neskaidrs brīdinājuma

zvans, nelīdzēja. Pa stāvo malu viņš ieslidinājās grāvī. Ledus ar knakšķi ielūza, zābaki piesmēlās un iestiga glūdā.

Glaudāns aiz pārsteiguma un izbīļa nodīcās. Kaut kā viņš uzrāpoja līdz grāvja pretējai malai. Zābaki palika iestiguši grāvja dibenā. Glaudāns tupēja uz grāvmalas, viss nošķiedies un slapjš. Ķermeni kra-tīja drudzis. Apkārtne aizmiglojās. Kā garu kreļļu virkni viņš pie pamales saskatīja liellopu kūts uguņus. Pēdējiem spēkiem sāka līst uguņu virzienā... Salds nogurums lija kaulos... salds un lipīgs, vilinošs un mīksts kā pēlis... kā dūnu pēlis tēva mājā... vecajā mājā Dzērbenes pusē, kur aiz loga aug apse, jā, apse, bet tālāk bērzi un pa vidam eglītes, bērzi un eglītes, bet lejās ezeri... ezeri, silti ezeri... mīksti kā pēlis tēva mājā, ezeri un apkārt eglītes un bērzi... Dzērbenē... ērbenē... enē... nē... Un saules piemirdzēts Juvers... uvers... ers... nē... Un Ilzes ezerā... erā ... plauži diendusa stundās lēkā... kā pa mīkstu pēli... ēli... tēva un vectēva māja... ā... ja... pakalnā ar karsti piekurinātu istabu un melni... elni... nokvēpušiem griestiem, mīkstiem kā pēlis, melniem... griestiem ... Dzērbenē... nē...

IV

Svētdienas rīts Ārgalē atnāca skanīgs. No lejām cēlās palsa dūmaka. Zeme sakalta kā ragā un dunēja. Abeltiņš, silti saģērbies, tējas termosu somā iebāzis un p'atronjostu apjozis, gāja uz pulcēšanās vietu. Viņš pie sevis sirdījās, ka aizgulējies un nācies skriet tukšā dūšā. Līdz saullēktam viņi pagūs aizkļūt mežā, cik tad te tālu, iet būs viegli.

Vīri drūzmējās pulciņos pretī veikalam. Siltās jakās saģērbušies, sārti un omulīgi viņi tērgāja, suņi pinās pa kājām un ņerkstēja. Šī pirmsmedību kņada

Abeltiņa ausim šķita kā liela orķestra skaņošana. Mednieku bars jau pa gabalu vilka viducī kā spēcīgs magnēts.

— Tu gan vari gulēt, dispečeri — kāds smēja, neizdevās pulkam pievienoties bez trokšņa. Vīri visi kā viens paskatījās uz Ābeltiņu. Medību vadītājs Ru-ševics pacēla pie acīm kabatas pulksteni, neapmierināti novaibstījās. Pienāca pie Abeltiņa un pateica:

— Mēs, dispečer, iesim, bet tu ieskrien uz minūti pie priekšnieka, viņš lūdza ...

— Kur tad viņš ir? — ne sevišķi priecīgi jautāja Abeltiņš.

— Kantorī. Sēž sabozies jau no agra rīta.

— Viņš kaut ko bilda?

— Nē, neko. Lika pateikt, lai uz mirkli ieskrienot ... Mēs iesim gar purvu Arendoles virzienā, panāksi?

— Kas tad cits atliek! — sapīcis atteica Abeltiņš un nolūkojās, kā vīru pulciņš aizgāja gar laukmali, kā garoja viņu elpa. Vaukšķēja suņi, viņi puskrēslā ātri pagaisa. Abeltiņš saberzēja nosalušās rokas. Bise kūļājās plecā kā traucēklis. Abeltiņš izspārdīja oļus, kas gadījās pakājām. Vajadzēja pasteigties, lai vīrus otrajā mastā Arendoles pauguros panāktu.

Kārlis sēdēja savā kabinetā tiešām nelāgā omā, ādas jaku nenovilcis, cepuri galvā.

— Sveiks, Ādolf, tu mani atvaino, ka es tevi atrāvu, tūdaļ varēsi iet.

— Tavs puika esot pie Daudiņiem, ja tu par viņu... Es vakar no Runga izdibināju.

— Tu saki, pie Daudiņiem? — klusu pārjautāja Kārlis Linde.

— Jā, nu pie tās meitenes... Tu pats teici, viņš precoties... Tik nebļauj uz viņu... Labi jau nav, ka mašīnu dzenā pa naktīm, tikai nebļauj, aprunājies mierīgi, — Abeltiņš priekšnieku nez kāpēc steigšus

sāka mierināt. Kārlim bija cieta roka un vēl cietāka iedaba: viņš kā nejauši puiku varētu saliekt ragā, nodarīt pāri, pat patriekt no mājām, karstumos visādi var būt.

— Tu saki, pie Daudiņiem? Jā, viņš nav rādījies.

— Tāpēc nav jāuztraucas, gan jau būs klātu, vēl ir agrs svētdienas rīts... vai tu pats...

— Izbeidz, Ādolf, vārdot zobus... Mūsu mašīna naktī aizķērusi uz ceļa Glaudānu. Viņš atrasts pie fermas laukā. Nemaņā aizvests uz rajona slimnīcu, — strupi pateica Kārlis.

_ — Tu domā, tavs puika? — samulsis jautāja Ābeltiņš.

— Jā.

— Vēl neko nevar zināt, Kārli...

— Slaucējas man teica, ar Glaudānu esot bēdīgi, kaut kur izmircis... galva asiņaina... gulējis arumos ...

— Nomierinies, Kārli.

— Ko man darīt? Ja puika aizķēris, es nevaru palikt Ārgalē.

— Nomierinies!

_— Ja izrādīsies, ka vainīgs viņš, tad man jāiet, Ādolf? — samulsis jautāja Kārlis Linde.

— Muļķības, ko tu esi ieņēmis galvā! Tu dullumā vari velns zin ko sadarīt, sēdi un nomierinies! — pavēlēja Ābeltiņš.

— Tu domā, es varu palikt Ārgalē, ja mans puika...

— Nestreb karstu! Es tevi, Kārli, tomēr nedaudz pazīstu, kas no tā mainītos, ja tu skrietu aiz kauna prom?

— Es neko nezinu ... nobraukt cilvēku un ... — pie sevis runāja Kārlis.

— Sēdi. Vēl viss jānoskaidro. Saņem sevi rokās un pret puiku esi rāms. Centies vismaz!

— Atstāt uz ceļa sabrauktu cilvēku!

— Glaudāns nav sabraukts, ja gājis vēl pa lauku! Kas tev to visu teica?

— Kā tu domā, vai mums tūdaļ nav jāziņo viņa piederīgiem?

— Es piezvanīšu vispirms uz rajonu, — teica Abeltiņš un apsēdās pie galda, — vispirms jāuzzina, ka jutās...

— Ādolf, nevajag, es jau zvanīju, ārsti neko nesola ...

— Sasodīts! — nopiktojās Abeltiņš. — Vajadzēja tam ņergām klumburot pa ceļu! Droši vien bija pillā kā mārks.

i— Tas neko nenozīmē.

— Kārli, tikai netrako. Galu galā tavs puika lai atbild pats, tu vienmēr esi bijis par to, kāpēc tagad gribi līst zem āmura? Šī saruna lai paliek starp mums, Kārli.

— Laikam jāziņo Glaudāna tuviniekiem, — jau nedrošāk atgādināja Kārlis.

— Pagūsim. Es aiziešu pie Elvīras, lai viņa ar to noņemas, viņai iznāks labāk.

— Labi, Ādolf, nekavējies. Skrien uz mežu. Es tevi iztraucēju, piedod ...

— Nekas, Kārli, gan jau viss būs labi, tikai puikam nebruc virsū pārlieku, varbūt viņš neko nav redzējis, — vēl mierināja Abeltiņš.

— Ādolf, to nu atstāj manā ziņā, paldies, ka ienāci! — jau noteikti pateica Kārlis. No neziņas viņš bija atguvies.

Pēc mirkļa Abeltiņš stāvēja kantora priekšā un apsvēra, ko iesākt, uz Kārļa šķietamo mieru nevarēja paļauties. Viņš ir karstas putras strēbējs, un jāpiesargā Arvīds, ar viņu jāaprunājas vispirms, un tad — Glaudāna piederīgie, bet nav iepriekš ko satraukties, mieru un skaidru galvu!

Saule pakāpusies pamalē. Mālainie Ārgales pauguri šorīt balti kā ar cukuru apkaisīti pīrāgi, un Arendoles pusē noskan pirmais būkšķis. Ābeltiņš braucīja pakrūti, tur nelabi iesmeldzās; rīta dzestrumā līdzi trīsuļoja sāpe, nē, nē, tā bija viņā, dziļumā, gluži kā kamolā ietīta, kā vilnas dzijā ietīta kvēloša ogle, — bet rīts ir spirdzīgs kā pepiņš. Un kā tad bez viņa Kārlis varētu... Tagad lai pasēž, lai nomierinās un saņem sevi rokās, vēl redzēsim, kā viss iegrozīsies.

V

Pēteris Glaudāns sapīcis stāvēja zem autoostas betona slieteņa un gaidīja autobusu uz Ārgales pusi. Migla biezi klājās pār Rīgu, tirgus paviljoni peldēja baltā zupā kā okeāna tvaikoņi ar jautrām neona ap-malītēm. Pēteris Glaudāns izvilka no mēteļa kabatas cimdus, lai novembra drēgnais mitrums neķertos pie rokām. Atskriet gandrīz vai stundu pirms autobusa atiešanas — tīrais neprāts. Pret autobusiem Glaudāns izturējās ar dziļu neuzticēšanos un pat bailēm: viņš strēdzis durvīs, mīcīts stundām ilgi ejās, avarējis (gan ne sevišķi nopietni) Vidzemes pakalnos, no kasierēm (kādreiz) un šoferiem aplamāts, viņš nemaz nespēj uzskaitīt visas tās pārestības, kuras piedzīvojis autobusos, arī pašu lielāko — iepazīšanos ar sievu Jovitu, toreiz vēl slaiku skuķēnu no Smiltenes. Un vai nebija visdziļākā pārestība šis brauciens uz Argali pēc jaunākā brāļa Elmāra mantām — cik muļķīgi, cik nevietā! Viņš zem zemes un pie miera, bet braukt vēl pēc viņa mantām? Argalē izdomājuši smalku gājienu, laikā un godīgi atbrīvot dzīvokli... Tātad tā — viņš vienīgais no Glaudānu ģimenes un pats tuvākais brālim, kas tad cits vēl? Kuram tad citam būtu jābrauc? Pēteris Glaudāns ap-

sauca sevi, palēkāja no kājas uz kāju, novembra migla sūcās līdz kaulam. Viņš nenocietās un izvilka no portfe|a termosu ar nule vārītu dzērienu, kur klātu bija kārtīgs malks spirta un trīs karotes medus, un melns tējas novārījums... Jovita zināja viņa derdzīgumu pret autobusiem un tāpēc ļāva spirtu pieliet pavairāk, jā, ko vēl viņa piekodināja:

«Tu Elmāra panckas neņem, lai viņi tur Ārgalē bāž, kur grib. Ja viņi Elmāru nobendējuši, ko tad mums, ko tad mēs... Tu neņem neko, tik un tā mums nav vietas, kur nolikt...»

Viltīgā Jovita, pie sevis nosmīnēja Pēteris Glau-dāns, viņa labi zina, ka Elmāram nekā nav bijis, iz-ņemot dubļiem nošķiestus trīs zābaku pārus un apbružātu balles kārtu, un galīgi no modes izgājušus neilona kreklus, ar kuriem pat automobili nevar noslaucīt.

Pēteris Glaudāns bija iesīkstējis skeptiķis, reizē inženieris un skeptiķis. Kā viņš nokļuva pie atziņas, ka skepse ir intelekta pazīme, to neviens tā arī neuzzinās, un kam gan tas vajadzīgs? Dzimis Dzērbenes pusē, ganos gājis, pēc tam Rīgā studējis... un tagad strādā cienījamā tekstilfabrikas inženiera amatā... Ar to jau pietika, augstāk viņš necerēja un nevarēja, varbūt arī nespēja. Nu kāda jēga karjerai? Karjeristi viņam dziļi riebās, visi ir karjeristi! Un cita karjera ir tikpat kā gabals no Glaudāna dzīvas ādas, izgrieztas no viņa mīkstuma ...

Pēteris Glaudāns nosprauslojās. Dzira bija stipra. Tā kāpa galvā un karsēja locekļus. Viņš varēja piesūkties kā mārks, un neviens Argalē neko neuzdrošināsies teikt, varbūt tiešām piesūkties un pateikt... viņiem, viņiem tur ... Elmārs varētu dzīvot un dzīvot. Labi, ka tēvs nepieredzēja viņa bēdīgo galu. Labi, ja kaut kas vispār labi var būt! Pēteris Glaudāns lēni reiba. Apkārt pulcējās pasažieri. Kāds gar-

ūsains jauneklis aiz staba žmaidzīja gluži jaunu sku-ķēnu, līdz ausu ļipiņām notvīkušu... Pēteris Glaudāns nostājās turpat cieši blakus un vēroja. Piktojās: kas tā par modi bučoties visu priekšā, un meitēn-tiņš — laikam ar pirmo makānu, bet šis nu gan dendijs... nu smacē nost bērnu... cik ilgi tā var! Pēteris Glaudāns gluži kā glābējs papliķēja ūsainajam pa plecu.

— Ko tu gribi, vecīt? Uzpīpēt? — tipiņš pagriezās pret Glaudāmi un jautāja.

Šķilt viņam, lai tad redz, kā zvaigznes lēkā, pie sevis purpulēja Glaudāns. Viņš pārītim uzgrieza muguru un steigšus gāja prom.

— Dumjš vecis! — viņš dzirdēja, kā meitenes smalkā balstiņa izsaucās. Pirms brīža viņš vēl redzēja skuķa pārkarsušos vaigus, strupo deguntiņu un uztūkušās lūpas, kā bites būtu sadzēlušas. Tas ūsainais ērms bērnu nobeigs! — gribējās kliegt, bet še tev: «Dumjš vecis!» Tā pasaule nav vērta... un tie cilvēki nav neko vērti... lai glābtu, lai... Jovita, jā, viņi izkāpa vēl pie vecās autoostas būdeles, kur tagad pāri viens vienīgs asfalts un ielas vidus.

Piestūrēja zilidzeltens autobuss. Šoferis kavējās, bet pasažieri nervozi spaidījās ap durvīm, kaut gan skaidri redzams, ka autobuss būs pustukšs. Pēteris Glaudāns nodrebinājās un ieķēra malku no termosa. Kādas šķebīgas krāsas autobuss, un tādā jāsēžas iekšā... Šoferis sāka saukt pasažierus. Pēteris Glaudāns spraucās caur pūli, ar elkoņiem lauzdams ceļu.

— Jūsu biļeti? — nelaipni jautāja šoferis, ar kāju aizšķērsojis ceļu. Tā jau būs, kaut kam nelāgam jānotiek, — kā strāva izskrēja cauri Glaudāna apziņai brīdinājums.

— Pavāc nost! — viņš nīgri uzrūca šoferim un pagrūda šķērsli.

— Biļeti! — šoferis brēca.

— Ja nebūtu, es nekāptu, es... — Glaudāns nepaguva pabeigt, viņš tūdaļ biļeti būtu vilcis laukā un iebāzis šim degunā, lai groza un skata.

Šoferis nokomandēja:

— Es jūs nevedīšu, jūs esat pillā!

— Nē, vedīsi!

— Lūdzu atbrīvot durvis, nekavēt pasažierus! — Šoferis stūma ar roku krūtīs.

Tā jau tam vajadzēja notikt, autobusā vienmēr kāda aizķeršanās, iestāsti viņam... ka esi dzēris pāris malku no termosa, ka esi pagalam nosalis, izstāvējies gandrīz stundu pieturā ... un ka jābrauc uz Ārgali pēc brāļa grabažām, kad varēja nokārtot visu pie reizes tad ...

— Kam es saku, pilsoni? — naidīgi caur zobiem nočukstēja šoferis, viņa piesarkusī seja rēgojās tepat priekšā, acis nelabi spīdēja. Šis vīrs neatlaidīsies, izgrūdīs viņu un tad... Iestāsti Jovitai, kā viss noticis, un darbā brīva diena arī izrunāta. Velcies mājās ar neko, nolaistu degunu un sliktu dūšu. Nē, Pēteris Glaudāns nedrīkstēja atkāpties šī nieka ciņa priekšā.

— Ko jūs iedomājaties! — viņš iebrēcās. — Es sūdzēšu jūs!

Šoferis uz mirkli atlaidās. Aizķeršanās ieilgusi. Arī Glaudāns kļuva rāmāks, viņš teica:

— Cilvēk, man jābrauc pie brāļa ...

— Uz kurieni?

— Līdz Ārgalei... viņš ir miris... — Kāpēc to Glaudāns teica, pats nezināja, un tieši šim āķīgajam tipam, kas stiprāku dzērienu sajūt pa gabalu. Šoferis atlaidās uzreiz. Glaudāns atkrita mīkstajā zvilnī un atgāza galvu. Tas nu bija garām, laukā tikt būs vienkāršāk, nenogulēt un laikā pamanīt Ār-gales pieturu, vajadzētu piekodināt šoferim, — nē, tikai ne to! Un uzticēt sevi divas stundas miglā, uz slidena ceļa, puskrēslā ... Gulēt, gulēt, un mieru, kas tad vēl varētu atgadīties, lūk... tā sieva ar tukšo kartupeļu grozu un smilšainiem maisiem tajā... Blāc, nu tieši virsū viņam! Gribējās lēkt gaisā un kliegt kā negudram, bet kas viņā klausītos un kas nāktu glābt... Sievele nopētīja viņu, bet neko neteica, parakņājās grozā un izvilka papīra tīstokli ar kūpinātām reņģēm, un tūdaļ tās sāka galbīt.

Pēteris Glaudāns cieši aizvēra acis — gulēt, gulēt, bet nenogulēt Ārgali un neredzēt, kā ņirb reņģu kaudzē večas pirksti, un nedzirdēt, kā viņa blakām čāpstina un kā viņa šmakstinās un laizīs pirkstus līdz... līdz... Tikai mieru!

...Kā viņi malās pa aizputināto Pleskavas šoseju, kā iepazinās un kā Jovitai sala kājas, bet viņš — viņš, nelga, gribēja, lai putenis ilgtu bezgalīgi un ceļš uz Rīgu ilgtu... ilgtu, lai tas nekad nebeigtos, caur puteņiem un apledojušiem pauguru galiem sagrabējušā autobusā, kad blakus Jovita, un viņš, niekkalbis, silda meitenes rokas starp savām plaukstām, tas laikam bija pie Ieriķiem, varbūt pretī Līgatnei... Siguldā uzausa pelēks ziemas rīts, un viņš saņēma Jovitu aiz deguna, apsārtuša un iesnaina, un Jovita smaidīja...

Pēteris Glaudāns ļāvās autobusa šūpām. Tās nesa atpakaļ pagātnē, prom no ēdelīgās vecenes un viņas dubļainā kartupeļu groza, kas augu dienu vāļājies tirgus ņudzeklī zem kājām.

Šūpas nesa uz Dzērbeni, kur tēva mājas, kurp vienmēr braukt, kur gadiem ilgi nedēļas beigās... un pirmdien — atpakaļ... Vai Elmārs maz uzzināja, kas noticis ar tēva māju, kas... Pērn pavasarī no Paunas kādi zēni sabraukuši ar motocikliem, un tad tik cirvīti rokās! Turpat jau aizdurvē bija... Kā ir, kad cērt loga rāmjus, krēslus, galdu, vecu skapi un pūra lādi kaktā? Kāda jušana, vecīši? Laikam satriecoša? Vālē tik ar cirvīti, skaidas lec, stikli šķīst,

brlkt un brēkt! Jūs, malači, tā vajag nokapāt līdz ar zemi... un tagad varot būdai cauri redzēt... Viena būda pakalnā, un lejā ezers. Ja to varētu izplēst no sevis, Elmār, izcirst ar cirvīti. Kāpēc tu, Elmār, neat-griezies? Tēvs gaidīja līdz pēdējam, viņam bija bez gada astoņdesmit... Elmār, tā nebūtu noticis, ja tu atgrieztos pērklī. Mūsu vecais teica — pērklī... Katram savs pērklis? Odu kalns un ezeri, ezeri kā zilpelēkas acis, gluži kā... Tevi vecais noturēja visilgāk. Turēja viņš visus mūs, mani, tevi, Jovitu, bet ko es darītu ar savu speci-specialitāti... Labi vien, ka nokapāts, un atmiņu arī ar cirvīti līdz saknei... Esmu viens, un kas man var liegt. Elmār, es ļāvu tev palikt Argalē uz visiem laikiem, tavs vecākais brālis un... kad mums bija jāturas plecu pie pleca, kad vajadzēja, jā, jā, tagad esam gudri! Ko es sadarītu, un ko tu būtu sadarījis tēva būdā... kur logu priekšā iznāk aļņu bars, kur raudas pavasaros trako pa ezeru, un mēs abi tās varējām spaiņiem vilkt uz āķa. Puika, tu, duraks, nebiju tev blakus visus šos gadus, cik tad mēs satikāmies. Tu pieaudzis. Studēji un pēc tam sāki strādāt... Mēs ar Jovitu aizbraucām, kad tu pārcēlies no tā kantora būceņa uz jauno māju, uz jauno dzīvoklīti... uz gluži ciešamu pērkli. Mēs abi ar Jovitu kūlāmies pa dažādiem kaktiem ilgāk, krietni ilgāk, Elmār, un tu mūsu grūtības nemaz neuzzināsi, bet būtu zinājis... Elmār, tagad esmu gudrs, tagad, kad braucu uz Argali trešo reizi, pirmo, kad tu pārjurģoji, tad atkal... un tagad, kad jāsavāc tavas mantiņas, un es nesaprotu neko, kas tevi dzina... Elmār, mūsu vecais nebija dumjš, viņš mūs mazus veda uz kūti, kad atskrēja teļš vai jērs, un jēriņus mēs aukstās marta naktīs pārnesām uz virtuvi... Rīta agrumā, kad acis krīt vēl no miega ciet, stiept jērus uz virtuvi un kurināt plītī uguni, un aiz logiem zilga nakts...

Kāds pieklauvēja pie autobusa loga ilo ārpuses. Tas trīskārt spēcīgāk noskanēja Pēterī Glaudānā. Sieva ar grozu un reņģēm bija pazudusi. Glaudāns pielēca kājās un lūkojās tumsā aiz loga. Autobuss stāvēja kādā pieturā. Tumsā gailēja cigarešu uguntiņas. Galva bija smaga un sprands notirpis. Un tā vienmēr pēc braukšanas autobusā — kā caur kuļmašīnu izlaists!

— Vai Ārgale? — Pēteris Glaudāns jautāja skaļi.

— Izkāp, tad redzēsi! — kāds atsmēja, laikam jau atcerēdamies stīvēšanos Rīgā un noturēdams viņu par gatavo plenci.

Pie autobusa durvīm viņu saņēma jauns cilvēks, ģērbies brezenta vamzī, viņš padeva labvakaru un teica:

— Jūs gandrīz aizbraucāt garām, nebūtu šoferis izkāpis kājas ielocīt... Juris Liepa, būsim pazīstami.

Pēteris Glaudāns pastiepa roku un tūdaļ tika spēcīgi sapurināts.

— Nē, nē, jūs gan es neatceros, es laikam nevienu neatceros... un varbūt nemaz negribu, kopš izvadījām...

— Tas nu ta... Lai butu jusu ziņa! Man vēlēts aizvest jūs uz Elmāra dzīvokli.

— Tad dariet ātrāk to! Pēc autobusa esmu gluži greizs, — nokomandēja Pēteris Glaudāns.

Viņi ienira biezā tumsā. Autobuss aizslīdēja, nospī-dinājis atvadu gaismas. Sametās pat žēl iesildītā sēdekļa. Tag^d nu mīcies pa māliem un gaidi, kad iegāzīsies kādā bedrē līdz ceļiem. Juris Liepa sparīgi spaidīja kabatas gaismekli, dzeltens stariņš šūpojās zem kājām. Tik un tā neko lāgā nevarēja saskatīt. Puisis ierunājās:

— Jūs nu gan ... izskrējuši tādos apavos!

— Ejam, velti nekavējamies, gan jau kaut kā...

Pēteris Glaudāns ātrāk gribēja nokļūt siltumā. Kājas uz taciņas slīdēja, viņš ar grūtībām turējās stāvus. Varēja taču piezvanīt uz Ārgali, varēja atrakstīt... atsūtīt apzīmogotu papīru, lai dara, kā uzskata par vajadzīgu, viņam no brāļa mantības nevajag nekā, un kas tad tur ir? Jovita izskatījusi visu, nopētījusi un notaustījusi. Pa kuru laiku viņa paspēja? Jovita zina visu, un, ja viņa saka: nav vērts, — tad tiešām nav vērts. Kāda iespītēšanās paša un Jovitas priekšā! Nē, viņam vēlreiz viss jāap-skatot un jāredzot cilvēki, ar kuriem brālis kopā strādājis. Nu tad skaties: tumsas biezenis visapkārt un slidena māla taka, bet malās pussasalis arums, īsta elle. Būtu ar mašīnu atbraukuši pretī, un vai tad takai gala nebūs?

Pēc pamatīgas izklumburošanās viņi nonāca siltā kāpņu telpā, otrajā stāvā viņi apstājās pie Elmāra dzīvokļa durvīm.:

— Mēs nozīmogojām, — skaidroja Juris, — tur viss iekšā, kā bijis, neviens tur nekā nav aizskāris.

— Ver vien vaļā, domāju, ka to mēs divatā varam, man nav nekādu pretenziju... — steidzināja Pēteris Glaudāns.

Pēc mirkļa viņu apžilbināja spoža spuldze. Tās gaismā istaba šķita pilnīgi tukša, pieputējusi, radiatoru izkarsēta, smacīga.

— Atvēršu logu, to drīkst? — jautāja Glaudāns.

— Protams.

Svaigs gaiss vēlās istabā viļņiem vien.

— Piesēdiet! Es tūdaļ dabūšu dzeramo, man ir līdzi termosā... — steidzās Pēteris Glaudāns. Brāļa istabas kailās sienas viņu mulsināja, un bail bija palikt vienam.

Juris Liepa lūkoja, kur varētu apsēsties, uz vienīgā ķebļa kaudzē samestas drēbes. Viņš palika stāvam un vēroja veterinārārsta vecīgo brāli: pliku pleiķi pakausī, sirmot sākušām matu šķipsnām gar ausīm, diviem zelta zobiem zem virslūpas, kuri spīguļoja pie katra teikta vārda, — un nekādas līdzības ar Elmāru Glaudānu.

Tējai klātu jautās krietna daļa spirta. Juris pagaršoja un nolika termosa krūzīti atpakaļ uz galda.

— Dzeriet droši, nevajag kautrēties, it kā es nezinātu, kā te met! — skubināja Glaudāns.

— Tā jau gluži nebūs, vairums turas rāmjos, — bez steigas atbildēja Juris.

— Bet tie rāmji — neizmērojami? — iesmējās Glaudāns.

— Ja mēs tā dzīvotu, neko nepadarītu, dzer tikai daži, tiem labi neklājas, mēs pievelkam skrūvi.

— Jūs arī, jaunais cilvēk? Ar ko man tas gods?

— Es Argalē vadu nodaļu.

— Cik tajā hektāru? — Glaudāns pūlējās izrādīt

interesi.

— Vai tie jums ko izteiks...

— Es pats esmu dzīvojis laukos!

— Kad?

Glaudans palūkojas, vai jaunais cilvēks nesmīn, ko tas puika iedomājas, tincina vēl.

— Es aizgāju uz Rīgu piecdesmitajos. Tad jau visi mēģināja tikt prom, kam galva bija uz pleciem. Nenoliedzu, tagad ir citādi. Pulka citādāk, un dažs kož pirkstos... — Glaudāns sāka gari stāstīt, lai nebūtu jāpaliek vienam. Viņš sāka stāstīt par Dzērbeni, par tēva māju uz pakalna, kur dzīvojuši bez elektrības līdz pēdīgam, kur ziemā neesot varējis piebraukt ārsts, kur... Noturēt ilgāk šo zēnu pie sevis, nepalikt ar Elmāra krāmiem un istabu vienatnē; nakts ir gara, un acis aizdarīt nevarēs, pa locekļiem nervozi skraidelē skudriņas... Palūgt viņam, lai paliek pa nakti, to jau varētu. Bet tā būtu klaja mazdūšība. Varbūt Elmārs... bet varbūt Jovita te visu atstājusi izsvaidītu, būtu jāpiekārto, jāsaliek kaudzē un jāpārsien, lai neviens cits Elmāra mantas ne* rakņātos. Lūgt Juri palīgos, tā, šķiet, vārdā viņam ...

— Juri, kāpēc mans brālis dzēra? — kā starp citu pajautāja Glaudāns.

— Prasiet ko vieglāku... Es te pavisam nesen. Šķiet, viņš nebija slikts speciālists, un viņu katrā mājā uzcienāja. Viņam iznāca diezgan daudz noskrieties, daždien raušus rāva, un vai tad jautāja, kad viņš pusdienojis un kur vakariņojis... Bet dzeramo deva, tā nu tas nelāgi iegājies, bet mēs...

— Tu atkal gribi «skrūves pievilkt»? — smēja Glaudāns.

— Neko es negribu! Tikai stāstu, un jūs man jautājāt ... Es nedzeru nemaz!

— Nu, nu!

— Jā, man jāsaka, es tovakar viņu... satiku uz ceļa... — sāka Juris. — Man jāatzīstas, es arī kaut kādā mērā vainīgs... Es satiku viņu Argales tālākajā kaktā uz ceļa pilnā un ar pudeli rokā, man vajadzēja ...

— Muļķības.,

— Jā, kaut ko man vajadzēja darīt, es biju uz motocikla, varēju paķert... un nevajadzēja man... Es teicu, ka Elvīra viņu gaida pie autobusu pieturas. Tur, kur šovakar izkāpāt jūs!

— Muļķības, es teicu! — uzsauca Glaudāns. — Iedzer vismaz malku, es redzu, tev nav viegli!

— Es visu laiku par to domāju...

— Nevajag mocīties, Juri. Es negatavojos meklēt vainīgo. Mums nav pretenziju! — Glaudāns noplātīja rokas. — Cikos no rīta autobuss? — viņš pārjautāja, kaut gan labi zināja — cikos.

— Septiņos piecpadsmit, bet jābūt agrāk.

— Paldies!

— Es iešu... Droši vien vēl kāds atnāks. Elvīra taujāja, priekšnieks...

— Jā, jā. Paldies! Es laikam būtu aizbraucis velns zina kur! — atsaucās Pēteris Glaudāns. Viņš no Jura jau bija atvadījies, domas griezās citā virzienā, tās kā atvars vēla viņu prom no Elmāra istabas.

Juris izgāja tumsā un brīdi stāvēja, lai acis aprod, tad pa taku devās savas mītnes virzienā, kaut kā ar taustīšanos varēja tikt uz priekšu, caur zolēm viņš juta gludeno mālu. Visas šīs dienas viņš gatavojies izrunāties ar Glaudāna brāli Pēteri, bet nu no tā nekas neiznāca, uzgrieza muguru un nelikās redzam; viņš atzinās, bet viņā — pat lāgā neklausījās. No vainas apziņas šovakar vajā tikt neizdevās, ko nu? Vajadzēja saskrieties tovakar ar veterināru... Kaut viņu jods būtu parāvis! Par vēlu sirdīties, nu tracis pieplok, bet rūca Argale kā bišu strops, un priekšnieku tik tikko pielauza palikt vietā ... Tiesa vēl būs, bet ko tā noskaidros? Rītrītā vajadzētu braukt pie tēva uz Jelgavu... Aizvest Glaudāna brāli līdz pieturai un pie viena... Ārgalē svētdien katrs tup savā alā, skatās televizoru un nepārtraukti ēd. Uz ballītēm skrien sīkie, ja kaut kur plašā apkārtnē spēlē. Labi, ka neprasa braucamo... Uz ballītēm... cik nesen vēl pats dejoji kā negudrs! Ir Ārgalē kombainiem balles, kartupe|u balles, slaucēju balles, bet tur jau kājas neizlocīsi, sēdi ar vīriem pie galda, taisi gudru ģīmi un uzmanies, ka nepiesūcies pavairāk alu, izrunāties gan tur var, kas kuram uz sirds, un mūzika arī ir, bet dejot... dejot, vellos, tūdaļ nodejosi no takas nost un arumos uz vēdera! Vienīgā dejotāja — kantora Elvīra, bet to Ruņģis piežmiedzis un nelaiž vairs prom ne soli, vēl izskatīgs meitietis, un Glaudāna piemiņa te neko nelīdz! Kā sacīt: rati ripo tālāk... Lai ripo, ka tik ne grāvī, līdz pavasarim būs laika gana izdomāties... kartupe|i sākuši stirpās pūt, «Pats» brēc, ka nebūs sēklas, vajagot pārlasīt, kamēr laiks turas, lai uzslejot nojumi un dzenot sievas laukā, cik ilgi vēl laiks turēsies, pagaidām var strādāt... sēklas kartupeli, pilna galva ar tiem, un ja nu pavasarī pietrūks? Brrr! Ko tad? Kājas izlocīt — rītrīt prom uz Jelgavu, jāredz, kas mājā notiek, un izgulēties vienreiz savā vecajā gultā, klausīties mūziku un lasīt žurnālus, un nedomāt nedz par Glaudāniem, nedz kartupeļiem, kas sākuši pūt, nu kāpēc domāt, kad priekšā brīvas dienas. Brālim uz ekskavatora bija jautrāk: viena galva, viena bēda un pilna kabata ar naudu, aplīmē kaut sienas, ja negribas pirkt kreklus un kurpes, cik tad var... «Brālīt, iztrakojies, tie prieki pagaist kā dūmi!» — tā, šķiet, bračka pieteica, kad viņš laidās uz Argali, bet pamēģini Argalē kaut nošķaudīties, — otrā galā trīsreiz atskan, un pēc dienas jau melš, ka neesi šķaudījis, bet gan... Jālaiž prom uz Jelgavu, kaut vai dienu jāiejūk cilvēku drūzmā, kur neviens neliekas ne zinis par to, kas tu esi un kur tu gribi nošķaudīties, — «brālīt, iztrakojies»! Bet kur? Te, miglā un nakts melnumā, — patiesi! Mauro kā vērsis un trako pa mālu, kamēr slapja mugura, te var. Un izmēzt no galvas Glaudānu, i vienu, i otru — to piepūtīgo vīru ar zelta zobiem, jā, viņa brālis... Iespējams, viņš Elmāram arī piekodināja, iznīcies pats pie sievas sāniem, — «brālīt, iztrakojies, citādi būs par vēlu», nu kāpēc tā uzreiz, gan jau tiesa izšķirs, jo sliktāk — jo labāk ...

Pēteris Glaudāns sameta visu brāja mantību istabas vidū — kreklus, apbružātas žaketes, nošķiebtas kurpes, visu to kaut kādi savīkstīja un pārsēja ar bikšu jostu. Virtuvē plauktos mētājās apkaltusi maize un konservu kārbas. Elmārs dzīvojis, kā nu mācējis, — ar vienu dakšiņu un tējkaroti, ar vienu plastmasas telēķi un vienu glāzi, no kuras dzēris i alu, i kefīru. Pēteris visu sameta lielā atkritumu kastē. Tā. Nu tas būtu paveikts; un tādēļ kulties šurp no Rīgas! Vēlreiz nežēlīgā apgaismojumā ieraudzīt brāļa iedzīvi... Un varēja viņš dzīvot cepuri kuldams, alga taču laba, pat ļoti... būtu ar Jovitu pirmajos gados tāda rocība un vienistabas dzīvoklītis, kur neviens nebāž degunu, virtuve ar gāzes plīti un vanna, jā, arī vanna! Pirms desmit gadiem viņi būtu lēkuši aiz laimes gaisā, neko citu viņiem nevajadzētu, vēl pirms desmit gadiem; pa gadam... pa gadam ... un tad jau buntītēs — pa pieciem... pa desmit ... tik ātri steidz laiks, ka ...

Vecākais brālis piktojās: salīdzināja savējo ar Elmāra dzīvi un nevarēja saprast, ar ko brālis nav bijis mierā, ka sācis ieplītēt, bet varbūt «mierā» tā nelaime nemaz nav meklējama... mīksts Elmārs, mīksts un nav mācējis aizstāvēties, varbūt tikai muļķīga sagadīšanās, kā daudzas sagadīšanās, un ko tas Juris teica — «viņš jūtot vainu, esot teicis...».

— Muļķības! — skaļi uzsauca Pēteris Glaudāns. — Tā ir liela muļķība, Elmār, ka es nevarēšu atbraukt pie tevis un apsēsties pretī, kā to vajadzēja ... un ka nekad vairs nebūs... Elmār, tu gaidi, kad ap ... raudāšu ... Nē, ne velna, tā nu nebūs!

Pēteris Glaudāns atgriezās istabā un nostājās pie atvērtā loga. Nakts gaiss vēsināja. Jūtami reiba galva, tikai nezin no kā. Un klusums tāds, ka ausis plēš pušu — piebriedis, uzpildīts ar pulveri kā šāviņš stobrā pirms... Mitrais gaiss zeldināja, būs aizsmakums rīt klāt kā likts. Viņš aizvēra logu. Sameklēja avīzi un ar to pārsedza spuldzi, lai nekož acīs. Kurpes nenoāvi^, atlaidās uz tahtas, guļamais kā plastmasas plostiņš šūpojās un grima — viņš un Elmārs no kūts tēva kažokā nes nule dzimušus jēriņus, nevarīgus garkājus, vēl miklus... ir stindzinoša ziema, un pamalē spīguļo Sietiņš... kā viņi to darītu tagad, ja to gājienu no kūts līdz virtuvei varētu atkārtot, un tagad Elmāram blakus stāvēs šis Juris, viņš iepīts Elmāra dzīvē, ieķēries viņa kažoka stūrī, šis Juris... kurš tik ātri izgaisa, kur viņam bija jāskrien? Glaudāns nožēloja, ka Juri palaidis tik neapdomīgi. Aizmigt nebūs iespējams, Juris brīdināja — nākšot kaut kāda Elvīra, kur viņa kavējas!

Pēc laba brīža kāds tiešām ap durvju rokturi grabinājās. Glaudāns pieslējās stāvus un uzmanīgi ieklausījās. Gaitenī kāds stāvēja. Viņš vairs nebija viens. Tur kāds krekšķēja un pūta.

— Ja kāds ir, nāk istabā! — uzsauca Glaudāns.

Durvīs nostājās izstīdzējis zēns un sabozies vēroja

Glaudānu, aizmirsis pat sveicināt.

— Nāk vien iekšā, kas jūs tāds būtu? — nopētījis puisi, jautāja Glaudāns.

Zēns palika turpat. Glaudāns spēra soli tuvāk. Viņš jau nojauta, ka šis ir tas nelaimīgais šoferis, kas aizķēra Elmāru, un tagad atnācis nez kāpēc. Ko tad vairs muti dzesināt...

— Tā mēs stāvēsim, mīlīt?

— Mani atsūtīja tēvs... — izdabūja Arvīds Linde.

— Jā? Pats nebūtu nācis? — pikti jautāja Glaudāns.

— Nezinu ...

— Kāpēc tad vajadzēja, ja «nezinu»... Neko nevajag darīt uz dullo, priekš kam tad galva uz pleciem? — Glaudāns jau nopriecājās, ka var ar kādu runāt un pat pamācīt.

— Tēvs pieteica, lai visu izstāstu, kā bijis.

— Apsēdies vismaz!

— Nē, nekā jau nav ko stāstīt. Es viņu pat lāgā neredzēju, viņš izklumburoja uz ceļa tik pēkšņi! Viņš turēja, bet man vajadzēja nogriezties... Kas notika pēc tam ...

— Jā, jaunais cilvēk, to jūs nevarējāt ne redzēt, ne iedomāties!

— Man ļoti žēl.

— Varbūt izbeigsim? Es negribētu, ja jūs sāktu mocīt sevi ar sirdēstiem. Nav vērts, jaunais cilvēk, kā jūs tur sauca ...

— Arvīds.

— Nav vērts, un aizmirstiet. Turpiniet dzīvot, it kā nekas nebūtu atgadījies. Jūs taču negribējāt viņu sabraukt?

— Nē.

— Lūk, nejaušs gadījums, kā visa mūsu dzīve, es, protams, nenoliedzu, ka ir arī likumsakarības ...

— Es varētu iet? — nedroši jautāja Arvīds, pārtraucis Glaudāna prātojumu pusvārdā.

— Jā, tūdaļ. Tikai gribu uz jums paskatīties, uz kādas mašīnas jūs braucat.

— Mani noņēma.

— Velti! Tas nu pilnīgi velti! Es teikšu jūsu tēvam, lai nedara tā un liek atpakaļ.

— Lūdzu, nevajag...

— Kāpēc?

— Varbūt es pats negribu.

— Muļķības, tā nelaime drīz aizmirsīsies, jūs taču, jūs...

— Es varu iet? — jautāja Arvīds.

— Jā, un nevajag mocīt sevi, to es vēlreiz saku, lai jūs...

Glaudāns juta, ka pēdējie vārdi nesasniedz Arvīda ausis, tie izskanēja tukšumā starp viņiem: izpildījis tēva vēlēšanos, atnācis, atrādījies! Un basta!

Bet kāpēc?

Un atkal būs neciešams klusums, un ausīs no tā švirkstēs brīnumsvecītes, acīs kodīs spuldzes gaisma, un sienas spiedīsies kopā.

— Arvīd, jums kaut kur skrienams? — nelaipni jautāja Glaudāns. — Es jūs neturu, jūs varējāt arī nenākt, kāda jēga... Es te savācu brāļa mantas, tiešām nezinu, kur tās likt. Varbūt jūs... te ir zābaki, laikam jūsu izmērs, ko tie te mētāsies!

— Nē, nē, nekādā gadījumā! — atgaiņājās Arvīds.

— Es jūs saprotu. Ne sevišķi ērii, ko? — tincināja Glaudāns.

— Man nekā nevajag!

— Arvīd, nekliedziet, es jau nespiežu vilkt kājās brā|a zābakus. Bet kur tos lai izmet? Ja jūs būtu tik laipns....

— Es neko nezinu. Labāk iešu ... Arlabvakaru ...

— Jā, palieciet sveiks! Un es vēlreiz gribu teikt: neņemiet galvā! Tā laikam jaunie saka... vai tā?

Arvīds neatbildēja, viņa durvīs vairs nebija. Kāpnēs noskanēja steidzīgi soļi. Aiz sienām un durvīm skanēja mūzika. Pēteris Glaudāns atkal saspriega. Viņš izmēģinājās ieraudzīt Elmāru šai istabā, pēdējie gadi viņus atsvešinājuši, tie rāvuši" katru uz savu pusi. Agrāk viņus kopā sēja Dzērbene, slēpju takas bija kā visdrošākās cilpas, kas vilka kopā, kad citur pavasaris, Dzērbenē var slēpot uz nebēdu; un tēva vecais kažociņš, ar kuru naktīs viņi sedzās, un pat izplūcās reizēm, kuram pienākusi kārta sildīties zem tā; un labi, ka Elmārs neredzēja māju šovasar, labi... Kas ir labi? Būs jāpārdod malkā! Bez kādas puņķošanās, lai steigšus novāc no kalna gala, un pašam to neredzēt, viņš vienīgais tagad... «Elmār, tā vajag, tu man piekrīti? Vecais pērklis vairs neder. Ja mēs pret kādu esam vainīgi, tad vienīgi pret tēvu, bet viņš bija iesīkstējis vecis un dzēra katru mīļu dieniņu Apšu veikalā, kauns bija skatīties, nebūtu viņš sācis kaimiņiem kaut lopus un dīrāt... un dzīvot kā pa vieniem lieliem svētkiem!» Pēteris uzrunāja brāli..

«Tēvs pats iekārtoja savus svētkus, un ko mēs varējām bilst pretī? Viņš aizgāja kā pa svētkiem, kā no mielasta galda, uz kura svaigi ceptas akniņas un sīvais. Elmār, viņš smējās, kad es ko aizrādīju, ko tad es varēju, un tu arī... Tev laikam pielipa tēva svētki, tu viņu vilki no Apšu veikala prom līku un nevarīgu... Elmār, mēs katrs iekārtojam savus svētkus, kā nu protam... Atceries, tēvs rādīja muklāju ezera krastā, kur agrākus gadus pļāvis grīsli lopiem ...»

Elmārs nevarēja atsaukties atmiņu virpulim.

Kāds skaļi pie durvīm klauvēja, un tūdaļ ienāca drukns vīrs ādas jakā un diezgan izskatīgs sievišķis.

Pēteris Glaudāns pieslējās no tahtas, uz kuras bija atlaidies puszviļus, un pagājās pretī.

— Jūs laikam Elvīra? — jautāja Glaudāns un sniedza roku.

— Jā, mēs redzējām, ka deg uguns, un nolēmām piebraukt, — skaidroja vīrs. — Jūs laikam ar autobusu?

— Man bija pretī atnākuši...

— Kas tad? — interesējās Elvīras pavadonis.

— Juris.

— Ak tas izsūtāmais! Vai tad «Pats» nevarēja!

— Liecies mierā, Ruņģi! — apsauca Elvīra. — Mēs te atnesām kaut ko siltu vakariņām, droši vien jūs izsalcis...

— Argales alus arī maķenīt, — skaļi nosmējies, Ruņģis uzlika galdā kannu. — Pasēdēsim maķenīt kopā un atcerēsimies jūsu brālīti... Lai jūs nedomātu, ka Ārgalē...

— Izbeidz, Ruņģi! — apsauca Elvīra. — Tu labāk nerunā tik daudzi;

— Lūk, ko saka mana nākamā pavēlniece, pielaidies tik sievietes priekšā!

— Es iešu lūkot glāzes, — teica Elvīra un pazuda virtuvē.

— Vai «Pats» arī piekāpa? — ziņkāroja Ruņģis.

— Nē, vēl ne, cik es sapratu, bija atnācis viņa dēls...

— Viņus vajag pacepināt! — iesaucās Ruņģis.

— Nesaprotu, kāpēc? Tas būtu mu|ķīgi...

— Kā? Nobraukt cilvēku! — sašuta Ruņģis.

— Lai lemj tiesa, es negribu jaukties.

— Saprotu, jums sāp. Bet tomēr vajadzētu painteresēties. Kur tā Elvīra! Saimniekošanā viņa galīgā nepraša, es ieliešu vākā, ja jums nekas nav pretī...

— Bet lūdzu!

Ruņģis pielēja kannas vāku ar putainu alu. Tas lija Glaudāna iekšās gluži kā uz pirtsakmeņiem.

— Un tagad lūgturn uzkost! — skubināja Ruņģis pie vakariņām, — Mēs abi ar Elvīru jūs gaidījām...

Pēteris Glaudāns našķojās ap cūkas cepeti un kāpostiem, pie sevis prātoja: kāds viņu Ārgalē gaidījis... vai tad nepietiek, šeit uz visiem laikiem paliek Elmārs, vai tad nepietiek! Viņu mielo ar Argales alu un cepeti, un ko no viņa gaida?

Elvīra bija atradusi tikai glāzi, žēlojās, ka nebija iedomājusi savus traukus paķert līdzi. Glaudāns viņu vēroja un pie sevis svēra, kāda viņa būtu kopā ar Elmāru: kur bračkam acis bijušas, šī pārziedējusī pujene! Elvīra čivināja bez apstājas. Ruņģis svinīgi klusēja, kad pacēla kannas vāku, tad tikai — Elmāra Glaudāna piemiņai.

Alus bija viltīgs: mīksts un pūkains kāpa galvā. Pēteris Glaudāns klusēdams pētīja abus viesus, kaut gan par tādiem viņus lāgā nevarēja uzskatīt, tad jau drīzāk viņš pats... Kā akmeņi malās domas, Pēteris Glaudāns tiecās pēc varas pār šiem diviem, tiecās būt pārāks, būt pāri...

Viņš sevi apsauca, — cilvēki nākuši, lai pamielotu viņu, pasēdētu, bet tas Ruņģis, ko viņš loka Elmāra vārdu!

— Uzdzersim par jums abiem! — ierosināja Glau-dāns.

Elvīra piesarka, un viņas acis uzgailēja. Pēteris Glaudāns izbrīnā paskatījās — tas bija zibsnis, tikai zibsnis. Vecais puika, Elmārs, ko viņš saskatījis šai kuplot sākušajā Argales dāmiņā? Alus guldzieni pūkaini vēlās kaklā. Istaba kopā ar viņiem slīdēja un šūpojās. Aiz loga melnoja novembra nakts, piesūkusies ar miglu. Pēterim Glaudānam šķita, ka viņš neizsakāmi ilgi zviln un garām pajoņojusi visa brāļa zināmā dzīve, viņš lipināja kopā īsos gabaliņus, kas aizķērušies atmiņā, bet tie trūka gluži kā nolietojusies filma uz lauku kluba ekrāna. Muļķa puika, kad izvēles apkārt liku likām, kad var dzīvot — un kā vēl...

— Jūs kaut ko teicāt? — jautāja Elvīra.

— Nē, neko, vai tad es skaļi? — pabrīnījās Pēteris Glaudāns.

— Jūs ņemiet zilci, vai tad atpakaļ nesīsim! — skubināja Ruņģis.

— Kur nu noēst visu to, ko jūs sanesāt... Un alus tik daudz, ka var sēdēt augu nakti...

— Un sēdēsim arī! — atsaucās Ruņģis. — Jums jāzina, ka Ārgalē dažādi pret jūsu brāli attiecas, ka...

— Beidz! — apsauca Elvīra.

— Tu man neļauj pateikt! — nošķendējās Ruņģis.

— Lai izšķir tiesa, cik kurš vainīgs, — strupi pateica Elvīra.,

— Tiesa ir tiesa, kad nāk, tad jāpieceļas, — nogaudās Ruņģis. — Es netaisos neko slēpt, es...

— Slēpt nevajag, tikai pastāsti, kā bija, — kaitinoši turpināja Elvīra.

Pēteris Glaudāns redzēja, kā Ruņģis sabozās, un steigšus iejaucās vidū:

— Es neesmu braucis skaidroties, jānudie! Es pret jums neturu ļaunu, vai tad var... Jā, izbeigsim, var-būt mēs visi vainīgi, mēs visi katrs savu tiesu...

— Tā ir cita runa, — norūca Ruņģis, vēl pikti lū-kodamies Elvīrā.

— Jā, kas lai to tagad izšķir... Es atbraucu, lai savāktu brāļa mantas, bet nezinu, kur tās likt, vai jūs nebūtu tik labi...

— Mums nekā nevajag! — izsaucās Elvīra un no* raidoši pacēla rokas.

— Ne jau tā! Ne jau par mantu! — skaidroja Glaudāns. — Mantas tagad visiem gana. Bet vai ne-varētu gluži vienkārši visus šos krāmus aizvākt, izmest kaut kur, vienalga!

— Kāpēc ne, — teica Ruņģis, — kraujam tik iekšā, zābaki, es skatos...

— Klusē! — caur zobiem čukstēja Elvīra. — Klusē, lūdzams, lūdzams...

— Es neko, es tikai palīdzēt, jā, kur lai cilvēks visu to svešā vietā zina likt!

■— Mēs iesim, jūs varbūt... Mēs visu to atstājam, lai brokastīm... — steigšus teica Elvīra un vilka Ruņģi uz durvju pusi.

Visi steidzas prom no Elmāra istabas. Gluži kā apsviluši.

— Jā, jā, es piebraukšu rītnorīt, — atvadoties nomurmināja Ruņģis, — tad sakrausim, tas viens svilpiens!

Pēteris Glaudāns pamāja ar roku, istaba viņu nesa prom kā lidojošais paklājs, acu priekšā vēl vīdēja ār-galiešu sejas — tās aizmirst, aizslaucīt, priekš kam šos cilvēkus, tikai tādēļ, ka viņi kopā ar Elmāru... Un Elmārs... ir tikai divi zēni tēva mājas pagalmā, divi brāļi, iekāpuši koka tupelēs, salāpītiem kamzoļiem mugurā, un tikko dzimuši jēriņi, un sākums, neizmērojams, dziļš kā ziemas debesis, un dienas rit pret pavasari, un pirmā lāsteka, pieķērusies jumtam saules pusē, var sūkāt, var sūkāt lāsteku un skatīties, kā jēriņš stutējas kājās, sākums ir spirdzinošs kā lāstekā, kā debesis naktī... pret pavasari, viss cits var pagaist, izdzēsties, nolietoties — kā šie nevienam nevajadzīgie Elmāra zābaki, darba drēbes, kaklasaites, savalkāts neilona krekls, pieputējusi tahta un rū-tota sega, mīksta, rūtota sega — kādu jau tā segs.

VI

Aiz dispečeru telpas loga baloja vēls decembra vējš. Pāri laukiem noklājusies bieza sniega kārta. Kopš vakardienas tā kusa un ruka, pakalnēs sārteni uzspīdēja mālainais arums.

— Kuro reizi uzsnieg un kuro — kūst nost... — sirdījās Abeltiņš.

— Trešo, — skaidrības labad teica Juris Liepa.

— Tu te nestāvi un nedīc, mašīnu man nav!

— Priekš citiem ir?

— Skaties pats sarakstā, komandē, ja gribi! Sēsties manā krēslā un rukā vajā!

— Kāpēc uzreiz tā, Ābeltiņ, es prasu tikai to, kas pienākas, — iekaisa Juris.

— Paskaiti, cik mums tagad remontējas...

— Es zvanīšu «Pašam»!

— Lūdzu, te būs klausule.

Juris uz pasniegto telefonu pat nepaskatījās. Viņš apsēdās Ābeltiņam pretī un brīdi klusēja.

— Tad saki, ko lai es daru, viss bija tā saplānots ...

— Sēdi un sakārto domas. Brīdi tu vari pasēdēt?

— Visu šo laiku, man šķiet, to vien esmu darījis...

— Tikai nesāc čīkstēt par Ģiedra āboliem, — pasmējās Abeltiņš, — pietiek ar to tiepšu noņemties, pietiek viņam ieskaidrot...

— Nu, nu, — norūca Juris.

— Redzu, jūs viens otram esat stipri iepatikusies, tu pie viņa brauc katru trešo dienu.,

— Tā gluži nebūs, un āboli — tas jau nav tas galvenais...

— Tu par Glaudānu? — minēja Ābeltiņš. — Izbeidz tirdīt sevi! Varbūt es ari neesmu bez vainas, varbūt... Bet tur neko nevar padarīt, tas mūs visus kaut kā aizķēra. Vajadzēja man Ruņģa mašīnu atdzīt uz garāžu, vajadzēja ...

— Priekšnieks pie mums paliks?

— Nevar vēl zināt, viņš uzrakstījis traku vēstuli uz rajonu, visas vainas un nelaimes gāž uz sevi, nespējot Ārgali vadīt...

— Ir gan joks!

— Es ar to pašu saku, bet, Linde kad ieņēmis galvā, tad joki mazi!

— Tā jau viņu nelaidīsim ...

— Pie mums «Gvardē» iznāca pirms divdesmit gadiem vēl trakāk... Toreiz cēlām klubu... No Rīgas pavasarī atsūtīja divus jaunus praktikantus, nākamos būvtehniķus. Puikas lādzīgi. Abi sportisti. Es ar toreiz bumboju, ko brīnies, netici?

— Nē, ko nu, viss var būt..

— Tad, lūk, ko šie... Sadomājuši martā izpeldēties, un viens kā līda, tā palīda zem ledus. Ja tu.zinātu, kāds tracis izcēlās!

— Tur taču neviens nebija vainīgs.

— Tev taisnība, Jurka, neviens... Bet es to puiku vēl atceros: Kārlis Bērziņš no Smiltenes. Mātes viņam nebija un tēva arī laikam ne... Viens pats kā... Es nezinu, traki padomāt, vienīgais varbūt viņu atceros...

— Kas tad būtu, ja mēs visu vienmēr atcerētos!

— Pēc gada rajonā viens būvtehniķis nosala, atkal jauniņais... Nodevuši kādu tur būvi, sasvinējušies, un puikiņam par daudz... Nokritis laukā un sasalis ragā!

— Nevajag baidīt, Abeltiņ.

— Es neko... Bet tu vari iedomāties, kā pēc visa tā mēs skatījāmies uz jaunajiem speciālistiem! Dažā saimniecībā pat neņēma pretī, un praktikantus jau nepavisam.

— Un jūs vēl tagad gatavs uzmanīt katru manu soli?

— Jurka, nevajag bozties...

— Sekojāt man, bet ķibele notika ar citu! — Juris Liepa nelikās mierā.

— Visādi ir bijuši, visādi... — mierinoši skaidroja Abeltiņš. — Viens pie mums «Gvardē» uzkūlās tāds, kurš lielījās, ka kopmītnē ik vakaru zem segas gulētiedams izdzēris kortelīti, un pusstops viņam esot tīrais nieks.

— Jūs no viņa ātri tikāt vajā?

— Ko citu bija darīt. Mēs neesam aukles, bet saimniecība ar tūkstoš hektāriem zemes. Tu, Jurka, neuztraucies, mēs ar tavu darbu esam apmierināti.

— Paldies arī par to!

— Gribi, es tev došu traktoru? Transportam būs labs, Ruņģis tur kaut ko pieremontē, bet braukt var.

— Nu, iedevi gan!

— Tev ar Ruņģi būs jāsastrādā... Sāc jau tagad.

— Vai tad atpakaļ uz mašīnas nelaidīsiet?

— Lai padīdās uz traktora.

— Ka neaizskrien prom...

— Kur ši;s dēsies. Tev arī iesaku: ņem uzreiz stingri, ja viņš jutīs tavu nedrošību, tad aptīs ap pirkstu viens un divi.

— To nu var atstāt manā ziņā, labi, pasēdējuši esam...

— Kas tev kājās, Jurka? Tā gluži nevar.,. Re, te mētājas garie zābaki, velc!

— Tie laikam Glaudāna ...

— Velc, ka es saku, stīvām kājām netiksi pie sievas! — pavēlēja Ābeltiņš.

Juris Liepa brīdi minstinājās, tad steigšus pārāva kājas. Ābeltiņš vēl pasvieda vilnas zeķu pāri un visu laiku pukojās: kā Juris varot, vai galvas uz pleciem neesot, neredzot, kāda laukā putra.

Ābeltiņš kūkoja pie galda pārdomās: kāpēc viņš Jurkam netiek klāt, spurojas un spurojas pretī, un kā Jurka skrien, ne lāgā apģērbies un apāvies, bez šab Ies un cimdiem... Piezvanīt Kārlim, bet ko viņam pajautāt? Arvīds aizgājis no mājām... Kas to būtu gaidījis no Kārļa dēla! Joks tāds! Apmeties uz laiku pie Daudiņa radiem Ogrē, nez, darbā arī iekārtojies... Ogre kā sūklis iesūc visus. Kārlis kārtējo reizi «piegriezis skrūvi» par stingru, un vītnes aprautas, ko nu? Zvanīt un taujāt par Pētermuižas masīvu, vai domā plēst tur tos alkšņus laukā un drenēt? Un ko ar drupām pēc Rīgas gudrinieku aiziešanas... Nenovērpa dziju ne tik, cik pašu apakšbiksēm vajag. Ja mēs tur ejam iekšā, tad darba līdz ausīm un pāri, nē, tam mēs neesam gatavi, bet jādzird — kādu dziesmu Kārlis dzied, vai tas paškritikas dullums pāri, hm, katram ar savu ķibeli jātiek galā, vajadzēs uzplīties vakariņās, tiešām, ko viņš iedomājas, ieēdinājis un pēkšņi piemirsis, pa drāti jau nevar neko izrunāt.

Jānis Liepiņš RĒĶINVEDES

Kad augu dienu līkņāts biešu laukā, māls aplipis ne vien ap zābakiem, cimdiem un drēbēm, bet ari dvēsele tāda kā apķepusi, jā, tad vakarā vajag kādas manāmākas pārmaiņas, citādāk otrā rītā stāties vagas galā, jjjbšu jaunu meitu barā, ir gauži grūti, īsteniem lauku cilvēkiem, lai gan māja vien vakarā tiek — tomēr tā ar savu omulību padzen visas dienas raizes, mums, talciniekiem, ir ierādītas standartcel-tnes nemīlīgs divistabu dzīvoklis, kurā jāizmitinās četrām meitām un man, vienīgajam vīrietim, ko uzņēmums atkomandējis no Dobeles uz Krimūnām. Esmu vecākais no biešu vilcējiem, ne nu vecis, tomēr jau vīrs, kam daža grumba parādās pie acīm pat bez pārlieku intensīvas baudu dzīves. Ir kāds brīdis, kad jaunām meitām patīk par viņām vecāki vīrieši, bet ar laiku tāda patikšana beidzas, pašām no skuķu kārtas ārā ejot. īsi sakot, meitas ir jaunas, tomēr vairs ne pārāk pašpaļāvīgas. Viņas visas ir man pakļautas — neesmu, protams, direktors, esmu vecākais grāmatvedis, bet meitas atrodas vēl ierēdņu hierarhijas pašā apakšā, strādā tikai pāris gadu pēc vidusskolas vai lauksaimniecības tehnikuma beigšanas.

Neglītajā, nolaistajā un visādi citādi peļamajā dzīvoklī ir turklāt vēl tā neērtība, ka viena istaba atrodas aiz otras un man jāguļ priekšējā, kas no dibenistabas atdalīta nevis ar durvīm, bet ar netīru, kankarainu palagu. Sapulcēšanās vieta visiem ir virtuve, arī neliela, tomēr vismaz silta, jo pavards ir kurināms, nevis kā izbrukušās istabu krāsnis.

Kad biešu laukā samirkušās drānas un slapjās zeķes karājas virs plīts, kad ūdens katlā sāk sīkt, tad var domāt par otrām vakariņām. Pirmās ir baudītas Krimūnu ēdnīcā, kas auksta, mitra, allaž pārdedzi-nātas eļļas smakas pilna, nerada ne mazāko labsajūtu. Tāpēc meitas gatavo vēl kādu maizīti vēlajās vakariņās, nekad neaizmirsdamas kafiju, pēc rīdzinieču modes, lai gan visas ir īstenas laucinieces, pilsētā sagājušas pēc skolu beigšanas.

Priekšnieku un padoto attieksmes tagad nav tik stabilas, lai es tāpēc vien, ka esmu vecākais, varētu cerēt uz goddevīgu apkalpošanu. Manas rēķinu un rakstu vedes labprātāk sēž virtuvē vienas nekā redz mani tur kavējamies, jo viņām ir savas sarunas, kā jau neprecētiem ļaudīm, kam ne ikreiz rodas kopīgi pārspriežami jautājumi ar precētajiem. Padzēris savu kafijas tasi un noēdis paša gādāto smalkmaizīti (kafija tāpat man ir jādod ar uzviju kopīgajam katlam!), eju savā priekšistabā un raugu pie blāvās spuldzes lasīt līdzpaņemtu romānu; vecuma presbio-pijas man vēl nav, bet redze tomēr pa kantori jau tiktāl sabeigta, ka vajag labas gaismas, lai bez acenēm brīvi varētu lasīt. Un tādējādi, kādu brītiņu grāmatā pabijušam un par saimniecības skopumu neapmierinātam esot (apžēlojies, talciniekiem negalē-jas pat jēdzīgu spuldzi ieskrūvēt!), lieku savu pus-lubu nost un skatos griestos. Tie nolobījušies; pavirši uzlikta jumta un lietainā rudens dēļ kļuvuši dzel-tenplankumaini kā nule balējošās Ālaves bērzu lapas. Alave! Kas tas par savādu vārdu upei! Tā taču nav mazpiena ālava, pēc rudens lietavām tek, ras-mīgi rūkdama, cauri vecajam, teicami taisītajam tiltam.

Arī visas manas biedrinieces ir dzīvelīgas, jaunības sulu pārpilnas, drusciņ paslinkas, tomēr biešu laukā kaunu nedara; katru vakaru skrietu vēl uz kādu balli, bet to te ražas vākšanas laikā nav, un uz Dobeli izbraukāt nevar. Iedzertā kafija aizturēto enerģiju gluži satracina, un tad vienīgā remdēšanās paliek līdzpaņemtais magnetofons, kurā ierakstīta kāda «Boney-M» plate. Ja jau mūsu Mik-rofons-78 varēja veselu gadu spēlēt fragmentu no šā ansambļa repertuāra, kāpēc tad dobelnieces nevar spēlēt plati katru vakaru (nebūs jau veselu gadu!)? Angļu valodu vāji prazdams, uztveru tikai pa izrautam vārdam par Babiloniju, brūnu meiteni, ceļu karali un Rasputinu, bet vārdiem jau tur nav lielas nozīmes. Ansamblim ir patiešām suģestējoša ietekme, un asinis, ja nav novadējušās, sāk pēkšņi vārīties, tā ka ir jārauj vaļā logs, bet ārā drēgna, nemīlīga nakts, un tuvējā dzelzceļa līnija laiku pa laikam no kādas lokomotīves dūmeņa uzdzen mājai melnu kvēpu mutuli. Aukstums pa durvjapakšu strauji plūst manā istabā, palagam kā padošanās karogam drūmi plandot, un man ir jāceļas augšā, jāiet no istabas ārā. Vai varbūt jāiet no telpas prom nevis drēgnuma, bet iekšēja nemiera dēļ, ko uzdzen tāda «Brown Girl in the Ring»? Mūsu meitas, kantorī nosēdējušās, tomēr arī nav nekādas bālģīmes, pa vasaru Bērzes malā jaudājušas nobrūnēt tik intensīvi, ka vēl septembra beigās tīkams brūnums turas vaigos.

Nakts ir melna, no gaismas izgājis, brīdi nevaru ģisti pat neglītos, nekārtīgi sameistarotos šķūnīšus visapkārt mājai, tikai Dobeles pusē plāv blāva gaisma, kas vairāk viežama kā mirāža, nespēdama iezīmēt dubļaino ceļu. Ir gan ticis liets pie mājas asfalts, bet tas ir apķepis ar smagu mālu tik biezā kārtā, ka pilsētas jutoņas nav, pat uz trotuāra stāvot.

Kad esmu tā remdējies nakts krēslībā un aukstums jau uzdzen zosādu, jaušu no lielceļa nogriežamies pilnīgu, kuplu stāvu. Nācējs laiku pa laikam paspī-dina kabatas spuldzīti, un, līdzko spīdinātājs ir tuvāk, nācējā es pazīstu mūsu darba devēju — iecirkņa priekšnieku. Droši vien rītdien būs jāiet citos darbos, tāpēc viņš jau šovakar raudzīs mūs noskaņot uz jauniem pienākumiem. Bet nē, nācis jautāt mums, vai mēs nebūšot ar mieru pieņemt savās telpās vēl vienu talcinieku. No Liepājas «Sarkanā Metalurga» viņiem esot piešķirts šoferis, jauns, tikko dienesta laiku beidzis puisis, un šiem neesot kur likt. Vai nu manā istabā vēl viena saliekamā gulta neietilpšot? Gulta jau, skaidrs, ietilps gan, bet man nav vis nekāda prieka ņemt sev par līdzdzīvotāju svešu zibeņ-zelli. Un ko teiks meitas? O, to resnais zemkopis zina labāk par mani. Ko teiks meitas? Prieciņ priecāsies, ka ir viens jauns asiņu uzkūrējs, nebūs tikai no «Boney-M» vien jāpārtiek.

Un tā nu mums jāpieņem apakšīrnieks un man savās ērtībās vai neērtībās ir jāsašaurinās.

Ienāk viņš bikli, bet ne bailīgi, nelielu, elegantu somu plecā pakāris, un tūlīt, mierinādams mani, apgalvo, ka viņš nedzerot, nesmēķējot un nekrācot. Labāka kompanjona tad vēlēties nevar! Un es nolūkoju, kāds mūsdienās izskatās nedzērājs un nepīpotājs. Protams, viņam kā visiem puišiem ir džinsi kājās. Ķermenis tajos tik blīvi iežņaugts, ka šuvju vietas var noturēties, vienīgi taupoties kustībās un elpošanā. Bet tādām biksēm atkal ir viena brīnišķīga īpašība: tās tūlīt spēj liecināt par jaunā cilvēka potencēm.

Bet ne nu pēc tā vien, ko gribēts ar džinsiem izcelt, var spriest par kāda puisieša spējām. Lai gan vāciešu klasiskais teiciens, ka drēbes «taisa» cilvēku, arvien ir spēkā, pārlieku uz tām paļaujoties, var aloties. Bet manas rēķinvedes, jaušu, dedzīgi skaita uz saviem kauliņiem, kādas vērtības ir tādā jaunā, naktij uznākot, atrastā puisī, un visas atrod pašus augstākos skaitļus.

Drīz vien uguns pavardā iekurta pa otram lāgam, nosmaržo kafija, un es dzirdu maigu šķindoņu virtuvē, kurp drīz tiek aicināts atnācējs. Puisis aiziet, uzmetis man drusciņ tā kā nožēlas, drusciņ pārākuma skatu, un uzkrītoši galanti aizver noķēpātās durvis, kas tikai ar gudru ziņu turas ciet.

Reiz vidusskolas gados es Vidzemes mežā sasē-ņoju brangu tiesu apšu beku. Dzīvodams internātā un neprazdams lāgā ar pannu rīkoties, iedevu bekas savai klases biedrenei, domādams, ka viņa, tās sagatavojusi, aicinās mani mieloties, bet viņa salūdza uz vakariņām savus draugus un, skaļi triekdama (varbūt pat ņirgādamās!), noēda sēnes, par manu ēstgribu zinis nelikdamās. Līdzīga jutoņa man ir tagad: tā vien liekas, ka smaržo taisni manis pirktā kafija un, ko zini, brūnais, kūpošais šķidrums saliets manas vecmāmiņas Bavārijas tasē, ko parasti vedu līdzi, lai, no ģimenes prom būdarriš, matītu kaut drusciņu no mājas gaisotnes.

Runas papriekš ir klusas, tikko jaušamas, vēlāk top ska]ākas, tomēr ne mirkli nekļūst traucējošas. Par savām rakstvedēm galvot nevaru, bet puisim ticu — viņš jau nu nebūs degvīna pudeli no azotes ārā vilcis, ja jau tik dedzīgi apliecināja savas nedzērāja priekšrocības.

Raugu lasīt iesākto grāmatu, bet gluži kā viņbrīd magnetofons tagad mani traucē mazliet aizturētās versmīgās runas* kurās tāpat dzirdu asiņu sakaitē-šanos. Bet mazais gaitenis mani šķir no virtuves tiešajām ietekmēm, un es varu rimties savā gultā, līdz acis pieveic miegs, jo diena nav jau grāmatvedības grozāmkrēslā nosēdēta, bet nolīkņāta Alaves malas biešu gabalā.

Meitu atgriešanos no virtuves es pamiegā dzirdu gan, tāpat arī liepājnieka iegulšanos neērtajā, čīkstošajā gultā un viņa klusu nopūšanos, kas saplūst ar garāmskrejošā vilciena smagu stenēšanu.

Un tā katru vakaru. Papriekš tādā kā steigā tiek izvārīta pirmā kafija, padzerta bez īpašām sarunām (jo ko nu daudz pierunās tie, kas kopā nosēdējušies kantorī un kopā līkņājuši biešu laukā!), pēc tam ir maza pauze, bet bez «Boney-M» mūzikas. Meitas, man liekas, savā istabā klusi koncentrējas lielajam vakara uzdevumam un pārdomā, ko sacīt, kā uzņemt mīļo Liepājas viesi, kas no saviem šofera pienākumiem pārrodas stipri vēlāk nekā mēs no saviem biešu darbiem.

Un tad viņš ir klāt. Ar lēnām lūša kustībām (pirms kampiena! es domāju) puisis noliek dienas drēbes un pārvelk citas. Atkal viņam kājās ir zilpelēkie džinsi ar baltām izdiluma vietām uz ceļiem, cisku pilnuma vietās un staklē, rāvējslēdzēja abās pusēs. Viņš neapšaubāmi ir skaists jauneklis, pat no

otra vīrieša pozicijām veroties, un varu iedomāties, cik dziji meitu sirdis skar viņa lēnīgais, maigais, taču reizē svēlais skatiens. Kad jautāju, kā puisim klājies, viņš atbild, ka teicami. Protams, kur gan tādam zaļoksnim lai klātos slikti! Un nav viņš vēl ne lāgā man izstāstījis, kā braucis uz Jelgavas cukurfabriku un kā strīdējies ar Krimūnu pavārēm, kad tās viņam desertā devušas saldinātu biešu sulu, ko puisis asprātīgi dēvē par «margancovku» (patiešām, šā famozā kulināru marka arī man atgādina zilo graudiņu šķīdumu, ar kādu sieva reizēm mazgā sastāvējušos gaļu), jā, pusvārdā pārtrauktus, mūs izšķir meitas, aicinādamas zēnu virtuvē. Tur viņam nebūs vis jādzer negaršīga, jebšu saldināta, biešu sula, tur viņam tiks viss, ko labā virtuvē labas saimnieces spēj pagatavot. Ne velti manas dāmas pēc darba devās vēl veikalā sapirkties vafeles, konfektes, sieru un baltmaizi. Es jau jūtu siera grauzdiņu smaržu spiežamies cauri divējām durvīm, un man no tām ir jāglābjas Zemgales nakts dzestrībā. Paveros zvaigžņotajās debesīs, Greizie Rati stāv, kā sagatavoti braucienam, bet neviena mani neaicina tajos sēsties, un man atliek vilkties tik atpakaļ savā gultā.

Un atkal tāpat kā viņnakt četrreiz nopland baltais padošanās karogs. Taču uzvarētājs tam nepieskaras (vai nejūt gandarījuma?), liekas savās cisās un pārvelk sejai pāri jauno segu, ar kādām mūs saimnieki gods godam apgādājuši.

Otru un trešo, un vēl vienu nakti tāpat, līdz nedēļa ir cauri/ un mēs pošamies uz Dobeli, lai svētdienu katrs pavadītu savā mājā. To atlikušo talkas nedēļu tad vieglāk būs nostrādāt.

Esam jau sakravājuši savas ābolu somas un skatāmies pulkstenī, lai nenokavējam Dobeles autobusu, kad āra durvis atveras un tajās iestājas bailīgs, apjucis skuķis, nesaprazdams, vai pareizi ienācis.

Vai tad te Dzintars nebūšot sastopams.

— Būs gan, bet viņš pārrodas daudz vēlāk nekā mēs.

Ak kungs, kā pārvērtās manu meitu acis, cik drausmīgi smagi tapa viņu mirrēm svaidītie plaksti, ieraugot šo iesnaino atbraucēju, kas taujāja pēc Dzintara! Varbūt tā nemaz nebija viņa iecerētā, varbūt tā bija viņa māsa vai kāda cita radiniece, kas te nemaz nebija ieradusies iztraucēt jaukos kafijas vakarus. Lai nu kā, bet manas rēķinvedes bija kā dzīvības zīmes zaudējušas. Daudz laika apbrīnot puiša gaumi viņām nebija, jo nāca autobuss un mums vajadzēja posties uz piestātni.

Autobuss ir pārpildīts, un mums jāsastājas bariņā mašīnas pakaļgalā. Skatos meitu apjukušajās sejās un viežu tajās ņurdīgas skumjas. Bet darba nedēļa nīstajos laukos taču ir galā! Pēc divdesmit minūtēm mēs atkal visi būsim pilsētā. Pilsētā gan, bet meitenēm jau pilsēta pieder vēl tik vien, cik katram trotuāra deldētājam, katram kino gājējam. Savu vecāku mājas dzīvi viņas tīšprāt ir zaudējušas, rāvušās prom no zemnieciskas garlaicības, pilsētā ietikušas, bet palikušas vēl itin kā uz tās sliekšņa: dzīvo vai nu mūsu uzņēmuma kopmītnē, vai nomā kādu gultas vietu. Pie vecākiem viņas droši vien nebrauks, bet savās mītnēs kā mājās nejutīsies.

Raugos pēc kārtas jaunajās sejās un tagad tik pamanu, cik katra atšķirīga, cik savādāk katra pārdzīvo nedēļas notikumus. Un es pat nepapūlos vārdus iegaumēt, visas pavirši dēvēju par meitenītēm, it ka viņas būtu man kāda pakļauta kareivju rota. Bet ar visu cilvēcisko atšķirību visās ir gluži dzeļošas ilgas pēc mājām, pēc rūpēm par tuvu cilvēku. Dzintars bija tas, kas iesūca sevī sīvo ilgošanos. Dzintarā satecēja visas sievietiskās vēlēs vieglināt vīrieša dzīvi. Dobelē iebraucot, metu acis pāri Bērzei, kur zinu Hildas Vīkas namiņu stāvām. Tur savulaik akvareļos drūzmējās simtu simtiem tādu meiteņu, kas ar visu savu būtību pauda sāpīgu ilgošanos, reizēm vārdos nepasakāmu. Un man kļūst smagi tāpat kā manām biedriniecēm, kas brauc, nezinādamas īsti, kur izkāpt un kam viņas tik gauži apkrāvušās ar ābolu nastām.

Nākamās pirmdienas vakarā kafija smaržo, kā smaržojusi, bet tikai vienu reizi vien, Dzintars vairs mūsu mītnē neiegriežas. It kā no «Liepājas Metalurga» esot atbraukuši vēl kādi trīs šoferi talkā, un nu viņiem esot bijis jāierāda citas telpas. Mums jau nu kafijas pietiktu visiem četriem un krūzīšu arī, un vafeļu tāpat; grauzdiņi smaržotu ar četrkārtīgu spēku, dzīdami mani no istabas ārā Zemgales nakts rudenībā. Bet mēs nu sēžam katrs savā gultā bez mūzikas, bez sarunām un dzirdam tik, kā vilcieni dobji aizdun te Liepājas, te Rīgas virzienā. Viens, divi, trīs, četri... Es zinu, jūs skaitāt, meitenes, kā uz skaitīkļiem un gaidāt, ka ar kādu no tiem atbrauks pie jums zēni vai vismaz kaut ko atsūtīs.

Ēriks Kūlis PIRMAIS EKSĀMENS

Vējš rausta mūsu apģērbu, motocikla motora dārdi dzen cauri ķermeņiem ātruma trīsas, un jaunās, zaļojošās liepas abpus šosejas zib mums garām.

— Viens ķīseļkrāsas žigulis ilgojas aplūkot mūsu pakaļējos riteņus! — trokšņus pārkliedzot, es saucu. — Vai sagādāsim viņam to prieku?

— Ha-hā! — iegavilējas Jānis. — Par to mēs varam parūpēties!

Viņš pagriež gāzes padeves rokturi, un mūsu urāls raujas uz priekšu kā reaktīvais šāviņš.

— Šitādas mantiņas dēļ ir vērts beigt vidusskolu, — ieņemot vietu šosejas labajā pusē aiz apdzītās mašīnas, Kubs mums jautā: — Vai ne, ce-rebrum?

Kubs jau kādu gadu ir sasities ar latīņu valodu. Fantazē par medicīnas institūtu un sauc mūs ar Jāni par cerebrum — lielajām smadzenēm.

— Pats par sevi saprotams, — es atbildu, kaut gan šī palietotā urāla dēļ mēs visi trīs vairākas vasaras strādājām kolhozā un naudu bāzām zeķē kā pēdējie budži un skopuļi. Brīžiem pat kļuva neērti pašiem no sevis.

Mani senči nav tik bagāti, lai atļautos savam vienīgajam dēliņam dāvināt šitādu kilometru rijēju. Kubam pie dzīvības ir tikai māte, bet Jankam mājās bez viņa večiem vēl pie galda sēžas trīs brāļi un divas māsas. Rets gadījums mūsu republikā, vai ne?

Desmitajā klasē, kad katrā kārtīgā indivīdā sāk mosties ilgas pēc rūcoša un ripojoša privātīpašuma, kas ir lielāks par mopēdu, mēs vienojāmies, ka pēc vienpadsmitās klases beigšanas uzdāvināsim paši sev motociklu ar blakusvāģi un trieksimies riņķī pa dzimto zemi, kamēr vien mums neuzradīsies skuķi. Jo, lai cik spēcīgs būtu motors, mums un meitenēm uz motocikla tomēr vietas nepietiktu.

— Vakar šai laikā mēs vēl sēdējām pie Izrakteņa un grauzām spalvaskātus, — iekārtojies blakusvāģī ērtāk, es atgādinu.

— Jāni viņš gandrīz izšūpoja cauri! — kliedz Kubs. — Vai nav ķeceris? Pēdējā eksāmenā!

— Sis fakts vēl nav aizmirsts, — atsaucas Jānis. — Zvēri pie Izrakteņa gludā galvaskausa!

— Tev vajadzēja vakar izlaiduma ballē aicināt viņu uz dueli ar galda dakšiņām, — es saku, — tas būtu bijis varen gastronomisks skats!

— Nē! — atbild Jānis, apdzīdams divus riteņtraktorus ar milzīgiem siena vezumiem. — Man padomā ir daudz smalkāki atriebības paņēmieni!

Izraktenis ir mūsu vēstures un sabiedrības mācības skolotājs, vienas lielas kaislības dedzināts vecpuisis. Viņa kvēlā mīlestība pieder seno kuršu pilskalniem un ugunskapiem. Izraktenis nakts vidū būtu ar mieru kājot pasaules gabalu, lai tikai viņam rastos iespēja parakņāties zemītē. Ļautiņi no laika gala uz tādiem fanātiķiem lūkojas pārākuma apziņā.

Viņiem drošāks šķiet zelta vidusceļš, tas taču ir tik pārbaudīts un stabils, ejot pa to, par tevi neviens nesmiesies, nevienam tu neliksies ķerts.

Bet skaudība kaut kur dziļi tomēr gruzd, jo zemapziņā ļautiņi jūt, ka tieši ķertie atradīs vēl citus ceļus un ka viņi, remdenie, pēc kāda laika arī tos uzskatīs par drošiem un stabiliem.

Pareizāk sakot, Izraktenis, īstajā vārdā Jēkabs Puķe, bija mūsu skolotājs, jo kopš vakardienas reizē ar gatavības apliecības saņemšanu mums sākās Jaunie laiki.

— Cerebrum, ko es redzu! — auro Kubs. — Es redzu rajona mēroga pilsētiņu Jundagu. Vienpadsmit-tūkstoš iedzīvotāju, finiera rūpnīca, ražošanas apvienības «Latvbithim» filiāle, divas vidusskolas, trīs restorāni un četri alus bāri!

— Septiņdesmit seši kilometri vienā stiepienā! — Jānis atbild. — Ai, cik tālu gan mēs esam no dzimtā šūpuļa!

— Kādēļ tu klusē, mazais? — Kubs, uzbliežot manai ķiverei ar plaukstu, apjautājas. — Atklāj savus stratēģiskos plānus. Varbūt tie ir ņemami vērā.

— Liec mazo mierā! — atsauc Jānis. — Viņš ir saslimis ar nostalģiju smagā formā.

— Neuzminēji, es patlaban atcerējos tavu lūdzošo skatienu latviešu valodas eksāmenā.

Brīdi mūs vizinājis pa mazpilsētiņas ielām, Jānis ar slaidu loku piebrauc pie vietējas sakaru nodaļas.

Viņš izslēdz aizdedzi, un pēkšņi apkārt sāk šalkt koki, vītero putni, kaut kur skan izkapts asināšana.

— Ejam iekšā! — mūs mudina Jānis. — Cerams, ka no šejienes ir iespējams nosūtīt telegrammu.

Pasta nodaļas abi logi aizauguši kupliem vīteņaugiem, un telpā valda maiga krēsla. Translācijas skaļ-runītis atskaņo kādu mūsdienu komponista skaņdarbu. Uz disonējošas orķestra spēles fona asas, nervozas klavierpartijas taktis, neritmiski timpānu dārdi, sāpēs čokurojošas vijoles dvēseles kliedzieni. Gods un slava orķestra mūziķiem! Ir jābūt talantam, lai spoži nospēlētu veco klasiķu melodiskās simfonijas, bet ir jābūt spēcīgam talantam, lai nezaudētu kontaktu ar pārējiem izpildītājiem šāda darba atskaņošanas laikā.

Pie lodziņa naudu skaita drukna pusmūža sieviete noputējušiem zeķzābakiem kājās.

— Ņem, meitiņ, — viņa saka, ošņādama pasta nodaļām tik raksturīgo karstas zīmoglakas un papīra smaržas piesātināto gaisu. — Te ir piecdesmit rublēnu. Es jau cenšos katru mēnesi nosūtīt savam Gvido uz armiju kabatas naudiņu.

Pasta darbiniece atļaujas mazliet pasmaidīt un, pārskaitījusi naudu, apzīmogo veidlapu.

Mēs ar Kubu saskatāmies.

— Jūtu līdzi jūsu dēlam, — izjusti saka Jānis savā specifiskajā mācītāja tenoriņā, kāds viņam uzrodas ikreiz, kad skolā nākas atbildēt vārgi sagatavotu sturīdu. Mums ar Kubu pakrūtē kņud smiekli.

— Par ko tad? — aši apsviedusies, jautā Gvido mamma. — Vai jūs domājat, ka ir maz?

— Nē, — atbild Jānis. — Bet koridori viņam tomēr jāmazgā pašam. Jūs zināt, kādi armijā ir koridori? Lai dievs stāv klāt! Varu dot padomu, — Jāņa balss pāriet konfidenciālā čukstā, — aizbrauciet uz dēla dienesta vietu un tā labi mīļi palūdziet ģenerālim, lai atļauj jums mazgāt un bonierēt Gvido Vietā.

Sieviete aizdomu pilnu skatienu urbjas Jānī, bet viņa sejā jaušas dziļa nopietnība. Viņa sejā pat saskatāmas vieglas skumjas.

Mēs ar Kubu dzelžaini turamies, bet visu izjauc pasta meitene. Viņas skanīgie smiekli nolīst pār mums kā ūdenskritums.

Sieviete pietvīkst.

— Vazājas apkārt te visādi! • — viņa nošņāc. — Tādus ērzeļus tikai pie siena vešanas!

Durvis noklaudz ar skaļu blīkšķi.

Jānis, piegājis pie lodziņa, palokās un saka:

— Mēs vēlētos nosūtīt telegrammu. Vai jums nebūtu nekādu iebildumu, ja es palūgtu jūsu rakstāmo?

— Lūdzu!

Mēs apsēžamies pie tintes traipiem izraibinātā galdiņa, un mūsu galvas saduras.

— Pie darba, veči! — Jānis noklikšķina skrots-zīmuli. — Šitā depeša būs Izraktenim. Iepriecināšu viņu ar svarīgām vēstīm.

— Tikai, lūdzu, būsim korekti. Aizmirsīsim drūmās vēstures lappuses un personīgos pārdzīvojumus.

— Ja labi padomā, mums katram vajadzētu ieturēt savu noteiktu līniju, — es runāju. — Izraktenim tomēr ir mugurkauls.

— Vertebralis, — paskaidro Kubs.

Uz veidlapas rindojas vārdi.

«Jundagas pilskalna rajonā, veicot zemes darbus, uzdūrāmies savādam cilvēkveidīgam skeletam. Gaidīsim jūsu konsultāciju.

PMK priekšnieks Lapiņš.»

— Izraktenim no telegrammas saņemšanas brīža sāksies neaizmirstami mirkļi, — paskaidro Jānis, rakstot adresi, — vajag cienīt asu pārdzīvojumu brīžus. To cilvēka dzīvē ir tik maz.

— PMK priekšnieks nav Lapiņš, — skaitot vārdus, saka pasta meitene, — viņa uzvārds ir Lapkēvics. Vai tur patiešām atrasts mironis?

— Sakaru darbinieki nedrīkst izpaust korespondenču saturu, — brīdinoši pacēlis pirkstu, skaidro Jānis, — cik man, lūdzu, jāmaksā?

— Dzīvīte, dzīvīte, — runā Kubs, aplūkojot meitenes smuidro augumu, — jums taisnība, Lapkēvics. Man šis uzvārds vienmēr nez kādēļ piemirstas.

— Es viņai dotu dažas balles vairāk nekā mūsu bijušajai mis vienpadsmitai cē, — pamanījis Kuba skatienu, čukst Jānis, — pavisam droši.

— Piekrītu, — Kubs klusi atbild, izgrābdams no zilā plastmasas šķīvīša sīknaudas atlikumu.

Mis vienpadsmitās cē godā mūsu klasē pirmo pusgadu noturējās skaistā Enita.

Cik nepastāvīga parādība ir cilvēku spriedumi, es domāju, atliek tikai mazliet izkustēt no vietējās vides un...

— Uz redzēšanos, — pagriezies saku meitenei maigi zaļajā puskrēslā, un mūsu skatieni sastopas,

— kad ... — Bet tad jūtu kājas atraujamies no zemes — un pēdējie vārdi noslāpst biedru smieklos.

Mēs esam uz ielas.

— Maza korekcija mūsu turpmākajā rīcībā, — teic Jānis, atskrūvēdams benzīna tvertnes vāciņu.

— Mums jābrauc uzpildīties. Ar tiem piecpadsmit litriem, ko šorīt mājās ielēju, būs par maz.

Iedārdas urāla motors. Man šķiet, ka notrīs pat mežvīniem noaugusī pasta ēkas fasāde. Nav vēl Jānim īstas motobraucēja prakses, nav. Gāž virsū gāzi vietā un nevietā.

Atvērtajā logā parādās pasta skuķēna biželes. Jānis lepni izslējās un nosūta meitenei gaisa skūpstu. Viņa parāda garu degunu. Es smejos un paceļu īkšķi.

— Parādi man vienu pilsētu mūsu republikā, kura nebūtu izrakņāta siltumtrases grāvjiem un kanalizācijas tranšejām, un es mūsu spēkratam gādāšu benzīnu līdz mūža galam, — runā Jānis, aiz pagrieziena ieraugot apbraucamā ceļa zīmi un samazinot ātrumu, jo abās pusēs braucamajai daļai slejas smilšu kalni. Pēc kilometra ieraugām benzīna uzpildīšanas staciju. Žiguļi visās varavīksnes krāsās, dažas krosa mašīnas, pāris volgu, viens lielais «Sovtransauto» furgons.

— Vajadzēs gaidīt, — izrāvis aizdedzes atslēgu, runā Jānis. — Sājā benzīna oāzē sapulcējušies daudzi izslāpuši dzelzs kamieļi.

Visi seši benzīna sūkņi strādā bez atelpas, un uzpildīšanas šļūtenes alumīnija uzgalis iet no rokas rokā.

— Tev der septiņdesmit sestais? — pašizgāzēja šoferis jautā aizmugurē stāvošam volgas vadītājam.

— Mans auto nav izvēlīgs, — atbild pirmā izlaiduma volgas īpašnieks, — kas par lietu?

— Ķer šļūteni, lej savējā, — runā zila vadītājs. — Iedevu talonu par simts litriem, bet man iegāja tikai septiņdesmit.

Volgas saimnieks satver uzgaļa rokturi.

— Tūlīt iedošu talonus.

— Nesmīdini tautu! — pašizgāzēja šoferis saka, nozilinādams baltu zobu rindu, un noblākšķ kabīnes durvis. Zils, izgrūdis dūmu mākuli, strauji aizripo.

Mums priekšā stāv divi tumšzili luksa žiguļi. To īpašnieki, atvēruši durvis, dzīvi sarunājas. Tad pirmajam nāk kārta piebraukt benzīna sūknim. Viņa biedrs seko. Nelaime nenāk brēkdama. Aizmugures igulis laikā nenobremzē, un abas skaistās mašīnas salecas. Uz eļļainā asfalta birst lukturu stikli.

N<

— Stulbais idiot! — auro priekšējās mašīnas šo* feris, izlēcis ārā. — Bremzes tavai kulbai laikam ieriktētas smukuma pēc?! Tas tev dārgi maksās!

— Nenāk ne prātā! — atcērt otrs īpašnieks. — Pašam ari jāmāk braukt!

Abi vīri satiekas aci pret aci, un pirmais no viņiem atvēzējas.

— Te nu bija! — pārējie šoferi smejot runā. — Abi lielie draugi!

No benzīna uzpildīšanas stacijas mēs aizbraucam tikai pēc pusstundas. Mums vajadzēja parakstīties kā lieciniekiem autoinspekcijas sastādītajā protokolā, jo pārējie šoferi, uzņēmuši degvielu, aizbrauca.

— Dzīvīte, dzīvīte, — pēc brīža atkal ierunājas Kubs.

Motors dzied ceļa dziesmu, mēs drāžam uz priekšu ar deviņdesmit kilometru ātrumu un domājam katrs savu domu.,

Tad es saviem biedriem sāku stāstīt atgadījumu par kādu ieslodzījuma laiku izcietušu puisi, kuru pirms pāris nedēļām redzēju Saulkalnes autobusā. Sēdēja pašā priekšējā sēdeklī, viņam rokās bija piecpadsmit tumšas rozes, viņa drēbes smaržoja pēc dezinfekcijas, un viņš sēdēja kā uz skudru pūžņa. Bet Saulkalnē pat autobusa šoferis izlamājās, redzot šī puiša seyas izteiksmi, kad tas, velti izgaidījies, iegrūda ziedus pirmajā atkritumu kastē.

— Draņķīga sajūta, — saka Jānis. — Es negribētu būt viņa vietā!

— Viņa vecāki varbūt pa to laiku miruši, bet meitenei apnika gaidīt, — es skaļi prātoju.

— Laikam ir nāvīgi grūti būt īstam cilvēkam, — domīgi saka Kubs.

Es uzceļu kājas uz telts somas, kura atkal atkūņo-jusies līdz manim, un kāri lūkojos garāmslīdošajā zivju dīķī. Kā derētu nopeldēties!

— Kādu mirkli jāatpūšas! — pēc dažu stundu braukšanas pēkšņi paziņo Jānis un strauji nogriežas uz šaura lauku ceļa. Pēc brīža apstājamies un iekrītam klusumā kā akā.

Guļam garajā zālē un lūkojamies debesīs. Visapkārt vējā šalc dzeltenās madaras, vībotnes, baltais āboliņš. San bites.

— Viena diena zem šiem mākoņiem mežmalas zaļajā zālē rada pārliecinošāku priekšstatu par dzimteni nekā sešus gadus mācīta ģeogrāfija, — prāto Kubs, noplūkdams smilgu.

— Tāpēc jau bērnudārza audzinātāja mazos ved pastaigā uz parku, — Jānis secina. — Lai dzimtene viņiem neasociētos ar piena pudeli vien.

Mums pāri, spārniem švīkstot, aizlaižas stārķis, un Kubs mani rausta aiz rokas.;

— Celies sēdus, citādi svētelis tevi noturēs par zaļo vardi un aizstieps saviem bērniem!

Tad viņi abi apmierināti smejas.

Vai tā mana vaina, ka augumā esmu padevies mazliet īsāks par saviem biedriem — īstiem mākoņ-stūmējiem? Kuba salmu krāsas cekuls atrodas metru astoņdesmit astoņu centimetru attālumā no viņa četrdesmit piektā izmēra importa sandalēm, bet Jānis vēl ir sprīdi garāks. Fizkultūras stundā viņa matu ērkulis grozās tālu ierindas labajā flangā.

Pats par sevi saprotams, viņi abi spēlē bas-ketu pilsētas jaunatnes izlasē. Nespēju iedomāties, kam es šiem Goliātiem esmu vajadzīgs, jo, izņemot mūžīgo vilkšanu uz zoba, citu neko no viņiem neesmu sagaidījis un nesagaidīšu.

— Mazais neizpilda savas tiešās funkcijas, — saka Kubs, kad abi ir beiguši uzjautrināties. — Jāni,

šķiet, mēs viņu ekspedīcijas sākumā ievēlējām par provianta nodaļas pārzini? Mans vēders stāsta, ka tā tas ir. Aizej, mazais, un atstiep no motocikla mūsu kopējo mugursomu. Ari tev pašam nenāktu par ļaunu iebaudīt vienkāršas, bet kalorijām bagātas ceļotāju pusdienas.

Kad esam ieturējuši, kā Kubs pirmīt sacīja, vienkāršās, bet kalorijām bagātās pusdienas, sastāvošas no dažādiem sviestmaižu variantiem un sasilušas limonādes, Jānis ierunājas:

— Interesanti, ko par abiem mašīnu īpašniekiem tur benzīna uzpildīšanas stacijā teiktu Izraktenis, mūsu cēlā dvēsele?

— Privātīpašums ir trīsreiz svētāka lieta par draudzību. Draudzība ir jēdziens, bet žigulis ir taustāma manta.

— Puiši, ņemiet viņus ciet un ievietojiet formalīna šķīdumā, lai saglabājas nākošajām paaudzēm kā uzskates līdzeklis! — Kubs zemā balsī saka, atdarinādams skolotāja Puķes basu. — Tā viņš teiktu! Atcerieties, cerebrum, kā Izraktenis ārdījās toreiz, kad mums skolā rādīja dokumentālu filmu par vilku šaušanu no helikopteriem?

...Vilks skrien pa bezgalīgo tundru, visapkārt tikai sniegs un debesis, bet dārdošais briesmonis virs galvas nāk aizvien tuvāk. Vilks saņem pēdējos spēkus, viņš jau ir ievainots, putas krīt no zvēra purna, dzīvnieka acīs ir izmisums un nāves bailes, bet mednieks heljkopterā gaida brīdi, kad varēs gaili nospiest otrreiz... Toreiz modē bija uzskats, ka, pilnīgi iznīcinot vilkus, palielināsies briežu pieaugums. Vajadzēja paiet gadiem, lai mēs apjēgtu šīs kampaņas muļķību, bet Izraktenis jau toreiz to saprata. «Bērni,» viņš teica, «jūs redzat nežēlības paraugstundu no cilvēcības viedokļa un esat liecinieki noziegumam pret dabu.» Tad viens no klātesošajiem skolotājiem no-

sauca viņu par izrakteni, par indivīdu, kurs neprot racionāli domāt.

No tā brīža skolotājs Puķe kļuva par Izrakteni.

— Pie velna, jā! — mani atgriež īstenībā Jāņa sauciens. — Atceros! Mēs toreiz mācījāmies trešajā klasē! Todien es vēl dabūju divnieku aritmētikā! Un pēc stundām, ejot mājās, mēs atradām rubli un no-ēdām saldējumos!

Kubs, domīgi košļājot smilgu, guļ un klusē.

— Ehei, — iesaucās Jānis, — jūs guļavas! Uzminiet, ko es par visu vairāk šobrīd vēlētos? — Viņš ietur pauzi kā pieredzējis orators un pats atbild:

— Es vēlētos, lai pa šo jauko un smaržīgo pļavu pie mums nāktu glīta meitene ar aukstām bērzu sulām briesmīgi lielā māla krūzē!

— Un viņai mugurā nebūtu nekas cits kā vienīgi bikini, lai tu varētu papriecāties par meitenes brūni iedegušo ādu, vai ne? — Kubs apjautājas.

— Nelaimīgais, — atbild Jānis, — tā varētu būt arī simtgadīga večiņa, jo šobrīd man patiesi slāpst!

Viņš izvelk no savas noplukušās ādas jakas iekškabatas tranzistoru, un ieskanas mūzika.

— Nenobaidi bites āboliņa laukā, — saka Kubs,

— piegriez mazliet klusāk. Bitēm jāstrādā no agras jaunības līdz sirmam vecumam. Bitēm nav bijusi laimīga un bezrūpīga bērnība kā tev, topošais fizkultūras institūta reflektant.

— Visi jau negrib mācīties par ginekologiem, — ļoti miermīlīgā balsī ierunājas Jānis. — Kādam jārūpējas arī par to, lai mācītu jauno paaudzi, kā labot mūsu sasniegtos rekordus.

— Medicīna tev ir tumša bilde, — Kubs secina,

— es, biedri, stellēšu kopā kaulus taviem rekordu labotājiem.

— Ja pieļauj iespēju, ka tu izturēsi konkursu mediķos, — bilst Jānis, atlaižoties guļus un uzliekot tranzistoru uz krūtīm.

— Tikpat labi to var attiecināt arī uz tevi, — bilst Kubs un noplūc zāles drīksnu. Atskan sulīga gaiļa dziesma.

— Un tu, mazais, — Jānis pievēršas man, — tu, saprotams, mācīsies par dzejnieku vai kaut ko tamlīdzīgu. Tavai dvēselei ir tāds aicinājums, vai ne? Tu visas lietas un parādības uztver ar nevainīga bērna acīm. Tas dzejniekiem ir raksturīgi. Es vienu tādu jauno dzejnieku pazīstu, kaimiņos dzīvo. Viņa sieva mīlējās ar autoservisa atslēdznieku, kurš viņiem laboja mašīnu, bet dzejnieks tik rakstīja dzejoļus par mīlestību.

— Ne tā ir īsta sieva, ne tas ir īsts dzejnieks, — rezumē Kubs, — viņiem ar steigu jāšķiras.

— Es domāju, ka dzejniekiem ir sava pasaule, kurā tie dzīvo, — Jānis runā.

— Klapes tādam ir uz acīm, nevis sava pasaule, — dedzīgi teic Kubs, — ko tu par to saki, mazais?

— Jaunie varoņi, jūs rakņājaties citu dzīvēs kā savās kabatās, — es skaidroju. — Jūs laikam esat saslimuši ar atslēgas cauruma slimību!

— Redz tik, kādu diagnozi mums uzstādīja? — Kubs jautā Jānim, un abi samirkšķinās.

Es zinu, ko tas nozīmē, un, uzrāvies kājās, jožu, ko nagi nes, uz krūmu pusi. Es negribu tikt mētāts pa gaisu kā matracis un pielieku visas pūles, lai izbēgtu no abu milzeņu dzelzs ķetnām. Skolā simts metru skrējienā kādreiz biju otrais, bet šobrīd jūtu, ka uzstādu jaunu rekordu šajā distancē. Vajātāju soļi dun aizvien tuvāk un tuvāk.

— Jāni... — es dvešu. — Kubiņ ... es jums uzrakstīšu sa ... sacerējumus iestāju eksāmeniem!

— Ahā! Oho! Nobijies gan!

Zariem brikšķot, mēs kā briežu bars izauļojam cauri jaunaudzei, un pēkšņi mūsu priekšā stāv vecs vīrs ar grābekli rokās. Aiz viņa plešas siena spailes, tālāk saulē mirgo zila ezera b]oda.

— Āre! — nemaz nesatrūcies, runā vīrs, un viņa kaparbrūnajā sejā uzrodas aizdomīgs smaids. — Es jau domāju, ka akurāt derētu tādi dūšīgi palīgi. Vai jau ilgi jožat, ka esat tā aizelsušies?

— Vecotēv! — es ierunājos, atguvis elpu. — Mēs saderējām, kurš pirmais aizskries līdz ezeram.

— Vai tad no pašas pilsētas cilpojat? — vīrs lēnīgi apjautājas, mūs aplūkodams. — Varbūt gribas padzerties?

— Būtu ļoti svētīgi.

— Āre, tur pie tā bērziņa ir kannele ar skābputru, — vecais vīrs skaidro. — Ja ģeld tāda manta, lejiet tik iekšā!

— Skābputra? — es iesaucos. — īsta skābputra?

Vecais kaut ko vēl saka, bet es jau esmu pie bērziņa un kanniņa ir manās rokās.

0-o, skābputra, dievu spirdzinājums vasaras svelmē! Dzeru lieliem malkiem un jūtu, kā pielīstu ar skāņu, veldzējošu vēsumu.

— Gana, mazais, — dzirdu Kuba miermīlīgo balsi.

— Apžēlojies par savu veselību!

Kanniņa neglābjami attālinās.

— Paldies, biedri kolhozniek! — izjusti saka Jānis, kad. tukšais trauks, klusi grabēdams, atsitas pret bērza stumbru. — Tas nāca īstajā brīdī!

— Neāksties! — es klusi saku, iebukņīdams Jānim.

— Ņem par labu, dēls, — sirmgalvis atbild.

— No kurienes tad būsiet, dūšīgie putras strēbēji, un vai dikti steidzaties?

— Vakar beidzām vidusskolu, vecotēv, — paskaidro Kubs, — bet šodien apceļojam dzimtos novadus. Ar motociklu.

— Pa trijiem? — zemkopis jauta. — Tad jau ar

blakusvāģi?

— Ir tāds variants! — lepni atbild Jānis. — Iet

ka zvērs!

— Vai mamma nopirka? — sirmais virs jautā, lū-kodamies Jānim acīs.,

— Neuzminējāt! — Jāņa balsī es saklausu triumfu. — Paši nopirkām. Pa trijiem. Sakrājām naudu un nopirkām.

— Ko tu nesacīsi! — brīnās sirmgalvis. Viņa balsī es saklausu atzinību.

Jānis pietvīkst.

— Manā šķūnītī šim vietas būs diezgan! — vīrs runā tālāk. — Iestumiet iekšā un pie reizes paņemiet vēl kādus grābekļus un dakšas. Par palīdzēšanu vakariņās būs zivju zupa un pārgulēšana svaigā sienā. Ar mieru, tēvaiņi?

Kubs dziļi ievelk plaušās gaisu un tīksmi saka:

— Kas par, paceliet rokas!

Sirmais vīrs, apmierināti krekšķot, pacilā savu mūžveco, saules svelmi un rudens lietavas pārcietušo platmali un teic:

— Es jau tā rēķināju. — Viņš pagriežas un rāda mums uz koku pudurī noslēpušos viensētu, kuru līdz šim nebijām pamanījuši.

Atkal izbrienam cauri jaunaudzei un sēžamies motociklā.,

Pēc desmit minūtēm esam klusā lauku sētā. Pagalma mauriņā pastaigājas vistas, kūtspriekšā, uz vadiem šasēdušās, vidžina bezdelīgas, milzonīgā ozolā ligzdā klabina stārķis.

— Cerebrum, mēs esam nonākuši pagājušā gadsimta zemnieku viensētā.

— Te varētu pamatīgi iekārtoties, — atbild Jānis, — rijā es ierīkotu restorānu un alus bāru, dzīvojamā ēkā un klētī izveidotu telpas pārgulēšanai, kūtī biljarda zāli, bet malkas šķūnītī varētu iekraut tukšo taru. Kolhozs naudu grābtu lāpstām. Palūriet, veči, kādi apstākļi — mājas pakalnā, dzimtās zemes pei-zāža redzama kilometriem tālu! Ezermalā varētu uzcelt laivu iznomāšanas punktu un peldvietu...

— Pietiek, biznesmen, — Jāni pārtrauc Kubs.

— Tev tikai visur krogus un restorānus! Ļauj taču papriecāties par īstu lauku sētu!

— Redz, malkas šķūnītim durvis vaļā, — es runāju, — vecajam nemaz nav bail, ka viņu var apzagt!

Kubs palūkojas manī ar neviltotu interesi.

— Tu, Kub, esi nenovīdīgs radījums, — saka Jānis, — es tikai vēlos, lai arī pārējie cilvēki varētu priecāties par lauku sētu. Bet kas uz šejieni brauks, ja te nebūs ne stiprāka padzēriena, ne visādu citādu izdarību?

— Tad jau labāk te ierīkot starpkolhozu profilaktoriju alkoholisma ārstēšanai, — ierunājas Kubs,

— vieta ir klusa un skaista.

— Es jūtu, ka runā topošais mediķis, — saka Jānis, — tātad runāt tālāk ir veltīgi. Dakteri tev pierādīs, ka tu zaudēsi desmit gadu no savas dzīves, ja laikā neapgriezīsi kāju nagus.

— Paver platāk šķūnīša durvis, mazais, es stumju iekšā dampi!

Zem mūsu kājām brīkšķ skaidas, zemu pār galvām izdrāžas bezdelīgu pāris. Cauri dēļu šķirbām kā zelta zobeni šķūnīša silto puskrēslu šķeļ saules stari. Smaržo žūstošas malkas grēdas un zāļu tēju virtenes gar sienām.

— Kub, ķer dakšas! — Jānis, atradis stūri, kurā saslieti darba rīki, izrīko. — Mazais, še grābeklis!

Velns, kādi šiem instrumentiem gludi kāti, patiešām kā nopulēti! Tā, un tagad dodamies šim individuālistam samest viņa sienu! Varbūt vakarā atklāsies, ka viņam ir dikti smuka mazmeita.

Mēs izejam no šķūnīša, kuru ar savu elpu jau pie-dvašojis mūsu kilometru rijējs, un Jānis durvis noslēdz ar motocikla drošības slēdzeni.

— Tomēr baidies? — Kubs ironiski jautā. — Baidies, ka godīgie lauku cilvēki nesadomā pavizināties ar mūsu braucamo?

— Nē, — atbild Jānis, bāzdams kabatā spožo atslēgu, — es baidos, ka tu mums nepamūc no veselīgām nodarbībām svaigā gaisā.

— Velns, kas jums abiem lēcies! — es saucu. — Saules dūrienu esat dabūjuši, vai?

— Labi, labi, mazais! — samierinoši rūc Kubs, ieraudzīdams veco vīru, kurš, roku pie acīm pielicis, lūkojas uz mūsu pusi.

— Nepiekrāpāt tomēr mani, — sirmais zemniek-vīrs runā. — Nu kā tad ir — vai grābekli šodien redzat pirmo reizi mūžā?

— Otro, — atbild Jānis, — pirmo reizi redzēju brīvdabas muzejā.

Mēs ar Kubu klusējam. Jānis jau tā gāž ūdeņus par trijiem.

— Nebūs tik traki, — lauku vīrs runā. — Tikai nevajag spiest grābekli pārāk stipri pie zemes. Gan viss būs kārtībā.

Tā gan. Viss kārtībā, vecais bija solījies, bet, kad ir pienācis vasaras novakars, mūsu kailās muguras deg kā elles liesmās. P|avā cita aiz citas pacēlušās smaržīgā /siena kaudzes, un saimnieks nespēj slēpt apmierinājumu.

— Viens es būtu rāvies vēl pāra dienas, — viņš saka. — Paldies, puikas!

— Vecotēv, — ierunājas Jānis, — bet kam vajadzēja tā ņemties? Vai tad jums ir tik daudz lopu?

Sirmais vīrs mirkli vēro Jāni un tad saka:

— Nē, pašam lopiņu nav. Bet kolhozā šitais ir pats karstākais siena laiks. Esmu vecs, barā mani vairs neņem, bet te pašā acu priekšā pāraug zāle. Ko tu darītu manā vietā, puis?

Jānis parausta plecus.

— Rit iešu pie priekšnieka, un viņš acis vien iepletis, kad sacīšu: «Meža pļavā tevi gaida trīs traktora kravas laba siena.»

Jānis joprojām klusē, Kubs uz savām tulznām līmē kaut kādas lapiņas un izskatās varen pašapzinīgs.

— Nu, puisieši, — jauneklīgi draiski iesaucas vecais, — vai tad ezerā nemaz nekritīsiet iekšā? Es tikām iešu vārīt zivju zupu. Labi, ka man pagrabā no vakardienas iesālītas divas līdakas.

Kubs un Jānis peld kā delfīni. Es kuļos viņiem pa vidu. Tad man ienāk prātā doma izmērīt ezera dziļumu. Dzelmē ir krēslaini un šausmīgi drēgni. B-r-r... Noslīkt laikam gan ir nejēdzīgi skumji, es secinu un steigšus iznirstu.

Kad līdz apnikumam esam izpeldējušies, lēnā garā dodamies uz viensētu. Runāt negribas. Ezers, smaržīgā zāle, vēju locītie koki, mākoņi debesīs — tas viss ir neatkārtojams un neviltots.

Mēs smiedamies pieveicam katrs trīs šķīvjus zupas. Jūtu, ka varētu ēst vēl. Interesanti, ko sacītu mana māte, redzot šādu atavistisku ēstgribas uzplūdu?

Kubs lūkojas virtuves tumši nokvēpušajās spārēs ar tādu sejas izteiksmi, it kā vēlētos tās apdziedāt. Jānis ir nelabojams praktiķis. Viņš jautā, vai kungi nebūtu tik laipni un nenomazgātu savus šķīvjus.

Kad tas ir veikts, saimnieks ieiet istabā un atgriežas ar mandolīnu.

— Iesim, puikas, pasēdēt ezermalā. Es jums kaut ko uzspēlēšu, parunāsimies. Vasaras vakari ir gari.

Vasaras vakars ir pilns zemes elpas un smeldzīgu noskaņu. Mēs ejam uz ezermalu, un man nez kādēļ prātā nāk Mudītes izteiksmīgās acis, Ilonas skaistā balss, Agritas agri uzplaukusī sievišķība. Mūsu klases meitenes...

Ēnas jau kļuvušas garas, >un lauku klusums ir pārcilvēcisks. Mēs ejam soli solī gluži kā viena ģimene, gluži kā tēvs ar trijiem dēliem.

— Apmetīsimies te, — sirmais vīrs lēnīgi runā, nosēzdamies zālē. — Šitā ir mana vietiņa.

Jānis nogāžas garšļaukus tā, ka zeme nodreb. Kubs apskauj ceļgalus rokām un nogaidoši lūkojas saimniekā. Sirmais vīrs uzmanīgi noglāsta instrumentu, un sāk skanēt melodija:

... Virši zili, virši sārti...

Es lūkojos uz brūni iedegušajiem, rēpuļainajiem, mezglainajiem pirkstiem, kuri tur smalko plastmasas kauliņu, un brīnos, kā ar tādām rokām iespējams spēlēt mandolīnu.

Ezera līmenis ir tikpat rāms kā debesis. Ezera ūdeņos pludo rietošās saules stari. Vecā vīra sejā liesmo iekšēja kvēle, iekšēja uguns. Ja man galvā būtu cepure, es to noņemtu viņa priekšā. Te sēž mākslinieks.

Melodija apraujas.

— Puikas, tūlīt jūs redzēsiet numuru, — spēlētājs saka.

Viņš pasmaida un uzsāk melodiju par trim vītušām rozēm. Mēs klausāmies šo sentimentālo, kādreiz manas mātes jaunībā tik populāro šlāgeri, bet nekādus brīnumus neredzam. Vienīgais brīnums, ko dzirdu, ir Jāņa apslāpēts krāciens. Kubs satver viņu aiz matiem un sapurina. Jānis neizpratnē lūkojas mūsos samiegojušos skatienu, tad saldi nožāvājas un apveļas uz muguras.

Melodija beidzas, un vecais zemnieks, pacēlis gaisa rādītājpirkstu, saka:

— Tagad klausieties labi uzmanīgi!

Tikko dzirdami ezerā čab niedres, kaut kur tālāk, eivij lecot, noskan plunkšķis, netālajā birzī dzirdama miegaina putnu vīterošana, bet vairāk mēs arī nekā nesaklausām.

Bet tad sirmā mūziķa sejā atplaukst smaids. Jā, no ezera pretējā krasta atskan akordeona balss. Un gluži tā pati melodija — par trim vītušām rozēm.

— Kas par velna būšanu? — brīnās Jānis.

— Puikas, puikas, — domīgi runā mūsu saimnieks, — saprotams, kādreiz es biju tikpat jauns kā jūs. Un mans kaimiņš aiz ezera arī bija tāds pats. Un mēs abi mīlējām vienu meiteni. Kaimiņš viņu gribēja, es viņu gribēju. Ko darīt? Kaimiņš toreiz izgudroja, ka mums abiem jāiet uz sacensību. Kurš Līgo naktī zinās nospēlēt vairāk dziesmu, tas varēs lūgt meitenes roku. Mēs abi pēc lauku darbiem gandrīz caurām naktīm kā ķerti mācījāmies jaunas dziesmas. Katrs savā ezera krastā. Un Jāņu nakti gaidīja puse pagasta. Cik tad gara tāda vasara? Pienāca Jāņu nedēļa, bet še tev — kaimiņu iesauca zaldātos. Viņš bija jaunāks par mani, es kazarmu blusas baroju gadu atpakaļ. Jāņu vakarā Līga man atzinās, ka būtu nākusi pie manis, ja arī es zinātu desmit dziesmu mazāk par Juri, kaimiņu. Vai, puikas, es nenovēlu nevienam no jums armijā saņemt tādu vēstuli, kādu Jurim aizrakstīja Līga. No tā laika viņš Līgai vairs nerakstīja katru dienu, viņš nemaz vairs nerakstīja ...

Tagad Līga guļ kapu kalnā un mēs abi ar Juri te novakaros koncertējam. Katrs savā ezera krastā kā divi veci muļķi...

— Mjā ... — saka Kubs. — Cilvēku likteņi...

— Eh, uzraušu vēl kādu gabalu. Šis meldiņš mums ir labi pazīstams, tas ir tuvs simtiem tūkstošiem vīru.

... Cauri pilsētas vecajiem vārtiem..«

Vasaras mijkrēslis ieslīgst gaišā vasaras naktī. Nečab vairs ezerā niedres, nesasaucas putnu balsis. Sirmā galva ir lepni pacelta, kad mēs dzirdam —

... Lai Riga atkal dimdēt sāk...

Sirmais vīrs pievēršas mums.

— Puikas, es te visu vakaru koncertēju, bet jūs kā ūdeni mutē ieņēmuši. Uzraujiet kādu no savām dziesmām!

Mēs saskatāmies.

— Lai iet, — saka Kubs un braši iesāk dziesmu par pēdējo lapu. Tiekam līdz trešajai rindiņai un apklustam. Neviens no mums tālāk nezina vārdus.

— Raujam vaļā par to pilsētu, — ierosina Jānis, un mēs iedziedamies:

Tai pilsētai ir balti goda vārti, —

bet arī tālāk par pirmo pantiņu netiekam. Mūsu zināšanas beigušās.

— Varbūt kādu tautas dziesmu? — vecais vīrs jautā.

Mēs apklustam vēl vairāk, sastingstam kā akmens tēli.

— Latviešiem esot vairāk par divi miljoniem tautas dziesniu, — sirmais vīrs skumji saka un pieceļas.

Savādi gan, es domāju, mēs visi trīs zinām pašu valsts un desmitiem ārzemju estrādes ansambļu nosaukumus, zinām vārdos un uzvārdos populārākos solistus, — bet kas notiek ar mums, ja jānodzied kāda savas tautas dziesma?

— Nekreņķējieties, puikas, — ja nesanāk, nesanāk. Tagad jau citi laiki. Pilnas bodes ar visādu tehniku. Cilvēkam vairs nav jādzied neviena nots. Spēj tik klausīties. — Ir jau pavisam vēls. Jānis, žok|iem krak-stot, žāvājas. Es iztēlojos, kā mēs izklāsim smaržīgajā sienā uz kūtsaugšas vecā vīra dotās segas un...

— Savādi, — ierunājas Kubs, — kas tur meldros tā spīdinās?

Mēs pagriežamies pret ezeru. Viss ir klusu, ezera ūdeņi rāmi blāv.

— Tev, kā parasts, rādās, — pārmet Jānis,

— ejam gulēt. Nav nekāda Jāņu nakts.

Tajā brīdī aiz niedrēm atkal uzzibsnī uguntiņa.

— Ehē! — saka vecais vīrs. — Tur jau kāds bra-koņjers dur zivis. Kas ir, puikas, patrenkāsim šito bebri?

Zemnieka balss skan pavisam jauneklīgi.

— O, jā! — pirmais atsaucas Jānis, brīnums, kur palicis viņa miegainums. — Bet kā mēs tiksim viņam klāt?

— Vai tad vecajam nav savas laivas? Ejam tik lejā!

Aiz elkšņu pudura ir mazs līcītis ar krastā nostiprinātu laipu. Pie tās melnē laiva.

— Re, kur viņa stāv, mana Līga, — Pēteris silti saka. — Vismaz kaut kas sirdij tiek, ja laivu nosauc sievas vārdā.

Viņš sameklē alkšņu pudurī noglabātos airus, atslēdz laivas ķēdi, un mēs iekāpjam.

— Vai izturēs mūsu svaru? — apjautājas Kubs.

— Jānis viens pats sver veselu centneru.

— Tev, Kubiņ, ir piecsimts gramu mazāk, — atbild Jānis. — Nezinu, varbūt tas ir uz smadzeņu rēķina.

— Izturēs, — atbild laivas saimnieks. — Pērn Jāņos mēs braucām divreiz tik daudz cilvēku. Vīri kā siekstas.

Jānis ieliek airus duļļos un nosēdies grasās irties.

— Paga, rādās, ka man ies labāk. Esmu pieradis.

Vecais virs gremdē airus lēni un uzmanīgi. Klusajā nakti neatskan pat šļaksts. Iramies kādu stundas ceturksni — ar lielu līkumu apkārt tumstošajai meldru joslai.

Laivinieks brīdina:

— Ja no jums kāds nošķaudīsies, tad tas zivju gārnis mums izspruks!

Aiz meldriem laiku pa laikam uzzibsnī kabatas lukturīša stars un iešļakstās ūdens.

Pēteris paceļ airus, un mēs slīdam uz priekšu bez mazākās skaņas. Un tad mēs viņu ieraugām, šo vīru. Pagriezis mums muguru, maluzvejnieks darbojas gar laivas priekšgalu un kaut ko murmina savā nodabā.

Pēteris uzmanīgi ielaiž airus ūdenī un, līkumā saliecies, ar visu spēku taisa strauju rāvienu. Laivas priekšgalā uzburzguļo ūdens. Malumednieks pagriežas, ieraudzījis mūs, grib ķerties pie airiem, bet ir jau par vēlu. No mūsu laivas trieciena vīrs nogāžas visā garumā. Zābaki vien nospīd.

— He, — sauc Pēteris, — kā tad ķeras? Vai kaķim sanāks?

Vīrs ir uzrāvies kājās un, zobus šņirkstinādams, sviež ar žebērkli.

— Ak'tā?! — auro Jānis un ar vienu lēcienu ir jau svešajā laivā. Viņa roka nozib gaisā, un zivju dūrējs atkal nostiepjas visā garumā. Sols vien nobrakšķ.

Taču žebērklis ir iecirties mūsu saimnieka sānos. Kubs to ar strauju rāvienu izrauj, un sirmais vīrs sagumst no sāpēm.

Maluzvejnieka vienvietīgā laivele no cīkstēšanās sašķiebjas, un pēc brīža virs ezera līmeņa mēs redzam divas galvas.

— Dabūji vienreiz par to mandolīnas trinkšķina-šanu! — sauc svešais.

— Juri, kaimiņ, tu! — mūsu vecais no pārsteiguma iekunkstas. Asinis plūst pār viņa rūtaino kreklu, un Kubs izmisumā nezina, ko darīt.

— Tas tev par Līgu, ko man atkantēji! — briesmīgs naids skan kaimiņa balsī, un tā pāriet gurgu-ļošanā.

Jānis ir satvēris svešo aiz matiem un pabazis viņa galvu zem ūdens.

— Noslīcināšu!

— Puis, laid viņu vaļā, — vārgi sauc Pēteris. — Mums abiem vēl ir rēķini.

— Jāni, ātri rāpies laivā, ātri jādabū mūsu saimnieks pie ārsta! — Kubs sauc. — Nupat noģība!

Jāņa pirksti satver laivas malu, un pēc mirkļa, slapjš un ūdenszālēm aplipis, viņš ir pie mums. Svešais spļaudīdamies iras uz savu apgāzto laivu.

— Sēdies pie airiem, — Jānim saka Kubs, — un airē, cik tik tev iekšā! Bet tu, mazais, turi saimnieka galvu, lai neliecas atpakaļ!

Pētera mati ir cieti un biezi. Kubs mērcē ūdenī kabatas lakatiņu un spiež to viņam pie sāniem. Vēl redzu, kā svešais pūlas dabūt otrādi savu laiveli, taču nekas neiznāk. Viņš rāpjas uz laivas dibena un lādas.

Airi duļļos krakšķ, vecais vīrs ievaidas un atver acis.

— Ir mazliet labāk? — jautā Kubs.

— Jā, puis, — atbild Pēteris, — tikai bišķiņ sāp.

— Mēs... jūs ... — airu vēzienu starplaikos smagi elš Jānis, — aizgādāsim... pie daktera!

— Ko nu! Uzlikšu mājās šņabja kompresi, gan sadzīs.

Vēl daži desmiti airu vēzienu — un mēs esam pie laipas.

— Vai varēsiet paiet? — jautā Kubs, kad esam izdabūjuši saimnieku ārā no laivas.

— Varēšu gan, tikai galva tā vien grib griezties riņķī.

Pec desmit minūtēm naktī ierecas urala motors. Iedegoties lukturiem, ap mums sabiezē nakts.

Jānis mani nosēdinājis priekšā uz benzīna bākas, saimnieks vaid blakusvāģī. Kubs, sēžot aizmugurē, ar ožamo spirtu berzē viņa deniņus. Labi, ka istabā Kubs atrada vajadzīgo pudelīti, jo mums no sirmā vīra jādabū zināt, kurā debesspusē atrodas kāda ambulance vai slimnīca.

— Vecotēv, uz kurieni mums jābrauc? — pamanījis ievainotā acis atveramies, jautā Kubs. — Uz kurieni?

— Kāpiņos ir slimnīca... kā tiksim uz šosejas, pa kreisi... trīsdesmit kilometrus ...

Urāla motors no labsirdīga dudinātāja pārvēršas tīģerī.

— Neaizmirsti, ka tu neved kartupeļu maisu! — sauc Kubs, bet Jānis nekā neatbild. Tas ir pavisam dulns brauciens.

— Negrozies kā vēja rādītājs, — man pakausī šņāc Jānis, — grūti redzēt ceļu.

Apgaismotā šoseja drāž pretī velnišķīgā ātrumā.

— Lūdz dievu, lai uz šosejas negadītos stirna, — Jānis pēc'brīža saka. — Un turi īkšķi!

Kāda te dieva lūgšana. Jāturas ar visām četrām, lai neuzsviestu kādā kokā.

— Vai ātrāk nevari? — pārkliegdams motora troksni, sauc Kubs. — Brūce neganti asiņo!

Jānis neatbild, bet pagriež gāzes padeves pedāli līdz galam. Vējš rauj no kauliem mūsu apģērbu, motora dārdi dzen trīsas mūsu ķermeņos, un nakts apkārt drudžaini elso.

Mazpilsētiņas pirmās mājas. Jānis, gāzi nesamazinot, drāž pa galveno ielu. Motora rēkoņa atsitas tumšajos logos, iziet tiem cauri, iziet cauri sienām, motora rēkoņa ceļas debesīs. Varu galvot, ka esam atstājuši aiz sevis desmitiem no miega uztrūkušos cilvēkus un viņi gudro — sācies pērkona negaiss vai zemestrīce.

— Skaties, mazais, ar acīm un ausīm, meklē slimnīcas izkārtni! — sauc Jānis.

Viegli pateikt — skaties. Mājas zib garām cita aiz citas.

— Brauc lēnāk! — Kubs sauc. — Tūlīt mēs izskriesim pilsētai cauri!

Jānis bremzē un iegriežas kādā pagalmā. — Tepat jau ir!

Ir nu gan tam Jānim suņa oža! Tiešām esam slimnīcas durvju priekšā.

Kubs nolec no aizmugures sēdekļa un, pieskrējis pie durvīm, ņemas zvanīt.

Parādās jauns puisis baltā virsvalkā.

— Mēs atvedām ievainoto. Dūriens ar žebērkli labajā sānā.

Puisis pazūd durvīs un jau pēc brīža ir pagalmā ar nestuvēm.

— Uz galda! — viņš pavel. — Tūlīt, nekavējoties!

Mēs trijatā uzmanīgi izceļam veco laukkopi no

blakusvāģa un, uzlikuši uz nestuvēm, stiepjam viņu slimnīcā.

Klusajā koridorā ir apžilbinoši gaišs. Apavi griezīgi klaudz uz sintētisko flīžu grīdas. Nez no kurienes uzradušās divas māsiņas.

— Operācija, dakter? — jautā viena.

— Jā, — īsi atbild ārsts. — Gatavojies!

Deguna priekšā mums aizveras durvis.

— Mēs ārā pagaidīsim, — saka Kubs. Patiesībā viņa vārds ir Jānis, par Kubu mēs viņu saucam tādēļ, ka arī es esmu Jānis.

Stāvam pagalmā pie mūsu motocikla un klusējam.

— Ko tagad teiktu Izraktenis? — pēc laba laiciņa ierunājas Jānis. — Un ko teiktu skolotājs Puķe?

— Viņš pavēlētu malumednieku iebāzt formalīna šķīdumā. Lai saglabātos nākamajām paaudzēm kā izmirstošas sugas eksemplārs, — atbild Kubs.

Austrumos sāk svīst gaisma. Manu skolasbiedru sejas pirmsausmas krēslā ir pelēkas un nopietnas.

Jānis, drebinādamies miklajās drēbēs, sukā no matiem ūdensaugu atliekas. Kubs pēta rajona pilsētiņas slimnīcas ēku.

Ir jau pavisam gaišs, kad uz lievenēm parādās ārsts un nogurušā balsī saka:

— Puiši, nāciet, dzersim kafiju. Jūs izskatāties pārlieku gurdi.

— Kā pacientam ... Pēterim? — Kubs jautā. Mūsu ausis kļūst jutīgākas par lokatoriem.

— Šis vecajam streļķim bija sestais ievainojums, — ārsts lēni teic. — Bija ...

— Nolādēts! — Jānis iegāž ar dūri pa motocikla benzīna tvertni.

— Lūdza pasveicināt viņa Līgu, — ārsts turpina. — Vai sieva?

— Jā, — klusi atbild Kubs, — pēc sievas nāves viņš nosaucis laivu viņas vārdā.

Jānis strauji sakustas, un, pirms mēs pagūstam atjēgties, urāls pazūd mūsu skatieniem aiz slimnīcas stūra.

Ēriks Hānbergs ĶIRBJI

Sākās parastas darbdienas parasts rīts. Vairums jau bija noskrējis. Āgenskalna priežu rajona pieturā taksometru rinda stiepās garumā. Kā jau vienādiņ šajā stundā. Un kā vienmēr šoferi šķendējās par aplam sastādītu grafiku un pēla skopuļus, kas gatavi žmaidzīties trolejbusos, bet nenovēl rublīti nabaga vizinātājiem. Vaimanu beigposmā ātrbraucēji viens otru Rušināja: katram jānesot savs krusts. Varbūt līdz maiņas beigām plānu saskrapstīšot. Un, ja palaimēšoties, kāds kapeiķis iebiršot pa virsu.

Parunāšanos pārcirta pasažieris, ielocīdamies pirmajā taksometrā. Iekāms šoferis atrāvās no bariņa, kas sēdēja uz soliņa iepretim laikrakstu vitrīnai, brauktgribētājs izlasīja mašīnas vadītāja vizītkarti: Koks Arturs Janovičs.

Pirms motors sāka drebēt, klients jau bija novērtēts. Stiegrains pensionārs. Pēc drānām spriežot, saņem visaugstāko. Bet rādās sīksts. Gatavs pierādīt, ka, pa citu ielu braucot, iznāktu tuvāk. Vienīgais labums, ka ar tādiem nav garlaicīgi — tarkšķ par visu ko.

— Kur laižam?

— Ārpus Rīgas. Uz Vecumnieku pusi.

— Es tikai pa pilsētu.

— Ka ne, ne. Nebrauksiet jūs, brauks cits.

Vīrs rausās laukā.

— Cik tālu?

— Kilometri divdesmit pieci.

— Mums par to...

— Es nezinu, ko jums par to, bet es dodu trinīti pa virsu.

Arturs Koks ilgajos gados izvadājies visvisādus. Šis rādījās piederam veco šaudīklu kategorijai, kuri var dīdīties līdz zārkam. Nīgrs, bet nav bīstams.

Šoferis pasažierus iedalīja divās pamatgrupās — uzdzīvotājos un blēžos. Pirmie bija nekaitīgi un deva dzeramnaudas. Otrie varēja dot un reizēm grasījās paši ņemt. Uzmanīties vajadzēja abos gadījumos. Pa vidam trāpījās arī kāds normālais. Bet tos Arturs Koks īpašā grupā nenodalīja. Retumis iesēdās mīklainie, kas uzvedās pavisam dīvaini. Pirms gadiem desmit iezvēlās ķernīgs cirtmatis spēka gados. Lai aizvedot pie kādas upītes. Lielie ledi jau bija aizgājuši. Peldēja vižņaina putra. Pasažieris izmetās pliks un zvērojošām acīm caururba šoferi.

— Savu mūžu neesmu vienatnē lāpījis paģiras un līdis ūdenī.

Arturs Koks domāja, ka nupat darīšana ar trako

vai augstas klases noziedznieku. Vāks abos gadījumos ...

Pasažieris zilgani drebošajam šoferim saujā iespieda kārtīgu vērtspapīru un uzteica:

— Tā rīkojas padomju ļaudis.

Kopš salšanas reizes Arturs Koks pa ķērienam turēja sitamo, kas līdzās gulēja nevainīgas atslēgas izskatā.

Šodien vedamais bija parasts večukiņš, kam iegribējies kādu zivi noķert. Uz aizmugures sēdekļa brezenta zarnā gulēja sabakstāmais makšķerkāts. Dīvaini tikai, ka pensionārs var atļauties asakas dēļ dzīties ar taksometru. Bet gan jau noskaidrosies. Arturam Kokam savs piegājiens — taustīt aplinkus, lai ceļa galā arī kodols būtu pliks.

— Pavasaris agrs gan. Pagājšgad ap šo laiku vēl slapju sniegu grieza. Bet labums nav bez sliktuma. Ja basu kāju uzliktu uz trotuāra, uzrautu tulznas. Kā martena cehā. Putekļi rauj rīkli ciet. Vajadzētu skalot ar alutiņu, bet tāds darbs. Brangi derētu lietutiņš. Es neesmu makšķernieks ...

— Es arī ne. Vēl rublis pa virsu. Par klusēšanu.

Arturs Koks sēdeklī noraustījās. Mašīna salēcās.

Gribējās jau uzsist bremzi un bezkauņu izmest. Bet pirmīt solītie trīs un tagad viens — tas jau bija kaut kas. Divdesmit pieci kilometri arī skaitītāju sa-ripinās. Sazin, cik ilgi viņš būtu nokvernējis Āgenskalna pieturā.

— Pa kreisi gar meža kanti būs lauku celiņš.

— Ellē iedzīs. Tādi nav izbraucami.

— Pats teicāt, ka lietus nav lijis.

Šoferis ar pedāli piedeva sparu. Nav jau paša mašīna. Toties večuku dangās sakuls lielajā. Bet pensionārs ar roku iekrampējās tureklī un vieglo dibenu īstajā brīdī maķenīt parāva uz augšu. It kā visu mūžu būtu trenējies mototrasē.

— Tur, kur tas meža stūris pieiet upītei. Zem tā bērza.

Pensionārs izņēma brezenta tievmaisu. Paēnā nosvieda žaketi, atlaidās uz muguras un aicināja:

— Metieties slīpi, droši. Pērkons jau izārdījās viņnedēļ.

Noplūca smilgu, bakstīja zobus un skatījās debesīs.

Šoferis nolaidās garšļaukus, norāva trīs smilgas un sāka nīgri grauzt.

— Vai tad ilgi domājam tā gulšņāt?

— Jūs jau laikam nenākat no laukiem?

— Nē. Kopš dzimšanas rīdzinieks.

— Akmeņu cilvēks. Tāds pats kā es tagad.

Pensionārs gulēja un skatījās bērzā.

— Vai jūs protat sasiet slotu?

— Nav bijusi vajadzība. Saprotu tikai, ka jauna slota tīri slauka.

— Bet vecā zina, kur ir mēsli.

Šoferis skaļi noķiķinājās. Laikam gribēdams pārmest miermīlības tiltu.

Večuks uzslējās sēdus.

— Mums vajadzētu norunāt uz priekšu. Klusēt jūs protat.

Šoferis arī uzrausās.

Tagad aplinkus sāka pensionārs. Atcerējās kārīgo teikumu par alu. Un viņš jau bija izpētījis seju — vienās dzīsliņās. Pēc maiņas droši vien kortelīti ņem uzreiz.

— Vai jūs kaut ko raujat arī virsū, kad iedzerat?

— Nav ko kristīt labu mantu. Piepasīgāks ir skābs gurķis un cūkas miesa.

— Man bija pazīstams šoferis. Viņš cirta virsū lineļļu. Smaržo. Neviens inspektors netur aizdomās. Bet tad gan jābrauc pa gludu ceļu. Ja sažvankāsi, vēderā visi labumi pārmetis kūleni. Eļļa apakšā, šņabis virsū. Smird pa kilometru.

Šoferis pavisam aizmirsa, ka par stāvēšanu skaiti' tājs pavisam maz klikšķina. Pasažieris izrādījās gluži ciešams. Un runīgs.

— Akmeņu cilvēk, kāda jums uz paģirām ir galva?

— Dulna.

— Man gan ne. Tikai platāka par pleciem.

Abi pagājās uz tiltiņa pusi.

Arturs Koks prātoja:

— Varbūt pa šito uz šosejas varam tikt atpakaļ taisnāk? Rādās gludāks.

— Tā jau mēs visi meklējamies, kur tikai taisnāk. Bet uz riņķi vien griežamies. No pavasara uz pava' sari. Un skaties — par gadu vecāki. Balodis riņķo ap balodeni, kamēr nomeņģē. Slieka aprāpo peļķi un paliek resnāka. Šoferis palaiž lielāku riņķi un paliek bagātāks. Bet ar muti visi meklē taisnus ceļus.

— Katram sava maizīte jāpelna.

Arturs Koks izlaipoja un saausījās. Izskatījās, ka večuks runātīgumu sāk siet ciet.

— Pa virsu došu arī citreiz. Bet braukāt iznāks līdz rudenim. Pāris reižu mēnesī.

Šoferis cerēja, ka sezonas beigās večuks vēl kaut ko pameklēs makā, un piekrita, pastīvēdamies:

— Lauku ceļa gabals gan lauž mašīnu.

— Par izbirdinātajām kniedēm es maksāju.

Līgums bija noslēgts.

Pasažieris paņēma brezenta zarnu.

— Jūs te mazliet atvelciet elpu. Aiziešu tepatāms aiz meža stūra. Pēc ceturkšņa būšu atpakaļ.

Arturs Koks saprata, ka pensionārs nudien nav makšķernieks — piecpadsmit minūtēs pat vietu nevar atrast. Bet ko tāds pie upes meklē? Ja būtu nojucis, varētu manīt. Izskatās pavisam prātīgs. Ies krūmos palūrēt.

Šoferis ielavījās meža stūrī. Aiz tā bija redzams zālēm apaudzis ieloks.

Arturs Koks izbrīnā pieķērās alksnim.

Večuks izvilka no brezenta tievmaisa kaut ko spīdīgu ar smailu galu. Apskatījās visapkārt un sāka badīt upes krastu. Pielika pīķveida galu pie deguna, pētīja un kaut ko melnu birdināja saujā. Tādu kā zemi, kā sazin ko. Varētu jau iet klāt, prašņāt — kas un kā. Bet ar pārlieku steigu var tikai izbaidīt. Sājā ziņā viņam bija prakse un ķēriens. Šoferis gadu gaitā dažu labu pievizināja klusi un nemanot pie milicijas parādes durvīm. Dauzoņas tūdaļ pierima, nemaksātājiem uzradās nauda. Bet šis bija viltīgāks putns. Sāka ar bērza slotām, dūdojošiem baložiem un sliekām, bet baksta zemi un meklē apraktu mantu. Jāizliekas par nesaprašu un jāuzmana vecis uz katra soļa. Ja sola bakstīties cauru vasaru, tad ož pēc baigās afēras. Jābūt piesardzīgam, nevar taču zināt — darīšana ar karalaika noslēpumu vai mūslaiku bandu. Vai mazums dzirdēts par visādiem špioniem. Jātur acis vaļā. Ja iztraucēsi, var dabūt dunci ribās vai lodi pakausī. Bet, ja viss gods godam, medālis pie krūtīm un gabals avīzē milicijas dienā. Par kārtības sargiem jau tagad raksta.

Pensionārs vingri iznāca no meža smailes.

— Griežam to kasti uz mājām.

Arturs Koks rādīja laipnu vaigu un klusēdams pamāja. Ja jau slavēja par mutes turēšanu, tad mēle jātur aiz zobiem. Atceļā pasažieris tik vien atļāvās pajautāt, kad iekrītot dienas maiņas. Arā kāpdams, novēlēja:

— Dzīvojiet vesels, akmeņu cilvēk!

Otrajā izbraukumā jauni fakti klāt nenāca. Večuks tāpat apgūlās zem bērza. Un tāpat bakstīja zobus.

Zāle nāca pļaujama. Bet to pat pilsētas šoferis ap* jauta, ka izkapti neviens te nevicinās. Zinātāji varētu pateikt, cik kūlas slāņi jau sapuvuši.

Atkārtojās gandrīz tas pats, kas viņreiz.

— Pagaidiet un atpūtieties. Es tūdaļ.

Šoreiz pensionāram instrumenta līdzi nebija.

Šoferis pa koku starpu redzēja, ka večuks apstaigā upes krastu un piestāj tām vietām, kur urķēja ar pīķi.

Trešajā reizē mīklainība sarežģījās. Kad atbraucējs ar rokām čamdījās pa zāli, no meža iznāca vīrs ar instrumentu plecā. Tas nelīdzinājās večuka pīķim, bet tak jau bija paredzēts bakstīšanai. Svešais ari ar rokām kaut ko pagramstīja. Abi atlieca muguras un parunājās. Dzirdēt gan nekā nevarēja. Klajumā nedrīkstēja rādīties. Un, ja tuvotos no otras puses, attālums iznāktu vēl lielāks. Svešais atkal pazuda mežā.

Atpakaļ braucot, šoferis ieklikšķināja radio. Pasažieris pagrieza baltu aci. Arturs Koks tūdaļ izslēdza.

Salonā žužināja muša.

Taksometra vadītājs pievakarē atskrēja viens pats. Caurumus vairs nevarēja atrast. Uz tāda kā komposta pauguriņa pletās sulīgas lapas un vijās stīgas. Šoferis augu nepazina, bet saprata, ka tas iestādīts, lai iezīmētu vietu. Zaļais treknums pļaviņā bija pamanāms jau pa gabalu. Slīpēts, pagāns, zināja, ka mietiņu var kāds pilsētas klenderis izraut. Bet tādām lapām neviens vērību neveltīs.

Taksometra vadītāju kņudināja nepacietība — jāziņo. Bet pašdarbošanās tieksme ņēma virsroku. Ja izsekos līdz galam viens pats, būs vērtāks ķēriens.

Pensionārs vairākas nedēļas nerādījās. Arturs Koks palika durstīgs — ja nu viņš pašu galveno palaidis garām?

Vienurit agrāk nekā citām reizēm večuks uzradās.

— Šodien man nav vaļas. Akmeņu cilvēk, rādiet, cik tā kaste vērta.

Pie bērza atbraucējs žaketi gan nometa, bet guļus nelaidās. Un smilgas arī nemeklēja. Tikai noburkšķēja:

— Atstaipiet kaulus. Es pa to laiku izmetīšu kādu līkumu gar upi.

Arturs Koks izlikās guļam un tad pāris lēcienos aizsniedza puduri. Kā tad! Meža cilvēks sēdēja un, pensionāru sagaidīdams, pliķēja apaļu dzeltenumu. Bez klatiešanas varēja redzēt, ka apvēlušies gluži prāvi ķirbji. Viņapēc, tur varēja būt arī nātres. Šoferi neinteresēja, kas aug, bet kāpēc aug.

Cilvēks no meža un atbraucējs kādubrīd pasēdēja pie ķirbjiem, atsveicinājās un gāja katrs uz savu pusi.

Norēķināšanās reizē pensionārs izvilka desmit-rubļu banknoti. Samaksāja tāpat kā citreiz — četrus pa virsu. Bija satraukts un steidzīgs. Bet atsveicinājās laipnīgi un vēl piesolīja:

— Nākamajā tūrē varēšu norēķināties arī graudā.

Večuks tā jocīgi nosmīnēja un aizmetās pusteciņus.

Nākamreize šķita vilinoša, bet arī bīstama. Priekšā jau būs tas svešinieks un varbūt vēl kāds. Tur pat atslēga nelīdzēs. Nav ko stiept garumā. Jāziņo, lai vīri liek punktu.

Arturs Koks bija labākais sabiedriskais kārtības sargs. Ja viņš par kaut ko signalizēja, tā nevarēja būt tukša runāšana.

Pensionāru uzaicināja uz pārrunām. Viņu nepratināja. Vienkārši uzklausīja. Protokolu nerakstīja. Tādās iestādēs jau tagad ir arī magnetofoni, un večuks neiebilda, ja nospiež taustiņu.

Izraksts no draudzīgās pārrunas

— Uzvārds, vārds, tēva vārds?

— Biķis Juris Jāņa dēls.

— Dzimšanas gads?

— Tūkstoš deviņi simti trešais.

— Adrese?

— Rīgā, Melnsila ielā sešpadsmit, dzīvoklis simtu divi.

— Vai jūs dzīvojat viens?

— Nē, meitas ģimenē.

— Nodarbošanās?

— Pensionārs.

— Bērni nav jāvāc?

— Mazdēls jau mopēdista gados.

— Mājās nav ko darīt un braukājat ar taksometru?

— Braukāju.

— Tāpat vien?

— Tāpatāms.

— Uz mežu?

— Uz meža malu.

— Stādāt ķirbjus?

— Salātus noēstu zaķi.

— Pilsoni Biķi, nespēlēsim vistiņas.

— Man jau tie gadi pāri.

— Un tas jūsu draugs no meža — arī stādīja?

— Nē, brīnījās.

— Par ko?

— Ka upmalā aug ķirbji.

— Vai tad jūs viņam neteicāt?

— Lai brīnās. Brīnījos līdzi.

— Vai viņš dzīvo mežā?

— Par to dzīvošanu nezinu. Esmot atsveķotājs.

— Par ko tad jūs satiekoties runājāt?

— Par ķirbjiem.

— Un kas tas jums par rīku, ar kuru izmeklējāt krastu?

— Zonde.

— Kāda?

— Parastā. Ar kuru graudiem noņem paraugus. Es pēdējos gados ņēmu kolhozā proves. Skaitījos tāds puskantorists.

— Ko jūs tur meklējāt?

— Treknāku zemi.

— Ar zondi?

— Ar zondi. Ķirbjiem.

— Kāpēc valsts mežā jāstāda ķirbji?

— Pašam sava dārza man nav.

— Patvarība. Tā jau kurš katrs sadomās un sāks stādīt sazin kur sazin ko.

—Ja es būtu saēdies jāņogas un mežmalā aizgāz jis sevis pēc, iespējams, ka izaugtu jāņogkrūms. Vai par to mani sauktu pie atbildības?

— Hm...

— Kāpēc es nedrīkstu iespraust ķirbja sēklu?

— Bet tas ir valsts mežs.

— Ceļa galā stāv rakstīts: «Ar uguni uzmanīgi! Mežs — tautas manta.» Par ķirbjiem tur nav ne vārda.

— Kāpēc jūs šoferim slēpāt, ka audzējat ķirbjus? Tātad apzinājāties nelikumību?

— Es viņu gribēju pārsteigt. Kārtīgs cilvēks.

— Ar ko?

— Ar ķirbi.

— Kāpēc divpadsmitajā datumā jūs tik ļoti steidzāties?

— Gribēju apskatīties, kas noticis ar ķirbjiem.

— Kāpēc nebraucāt iepriekš?

— Noslimoju.

— Kāpēc uz mežu ņēmāt līdzi tik daudz naudas?

— Ne jau uz mežu. Mazdēlam dzimšanas dienā gribēju uzdāvināt mopēdu.

— Kāpēc šoferim neļāvāt runāt?

— Mazdēls pļērcina magnetofonu. Meita un znots karsē televizoru. Pa ielu grab dzelži. Gribējās klusumu.

— Tagad jau taksometri padārgi.

— Agrāk esot bijuši lētāki. Bet es jau katru dienu neskrienu.

— No pensijas atlicināt?

— Man jau vēl ir naudiņa.

— Mantojumā saņēmāt?

— Pats no sevis.

_ ?

— Māja iekrita meliorējamā objektā. Samaksāja dažus tūkstošus.

— Kāpēc negājāt uz ciematu?

— Kur nu vairs jaunu dzīvi? Atlikušo nomuļļāšu pie meitas.

— Vai meita nedusmojas, ka pa tukšo notriecat naudu?

— Kur nu pa tukšo?

— Es tomēr nesaprotu, kāpēc dažu ķirbju dēļ jā-šķiežas un jābrauc gaisa gabals.

— Jūs esat laucinieks?

— Nē.

— Tad es jums nevaru līdzēt. Bet man vajag savu ķirbi.

— Un meita par to naudu nekā nesaka?

— Ko viņa var teikt? Savu tiesu saņēma.

— Kādu tiesu?

— Trīs tūkstošus atdevu, lai dara, ko grib. Tūkstoti noguldīju mazdēlam. Līdz pilngadībai.

— Un vēl palika?

— Manam mūžam pietiks.

— Dzīvojat ģimenē, bet saimniekojat par sevi?

— Es tikai izbraucu uz laukiem un apkopju ķirbjus.

— Vai tas nesarežģī attiecības?

— Kamēr vecāki dod naudu, tikām bērni mīļi. Kad izbeidzas, vēl kādu laiku laipni. Beigās brīnās: «Tie veči paši nezina, ko grib.» Bet, ja tev turas savs kapitāls, bērni būs galanti tāpatāms līdz kapa malai.

— Atvainojiet, ka patraucējām. Bet valsts mežā ķirbjus tomēr nestādiet.

— Dēls, kad esi saēdies jāņogas, labāk mežā neej. To es tāpatāms. Atvainošanu.

Pēc nedēļas Juris Biķis tuvojās taksometru pieturai, it kā nekas nebūtu bijis. Iesēdās kā citas reizes priekšējā sēdeklī. Šoferis iedarbināja motoru.

— Slēdz ārā. Nevajag.

Pasažieris labu brīdi neteica ne vārda. Tāds stomīgs klusums iestājas, kad pār lūpām jāizdabū kaut kas nepatīkams.

— Lai tev kaut ko iestāstītu, ar vienu vasaru par maz. Ķirbis, tāpatāms kā viss, kas laukos aug, ir ģeldīgs. Tikai viņam viena ķibele — tāds patukšs vidus. Es savu mūžu esmu nodzīvojis, un mani, paldies dievam, neviens vēl par ķirbi nav nosaucis. Varbūt tas nemaz nav pienācīgs lamuvārds, jo tajā tukšumā tāpatāms kāda derīga sēkliņa arī aizmetas. Diezin vai tevi par ķirbi vērts godāt. Dzīvo vesels, akmeņu cilvēk!

Pensionārs tāpat kā allaž aizcirta durvis. Tikai šoreiz varbūt mazliet vēzīgāk.

Dagnija Zigmonte GRĀFS MONTE-KRISTO

Bibliotēka atradās vecā kroga mājā, pašā lielceļa malā, un katra mašīna, kas brauca garām, uzsita baltu putekļu mākoni tieši šaurajos logos. Tāpēc tos bez vajadzības nemēdza taisīt vaļā. Plauktos snauda grāmatas, bet uz palodas lieliem sarkaniem ziediem staroja kāda puķe. Monika nezināja tai nosaukumu. Krustmāte gan bija teikusi, bet Monikai aizmirsies. Un vai tas tik svarīgi, puķe paliek puķe, galvenais, ka zied.

Krustmāte bija bibliotekāre, bet Monika viņu tikai aizvietoja. Krustmātes veselībai bija ievajadzējies uzlabojuma, un tad ārsti viņai bija piešķīruši sanatoriju. Krustmāte satraucās; parasti viņa vaidēja, ka ļaudis galīgi aizmirsuši lasīt, nemaz negrib nākt pēc grāmatām tik bieži, kā tas krustmātei patiktos, bet tagad, iedomādamās, ka bibliotēka mēnesi varētu stāvēt slēgta, krustmāte zaudēja miegu un apetīti. Viņa jau nolēma atteikties no brauciena, bet tad atcerējās Moniku, kura šopavasar beigusi vidusskolu un tagad gatavojās iestāties augstskolā, pie tam juristos, lai gan māte un krustmāte uzskatīja, ka tur nu gan meitenei nav ko iet. Tas jau gandrīz tas pats, kas milicija, dabūsi izskatīties gan zagļus, gan huligānus, nu kam tas tev, meitenei, vajadzīgs? Bet Monikai bija sava galva un savs prāts, viņa gribēja kļūt par juristi, un tad māte teica, atliekot tikai cerēt, ka Monika izkritīšot. Un tāpēc Monika bija nolēmusi gatavoties eksāmeniem sevišķi čakli. Bet tagad nāca krustmāte ar savu priekšlikumu ... un Monika piekrita. Krustmāte aizbrauca mierīgu sirdi, simtu labu padomu Monikai priekšā noskaitījusi.

Krustmāte aizbrauca, un Monika palika kopā ar grāmatām, skatīdamās uz tām ar klusu bijību. Viņa apstaigāja plauktus, kur valdīja priekšzīmīga kārtība. Ap krustmāti vienmēr bija kārtība, viņa allaž zināja, kur nolikta pat sīkākā adatiņa, un brīnījās, kā dažs labs neko nevar ielāgot. Rakstnieku attēli pie sienām tagad bija Monikas galvenā sabiedrība. Monika pabīdīja šurp un turp kastīti ar lasītāju kartiņām, visus uzvārdus tajā viņa zināja, tie bija Monikas kaimiņi, tuvāki un tālāki, un paziņas, tuvāki un tālāki, pavisam svešu cilvēku nebija šai ciemā un šai kārtotākā.

Vecā kroga otrajā stūrī atradās pasts, bet pa vidu veikals. Vecais krogs, pašā ciema vidū stāvēdams, joprojām ieņēma izcilu vietu, jo nebija jau tāda cilvēka, kuram negadītos darīšanas veikalā vai pastā, nu jā, bibliotēkā gan iegriezās retāk, bet tagad, pašā vasaras darbu karstumā, tikpat kā nemaz. Monika skuma par to, viņai būtu paticis, ja ap viņu pastāvīgi drūzmētos cilvēki, izslāpuši pēc rakstītā vārda, un Monika tad būtu droša ceļvede. Bet tagad lauku cilvēkam vasarā pirmajā vietā ir dārzs un druva, un lasīšanu viņš atliek uz garajiem rudens un ziemas vakariem.

Monikai k|uva garlaicīgi.

Viņa nāca uz bibliotēku noteiktajās dienās, agrāk par bibliotēkas atvēršanas laiku un vienmēr aizkavējās ilgāk — varbūt kāds lasītājs tikai nupat attopas, ka jānāk pēc jaunām grāmatām, bet reti kāds iegriezās. Monika šķirstīja savas mācību brošūras — viņai te bija daudz laika mācībām. Dienas turējās karstas un saulainas, un tās atstāja brūnu iedegumu cilvēku sejās, apliecinot, ka visi tie dzīvojuši līdzi vasaras priekiem un darbiem. Bet Monikas bibliotēkā klusums sēdēja vēsā nokrēslā un logus ēnoja sulīgas vīnāju lapas. Arī vīnājus bija sastādījusi krustmāte, viņa teica — rudenī tie izskatoties tik skaisti.

Monika nopriecājās, kad atvērās durvis, tātad kāds nāca šurp uz brīdi dalīties ar viņu šejienes klusumā. Nodipēja mazas basas kājas. Tas bija Silmaļu Ausmas puika, otro gadu jau skolā, viens no lielākajiem ciema delvēriem. Tagad viņš nāca cienīgi, pūlēdamies pieskaņoties grāmatu pasaules noskaņai, un padusē viņam bija papīrā ietīts sainītis. Pie Monikas galda pienācis, puika to iztina. Izlobījās divas grāmatas.

— Mamma lika atnest, — viņš ziņoja.

— Jā, paldies! — Monika paņēma nesamo. — Nebija jau tik steidzīgi, — viņa laipni piebilda. — Un ko mamma tagad grib palasīt? Man te ir dažas jaunas ...

— Mamma negrib neko, — puika pavēstīja. — Mamma teica, tagad esot jāstrādā, nevis grāmatas jālasa. Mamma teica, viņa pati atnākšot, kad bibliotēkas tante būšot atpakaļ.

Un prom viņš bija vasaras dienas zaļajā siltumā, un Monika palika viena ar nejauku kauna sajūtu. Kauns no puikas, vai nav smieklīgi, viņa raudzīja sevi rāt, bet nekas no tā neiznāca, ausīs skanēja Silmaļu puikas vārdi.

Nu jā, bet vai tad viņa šeit bija īstais cilvēks? Tikai aizvietotāja, cits nekas, un pareizi, ka ļaudis viņu par tādu uzskata.

Un tomēr tas bija rūgti.

Krustmātes sarkanā puķe gribēja dzert. Puķes skaidri parāda, ka grib dzert: tās viegli noliec jaunākās, smalkākās lapiņas, kā lūdzot noliec galvu, un visu var saprast bez vārdiem. Monika paņēma spaini un gāja uz aku pēc ūdens.

Grāmatu pasaulē bija klusi un vēsi. Laukā dienas tveice it kā apsvilināja seju un rokas, vaigos iesitās karstums un ausīs visādi dzīvības trokšņi, kuri dažkārt var kļūt apnicīgi, bet pietiek tikai cilvēkam noslēpties no tiem klusumā, kad jau atkal sāk pēc tiem ilgoties. Pie veikala bija piebraucis traktors un kāda smagā mašīna. Traktors darbojās, neganti rūkdams, jo šai pusē traktoristiem, laikam tāpat kā visur, nebija paradums izslēgt motoru, kamēr veikalā iepērkas tādus sīkumus kā alus pudeli, smēķus un maizi ar konserviem vai — vēl labāk — desu. Smagā stāvēja mierīgi. To jau arī vieglāk iedarbināt.

Pie veikala durvīm un arī pašās durvīs grozījās puiši. Mdļķīgs tāds paradums drūzmēties durvīs, Monika nodomāja. Ja tev kas pērkams, tad dari to, pēc tam ej atkal laukā un dod citiem vietu. Bet vai to viņiem kāds var iestāstīt? Ciema vidū iebraukuši, viņi mieloja acis pie visa, kas vien ieraugāms, vai nu tās būtu jaunatvestās preces, tikko izliktā kino afiša vai arī...

— Sveika, Monika! Kur tu tik lepna! — viens no viņiem uzsauca. Nevarēja skaisties, kopā skolā gājuši, tepat vienā pusē visi dzīvo...

— Tu gan tiec dienu no dienas smukāka, — tā sacīja otrs, bet trešais, tas bija traktora saimnieks, novilka:

— Nav tev gar viņu ko acis mielot. Aizies uz Rīgu, izmācīsies par lielu priekšnieci, vai tādai vairs lauku puiši prātā!

Nomaļus stāvēja melioratori, purva velni, tie šai pusē bija sveši, tāpēc atturējās mēļot kopā ar vietējiem. Monika piegāja pie akas. Un negaidot pienāca viens no svešajiem, klusēdams izņēma viņai spaini no rokas, iesmēla.

Kas viņam to lūdzis?

— Paldies, — Monika ātri pateica un raudzīja izbrīvēt spaini no svešā rokas.

— Es aiznesīšu, kur jums vajag.

— Nē, — Monika atteica noteikti, un svešais pakļāvās. Spaiņa rokturis iegūlās Monikai rokā neparasti smagi, agrāk viņa nebija ievērojusi, ka spainis tik svarīgs. Viņa gāja atpakaļ savā bibliotēkā gluži samulsusi. Durvis vērdama, vēl dzirdēja smieklus un traktora rūkšanu. Viņa aplēja sarkano puķi; nolika spaini, zaļo māla krūzīti tam blakām un atkal piegāja pie loga, bet pa to vairs bija redzams lielais osis, pats lielākais visā ciemā, un zem šī oša ieraktais autobusa pieturas stabiņš. Veikalu no šejienes nevarēja saskatīt. Bet Monika sev neatzinās, ka grib redzēt veikala durvis.

Vēlāk viņa iegāja veikalā nopirkt mammai veļas pulveri. Viņai vienmēr aizmirsās nopirkt, un tad mamma bārās un sacīja, ka jaunajiem vējš vien galvā svilpojot. Monika tā nedomāja, bet, lai tiktu no pārmetumiem vaļā, veļas pulveri beidzot nopirka. Vēl brīdi viņa pastāvēja pie letes un papļāpāja ar

veikala Veltu, apjautājās, kādi veļas pulveri vislabākie, un Veltai savukārt neko citu nevajadzēja, ja tik dabūja pamācīt un paskaidrot,

— Redzi, — viņa sacīja, — es pati vairāk ar Ņevu, bet nav jau slikti arī pārējie... un kādai veļai to pulveri vajadzēja?

— Vispār, — Monika sacīja, — mamma speciāli neko neteica ...

— Tad drošības pēc paņem vienu Aelitu arī, — Velta pamācīja. — Ņem, un viss būs pareizi.

Monika samaksāja un palika stāvam. Velta nebrīnījās. Ciema veikals jau bija viena no galvenajām vietām, kur smelties informāciju. Velta tikai gaidīja, ko Monika jautās.

— Briesmīgi karsts šodien, — Monika teica.

— Jā, trakoti cepina. Tai tavā bibliotēkā gan laikam nemana, vai ne? Šorīt atveda alu, es jau domāju, nu pietiks vai divām dienām, bet laikam pat līdz pēcpusdienai neizvilks. Pirmīt še bija piebraukuši ar traktoru un smago mašīnu, pa divām kastēm paņēma. Ko es varu darīt? Ja man ir desmit, piecpadsmit kastes, jādod, cik prasa. Kad beigās atnāks tie miegamices, kas nevīžo no rīta piestaigāt, būs jāklausās pārmetumi, ka viss iztirgots. Vai es drīkstu nedot, kad man ir?

Monika līdzjūtīgi palocīja galvu.

— Briesmīgi gan viņi dzer to alu, — viņa teica.

— Ko — briesmīgi! — Velta bija citās domās. — Tu laiķam nedzertu, ja būtu vīrietis un visu dienu pa šito tveici? Raujas melnās miesās, kamēr kreklu uz muguras var izgriezt, bet pēc tam klausies: šie, redz, dzer alu! Kā tu nedzersi, ja tev visas iekšas izkaltušas? Un kam tad valsts to alu ražo? Alus, tas ir tikpat kā bezalkoholisks dzēriens, — viņa pamācoši nobeidza.,

— Es jau neko, — Monika sacīja un lēni virzījās

uz durvīm. Iekšā nāca divas sievas, un Monikai nebija iemesla ilgāk uzkavēties; veļas pulverus viņa tagad ari pazina.

Svešais sēdēja uz bibliotēkas lieveņa un smēķēja. Monikai sirds sāka pukstēt kaut kur kaklā, viņai bija bail, ja svešais viņu uzrunās, un vēl lielākas bailes, vai tikai viņš nepalaidīs Moniku garām neuzrunājis.

— Jūs strādājat bibliotēkā, — svešais sacīja kā jautādams, kā faktu novērtēdams.

— Jā.

— Vai bibliotēka nav neinteresanti?

— Es tikai aizstāju krustmāti, — Monika pavēstīja un piebilda: — Nemaz nav neinteresanti, kāpēc jūs tā domājat?

— Tā visi domā, — svešais paskaidroja, un Monikai atlika tikai piekrist, jo arī pati nebija augstās domās par šo darbu.

— Vai jums ir daudz lasītāju? — viņš jautāja, un Monika redzēja, ka viņš gatavojas nākt līdzi. Viņa atvēra durvis un gāja iekšā, un svešais nesteigdamies sekoja. Sarkanā puķe uz loga, tagad krietni atdzērusies, skatījās viņos savām košajām acīm. Svešais apsēdās krēslā un raudzījās, kā Monika saliek savus pirkumus pītā somiņā. Monika nekad nenēsāja līdzi lielas somas, kā to darīja vecākas sievietes, viņai vēl bija vieglo somiņu nēsāšanas laiks.

— Daudz apmeklētāju jums te tomēr nevar būt, — viņš secināja pēc brīža, kad klusums telpā draudēja kļūt sadzirdams. — Atļaujiet, es būšu jūsu lasītājs, labi?

— Bet jūs jau ...

— Neesmu šejienietis? — viņš iesmējās. — Tiesa, tas es neesmu, nav ko liegties, un jūs jau redzat tāpat ... bet jūsu lasītājs es tomēr varu būt, vai ne? — Vieglu soli viņš pagājās starp grāmatu plauktiem un skaļi prātoja: — Tikai kādu grāmatu izvēlēties?

Tagad tāds karsts laiks tiešā un pārnestā nozīme un darbs līdz acīm. Trāpīsies garlaicīga grāmata, izlasīšu tikai divas lappuses un aizmigšu kā nosists, bet rītā pat neatcerēšos, kas tais divās lappusēs bija rakstīts ... Nē, tas neder. Es ņemšu... es ņemšu... — Viņš aši pastiepa roku un izvilka no plaukta pabiezu un diezgan nolasītu grāmatu. — Zināt, ko es lasīšu? «Grāfu Monte-Kristo»!

— A ... — Monika novilka, viņai bija deviņpadsmit, un viņa veco Aleksandru Dimā atzina par diezgan viduvējas lektīras autoru.

— Nesakiet vis! — svešais teica. — Te cilvēks daudz var gūt! Ir problēmas, kas nenoveco, un viena no tām ir cilvēcības problēma. Vai grāfam bija tiesības atriebties saviem pāridarītājiem? Jā vai ne? Vai jūs varat uz to atbildēt?

Monika klusēja un brīnījās. Tas viss bija tik savādi — šis svešais cilvēks te bibliotēkā, viņa vārdi, «Grāfs Monte-Kristo» ... Viņa mulsa.

— Bet varbūt jūs negribat man uzticēt šo grāmatu? — viņš jautāja. — Droši vien tagad domājat, kur gan tāds cēlies, kur viņš dzīvo... Kā gan jūs ievedīsiet mani savā kartotēkā, kur viss vienmēr ir prīmā kārtībā, kur katram uzvārdam pretī sava adrese? Un kā tad vienam uzvārdam pretī uzreiz neierakstīs adresi...

Monika tikai klausījās.

— Es taču esmu šeit svešs, — viņš turpināja. — Ienācjējs, visi jūsējie aizdomu pilnām acīm skatījās uz mani, jūs man negribējāt pat savu spaini uzticēt ...

— Tā nu nebija... — Monika iesāka un tālāk netika.

— Kā ne. Es māku lasīt cilvēku domas, — viņš teica un pašūpoja rokās daudz lasīto un no lasītāju mīlestības krietni vien cietušo «Grāfu Monte-Kristo».

Monika ievēroja — kājās svešajam bija pavalkātas kedas, tiesa, pirksti vēl nelīda laukā, bet tālu no ta vairs' nevarēja būt. Un vēl viņam bija izbalējuši džinsi un spilgti svītrots krekls īsām piedurknēm. Viņam bija brūni iedegusi seja un neparasti gaišas acis, mati pieputējuši, laikam sen nebija redzējuši ūdeni.

- Ņemiet to grāmatu, — Monika beidzot teica. — Ņemiet vien, es jau zinu, jūs atnesīsiet atpakaļ. Es jums nemaz nerakstīšu kartiņu, ja jau jūs neesat no šejienes... — Viņa noklusēja kādu jautājumu, ko nebija drosmes izteikt, bet svešais, kurš bija apgalvojis, ka protot lasīt domas, tagad acīm redzot izmantoja savu māku, jo viņš gaiši pasmaidīja un teica:

— Neraizējieties, es jūsu grāmatu neaizvedīšu pasaulīgos tālumos. Pašreiz strādāju pie melioratoriem. Un ja ne rīt... nē, tik ātri es neizlasīšu, lai gan šo grāmatu labi atceros... tad parīt vai aizparīt mēs atkal atbrauksim pēc aliņa, un tad es atvedīšu. Jau šodien, pirms sākšu lasīt, es tai uzģērbšu avīžpapīra kombinezonu. Zināt, pie melioratoriem reizēm grūti uzturēt sterilu tīrību. — Viņš atkal smaidīja, un Monika neviļus atsmaidīja pretī. Smaids jau reizēm ir tāds sauciens pret vakarīgu rāmu mežu, kurš alkst izskanēt atbalsī.

— Bet, ja jau jūs to esat lasījis, kam tad jums... — Monika sastomījās, viņa taču bija ar mieru piedāvāt svešajam jebkuru citu sējumu no pilnajiem plauktiem.

— Tur nav ko brīnīties, — viņš teica. — Ar dažu labu grāmatu ir kā ar vecu draugu — tev atkal un atkal gribas ar viņu satikties, bet no cita tu bēdz kā velns no krusta. Vismaz tā es jūtu.

— Jūs...

— Mani sauc par Daumantu.

— Jā... — Monika sacīja un diezin kāpēc jutās vīlusies. Viņai bija licies svešajam vairāk piemērots cits vārds, katrā ziņā neparastāks. Klasē vienam zēnam arī bija Daumants vārdā, tagad viņš bija iesaukts armijā, un viņā tiešām nebija nekā ievērības cienīga. Re, kā tas ir, Monika domāja, tieši Daumants. Tagad es vismaz zinu viņa vārdu.

Tai dienā viņa aiz izklaidības aplēja puķes divH reiz...

Nākamajās dienās alu tiešām nepieveda. Nevarēja laikam tik daudz piebrūvēt, lai pietiktu visām šīm tveicē izslāpušajām rīklēm. Melioratori kā zinādami nebrauca nemaz šurp, laukumiņš veikala priekšā bija kluss, tikai daža sieva atnāca un atkal aizgāja, gana iztriekusies ar veikala Veltu, smagi piekrautu tīkliņu vai somu rokā.

Tās dienas bija garas, kā jau vasaras vidū tas ir, varbūt pat kādu nieku garākas. Vismaz Monikai tā likās. Viņa labprāt būtu aprunājusies ar Veltu par melioratoriem, taču Velta par viņiem zināja maz. Melioratori strādāja savus desmit kilometrus no ciema, un tas bija pietiekams attālums, lai atbalss par turieniešu dzīvi nenonāktu līdz Veltas ausīm. Viņa tikai zināja, ka melioratori diezgan daudz dzerot.

— Kurš gan neiedzer? — viņa teica. — Naudas viņiem ir kā spa|u. Protams, ja tikai nav slinki nopelnīt, — viņa piebilda. Vārdu sakot, Velta neko daudz par viņiem nezināja.

Arī mājās par to nebija nozīmes ieminēties, jo visi gaja ka darba skudras un pierimās, tikai kad krēsla jau tina ciet apvāršņus. Pie galda parunājās, ko darīs rīt, un tas tad bija viss, katrs kāroja ātrāk tikt sava gulta. Monika gulēja jaunajā sienā, tāpēc viņa parasti tūlīt negāja pie miera, bet pa mīksto tumsiņu mēdza aizstaigāt līdz jūrai, kas, pati neredzama kļuvusi, šalca dobji un spēcīgi, un sejā sitās tās mitrā elpa. Monika ilgi palika pie jūras, viņa tur kavējās viena pati, jo viņas ciems vēl bija no nedaudzajiem, kurus neaizsniedza vasarnieku nemierīgā, bieži vien duļķainā straume. Monika bija kopā ar jūru un tomēr jutās vientuļa, laikam jau tāpēc, ka bija sīka pret to. Viņai ļoti būtu gribējies sastapt kādu cilvēku. Bet neviens nestaigāja apkārt tik vēlu, viss ciems gulēja cietu krietna strādnieka miegu, un jūra un Monika vienīgas bija nomodā. Tie bija skaisti brīži.

Pirmdien veikalā pieveda jaunas preces, bet alus nebija, un Monika iedomājās: melioratori gan lādēsies. Viņa iztēlē redzēja tos meža iekļautajās zemienēs, kur tagad cepināja saule. Čūsku tur staipoties kā biezs, teica tie, kas kādreiz staigājuši pa tām vietām, bet tādu bija maz, un kurš cilvēks tad bez tiešas un neatliekamas vajadzības ies pa tādiem čūk-slieniem? Bet tagad tur strādāja svešie vīri.

Bija jau pēcpusdiena, un bibliotēkas logos slīpi iespīdēja saule, ātri vien sakarsējot dienā tīkami vēso telpu. Bija pēcpusdiena, un kāds vēra bibliotēkas durvis. Monika vēl nepaspēja pagriezties, kad viņa jau zināja, kas ir nācējs.

Daumants apsēdās tikpat pašapzinīgi kā iepriekšējā reizē, un Monika nebrīnījās. Daumants apņēma ceļus rokām. Viņam bija slaidi pirksti, un Monika prātoja, kādu darbu viņš tur pie melioratoriem varētu darīt. Labprāt viņa būtu pajautājusi, bet bija neērti. Nebija tā kā vienatnes brīžos pie jūras, kad balsī var izteikt pašas slēptākās domas. Ar cilvēkiem ir sarežģītāk.

— To grāfu es izlasīju, — Daumants sacīja. — Būtu atvedis, bet nezināju, ka tikšu uz šejieni. Tik negaidot iznāca.

— Alus šodien nav, — Monika sacīja.

— Vai jūs arī interesējaties par alu? — Daumants» jautāja, un Monika nosarka.

— Es tikai domāju, tādā karstumā grūti bez vēsai dzēriena, — viņa teica.

— Jā, purvā ir gan briesmīgi karsts, — Daumants ■ teica. — Zinājis, kāda būs vasara, es nebūtu gājis ļ turp strādāt. Ne tāpēc, ka baidos grūtību, bet šis« darbs mani neaizrauj. Vai nav tiesa, grūti strādāt I darbu, kas neaizrauj?

Monika klusēja. Viņa bija tik maz strādājusi, un I tas, ko darīja, tiešām neaizrāva. Bet viņa cerēja, ka 1 pats īstais un saistošākais darbs vēl priekšā un tam ļ viņa nodosies ar sirdi un dvēseli.

— Reiz mēs apģērbsim jaunos uzvalkus un atnāksim uz balli klubā, tad mūs vairs nepazīsiet. Man ir ] gaišs vasaras uzvalks, es tikai baidos, vai nebūs ļ koferī galīgi saburzījies. Nevajadzēja ņemt to līdzi, , bet man patīk labas drēbes, un visur taču notiek balles, es vienīgi nedomāju, ka sastapšu tādu meiteni kā jūs.

Monika sēdēja nolaistiem plakstiem un klusēja.

— Bet arī bez ballēm dzīve ir tīri ciešama, — Daumants turpināja. — Kādu laiciņu dzīvoju teltī kopā ar visiem, bet tad man apnika, varbūt tas nebija īsti biedriski, bet vienudien es gāju uz Kazākiem pēc piena un satiku tur saimnieci. Viņa ir veca un laipna kā saulīte un tūdaļ nosauca mani par dēliņu. Aicināja apmesties viņas mājā. Es jau saprotu, ka veciem ļaudīm gribas dzirdēt dzīvas balsis tais ķirmju sagrauztajās sienās, un tāpēc piekritu. Tagad es dzīvoju pavisam labi. Un vienudien gribu lūgt jūs ciemos.

— Es nezinu, — Monika sacīja. — Redziet, man drīz jābrauc uz Rīgu eksāmenus kārtot.

— Ak uz Rīgu. Un ko jūs studēsiet?

— Jurisprudenci, — Monika teica bikli, pašas izrunātajā vārdā ieklausīdamās.

— Lieliski, — Daumants sacīja. — Es arī labprāt būtu kļuvis par juristu.

— Bet? ... — Monika jautāja.

— Bet nekļuvu, — Daumants atteica, un Monikai likās, ka tālāk jautāt nedrīkst.

— Un ko jūs te darāt? — viņa jautāja. Daumants paskatījās, kā domās iztraucēts, un sacīja:

— Ko daru? Roku grāvjus. Milzu grāvjus. Ar ekskavatoru. Jūs jau tur neesat bijusi, neesat redzējusi.

— Filmā, — Monikai paspruka, un Daumants saudzīgi iesmējās.

— Kaut vai filmā, — viņš teica un smaidīja, bet acis bija skumjas. Monika domāja, droši vien viņš labprātāk tomēr būtu kļuvis par juristu. Viņai gribējās pajautāt, bet viņa to nedarīja. Un tad viņi bija visu izrunājuši, un Monikai bija prieks, ka viņš nav atnesis grāmatu, tātad atnāks vēlreiz. Viņa jau tagad gaidīja šo reizi.

— Jums te pavisam tuvu ir jūra, — Daumants teica.

— Jā. Es katru vakaru aizeju turp.

— Bet es neesmu bijis ne reizes. Tai purvā esmu kā iestidzis. Jāsāk raisīties laukā. Nevar jau domāt tikai par naudas pelnīšanu ... Bet jums laikam nepatīk runāt par tādām lietām?

Monika klusēja. Par naudu viņa tika domājusi vienīgi, kad gribēja iegādāties ko tādu, pret ko vecāki varēja celt iebildumus.

— Es ceru, ka man būs stipendija, — viņa cienīgi atbildēja.

— Kad es iebraukšu Rīgā, es jums aizvedīšu kaut ko tādu, kas jums ļoti patiks, bet no stipendijas neiznāk, — Daumants negaidot teica. Tad viņš ātri

izgaja pa durvīm, tautiskie aizkari pie logiem nošu-pojās vien.

«Vai viņš atnāks pie jūras?» Monika domāja. Viņa vēl nebija ne reizes iemīlējusies, pat ne skolotājā, jo skolotājs viņas skolā bija tikai viens un tam pašam jau pāri sešdesmitiem, un mazmeita mācījās vienā klasē ar Moniku.

Vakarā viņa atkal bija pie jūras, un jūra bija skaistāka nekā jebkad agrāk. Nez no kurienes nākdama, tāla gaisma vērta viļņus pelēcīgi bālus, tie skrēja krastā ieslīpi no dienvidiem cits pēc cita, cits pēc cita, un tomēr nebija vienmuļības. Viņa iedomājās, ka blakus stāv Daumants, un teica viņam «tu». Tas bija brīnišķīgs vakars. Grāfs Monte-Kristo, Monika domāja, un nu viņai romāns vairs nešķita vecmodīgs un pārspīlēts. Tikai tāpēc, ka grāfs bija no citas pasaules, viņai romāns šķita svešs. Tagad vairs ne. Un daudz kas cits, kas tāpat bija licies svešs un nesaprotams, tagad bija mainījis savas būtības aprises un atradās tepat, tverams, tiešs un tuvs.

Citvakar ciemos atnāca Arvīds. Viņš bija tuvākais kaimiņš, tiesa, ne sevišķi veikls un izdarīgs; Arvīdā mita kaut kāds smagums no tās pašas zemes, kuru viņš apstrādāja diendienā un pa kuru gāja nesteidzīgiem soļiem. Arvīds sēdēja, viņiem nebija par ko runāt, un tad ienāca Monikas tēvs. Apvaicājās, kā Arvīdam ar darbiem, un tas jau bija lieks jautājums, vai nu tēvs nezināja.

— Kāpēc tu nenāc uz bibliotēku? — Monika negaidot jautāja.

— Tagad, darba laikā? — Arvīds pabrīnījās.

— Grāmatām vienmēr laiku var atlicināt!

- Es pamēģināšu, — Arvīds sacīja, bet Monika strupi attrauca:

— Manis dēļ nenāc. Tu jau pats esi gudrs diezgan, kam tad tev vēl jāzina, ko cilvēki mūžos izdomājuši un sapratuši! Tev tas tikpat vienalga!

— Man ne... — Arvīds sāka, bet Monika jau bija kājās un laukā pa durvīm. Viņa negribēja atkal klausīties sarunas par darbu, viņa bija augusi tepat, šai zemē, kura par spīti jūras tuvumam tomēr bija auglīga, un visu labi zināja. Viņa izgāja pagalmā, iegriezās dārzā, kur baltā dzidrā jau ieriesusi mazus āboltēnus; bērnībā viņa bija grauzusi tos tādus pašus ... Monika norāva vienu, iekoda, saviebās un aizmeta tālu prom. Tagad viņai tādi vairs negaršoja. Neviļus viņa iedomājās, diez vai Daumants ēd zaļus ābolus? Viņai uznāca smiekls un kļuva gaiši ap sirdi.

Kad Monika nonāca jūras krastā, viņa jau iztālēm ieraudzīja Daumantu. Viņš sēdēja smilšu paugurā, tā pagriezies, ka varēja saskatīt katru nācēju no ciema puses. Bet nebija jau neviena cita, tikai Monika, un viņš nāca pretī pa balto, smalko smilti, kas savādi sīca zem kājām, ja pēdas pavilka pa zemi.

— Es zināju, ka tu būsi, — viņš teica, un tas bija tik dabiski, ka viņš Moniku uzrunā ar «tu». Viņiem bija palicis tik maz laika, ko pavadīt kopā, tāpēc viņiem ilgāk vajadzēja būt blakus, kļūt tuvākiem.

— Jā, — Monika sacīja. — Es īstenībā nedomāju, — viņa piemetināja, — bet atnāca ciemos viens apbrīnojami garlaicīgs cilvēks, un tad man vairs nebija kur likties, bet pie jūras vienmēr ir tik daudz...

— Daudz vietas, jā, — Daumants sacīja, — un visiem.

— Pasaki man, kāpēc godīgie cilvēki vienmēr ir tik garlaicīgi?

— Garlaicīgi? — viņš jautāja. — Vai tiešām? Kad tu tā saki, tad... jā, patiešām viņi ir garlaicīgi, nudien! Un es tā gribēju būt godīgs cilvēks. Nu es vairs negribēšu. Jo citādi var iznākt, ka arī no manis tu bēgsi prom, un tad atradīsies kāds cits, kurš tevi satiks un runāsies ar tevi tāpat, kā tagad runāju es...

— Vai tad tu neesi godīgs?

— Vai es esmu garlaicīgs? — Daumants jautāja pretī, un Monika kratīja galvu un smējās. Garlaicīgs, dieva dēļ, nē! Savādi, Daumants ar viņu maz bija runājis un, redzams, īpaši necentās arī tagad, un tomēr viņa tuvumā bija neparasti, kā ar vēja brāzmu, kas nāk no tālienes, no nezināmas vietas, un kuru gribas ilgāk just, izbaudīt. Daumants bija citādāks nekā visi, vairāk Monika nezināja.

Viņi apsēdās paugurā, tikai ne tajā, no kura varēja redzēt visus nācējus un kur arī paši būtu visiem ieraugāmi, — nē, viņi uzmeklēja citu vietu, sīku kārklu aizsegā, un tur apsēdās. Daumants aplika roku Monikai ap pleciem un jautāja:

— Vai tiešām tu gribi braukt prom un atstāt mani?

Viņa nezināja, ko atbildēt. Un tad Daumants viņu noskūpstīja. Monika satrūkās, nē, baiļu viņai nebija, bet tas taču bija pirmais Monikas skūpsts, un nu tas tika svešam puisim, purva velnam melioratoram, to gan viņa nebija varējusi iedomāties. Bet ko gan vispār var iedomāties uz priekšu? Viņa piespieda galvu Daumanta plecam un teica:

— Tas taču nekas, ka es tagad aizbraucu. Es atbraukšu tūlīt pēc eksāmeniem, un tad katrās brīvdienās mēs' varēsim satikties, cik vien patīk, un, kad es būšu izstudējusi...

Monika aprāvās. Nu jau viņa runāja tikai par sevi.

Daumants saprotoši teica:

— Jā, tev jau viss skaidrs.

— Un tev?

— Man? Nekas. Es esmu tikai pasaules klaidonis.

Klaidonis, jā, nekas cits. No vienas vietas uz otru, un neviena nav paliekama.

— Tu...

— Ja, tagad man dod pajumti Kazaku māte, un tā ir laba pajumte, varbūt tikpat laba kā manu vecāku majas. Bet tas ir tikai īsu laiku, es nezinu, kurā mirklī atkal celšos un došos tālāk ...

Monika nesaprata. Daumants vienā brīdī bija kļuvis svešs. Viņa jautāja:

— Bet kas tad tu vispār esi un no kurienes?

— Vai tas nav vienalga?

— Man ne.

Viņā bija pamodusies dzimtā ciema ļaužu domāšana, to ļaužu, kuri dzima un auga, un palika vienā vietā, un no šejienes tikai viens ceļš veda laukā, un tas pats nebija tāls, jo cik tad tālu ciema kapi? Monika pat pabrīnījās, kā vispār iedomājusies braukt uz Rīgu studēt. Un viņa būtu domājusi vēl daudz ko, bet šai brīdī Daumants gausi ierunājās:

— Piedod, Monika, ka es te sēžu kopā ar tevi.

Sirdī kaut kas sīvi iesāpējās. Viņa bija nojautusi,

ka Daumants ir nelaimīgs, un arī viņa nespēja laimīga justies.

— Nerunā tā, — viņa lūdza, un Daumants sacīja ļoti klusu un ļoti maigi:

— Es negribēju tev nekā slikta, Monika.

— Kā man tagad negribas braukt projām, — Monika sacīja pēc brīža, un viņa izdzirda Daumantu nopūšamies. Kāpēc viņš nopūšas, Monika domāja* nu viņš taču zina, ka es viņu mīlu?

Saule rietēja jūrā liela un sārta, un viņi skatījās, kā tās ripa slīd arvien dziļāk un dziļāk viļņos.

— Vai tu esi redzējusi zaļo staru? — Daumants jautāja.

— Nē.

— Bet es redzēju.

— Vai tas ir ļoti skaisti?

— Tas ir tik skaisti, ka to nav iespējams aprakstīt. Tu vari nākt uz jūru katru vakaru un ļoti vēlēties šo staru ieraudzīt. Un varbūt tad tu tiešām redzēsi un sapratīsi.

— Man jābrauc projām, — Monika atkārtoja, un Daumants bija kā no miega pamodies.

— Jā, to es aizmirsu.

— Bet varbūt tas stars būs tieši šovakar? — Monika jautāja un tā sasprindzināja redzi, ka acis sāka sāpēt. Daumants sacīja:

— Nē, šovakar tā stara nebūs.

— No kuras puses tu esi? — Monika pēc brīža jautāja.

— Tas ir tālu.

— Tik tālu, ka tu vairs negribi atgriezties?

— Laikam gan, — Daumants piekrita.

— Un tu negribi māju un tuviniekus?

— Man nav ne vienu, ne otru.

— Tu negribi māju? — Monika teica vēlreiz, tagad pavisam skumīgi.

Daumants saņēma viņas roku.

— Ja tu man solītu ...

Monika apdomājās. Vienā mirklī caur galvu izskrēja simt pieņēmumu, viens aiz otra, viens otrā ķerdamies un pīdamies.

— Es jau varētu, — viņa sāka. — Es varētu nemaz neiet uz to Rīgu. Būs, kas manā vietā studēs. Vecākiem patiktu, ja es paliktu tepat.

— Un ko tad tu darītu? — Daumants jautāja, un viņa balsī ieskanējās bažas.

— To pašu, ko visi, — viņa teica un lūkoja iesmie-ties.

— Tev nav jābūt tādai kā visi.

— Bet ja es gribu būt kopā ar tevi?

Viņa nekad nebija iedomājusies, ka var teikt tādus vārdus. Izrādās, varēja. Jaunas, stipras jūtas lauza sev ceļu. Viņa vērās Daumantā cieši, ilgi, līdz viņš novērsa skatienu.

— Tikai manis pēc? — viņš jautāja.

— Jā.

— Tas tev jazina pašai.

— Cik labi, ka tu te esi, — Monika smaidīja.

Daumants neatbildēja, viņš skatījās uzticīgi un

mazliet skumji, kā prata vienīgi viņš.

— Es tev vēl neesmu atdevis to grāmatu, — viņš sacīja. — Es jau sen esmu pārlasījis, bet viens puisis lūdza. Ko man bija darīt, iedevu. Piekodināju, lai nepazaudē, es teicu — tā ir bibliotēkas grāmata un pati bibliotekāre ir burvīgākā meitene pasaulē. Tagad man žēl, ka tā pateicu. Tagad viņš var nākt un uzmeklēt tevi. Vai dzirdi, neskaties ne uz vienu citu, tikai uz mani! — Daumants iesaucās, un Monika nesaprata, vai viņš joko vai runā patiesību.

— Nu ko tu tā... — viņa sacīja.

— Vai tad man nav taisnība?

— Es nezinu. Bet nevajag.

— Man nav nekā, — Daumants negaidot sacīja. — Nav un nav bijis. Bet nu esi tu. Vai tiesa, tagad man esi tu?

— Jā, — Monika atbildēja.

— Tad ir labi. Tad ir pavisam labi.

— Saki... — Monika vilcinājās, — vai tev ilgi būs darbs pie tiem melioratoriem? Kurp tu iesi pēc tam?

— Kur pagadīsies, — Daumants viegli atbildēja, tad uztvēra Monikas skatienu un ātri teica: — Re, saule jau norietējusi.

— Zaļā stara tiešām nebija, — Monika skumīgi teica. — Tu jau sacīji, ka nebūs. Kā tu zināji?

— Tāpat.

— Daumant, tev vajag nākt pie mums! — Monika iesaucās. — Ja es palieku šeit... tad tev arī jābūt šeit, citādi jau mēs nevarēsim būt kopā! Ja tu māki apieties ar mašīnām... tu vadi ekskavatoru, pats teici!

Daumants palocīja galvu.

— Mehanizatorus visur meklē kā ēst. Tu strādāsi pie mums. Es domāju... tu arī dzīvosi pie mums. Un vienreiz tev būs mājas un tuvinieki. Ja vien tu pats gribi, protams.

— Vai tiešām? — Daumants jautāja neticīgi, it kā nebūtu pārliecināts, vai tikai viņam nestāsta jauku pasaku. Monika iekarsa, tagad, tā runājot, viņai nākotne likās pavisam skaidra un bija prieks, ka nekur nebūs jāaiziet no mājas un mīļās jūras. Cik vienkārši viss izvēršas, Monika domāja. Mājas un jūra, un Daumants.

— Tu vairs negribi studēt? — Daumants jautāja.

— Nē! — Monika smējās. — Vismaz pašreiz es iedomāties nevaru, nesaprotu, kā visu laiku esmu varējusi mācīties tās gudrās grāmatas... — Viņai bija mazliet neērti grāmatu un pašas izvēlētās profesijas priekšā, bet, Monika domāja, cilvēks ir vairāk par visu pārējo.

Daumants vadīja Moniku uz mājām. Līdz mazajai birzītei, kas pie ceļa. Tur viņš apstājās.

— Nāc taču tālāk!

— Es neiešu. Negribu, ka tevi redz kopā ar mani! Es esmu svešs. Klaidonis. Vēl klaidonis, — viņš piebilda, kad Monikas mute sāpīgi savilkās.

Monika pati apvija rokas Daumantam ap kaklu. Bija krēsla.

— Bet par tām studijām tev tomēr vēl vajadzētu padomat.

— Es jau esmu izdomājusi! — Monika iegavilējās, viņai gribējās, kaut visa zeme gavilētu līdzi, bet bija vakars, un vakari ir nopietni.

— To grāmatu es tev atnesīšu, — Daumants solīja.

— Ak tā, grāmatu ...

Viņa ilgi stāvēja un skatījās, kamēr Daumanta stāvs pagaisa notumsā.

Pagāja trīs dienas, trīs rīti, pusdienas un vakari, un trīs naktis turklāt, bet Daumants nerādījās ciemā un nerādījās bibliotēkā; visas puķes bija aplietas, un Monika bija izravējusi arī dobes zem logiem. Nu jā, drīz jau vajadzēja atgriezties krustmātei, tad visam jābūt kārtībā.

Veikala Veltai atveda alu, un, kā šo tīkamo jaunumu sajutušas, cita pēc citas te piestāja mašīnas, smagās vien, vieglajām jau nebija ko darīt tagad, lielajā darba laikā. Un piebrauca arī viens traktors un kā parasti neizslēdza motoru, un visa vecā kroga priekša vārīties vārījās nežēlīgā rūkoņā, un zilas dūmu strūklas bendēja ciema gaisu.

Monika izgāja laukā, lai gan viņai nebija ko darīt. Bet viņa jau varēja atnest ūdeni no akas. Ko gan dara pilsētu meitenes, kad viņām kas steidzami jāredz un pagalmā nestāv aka?

Monikai pienāca klāt kāds puisis, pavisam nepazīstams, tas nebija Daumants kā toreiz, un viņš arī nebija tik laipns un neizvilka Monikas vietā spaini no akas, nē, viņš mierīgi nogaidīja un tad pasniedza grāmatu biezā avīžpapīra «kombinezonā», un Monika grāmatu uzreiz pazina.

— Jūs esat bibliotekāre, vai ne? Te viens no mūsu večiem lūdza atdot.

— Kas?

— Nu tas Daumants, velns zina, kā viņam bija uzvārds.

— Ak tā, jā, — Monika teica un brīnījās, ka tik prātīgi runā. — Un kur tad viņš pats?

— Aizlaidās, skaidrs.

— Aizlaidās?

— Nu jā.

— Kāpēc?

— Dibengals par vieglu, — puisis sacīja. — Rāva, rāva te vienu brīdi, laikam nosprieda, ka par maz maksā, vai... Nu ko tad tiem nekvalificētajiem lai maksā? Cērt tos krūmus, dedzina... Nav jau tā, kā kad sēdētu uz ekskavatora.

— Vai tad viņš nebija ekskavatorists?

Puisis sāka smieties.

— īstais! To ne pie vieniem kloķiem nevar laist, tas ir gatavais ķīselis! Ar muti, tad palaid tikai, un viens divi bus Rīgā, bet ar darbiem, tā teikt... — Viņš pasvārstīja rokās grāmatu, kuru vēl nebija Monikai atdevis; grāmatas vāki pavērās, un viņš negaidot teica: — Gatavais grāfs Monte-Kristo, tas viņš ir, un vairāk nekas. Plānā galdiņa urbējs, kādi gadās tur, kur pēc treknāka kumosa ož.

Monika tikai stāvēja un skatījās.

— Viņš teica, ka dzīvojot Kazākos, — viņa sacīja, pie pēdējā salmiņa ķerdamās. — Viņš teica, vecā saimniece viņam tur istabu iedevusi...

Puisis smējās lielu smieklu, bet droši vien viņš nesmietos, ja tikai būtu jutis, ka smiekli smagi krīt Monikai tieši sirdī.

— Vai nu Kazāku māte bleķi no zelta nemācēs atšķirt, ja katru pasaules gājēju zem sava jumta laidīs! Tepat pa zaru būdām vien gulšņāja. Bet kur tad jūs to ņēmāt?

— Es laikam būšu ko sajaukusi, — Monika sacīja un stiepa roku pēc grāmatas. Puisis, šķiet, kaut ko sāka aptvert, viņš vairs neko neteica, nomurmināja kādu atvadvārdu — vai nu Monika vairs dzirdēja —

pagriežas uti gāja liz veikalu, kur Velta tirgoja svaigu, pavisam vēl vēsu alu. Tādu mantu nedrīkstēja laist garām.

Monika iegāja bibliotēkā un apsēdās, un tā viņa nosēdēju labu brīdi. Tad gausi paņēma grāmatu, kuru turpat uz galda bija nolikusi, un sāka tīt laukā no avīžpapīra. Labi gan, ka aplikta, papīrs rādīja aizdomīgus tauku plankumus. Bet iekšpusē viss bija kā agrāk. Monika pārlaida plaukstu dažām lappusēm, tad lēni, lēni, it kā kājas būtu svešas, tikai pirmoreiz iemēģināmas, devās nolikt to atpakaļ.

Uz pusdienlaiku debesis pārvilkās plānu pelēku plēvi. Monika atcerējās, ka no rīta zālē nebija bijis rasas. Viņa piegāja pie loga un vērās laukā, bet ko nu caur vīnāju daudz varēja saskatīt. Tad viņa izgāja ārā, iepriekš pārliecinājusies, ka veikala priekša tukša, nav vairs neviena braucamā, neviena pircēja.

Velta stāvēja veikala durvīs.

— Būs lietus, nudien būs lietus! — viņa uzsauca Monikai.

— Laikam ...

— Vajag, ai, kā vajag! Man viss dobēs vīst nost, tīri gar zemi gulstas. Vai to lērumu kāds var apliet!

— Nevar, — Monika pamāja. Brīžiem uzskrēja vēja elpa, sagrieza gaisā papīra strēmeles un zāļu stiebrus, parāva uz priekšu un nosvieda atkal pie zemes, tik ātri šo savu rotaļu apnikusi.

— Nu jau tava krustmāte drīz brauks mājās, — Velta teica.

— Jā.

— Un tev pašai ceļš uz Rīgu, ko? Aizmirsīsi mūs, ko?

— Vai nu gluži, — Monika sacīja.

— Neaizmirsti gan, — Velta piekodināja. — Vai mēs esam sliktāki par tiem, kas tur Rīgā dzīvo?

Cilvēki visur vienādi labi, lai tikai viņi būtu īsti un godīgi, tas galvenais. Vai ne?

— Jā, — Monika pamāja. Velta runāja no sirds.

Pēc kādas pusstundas tiešām sāka līt. Tādā laikā, droši zināms, uz bibliotēku neviens nenāks. Monika aizslēdza durvis, iebāza atslēgu kabatā un gausi gāja uz jūras pusi. Viņa pati nezināja, ko tur darīs, bet pie juras jau nekas nebija jādara, tur varēja vienīgi būt.

Nekāds lielais lietus tomēr neuznāca, vairums laikam aizgājis gar pamali uz citu pusi. Lai, tur lietus arī vajadzīgs. Šis, kas smildzināja Monikas dzimtajā ciemā, bija tikai tāds mīksts sēņu lietutiņš.

Tā tas notiek, Monika domāja. Neviens par to nezina, viņa atkal domāja pēc brīža. Vai tas ir labi, ka neviens nezina? Ap viņu un viņā pašā bija tāda trula nekā neapzināšanās, bet vienu Monika saprata: nekad vairs nebūs tā, kā bijis. Nekad, nekad.

Krustmāte bija vecmeita, stāsta, palikusi tāda pēc nelaimīgas mīlestības. Monika vienmēr tika gudrojusi, kāda tad ir tā nelaimīgā mīlestība. Vajadzētu pajautāt krustmātei, kad atbrauks, vai ir vērts vienas mīlestības dēļ visas nākamās ziedot. Bet laikam jau ir, kāpēc tad cilvēki tā dara.

Lietus lija silts, saudzīgs un lēns. Monika atcerējās, ka pēcpusdien ciema kapos bēres, glabās veco Rijnieku, tas trīs gadus uz gultas tikpat kā nesamaņā nogulējis. Arī veco Rijnieku kādreiz kāda mīlējusi, Monika domāja, varbūt mīlējusi līdz neprātam, vairāk pat sevi, par savu dzīvību. Un šodien viņu glabā. Šodien glabā Rijnieku kopā ar viņa pārdzīvotajām kaislībām un mīlestību.

Bet lietus lija vēl arvien, silts sēņu lietutiņš.

Pēteris Zirnītis DZELTENAIS CEPUMS

Tajā brīdī, kad smagi piekrautā kravas mašīna, kas nupat bija šķērsojusi ciemata robežu, sadūrās ar lielu un tumšu masu, kura negaidīti iznira priekšā tuvo lukturu gaismā, viņš gulēja. Iespējams, ka tieši tas viņam izglāba dzīvību. Kabīnes skārds salocījās kā plāna pape, metāls žļerkstēja un stenēja, šķēpelēs lūza noslogotie borti. Briesmīgas inerces sviests, viņš izlidoja pa atsprāgušajām durvīm, uz visiem laikiem šķiroties no savas iepriekšējās dzīves. Viņš pārlidoja pār ceļmalas grāvi un iekrita otrā pusē sakrautā svaigi pļautas zāles kaudzē. Tur viņš ilgi gulēja galīgi apdullis, vairs neapjauzdams savu miesu.

Arī viss pēcāk notiekošais slīdēja garām, neskarot viņa uztveri: piebraucošo automašīnu bremzēšana, spilgtās ugunis, satraukti klaigājošās balsis. Viņš sāka atgūties tikai tad, kad viss jau bija noklusis, piecēlās, uzmanīgā un pastīvā gaitā aizgāja līdz ce|a apmalē nostumtajam automobilim un sāka ostīt pēdas.

Nāsīs iesitās spēcīgas smaržas: izlijušās eļļas, degviela, jau atdzist paguvušais metāls, dīvaini oda putrā sajukusī tomātu krava un cilvēka asinis.

Šeit neapšaubāmi bija atradies viņa saimnieks, cilvēks, kurš sēdējis pie stūres, taču šī vispazīstamākā smarža, kurā viņš pazina neskaitāmas nianses, kas vienmēr iedvesa drošības un paļāvības sajūtu, uz asfalta piepeši aprāvās un neveda nekur. Toties oda pēc milzum daudziem citiem cilvēkiem.

Viņš apsēdās pie sadragātās kabīnes un sāka gaidīt. Ausa rīts, un pa šoseju garām aizvien biežāk aizdrāzās mašīnas, apdvešot viņu ar sadegušā benzīna un sakarsušo riepu dvaku. Dažs labs viņam uztaurēja. Saulei lecot, viņš bija jau pilnīgi koncentrējies, atsvešinājies no apkārtnes detaļām. Visa viņa būtne ar ikvienu muskuļu un nervu šķiedru tagad personificēja gaidīšanu.

Tieši pretim, pārdesmit metru attālumā, atradās lauku veikals. Tuvojoties veikala atvēršanas laikam, ap sasisto mašīnu sāka pulcēties ziņkārīgie. Tie traucēja, tāpēc viņš pagāja gan uz vienu, gan uz otru pusi, bet tad bija pārāk tālu no tās vietas, kur visspēcīgāk paožams pazudušais saimnieks. Galu galā viņš šķērsoja šoseju un apsēdās aiz pagrieziena uz veikalu, ar skatienu uz notikuma vietu.

Cilvēku loģika, kuri ieraudzīja šo suni tajā rītā, nespēja viņa parādīšanos saistīt ar avāriju naktī. Viņi nebija spējīgi šo sakarību saost. Viņiem tas bija tikai vēl viens noklīdis suns, lai gan dažs ievēroja plato ādas kakla siksnu un lielo metāla sprādzi. To* mēr tas bija tikai viens no daudzajiem klaidoņiem, tāpēc apkarojams un, iespējams, pat iznīcināms.

Gandrīz vai lielāko daļu no sava četrgadīgā mūža viņš bija pavadījis braucienos. Tā noritēja viņa saim-nieka dzīve, un tagad viņš, pašķiebis galvu, vēroja ikvienu tuvojošos kravas mašīnu, sevišķi aplūkojot tās, kuras apstājās pie veikala, un cilvēkus, kas kāpa ārā. Savā sakāpinātajā jutoņā viņš bija aizmirsis ēšanu, līdz piepeši kāda garāmgājēja soma tik ļoti nosmaržoja pēc gaļas un vēl kaut kā garšīga, ka kuņģis asi sarāvās čokurā, sāpīgi atgādinot, ka ilgi nekas nav ēsts.

Daži nācēji uz veikalu mēģināja viņu pasaukt, taču īsto vārdu zināja tikai divi — saimnieks un viņš pats. Saimnieka šeit nebija, un pats savu vārdu nosaukt viņš nespēja. Kājām gājējiem viņš nepievērsa nekādu uzmanību: viņš gaidīja.

No veikala iznāca līdzjūtīga tantiņa un pasvieda maizi. Viņš pat nepaskatījās uz tās pusi. Tantiņa norunāja aizkustinošās intonācijās ieturētu monologu par dzīves likstām un to pārvarēšanu, taču uz viņu tas nevarēja attiekties. Viņš gaidīja.

Kad pilnīgi satumsa, viņš apgūlās, paturot avarējušo mašīnu redzes lokā. Automašīnu plūsma pa šoseju pierima, viņš iesnaudās, uztrūkstoties no miega pie katras garām braucošas mašīnas trokšņa. Uz rīta pusi aprija tantiņas doto maizi. Viņam bija kauns, taču viņš laikam pirmo reizi mūžā pārvarēja šo sajūtu. Viņš nekad neko nebija ņēmis no svešas rokas. Izsalkums pierima.

No rīta atkal pircēji pulcējās pie veikala.

— Tas suns tur guļ kopš vakara. Tas ir traks, — paziņoja gara un kaulaina sieviete, kura ar maisu pār plecu gaidīja pievedam maizi.

— Kāpēc ta traks, noklīdis vien ir. Siksna lai ap kaklu. Un tāds kopts ar, — iebilda invalīds ar vienu kāju un kruķi. Viņš savu pensiju parasti nodzēra krūmos pie pasta un tāpēc bija personīgi pazīstams ar vietējiem savvaļā dzīvojošiem suņiem. So viņš redzēja pirmo reizi.

— Varbūt kāds izmetis no mašīnas. Tagad jau pilsētniekiem tāda mode, — visu, kas lieks, sviež pa ceļam grāvmalā ārā. Domā, ka nu laukos tādi du-raki, ka visu pievāks, — paziņoja drukna un no paša rīta nikna sieviete, kas stāvēja aiz kaulainās. Abas no sākta gala nevarēja viena otru ciest un tagad jutās atvieglotas, ka atradies kopīgs iespējama uzbrukuma mērķis.

Suns sēdēja un gaidīja.

— Kad es saku, — vēstīja kaulainā, — traks un netīrs. Sērgu tāds izvazā. Nav netīrāka lopa par tādu suni.

— Pati esi sērga, — invalīds noskaitās. — Ko var muldēt no agra rīta, vai nezin, ka pēc nāk miršana!

Kaulainā jau atvēra muti, lai apklusinātu kruķaino vīrišķi pilnīgi un galīgi, taču baltā virssvārkā ģērbtā pārdevēja atslēdza no iekšpuses veikala durvis un salaida visus telpā.

Suns sēdēja un skatījās uz šoseju.

Atbrauca divas mašīnas, viena ar ceļamkrānu. Saimnieks neatbrauca. Sasisto automobili aizāķēja aiz kabīnes, pacēla priekšu gaisā un uzkabināja uz platformas. Nostiprināja un aizbrauca prom. Un viss. Vairs* nebija uz ko skatīties.

No veikala iznāca invalīds un kliboja pie suņa. Tas pablenza pienācējā, taču no vietas neizkustējās.

— Gaid, vai ne? — noprasīja invalīds. — Dom, ka atnāks? Domā vien. Še. Tu jau brokast vēl nav ēds.

Viņš izvilka no nospeķotā vamža kabatas cepumu paciņu, atvēra, izņēma vienu un pasvieda sunim. Tas pagrieza galvu uz nokritušā cepuma pusi, pavērās invalīdā, taču neņēma.

— Lepns vai, ko? — pavaicāja invalīds. — Es ar, brālīt, lepns biju. Nu vairs nekā. Nu nekā. Tā ka ēd vien.

Balstoties uz kruķa, viņš ar ierastu veiklību nosēdās krūmmalā dažus soļus no suņa, izvilka no otras kabatas pudeli un atkorķēja. Saodis vīnu, suns nepatikā pagrieza galvu uz otru pusi. Viņš būtu pat rūcis, ja vien šis dīvainais cilvēks nebūtu tik brālīgi un tajā pašā laikā neatkarīgi noskaņots. Invalīds izmeta krietnu malku, paņēma no paciņas cepumu un apēda.

— Es tā nevar kā citi. Bez nekā. Man kauc cepumu vajag. Un tu ar ēd. Cita nebūs. Kur tavs saimnieks, ko? Ed, ka saka!

Cepums gulēja zālē turpat netālu no purna un garšīgi smaržoja. Suns norija siekalas, viņa lepnums aizvien gāja mazumā. Blakus sēdošais cilvēks bija draudzīgi noskaņots, suns jau arī vēl nebija radis cilvēkiem neuzticēties, viņš tiem vienkārši nepiegrieza vērību. Garajos pārbraucienos no pilsētas uz pilsētu viņa saimnieks nekad nebija ņēmis par līdzbraucējiem tos, kas snaigstīja rokas šosejas mala. Arī sunim šie cilvēki, tāpat kā daudzi citi, bija tikai garāmslīdošās dzīves ainavas sastāvdaļa.

Pudele bija tukša, un invalīds sāka pagurt. Izstiepis veselo kāju taisni, viņš ar muguru atspiedās ceriņkrūmā un iesnaudās.

Suns sēdēja un gaidīja.

Cilvēki nāca un gāja. Iegriezās mašīnas.

— Re, kāds sunītis, — jautri sacīja maza meitenīte savai mammai.

— Sunītis sargā onkulim miedziņu. Sunītis labs, — atbildēja mamma un aši veda mazuli garām.

Gar veikala stūri nāca mazs sačākstējis vīrelis nespodrām acīm. Tā skatiens vienaldzīgi pārslīdēja pār veikala priekšā nostājušos vieglo automašīnu spožo rindu, pār suni un iekrampējās gulošajā. Pat ne viņā, bet gan tā rokā sažņaugtajā pudelē.

Sunim neizturami gribējās ēst. Viņš novērsās no šosejas un aplūkoja cepumu. Kā jau invalīds bija pareizi brīdinājis, otra nebija. Kaut ko neskaidri ņur-dēdams zem deguna, vīrelis šļūcošā, bet noteiktā gaitā devās pie gulošā.

— Frukts tāds, — viņš nomurkšķēja un satvēra zaļgano pudeli, taču gulošais to bija cieši satvēris aprepējušos pirkstos.

Pienākušais cilvēks oda pēc kādreiz saņemta kājas spēriena, viņa kustības atgādināja kaut ko aizmirstu, bet nepatīkamu un ļaunu no pirmajiem dzīves mē-nešiem. Suns pacēla galvu un brīdinoši ierūcās.

— Nu, tu... — vīrelis nošņāca, bet roku no pudeles atlaida. Garām gāja divi puiši.

— Foršākais suns, — teica garākais un uzsvilpa. Suns pacēla ausis. Tas gan nebija saimnieka svib piens, taču ļoti līdzīgs tam.

— Krancis gan, — noteica otrs, un viņi gāja tālāk uz veikalu.

Vīrelis, degot nepacietībā iegūt divpadsmit kapeikas, izdarīja taktisku kļūdu. Viņš grāba pudeli otrreiz. Samiegojies invalīds to satvēra vēl ciešāk. Rokas viņam bija stipras. Vīrelis klupa pār kruķi, un suns to uztvēra kā tiešus draudus sev. Zobus atiezis, viņš metās uz priekšu, un žokļi sacirtās mata tiesu no pirkstiem./Vīrelis iekaucās, šļūceniski pasitās sāņus un metās prom. Suns paka] neskrēja, tikai aizgūtnēm nikni rēja. Vīrelis aizmuka aiz veikala. Invalīds iegrūda pudeli kabatā un nopurpināja:

— Nekā. Tagad nekā ...

Viņš atspiedās atkal pret ceriņiem un turpināja snaust.

Puiši iznāca no veikala ar pirkumiem, apstājās pie satrauktā dzīvnieka un skatījās. Suns paraudzījās abos.

— Foršākais suns, — teica garais. Arī smaržoja viņš mazliet pēc saimnieka — pēc motoreļļas un degvielas.

— Gribi ņemt līdzi? Kur tad liksi? Tev jau viens ir... — noteica viņa ceļabiedrs. — Saimnieks droši vien tepat veikalā iegājis.

Suns paskatījās uz saulē sakarsēto šoseju, tad uz cepuma drumslām, ko bija saminis uz pudeli kārais vīrelis.

— Kur nu līdz, — noteica garākais. — Kā tad suni zagsi...

Viņš atplēsa cepumu paciņu, izņēma vienu un deva sunim.

— Nu, še, ņem! — Puisis turēja cepumu izstieptā rokā. Suns norija siekalas.

— Klīrīgs esi, izlutināts, — puisis noteica un nosvieda cepumu sunim priekšā. Abi puiši vienlaicīgi iesmējās un gāja prom. Suns palūkojās viņiem nopakaļ uz šoseju. Saimnieks joprojām nebrauca. Zālē pie invalīda izstieptās kājas gulēja dzeltenais cepums.

Valdis Indrups. MELNS TAURIŅŠ BALTĀ SAULĒ

Krietni pastrādājis dārzā, Olafs Otto — uzvārds rakstāms ar diviem «t» — nu atpūtās gultā. Nevarēdams lāgā aizmigt, viņš vēl gara acīm redzēja sevi stādām ābelītes: rokam zemi, vedam ar ķerru kūdru, spraužam mietiņus, lejam ar šļūteni ūdeni. Reizēm notrīcēja muskuļi, darba ritmā noraustījās rokas un kājas: cihjēks jau nav robots, nevar tā pēkšņi izslēgties un palikt mierā. Robotiem trūkst arī iztēles, bet Olafs Otto ābeļu stādu nošķītajos zaros jau skatīja sārtbaltos suislepus, mazas spožas bumbiņas kā sakārtas svētku eglītē. Viņš iedomājās arī visu dārzu kopumā nākamajā gadā, kad iekrāsosies asinssārtās «Rēveles bumbierābeles», milzīgie «Clapp’s Favo-

rite», saules gaismas pielijušie «Baltie dzidrie». Viņš ar dzirdi, redzi un ožu baudīja dārzu — mūžam mainīgo, smaržīgo krāsu simfoniju, kas iesākās ar pavasara pumpuru pianissimo un beidzās ar rudens piebriedēto augļu vareno forte. Pamazām viss saplūda kopā kā televizorā, krāsainam attēlam zaudējot asumu. Viņš pretojās miegam un tomēr gaidīja to. Šovakar viņš pat neizstudēja «Rīgas Viļņus». Un labi, ka tā. Pie televizora pārdzīvojums vienmēr ir neveselīgāks, nedabiskāks kā kinozālē vai teātrī, Sēžot pie mazā ekrāniņa, allaž gribējās ēst, un, jo interesantāks raidījums, jo labāka apetīte. Irma, mātesmāsa, kas atbraukusi no laukiem un dzīvo pie viņa jau otro mēnesi, tikko paguva gatavot sviestmaizes. Visātrāk mute kustējās, skatoties kriminālfil-mas. Pat nepamanīja, ka šķīvis jau tukšs. Ēšana nestāvēja prātā, skatoties filmas vienīgi par mīlestību. Tad acīs pavīdēja asaras, vienalga, vai viņi beigās paliek kopā vai ne. Ja mīlestība nelaimīga, Olafs neēda arī vakariņas. Vairums filmu tomēr beidzās laimīgi. Skatoties sporta pārraides un reportāžas, viņš grauza konfektes vai ēda ābolus, bet diezgan mēreni, jo nevienai komandai tā īsti līdzi nejuta. Cik nu varēja, tik pretojās televizora maģiskajam spēkam, nopietnās mūzikas koncertus un priekšlasījumus vispār ignorēja. Nē, komforts plus mūsu muskuļu atrofijas gadsimta biezā taukkārta viņam nedraudēja. Tāpat arī diagnoze: «Uzbarošanās pie televizora», kādu ārsts varētu uzstādīt daudziem resnuļiem un resnulēm, viņu pagaidām neuztrauca. Ar šādu optimistisku atziņu viņš beidzot iemiga un redzēja sapni.

Liels melns tauriņš rāpās pa ābeles stumbru uz lapotni. Olafs gribēja noķert tauriņu, bet tas iepleta spārnus un, aizsegdams baltu sauli, sāka kaisīt sidrabainus putekļus. Putekļi pārklāja lapas, stumbru,

koks diltin dila, atklādams ķeburainu skeletu, kas, zariem saskaroties, klabēja. Tauriņš jau lidoja uz citu koku. Olafs Otto skrēja tam paka], izpūzdams ar smidzinātāju sērkaļķa novārījuma mākonīti. Ābeles bija apvītas ar caurspīdīgu tīklu, oranži pumpuri locīdamies centās izspraukties caur smalkajām tīkla acīm. Tauriņa spārni pletās pāri visam dārzam, un Olafs vairs nespēja paskriet, jo viena kāja bija īsāka par otru. Klunkurēja uz priekšu, ar šausmām apzinādamies savu kroplumu un izmisīgi cenzdamies atminēt tauriņa nosaukumu. Zināja — ja izdosies, burvestība gaisīs. īstais vārds lēkāja turpat uz mēles. «Nu taču, nu!» viņš sevi skubināja. Oranžie pumpuri červeļojās un krita zālē. Tauriņa spārnu metāliskā švīkstoņa griezās ausīs, gāja caur kauliem. Viņš vairs nemaz netika uz priekšu, dārzs dega melnās liesmās. Un tad uzplaiksnīja gaišs apjautas zibens. ««Laspeyresia pomonella»!» viņš pēkšņi iesaucās. Tauriņš kā sašauts aeroplāns, melni kūpēdams, sabruka zemē dārza galā. Viņš pamodās. Uz pieres sīka sviedru lāsīšu rasa, viena kāja pierauta pie vēdera — tad tāpēc nejaudāja paskriet.

Grozīdamies gultā, Olafs ilgi domāja par redzētā sapņa nozīmi. Vai tiešām dārzam draudētu briesmas? Nē, sapņus nedrīkst tulkot tik burtiski, katrs sapnis ir simbols. Varbūt izstāstīt Irmai? Arī nelaiķe māte noredzēja sapni, un Irma pirmā saprata, ka liktenīgs. (Tovasar viņi ciemojās pie Irmas Pie-balgā.) Māte vairākkārt stāstīja, ka naktīs viņa paceļoties spārnos un lidojot, lidojot un pati, palikdama uz zemes, redzot, ka pārvērtusies par dzērvi. Ap viņu riņķojot vesels bars citu dzērvju, bet viņa atdaloties no pārējām un, sakļāvusi spārnus, krītot lejup. Tad māte vienmēr ar kliedzienu pamostoties. Irma liedzās sapni izskaidrot, teikdama, ka tādi murgi esot bez nozīmes, taču pret māsu sāka iztu-

rēties ar līdzcietīgām rūpēm un, viņai neredzot, grūti pūta, glaudīja Olafam galvu, un viņš jau tad atjauta tuvojamies kaut ko nenovēršamu.

— Strādā, dēls, tev paliks māja, — mēdza atkārtot māte, redzot dēlu raujamies dārzā. Māte nomira ar audzēju. Varbūt pārāk bija noņēmusies ar māju un dārzu, lielākos darbus uzkraudama sev.

Olafs juta, ka nevarēs vairs aizmigt, ja netiks par redzēto sapni skaidrībā. Irmas istabā dega gaisma, viņš piecēlās un čībās šļūca turp. Ienākot krustdēlam, viņa aizvēra grāmatu un noņēma brilles. Olafs ievēroja, ka Irma lasījusi Zenona Kosidovska «Bībeles stāstus».

— Vai interesanti? — viņš pavaicāja, atbildi nemaz negaidīdams. Mātesmāsa paskatījās viņā ar savu izbalējušo acu rāmo skatienu un nopūtās. Olafs sāka stāstīt par sapni.

— Vai tad pats ari lidoji? — painteresējās Irma.

— Pats ne. Man viena kāja bija gluži kleina.

— Labi, ka pats nelidoji. Tu saki, viens kustonis skrēja pa gaisu smirdinādams un birdinādams?

— Tauriņš lidoja, vai kaut ko saodu, neatceros...

— Tas var būt uz tenkām. Sargies no klačām un nedod iemeslu ...

Irma atkal uzlika brilles un sniedzās pēc «Bībeles stāstiem». Olafs lēnām šļūca atpakaļ uz gultu. Ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

Tenkas ir cilvēka otrā ēna, un reizēm nevar saprast, vai ēnu met cilvēks vai ēna cilvēku. Tāpat kā no ēnas, arī no tenkām nevar izbēgt. Vienīgā iespēja, nerādīties gaismā vai gādāt, lai gaismas avots atrodas tieši virs galvas, bet tad nedrīkst ne par sprīdi pavirzīties sāņus. Tātad lidojošais tauriņš nozīmē... Bet viņš tak atminēja tauriņa nosaukumu! Irmai aizmirsa pateikt pašu galveno. Gribēja piecelties — muskuļi saspringa un atslāba. Nav vērts, — no-

sprieda. «Laspegresia pomonella» iznīka, tiklīdz viņš nosauca to vārdā. Sapnis padarīts nekaitīgs, un basta. Ja padomā, tenkām viņš nav devis nekāda pamata. Ārpus darbalaika tikpat kā ne ar vienu nesatiekas, dzīvo pieticīgi. Uz pilsētu, kur celtniecības pārvaldē strādā par sagādes aģentu, brauc ar autobusu. Šķūnītī stāv nesen pirktais žigulis un stāvēs vel ilgi. Viņam nav braukšanas tiesību, un diezin vai tik ātri saņemsies un iestāsies tajos kursos. Mašīnu vajadzēja nopirkt, jo pienāca kārta, bet autoveikala rindā ierakstījās tāpēc, ka daudzi tā dara. Sarunāja pazīstamu šoferi un pirkumu atdzina mājā. Kad iestūrēja žiguli dārzā, pat samulsa. Kur lai liek? Priecīgs un drusciņ sabijies noslēdza šķūnīša durvis, izdzēra ar šoferi pudeli konjaka, un lieta darīta. Tonakt viņš sapņos pabrauca garām Helēnai, kura ar savu ūsaino švaukstu sēdēja sudrabkrāsas fordiņā. Pie žiguļa pakaļējā stikla izsmējīgi novicinājās sārta plauksta — «Čao!». Atskata spogulītī viņš redzēja, kā fordiņš uz šosejas atpaliekot dilst aizvien mazāks. Tas nu gan nevarēja būt slikts sapnis, Irma neapstrīdētu.

Helēna, bijusī sieva, smuka, ar prieku ļaudīs izrādāma, bet vajadzēja izšķirties. Pateica uzreiz, kas un kā. Lai vēlāk pati nesāktu kladzināt — vīrs ir ragnesis un vientiesītis. Olafs tā arī palika neziņā, ir ragnesis vai nav, bet ne jau tur suns aprakts. Galvenais — izšķīrās savlaicīgi, pats sev nozāģēja ragus, ja tādi bija, — šķirteņiem atšķirībā no pieviltiem vīriem šie izaugumi nav bīstami.

_— Netikle! — viņš to pateica tādā intonācijā, it ka lietotu vēl spēcīgāku un tiešāku apzīmējumu. Helēna jau trešo vakaru pēc kārtas pārradās mājās pēc pusnakts. Pirmo reizi viņai atbrauca paka], kā pati paskaidroja, draudzenes vīrs ārzemju mašīnā, divas pārējās reizes viņa brauca ciemos pati. Teica: pie tās pašas draudzenes. Varbūt ari nebija noticis pats ļaunākais, bet varēja notikt. Helēna viņa intonāciju saprata pareizi, savāca mantiņas un aizbrauca pavisam, neatstāja mājās pat lūpu zīmuļa kriksīti. Līdz šim pašam laikam viņš vēl nezina, kur palikusi Helēna, un arī neuzzinās, jo neies jau ošņāt. Ja viņa tagad arī stāsta par bijušo vīru, tad caur asarām, bet žēlabu straumes viņa reputāciju var noskalot tikai baltu. Citu sievieti pagaidām nav meklējis un padomā arī nav nevienas. Var pieciest šo trūkumu.

Arī draugu būšanas nav pašas drošākās. Vīriešu draudzība vienmēr ir stabilāks savienojums nekā pretējo dzimumu attiecības, kur fiziskās un garīgās saites ir tik cieši savilktas, ka, iešņāptas ar neiecietības asmeni, sprūk vaļā ar troksni un uz visiem laikiem. Un emocijas drīz norimst, ienaids pāraug nicinājumā, tad nāk vienaldzība un pēcāk aizmirstība. Ja izjūk vīriešu draudzība, paliek neizdeldējams ienaids, un tāpēc Olafs vairījās pastieptai rokai stiept pretī savējo, ja vien nebija jāsarokojas ar priekšniecību vai, noslēdzot kārtējo darījumu par būvmateriālu sagādi, jāsauc «līkop». Visgrūtāk bija izvairīties no kaimiņa Paula Dīķīša. Paulam bija īsta nekauņas un mango-tāja daba. Reiz pavēsā vasaras pēcpusdienā viņš Olafu apciemoja kurtuvē. Nevarēja tak iedomāties, ka Pauls ielīdīs pat pagrabā, kur Olafs jutās visdrošāk. Krāsns mutē viņš bija sametis ogles un tagad sildījās, piespiedies katlam un apsvērdams, ka ir pēdējais laiks mājas apkuri piemērot šķidrajam kurināmam. Dīķītis baltā nēzdodziņā bija atnesis pirmās zemenes. Olafam pašam aiz komposta kaudzes atradās zemeņu dobes, bet kaimiņa ciemkukulis viņu apmulsināja un arī aizkustināja. Pēc trešās mutē izkusušās ogas Olafs uzzināja Paula nāciena iemeslu. Kaimiņu interesēja, kur Olafs dabūjis savai vannas istabai rozā flīzes. (Lūriķis tāds, pat to izošņājis!)

Dīķītim sieva esot grūtniecības septītajā mēnesi, un viņai no zilam flīzēm nākot vēmiens. Ja Olafs kā sagādnieks nezinot, kur dabūt rozā flīzes, tad neviens uz pasaules nezinot. Tad arī neesot vērts, ka viņi saucas par nāburgiem. Lūk, tā. Ja atteikšu, nebūs labi, nodomāja Olafs. Aiz atriebības sāks visiem stāstīt, ka laižu pa kanti materiālus. Iedos, ko prasa, — turēs muti vismaz līdz nākamajai reizei. Bet nākamās reizes nebūs. «Še, ņem un pazūdi!» — nogriezīs kā ar nazi. Un Olafs Otto izpalīdzēja Paulam Dīķītim, pat nenopelnīja no šī darījuma ne kapeikas, atteicās no naudas, varbūt tāpēc Dīķītis aizgāja tāds iztrūcies. Toties pamatīgi uzbriedusī Dīķīša sieva satiekoties smaida un varbūt pat laipnāk, nekā pienāktos. Dīķīša sievas smaids liek uzmanīties. Ja nu atkal ko ievajagas — apetīte tak rodas ēdot — un Dīķītim piepeši sagribas, teiksim, sarkanu šīfera jumtu, tādu, kādu nesen mājai uzlicis viņš pats. Atnāks un pateiks, ka sievai paliek nelabi, skatoties uz pelēkajiem dakstiņiem. Viss var notikt. Vairs gan neies sevi par muļķi izrādīt. Blata meklētājiem galu galā jāpasaka, ka viņi ir bezgoži un nejēgas. (Ja nebūtu nejēgas, tad taču nevajadzētu nekādus «blatus», un godīgs cilvēks neies meklēt līkločus, lai gūtu materiālos labumus.) Tieši ģīmī tādam jāpasaka, kas viņš ir, — labāk klajs ienaidnieks nekā smaidīgs čūsku perinātājs. Tādi domā: sagādnieks visu var. Sagādnieks ir blēdis un mahinators. Ir jau arī tādi. Olafs pats pazina dažus savas cunftes vīrus, kuriem personīgās mājas stāvēja izslējušās kā klintis. Taču no atsevišķiem izņēmumiem neder taisīt vispārinājumus ... Dīķītim droši vien skauž, ka Olafs pēc mātes nāves ar dažu nolīgtu meistaru palīdzību pārveidojis divstāvu māju divarpus stāvos, iemūrējis kamīnu un šo to pārmainījis, vadoties no «pasaules standartiem». Ir jābūt niknam pret visiem blatiem, draugu būšanām un jāalsaka ar skarbiem, taisnīgiem vārdiem, domāja Olafs. Neder pārsteigties, un katrs «jā» vai «nē» jāizsver uz aptiekas svariem, tāpat kā es to daru ar monētām.

Par savu monētu kolekciju Olafs iedomājās vēlāk, bet tagad iekunkstējās aiz pašpārmetumiem. Ar Helēnu prata, ar Dīķīti ne... Nokrakšķināja zobus, pasvieda roku sāņus, sataustīja auksto spilvenu — kopš Helēnas vairs nav, turpināja gulēt uz diviem spilveniem, — un kļuva sevis žēl. Visapkārt klusums, arī Irmas istabā pa durvju apakšu vairs neredzēja gaismu. Tikai sienas pulksteņa tikšķi atskaitīja laiku no mūža un dobji sita sirds. Uz viena no spilveniem baltā vientulībā gulēja viņa paša galva. Gadījās, miegā viņš taustās, kamēr atdauza roku pret sienu un pamostas. No rītiem, dzerot kopā ar Irmu kafiju vai piepalīdzot tai saimniekošanā, gadījās, ka ierunājās:

«Eju vakar pa ielu un sastopu mūsu paziņas, uzmini, ko?» Vai atkal: «Kā būtu, ja mēs šovakar aizietu uz restorānu un drusku izklaidētos?»

Sastapies ar Irmas vaicājošo, izbrīnīto skatienu, aprāvās un attapies ātri izdomāja pajautāt kaut ko piedienīgu, teiksim, par cenām veikalā un tirgū vai par Irmas veselību. Par to un citādām praktiskām lietām vienmēr varēja parunāt, respektīvi, paklausīties. Mātesmāsai visos saimnieciskos jautājumos bija savs viedoklis, pie kura viņa sīksti turējās un kuru pie izdevības centās propagandēt.

Droša kā pagrabs un reizēm grūti panesama izrādījās vientulība. Vājuma brīžos vēlējās, kaut atnāktu ciemos pēdējais draņķis, izrādītu par viņu interesi, izjautātu, izrādītu cilvēcisku iejūtību, un viņš tai noticētu, un viņam kaut uz stundiņu nebūtu vientuļi. Jā, Olafs vājuma brīžos varēja izdarīt aplamību un neapdomīgi samaksāt par viltus sir-

snību, bet saprāts vienmēr sevi pieteica īstajā reizē un atgādināja — par kādu cenu. Un Olafs atcerējās, ka viņam bez mājas un dārza ir vēl kāda cita aizraujoša, garu līdzsvarojoša nodarbība. Viņš tad iegāja pieliekamajā istabiņā, kur pēc mātes nāves bija iekārtojis tādu kā laboratoriju, apsēdās pie kādreizējā tualetes galdiņa un uz aptiekas svariem sāka svērt kaudzītē sabērtās monētas. (Svari bija palikuši no tēvamātes laikiem, viņa pati pratusi gatavot zāles un ārstēt citus.) Vispirms ņēma pirkstos un vērīgi aplūkoja Beļģijas niķeļa beigu, Francijas bronzas franku un Polijas niķeļa zlotu, kaltus divdesmitajos trīsdesmitajos gados. Cara laika kapeikas un pusrubļi, tāpat arī piec-latnieki un santīmi nopelnīja sevišķu Olafa uzmanību, toties vislielākā vērtē viņš turēja Livonijas ordeņmestra ārtavu un šķiliņu, arābu sudraba dir-hemu ... īpaši lielā bijībā pētīja Maķedonijas Aleksandra Lielā sudraba tetradrahmu, kā suģestēts varēja skatīties uz imperatora valdonīgo pozu tronī. Kam viņš tur visžēlīgi sniedza roku? Laikam kādam no saviem ziņnešiem, kas atnesis vēsti par kārtējo uzvaru. Uz Sirakūzu dekadrahmas kara ratus ar cīnītāju uz priekšu rāva četri pakaļkājās saslējušies kaujas zirgi. Vai tie skrēja ātrāk nekā mūsdienu rikšotāji, raujot aiz sevis vieglos divričus hipodromā? Aukstā metāla pieskāriens atdzīvināja iztēli, un caur gadsimtu pīšļu slāņiem viņš ieraudzīja mirušās pasaules. Brīnumainas vīzijas uzplauka acu priekšā, bet viņu interesēja arī niecīgā nodiluma kārtiņa, kuru noberzējis laiks un aizsaulē aizgājušu ļaužu delnas. To varēja noteikt tikai ar aptiekas svariem, un viņš svēra atkal, vērtīgākās naudiņas izņēmis no kastītes ar samta dibentiņu, aizturēdams elpu, sargādamies, lai nejauša nopūta, trīsa vai vēja pūsma nemainītu jūtīgo svaru rādījumu. Katru reizi tas par kādu nieku atšķīrās no iepriekšējā svēruma, un tāpēc monētas varēja salīdzināt ar dzīvām būtnēm, kas uzbarojas vai sakrītas tāpat kā cilvēki. Sarkanā kladē ar alfabētisko rādītāju katra vērtīgā naudiņa bija ierakstīta ar savu burtu, lai varētu fiksēt niecīgākās novirzes. Mazajā istabiņā uzpeldēja arī atmiņas par tēvu, kurš, kuģodams pa pasauli, bija šo kolekciju savācis. Tēvu gan atcerējās neskaidri. Tēva kuģis esot uzskrējis uz vācu mīnas, tas noticis jau krietni pēc kara. Olafa sestajā dzimšanas dienā esot atnākusi ziņa, no kuras nežēlīgā asuma viņu toreiz pasargāja māte, izdomājot tēva ilgajai prombūtnei neparedzētu iemeslu. Pats fakts viņa apziņā iegūlās ilgākā laikā un pamazām, bet vēlāk monētas |āva iztēloties tēva jūrnieka ceļus un iedomāties tos dēkainākus un romantiskākus nekā patiesībā. Par īstu nu-mismātu Olafs sevi neuzskatīja, viņš neko nedarīja, lai kolekciju pavairotu. Bet, kad Irma ieteica tur atkal iekārtot pieliekamo, tad gan uz visstingrāko protestēja, apjauzdams, cik dārgs viņam šis kakts. Dai-roties ar miegu, kuru gaiņāja atmiņas par nelāgo sapni, iedomājās par drošo saliņu, bet snauda cilpas pārāk cieši pina locekļus, lai celtos un ietu. Viņš gulēja, pats nosodīdams savu gļēvumu, un laikam tomēr bija iemidzis, jo pietrūkās no nenosakāma trokšņa. Pa logiem istabā vērās nakts melnāseja, izrotāta spožām zvaigžņu dzimumzīmītēm. Ārpusē gar rūtīm klusu švīkāja koku ķeburainie zari. Vai kāds nebija piezvanījis pie durvīm? Bet kāpēc nav dzirdējusi Irma? Paga, vai viņa jau nešļūc ielaist? Pasle-jies pussēdus, tramīgi ausījās. Galvā no klusuma sāka džinkstēt. Gribēja jau atkrist uz pagalvja, kad melodiski ieskanējās zvans. Irma tepat pie durvīm nokāsējās.

— Laid iekšā! — iesaucās Olafs, negaidīdams, kamēr viņa pabāzīs galvu.

14 — 631

20 0

Soļi aizšļūca tālāk, un Olafs dzirdēja, kā grabēdamas atveras verandas stikla durvis. Olafs izkāpa no gultas, meklēdamies pēc čībām. Uzgrūzdamies krēsliem, cauri hallei nāca vēlīnais apmeklētājs un laikam paklupa uz tepiķa malas, jo soļu raksts pajuka un bija dzirdama klusa lādēšanās. Kad atskanēja klaudziens pie guļamistabas durvīm, Olafs jau bļja iekāpis čībās un pēc mirkļa skatījās Dīķīša pie-sārtušajā ģīmī, kurā vainas izteiksme par traucējumu mijās ar stūrgalvīgu ietiepību. Olafs nobijās. Un, tikko saprata, ka nobijies, tā krūtīs sacēlās dusmas un protests pret šo ielaušanos. Viņš stāvēja, pavēris muti, un, smagi elpodams, gaidīja. Nojauta teica, ka Dīķītim spiedīga vajadzība — citādi nebūtu atdauzījies naktī —, bet dzirdētais apstulbināja. Dīķīša sievai esot sācies tas, visas pazīmes rādot. Olafs jau gribēja atgādināt, ka viņš nav vecmāte, bet Dīķītis neļāva tikt pie vārda. Lai Olafs izbraucot mašīnu no šķūnīša, viņš savam moskvičam, kā par nelaimi, vakar esot noņēmis riteni, līdz pilsētai būšot viens rāviens. Tikai piecpadsmit kilometru, teica Dīķītis, nenojauzdams, ka patiesībā ir glūņa, špiks un šantāžists, jo skaļi šos vārdus Olafs neizrunāja. Labi, ka vismaz Olafa sapņus Dīķītis nevarēja uzminēt (viņš padrāž uz šosejas ar žiguli garām tā švauksta fordiņam, Helēnai atliek tikai noskatīties izsmējīgajā plaukstā «Cao!», un tā simtiem reižu, cik iegribas), bet ja nu kaimiņš ar savu lūriķa aci, ar kuru — nu jau tas zināms noteikti — skatās uz pasauli caur šķirbām 'un atslēgas caurumiem, ir redzējis arī, kā Olafs, iezadzies šķūnītī, sēž mašīnā un, grozot stūri, rūc caur degunu un spiež uz pedāļiem? No šādas iespējas Olafam notirpa kājas.

— Es pats varētu aizvest, — sacīja Dīķītis.

«Kurš te ir pats?» gribējās pajautāt Olafam, bet viņš tikai norija siekalas.

— Nupat atkal uznāca sāpes, es nespēju to kliegšanu klausīties, — sacīja Dīķītis un piebilda: — Kaut ko tādu es jums nenovēlu ... redzēt un dzirdēt tādas lietas...

— Jā, jā, vīrietim vienmēr grūtāk, — izgrūda Olafs.

— Es jau zināju, ka neatteiksiet, kaimiņš kaimiņam, — Dīķītis nopriecājās un satvēra Olafu aiz piedurknes. Ar brīvo roku Dīķītis nepārtraukti žestikulēja.

— Ne jau par baltu velti. Saprotu, jauna mašīna ... pilnvaru uzrakstīt neuzspēsim, taču tiesības man ir.

— Bet vai tikai tu neesi dzēris? — ķerdamies pie salmiņa, iejautājās Olafs. Dīķītis nodievojās, ka nav ņēmis mutē ne grama, un Olafs juta — protesta gars, sakņupis mazmazītiņš, slīd uz leju un vārgi nokurkst kaut kur vēderā.

Dīķītis skatījās uz durvīm, Olafs sameklēja atslēgas, kabatas lukturīti un gāja ārā. Dārzā uz celiņa Dīķītis viņam paskrēja garām un pie šķūnīša nonāca pirmais, tad aiznesās līdz vārtiem, atšāva tos vaļā un, veroties šķūnīša durvīm, jau bija atpakaļ. Viņš izķēra no Olafa plaukstas mašīnas atslēgas un tālāk rīkojās tikpat enerģiski. Pēc brīža žigulis izlīgoja uz ielas un piebrauca pie blakus mājas. Olafs stāvēja pie vārtiem un vēroja, kā Dīķītis, iespiedis padusē spilvenu, izved no mājas sievu, nosēdina pakaļējā sēdeklī, apsēžas pie stūres un aizcērt durvis. Taustot ar starmešiem apkārtējos žogus un namu sienas, žigulis aizlavierēja līdz izdangātās ieliņas galam, pamirkšķinot ar signālugunīm, nogriezās uz šosejas un uzņēma ātrumu. Olafs stāvēja, kamēr vien caur ceļmalas kokiem varēja saskatīt skrejošu atblāzmu. Iečīkstējās vārtu eņģes, un pēkšņi viņš sajuta, ka dikti vajag sevis pēc. Vārtus atstājis vaļā,

gāja uz koka būdiņu pie komposta kaudzes dārza viņējā galā.

Koki bija saaudušies ar smagnējām nakts ēnām. Lukturīša gaisma pludoja pie kājām, tad, sarāvusies aplītī, atdūrās pret būdiņas durvīm. Uz tām rēgojās divas nulles, katra savā pusē sirdsveidīgajam caurumam, un kā divas tūtītē savilktas mutes nekaunīgi smaidīja. Olafs sastinga. Kā tās te uzradušās? Vienreiz jau bija ar petrolejā samērcētu lupatu noberzis durvis. Likās — kāds paslepen glūn, kāds uzjautrinās par viņu. Sitās nulles uzšvīkātas pavisam nesen. Vēl pievakarē, kad stūmās ar tačku garām, neko nemanīja. Mistika. «Tu cilvēkam parādi sirdi, bet viņš tev...» Atcerējies par savu vajadzību, ar skubu atkabināja durvju krampīti. Iznācis laukā, palūkojās gaisā. Izskatījās, it kā pār debesīm būtu pārvilcies tīmeklis, zvaigžņu lāktiņas kvēpēja un dzisa. Sapnis... Sapnis... Vai melnais tauriņš, izaudzis no pelniem, atkal neplivināja spārnus?

SATURS

Bels Alberts. Bēgšana .... Vīksna Andris. Filharmonija .

Kalve Aivars. Veltījums pērnajam

rudenim ........

Liepiņš Jānis. Rēķinvedes .

Kūlis; ĒriksPirmais eksāmens . Hānbergs Ēriks. Ķirbji .... Zigmortte Dagnija. Grafs Monte-Kristo Zirnītis Pēteris. Dzeltenais cepums Indrups Valdis. Melns tauriņš baltā saulē.........

ПОД ЖУРАВЛИНЫМ КРЫЛОМ Сборник рассказов

Издательство «Лиесма» Рига 1980 На латышском языке Составила Зина Лице Художник Рудолф Янсон

ZEM DZĒRVES SPĀRNA Sakārtojusi Zina Līce

Redaktore Ļ. Hi|imonoka. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore S. Zandberga. Korektore L. Zeilāra.

Nodota salikšanai 19.03.80. Parakstīta iespiešanai 15.07.80. JT 25239. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 8,71 uzsk. iespiedi.; 9,63 izdevn. 1. Metiens 15 000 cks. Pasūt. № 631. Cena 75 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 410/30661/J-2699. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Ze 530 Zem dzērves spārna: Stāstu atlase/

[A. Bels, A. Vīksna, A. Kalve u. c.]; Sakārt. Z. Līce; II. R. Jansons, — R.: Liesma, 1980. — 213 lpp., il.

Content

Līce Zina Zem dzērves spārna-stāstu atlase

Alberts Bels BĒGŠANA

Andris Vīksna FILHARMONIJA

Aivars Kalve VELTĪJUMS PĒRNAJAM RUDENIM

Jānis Liepiņš RĒĶINVEDES

Ēriks Kūlis PIRMAIS EKSĀMENS

Ēriks Hānbergs ĶIRBJI

Dagnija Zigmonte GRĀFS MONTE-KRISTO

Pēteris Zirnītis DZELTENAIS CEPUMS

Valdis Indrups. MELNS TAURIŅŠ BALTĀ SAULĒ

SATURS