Rolāns Romēns

Žans Kristofs-1

Romēns Rolāns

Žans Kristofs

I sējums

.

Īss visu grāmatu satura atstāsts

Mazā Vācijas pilsētiņā Reinas krastos mūziķu Kraftu ģimenē piedzimst bērns. Viņa pirmās, vēl neskaidrās, apkārtējās pasaules uztveres, mātes roku siltums, viņas balss maigā skaņa, gaismas, tumsas sajūta, tūkstoš dažādu skaņu... Pavasara pilienu šalkas, zvanu dūkoņa, putnu dziesmas — tas viss priecē mazo Kristofu. Viņš dzird mūziku visur, jo īstam mūziķim "viss ir mūzika — tā tikai jādzird". Pats nezinot, zēns, spēlējot, pats komponē melodijas. Kristofa vectēvs pārraksta un rediģē viņa skaņdarbus. Un tagad viņam ir nošu burtnīca "Bērnības prieki", kas veltīta Viņa Augstībai hercogam. Tā septiņu gadu vecumā Kristofs kļūst par galma mūziķi un sāk pelnīt savu pirmo naudu ar uzstāšanos.

Kristofa dzīvē ne viss rit gludi. Viņa tēvs izdzer lielāko daļu ģimenes naudas. Viņa māte ir spiesta strādāt par pavāri turīgās mājās. Ģimenē ir trīs bērni, un Kristofs ir vecākais. Viņš jau ir piedzīvojis netaisnību, kad saprata, ka viņi ir nabadzīgi, kamēr bagātnieki nicina un izsmej viņu izglītības un labo manieru trūkumu. Vienpadsmit gadu vecumā, lai palīdzētu ģimenei, zēns sāk spēlēt otro vijoli orķestrī, kur spēlē viņa tēvs un vectēvs, pasniedz stundas izlutinātām bagātām meitenēm un turpina uzstāties hercoga koncertos. Viņam nav draugu, un mājās viņš redz ļoti maz siltuma un līdzjūtības, tāpēc pamazām attīstās par noslēgtu, lepnu pusaudzi, kuram nav nekādas vēlmes kļūt par "mazo birģeri, godīgu vācieti". Zēna vienīgais mierinājums ir sarunas ar vectēvu un onkuli Gotfrīdu, ceļojošo tirgotāju, kurš laiku pa laikam apciemo savu māsu, Kristofa māti. Tieši vectēvs pirmais pamanīja Kristofa muzikālo talantu un to iedrošināja, un viņa onkulis atklāja zēnam patiesību, ka "mūzikai jābūt pieticīgai un patiesai" un jāpauž "īstas, nevis viltotas, jūtas". Bet vectēvs nomirst, onkulis reti ciemojas, un Kristofs ir briesmīgi vientuļš.

Ģimene ir uz nabadzības robežas. Viņa tēvs izdzer visus savus pēdējos iekrājumus. Izmisumā Kristofs un viņa māte ir spiesti lūgt hercogu atdot tēva nopelnīto dēlam. Tomēr pat šie līdzekļi drīz vien izsīkst: viņa pastāvīgi dzērājošais tēvs uzvedas pretīgi pat koncertu laikā, un hercogs atsaka viņam amatu. Kristofs komponē mūziku oficiālām galma svinībām. "Pats viņa dzīvības un prieka avots ir saindēts." Bet dziļi sirdī viņš cer uz uzvaru, sapņo par lielu nākotni, par laimi, draudzību un mīlestību.

Pagaidām viņa sapņi ir lemti neveiksmei. Satiekot Oto Dīneru, Kristofs domā, ka beidzot ir atradis draugu. Bet Oto pieklājība un piesardzība brīvdomīgajam, nevaldāmajam Kristofam ir sveša, un viņu ceļi šķiras. Arī Kristofa pirmā jaunības mīlestība sagādā vilšanos: viņš iemīlas meitenē no dižciltīgas ģimenes, bet viņam nekavējoties tiek norādīta atšķirība viņu statusā. Vēl viens trieciens: Kristofa tēvs nomirst. Ģimene ir spiesta pārcelties uz pieticīgāku mājokli. Jaunajā vietā Kristofs satiek Sabīni, jauno galantērijas veikala īpašnieci, un starp viņiem uzplaukst mīlestība. Sabīnes negaidītā nāve atstāj dziļu brūci jaunā vīrieša dvēselē. Viņš satiek šuvēju Adu, bet viņa viņu krāpj ar jaunāko brāli. Kristofs atkal paliek viens.

Viņš stāv krustcelēs. Viņa vecā tēvoča Gotfrīda vārdi — "Galvenais ir nekad nenogurt no vēlēšanās un dzīves" — palīdz Kristofam izplest spārnus un, tā teikt, atbrīvoties no "vakardienas, jau nedzīvās čaulas, kurā viņš nosmaka — savas agrākās dvēseles". Turpmāk viņš pieder tikai sev, "beidzot viņš nav dzīves laupījums, bet gan tās saimnieks!" Jaunajā vīrietī mostas jauni, nezināmi spēki. Visi viņa iepriekšējie skaņdarbi ir "remdens ūdens, karikatūriski smieklīgas muļķības". Viņš ir neapmierināts ne tikai ar sevi, bet arī dzird viltus notis mūzikas pīlāru darbos. Viņa iecienītākās vācu dziesmas un dziesmiņas viņam kļūst par "vulgāra maiguma, vulgāra sajūsmas, vulgāras skumjas, vulgāras dzejas izvirdumu..." Kristofs neslēpj jūtas, kas viņu pārņem, un paziņo tās visiem. Viņš raksta jaunu mūziku, cenšoties "izteikt dzīvas kaislības, radīt dzīvus tēlus", piepildot savus darbus ar "mežonīgu un skarbu jutekliskumu". "Ar jaunības krāšņo pārdrošību" viņš uzskata, ka "viss ir jādara no jauna un jāpārtaisa". Bet - pilnīga neveiksme. Cilvēki nav gatavi uztvert viņa jauno, inovatīvo mūziku. Kristofs raksta rakstus vietējam žurnālam, kur kritizē visus un visu, gan komponistus, gan mūziķus. Tādā veidā viņš iegūst daudz ienaidnieku: hercogs viņu izslēdz no dienesta; ģimenes, kurās viņš māca, viņu noraida; visa pilsēta pagriež viņam muguru.

Kristofs noslāpst provinces buržuāziskās pilsētas smacīgajā atmosfērā. Viņš satiek jaunu franču aktrisi, un viņas galliskā dzīvīgums, muzikalitāte un humora izjūta iedvesmo viņu pārcelties uz Franciju, uz Parīzi. Kristofs nespēj piespiesties pamest māti, bet liktenis lemj viņa vietā. Ciema svētkos viņš sastrīdas ar karavīriem; strīds kulminē kautiņā, un trīs karavīri tiek ievainoti. Kristofs ir spiests bēgt uz Franciju: Vācijā pret viņu tiek izvirzītas kriminālapsūdzības.

Parīze sagaida Kristofu neviesmīlīgi. Pilsēta ir netīra un rosīga, tik atšķirīga no pulētajām, sakārtotajām Vācijas pilsētām. Viņa vācu paziņas ir pagriezušas mūziķim muguru. Viņam ir grūti atrast darbu — privātstundas, slavenu komponistu darbu rediģēšana mūzikas izdevniecībai. Pamazām Kristofs saprot, ka Francijas sabiedrība nav labāka par Vācijas sabiedrību. Viss ir sapuvis līdz pašiem pamatiem. Politika ir spekulāciju objekts gudriem un nekaunīgiem piedzīvojumu meklētājiem. Dažādu partiju, tostarp Sociālistiskās partijas, vadītāji prasmīgi slēpj savas zemiskās, savtīgās intereses ar grandiozām frāzēm. Prese ir melīga un korumpēta. Mākslas darbi netiek radīti, bet gan preces, kas ražotas, lai apmierinātu nogurušās buržuāziskās sabiedrības perversās gaumes. Slima, atrauta no tautas, no reālās dzīves, māksla lēnām mirst. Tāpat kā dzimtenē, arī Parīzē Žans Kristofs dara vairāk nekā tikai vēro. Viņa dzīvīgā, enerģiskā daba liek viņam iejaukties it visā, atklāti paužot savu sašutumu. Viņš saskata cauri apkārtējai melībai un viduvējībai. Kristofs ir trūkumā, badā un smagi slims, taču viņš nepadodas. Neuztraucoties par to, vai viņa mūzika tiks dzirdēta, viņš strādā aizrautīgi, radot simfonisku gleznu "Dāvids", kuras pamatā ir Bībeles stāsts, bet publika to uzgavilē.

Pēc slimības Kristofs pēkšņi jūtas atjaunots. Viņš sāk izprast Parīzes unikālo šarmu un piedzīvo neatvairāmu vajadzību atrast francūzi, "kuru viņš varētu mīlēt par mīlestību pret Franciju".

Kristofs sadraudzējas ar Olivjē Žanēnu, jaunu dzejnieku, kurš jau sen bija apbrīnojis Kristofa mūziku un viņu pašu no tālienes. Abi draugi dala dzīvokli. Jūtīgais un trauslais Olivjē "bija radīts Kristofam". "Viņi viens otru bagātināja." Katrs deva kaut ko – tie bija viņu tautu morālie dārgumi.” Olivjē ietekmē Kristofs pēkšņi atklāj "neiznīcināmo Francijas granīta masu". Māja, kurā dzīvo draugi, ir miniatūra dažādu sociālo slāņu reprezentācija. Neskatoties uz vienojošo jumtu, iedzīvotāji viens no otra vairās morālu un reliģisku aizspriedumu dēļ. Kristofs ar savu mūziku, nelokāmo optimismu un patieso līdzjūtību pārrauj šo atsvešinātības sienu, un šie atšķirīgie cilvēki satuvinās un sāk palīdzēt viens otram.

Pateicoties Olivjē centieniem, Kristofs negaidīti iegūst slavu. Prese viņu slavē, viņš kļūst par modernu komponistu, un augstākā sabiedrība atver viņam durvis. Kristofs labprāt apmeklē vakariņas, "lai papildinātu dzīves sniegtās rezerves — cilvēcisku skatienu un žestu kolekciju, balss nianses — īsi sakot, materiālu — formas, skaņas, krāsas —, kas māksliniekam nepieciešamas viņa paletei". Vienās no šīm vakariņām viņa draugs Olivjē iemīlas jaunajā Žaklīnā Anžē. Kristofs ir tik ļoti noraizējies par sava drauga laimi, ka personīgi aizlūdz par mīlniekiem ar... Žaklīnas tēvs, lai gan viņš saprot, ka pēc laulībām Olivjē vairs nebūs pilnībā viņa īpašums.

Patiešām, Olivjē distancējas no Kristofa. Jaunlaulātie pārceļas uz provinci, kur Olivjē pasniedz koledžā. Viņu pārņem ģimenes laime, un viņam neatliek laika Kristofam. Žaklīna saņem lielu mantojumu, un pāris atgriežas Parīzē. Viņiem piedzimst dēls, bet viņu iepriekšējā sapratne ir zudusi. Žaklīna pamazām pārvēršas par tukšu sabiedrības dāmu, kas mētājas ar naudu pa labi un kreisi. Viņa atrod mīļāko, kuras dēļ galu galā pamet savu vīru un bērnu. Olivjē noslēdzas savās bēdās. Viņš paliek draugs ar Kristofu, bet nespēj dzīvot ar viņu zem viena jumta kā iepriekš. Uzticējis zēnu kopīga drauga aprūpē, Olivjē īrē dzīvokli netālu no sava dēla un Kristofa.

Kristofs satiek revolucionāros darbiniekus. Viņš nedomā, vai ir "ar viņiem vai pret viņiem". Viņam patīk tikties un strīdēties ar šiem cilvēkiem. "Un strīda karstumā," "Dažreiz gadījās, ka Kristofs, kaislību pārņemts, izrādījās daudz lielāks revolucionārs nekā citi." Viņš ir sašutis par jebkādu netaisnību; "kaislības viņu reibina." Pirmajā maijā viņš dodas uz demonstrāciju kopā ar saviem jaunajiem draugiem, velkot līdzi Olivjē, kurš joprojām ir vājš slimības dēļ. Pūlis šķir draugus. Kristofs iesaistās kautiņā ar policiju un, pašaizsardzības nolūkos, sadur vienu no viņiem ar savu zobenu. Kaujas reibumā viņš "pilnā kaujā dzied revolucionāru dziesmu". Olivjē, pūļa samīts, mirst.

Kristofs ir spiests bēgt uz Šveici. Viņš sagaida, ka Olivjē ieradīsies viņu apciemot, bet tā vietā saņem vēstuli ar ziņu par sava drauga traģisko nāvi. Šokēts, gandrīz neprātīgs, "kā ievainots dzīvnieks", viņš nonāk pilsētā, kur dzīvo viens no viņa pielūdzējiem, Dr. Brauns. Kristofs ieslēdzas viņam paredzētajā istabā, vēloties tikai vienu - "tikt apglabātam kopā ar savu draugu". Mūzika kļūst nepanesama... viņu.

Pakāpeniski Kristofs atgriežas dzīvē: viņš spēlē klavieres un pēc tam sāk komponēt. Pateicoties Brauna centieniem, viņš atrod studentus un pasniedz nodarbības. Starp viņu un ārsta sievu Annu uzplaukst mīlestība. Gan Kristofam, gan Annai, dziļi reliģiozai sievietei, ir sarežģītas attiecības.

Viņi piedzīvo savu kaisli un drauga un vīra nodevību. Nespējot pārraut šo mezglu, mīlnieki mēģina izdarīt pašnāvību. Pēc neveiksmīga pašnāvības mēģinājuma Anna smagi saslimst, un Kristofs bēg no pilsētas. Viņš patveras kalnos, nomaļā fermā, kur piedzīvo smagu garīgu krīzi. Viņš ilgojas radīt, bet nespēj, kas liek viņam justies uz neprāta robežas. Atgūstoties no šī pārbaudījuma desmit gadus vecāks, Kristofs jūtas mierīgs. Viņš ir "attālinājies no sevis un tuvojies Dievam".

Kristofs triumfē. Viņa darbs saņem atzinību. Viņš rada jaunus darbus, "nezināmu harmoniju pinumus, reibinošu akordu virknes". Tikai daži var redzēt Kristofa jaunākos, drosmīgos darbus; viņa slava slēpjas viņa agrākajos darbos. Sajūta, ka neviens viņu nesaprot, pastiprina Kristofa vientulību.

Kristofs satiek Graziju. Reiz, būdama pavisam jauna meitene, Gracia apmeklēja mūzikas nodarbības pie Kristofa un iemīlējās viņā. Grācijas mierīgā, starojošā mīlestība atmodina abpusējas sajūtas Kristofā. Viņi kļūst par draugiem un sapņo par laulībām. Grācijas dēls ir greizsirdīgs par mātes mīlestību pret mūziķi un dara visu, kas ir viņa spēkos, lai kavētu viņu laimi. Izlutinātais, slimīgais zēns izliekas par nervu lēkmēm un klepu un galu galā smagi saslimst un nomirst. Grācija, uzskatot sevi par vainīgu dēla nāvē, mirst pēc viņa.

Zaudējis savu mīļoto, Kristofs jūt pavedienu, kas viņu saista ar šo dzīves pārtraukumu. Un tomēr tieši šajā laikā viņš radīja savus dziļākos darbus, tostarp traģiskas balādes, kuru pamatā ir spāņu tautasdziesmas, tostarp "tumšu mīlas sēru dziesmu, kas līdzinās draudīgām liesmu uzplaiksnījumiem". Kristofs arī vēlas atkalapvienot sava aizgājušā mīļotā meitu ar viņas dēlu Olivjē, kurš Kristofam ir kā augšāmcelts draugs. Jaunieši ir iemīlējušies, un Kristofs cenšas noorganizēt viņu kāzas. Viņš jau kādu laiku ir slims, bet slēpj to, nevēloties sabojāt jaunlaulāto priecīgo dienu.

Kristofa spēki sāk zust. Viens pats un mirstot, Kristofs guļ savā istabā un dzird neredzamu orķestri spēlējam dzīvības himnu. Viņš atceras savus aizgājušos draugus, mīļotos un māti un gatavojas atkalapvienoties ar viņiem. "Vārti atveras... Lūk, akords, ko meklēju!.. Bet vai šīs ir beigas? Cik plašas telpas vēl priekšā... Mēs turpināsim rīt..."

Romēns Rolāns Žans Kristofs, I sēj.

Visu tautu brīvajām dvēselēm, kas cieš, cīnās un uzvarēs.

R. R.

AUSMA

Dianzi, nelialba che procédé al giorno. Quando l’anima tua dentro dormia . ..

Purg. IX

Vēl nesen, jaunas dienas ausmai svistot, Kad tava dvēsle miegā dusēja .. .

(Itāl.)

PIRMĀ DAĻA

Corne, quando i vnpori utnidi e spessi A diradar cominciansi, la spēra Del sol debilemente entra per essi...

Pure. XVII

Tā, mikliem, bieziem tvaikiem pašķiroties

Un izklīstot, var saules spoguli

Starp tiem blāvblāvi redzēt ievizoties..

(ttāl.)

AIZ MĀJAS dobji šalko upe. Lietus rībina logā kopš paša rīta. Pa ieplīsušo rūti notek ūdens strūkla. Drūmā diena dziest. Gaiss istabā silts un smacīgs.

Jaunpiedzimušais šūpulī sakustas. Kaut gan sirmgalvis pie sliekšņa noāvis koka tupeles, grīdas dēļi nočīkst zem viņa soļiem. Bērns sāk šņukstēt. Māte pieliecas no gultas mierināt viņu, un vectēvs taustīdamies iededzina lampu, lai bērns tumsā nesabīstas, kad pamodīsies. Uguns apspīd vecā Žana Mišela sarkano, īgno seju, viņa sirmo, aso bārdu un žirgtās acis. Viņš tuvojas šūpulim. No viņa apmetņa dvašo drēgnums, iedams viņš šļūkā ar zilajām drēbju tupelēm pa grīdu. L.uize māj viņam ar roku, lai viņš nenāk tik tuvu. Viņai ir gaiši, gandrīz balti mati, vaibsti izmocīti, lēnīgā, piemīlīgā seja klāta vasaras raibumiem, bālās, pilnīgās lūpas vienmēr pavērtas biklā smaidā. Viņa mīlīgi uzlūko bērnu ar savām zilzilajām, mulsajām acīm, un tanīs spulgo bezgalīgs maigums.

Bērns pamostas un raud. Viņa neskaidrajā skatienā iezibas nemiers. Ak vai! Cik baismīgi! Tumsa, pēkšņā uguns iedegšanās lampā, neskaidri tēli tikko no haosa atraisītajās smadzenēs, visapkārt karsta un smacīga migla, pilna neminamu skaņu, un bezgalīga nakts, no kuras kā žilbinošas gaismas šautras izšaujas rēgi, asas un sāpīgas izjūtas... Un šīs milzīgās sejas, kas noliekušās viņam pāri, šīs acis_, kuras viņš neizprot un kuras viņā raugās kā urbdamās...

Viņam nav spēka kliegt. Šausmas viņu stindzina, viņš gul atvērtām acīm, atvērtu muti un dziļi elso...

Uztūkusī sejiņa izvaibstās nožēlojamās un smieklīgas grimasēs. Āda viņam tumša, zilgani sārta, ar dzelteniem plankumiem ...

— Ak dievs! Cik viņš neglīts! — vectevs pārliecināti noteica. Un ar lampu aizgāja atpakaļ pie galda.

Luize savilka apvainotu seju kā meitene, kas izbārtā par nerātnībām ... Žans Mišels viņu paslepen uzlūkoja un sāka smieties.

— Es taču neiešu tev sacīt, ka viņš ir skaists. Tu jau pati man neticētu. Un tā jau nav tava vaina. Tādi viņi visi izskatās.

Bērns beidzot atraisījās no stinguma, kura viņu bija ieskāvusi lampas gaisma un vectēva skatiens. Viņš sāka brēkt. Varbūt viņš instinktīvi nojauta glāstu mātes acīs, un tas viņam izvīla žēlās raudas. Viņa izstiepa rokas un sacīja:

— Dodiet viņu man!

Vectēvs, kā daždien prātodams, teica:

— Nekad nevajag klausīt bērna kaprīzēm. Izraudāsies un aprimsies.

Un tomēr viņš piegāja, izcēla ’bērnu no šūpuļa un norūca:

— Savu mūžu vēl neesmu redzējis tik neglītu.

Drudžaini trīcošām rokām Luize satvēra bērnu un pieglauda pie krūtīm. Viņa aplūkoja to, mulsumā un ielīksmē smaidīdama.

— Mans mīļais nabadziņš, — viņa bikli čukstēja. — Ak, cik tu neglīts, cik tu esi briesmīgi neglīts... Un cik ļoti es tevi mīlu!

Žans Mišels atkal piegāja pie krāsns un, drūmi klusēdams, sāka rušināt ogles; viss viņa sejas īgnais svinīgums izgaisa maigā smaidā.

— Ko nu bēdājies, mīļā, — vecais teica. — Viņam laika diezgan, gan jau kļūs skaists. Un vai tad tas ir svarīgi? Lai tikai izaug par krietnu un godīgu cilvēku.

Pie mātes siltās miesas bērns aprima. Viņš kārīgi sāka zīst krūti. Žans Mišels atgāzās pret krēsla atzveltni un patētiski atkārtoja:

— Nav nekā skaistāka par godīgu cilvēku!

Viņš apklusa, apsvērdams, vai neklātos šo domu veidot tālāk, bet pietrūka vārdu.

Brīdi klusējis, viņš ērcīgi jautāja:

Bet kādēļ tavs vīriņš vēl nav mājās?

Viņš droši vien būs teātrī, — bikli atteica Luize. — Viņam ir mēģinājums.

Teātrī jau tumšs. Es nupat nācu garām. Atkal samelojis.

— Nu, ko jūs mūžīgi viņu vainojat. Varbūt nebūšu pareizi sadzirdējusi, ko viņš teica. Droši vien būs aizkavējies kādās stundās.

— Viņam jau sen vajadzēja būt mājās, — neapmierināti atrūca Žans Mišels.

Atkal brīdi vilcinājies, viņš ieprasījās klusāk, it kā kaunēdamies:

— Vai tad ... viņš jau ... atkal? .. .

— Nē, tēvs, nē, nē! — Luize strauji atbildēja.

Žans Mišels skatījās uz viņu; Luize vairījās no viņa skatiena.

— Es redzu, tu melo.

Luize sāka klusi raudāt.

— Kungs un dievs! — iesaucās Žans Mišels un spēra ar kāju pret krāsni. Bigulis ar troksni nokrita uz grīdas. Māte un bērns satrūkās un notrīcēja.

— Tēvs, ko jūs darāt! — Luize pārmetoši sacīja. — Viņš atkal sāks raudāt.

Bērns brīdi mulsa neziņā: raudāt vai turpināt zīšanu. Bet abus darbus reizē darīt viņš nevarēja, tādēļ atkal ķērās pie zīšanas.

Žans Mišels sāka runāt klusāk, bet lāgu lāgiem balss viņam iekaisa dusmās un kļuva skaļāka.

— Ko es esmu nogrēkojis pret augsto dievu, ka viņš mani sodījis ar dzērāju dēlu? Vai tādēļ man bija vērts visu mūžu cīnīties un plēsties? ... Un tu? Vai tad tu viņu nevari atturēt? Velns lai parauj! Tas taču beidzot ir tavs pienākums! Vai tiešām tu nevari viņu noturēt mājās? ...

Luize sāka skaļāk raudāt.

— Nerājiet mani, es jau tā esmu tik nelaimīga! Esmu darījusi visu, ko varēju. Ja jūs zinātu, cik man baigi vienai būt mājās. Man vienmēr šķiet, ka dzirdu viņa soļus uz kāpnēm. Un, kad man liekas, ka viņš jau ver durvis, es bailēs pagurstu: kāds nu viņš atkal būs pārnācis? ... Šīs domas padara mani slimu.

Viņa gauži raudāja. Asaru aizkustināts, vecais virs piegāja viņai klāt, uzvilka noslīdējušo segu viņai uz pleciem un ar savu lielo roku noglāstīja galvu.

— Nebīsties vis, es jau esmu še.

Bērna dēļ viņa savaldījās un lūkoja pasmaidīt.

— Velti jums to teicu.

Žans Mišels raudzījās uz viņu un grozīja galvu.

— Nabadzīte, cik bēdīgi esmu tevi apveltījis.

— Es pati esmu vainīga, — Luize atbildēja. — Viņam nevajadzēja mani precēt. Nu viņš to nožēlo.

— Ko tad viņš nožēlo?

— Jūs jau zināt. Jūs taču pats dusmojāties, ka es kļuvu viņa sieva.

— Nerunāsim nu vairs par to. Pareizi, toreiz es tiešām biju mazliet sarūgtināts. Jā, es domāju — bet, Jūdzu, nejūties apvainota — es domāju, ka tik labi audzināts un izglītots jauneklis, tik labs mūziķis, īsts mākslinieks, tiešām būtu varējis atrast labāku līgavu nekā tevi, jo tev nebija pūra, tu biji zemākas kārtas meitene, pat amata nekāda nemācēji. Un simt gadus vēl nebija pieredzēts, ka Krafts apprecētu nemuzikālu meiteni. Bet tu taču labi zini, ka neesmu tavs ienaidnieks, esmu tevi iemīļojis, kopš tevi pazīstu. Un, ja jau tas noticis, tur nekas vairs nav grozāms: atliek tikai godīgi pildīt savu pienākumu.

Viņš atkal piesēdās pie krāsns un, brīdi klusējis, atkārtoja dziļā svinībā, kādā vienmēr izteica savus aforismus:

— Pirmais uzdevums dzīvē ir izpildīt savu pienākumu.

Žans Mišels gaidīja iebildumus un spļāva ugunī, bet ne

mātei, ne bērnam nebija tieksmes ar viņu ķildoties.

Viņš gan gribēja vēl turpināt — bet apklusa.

VAIRĀK viņi nerunāja. Žans Mišels pie krāsns, Luize gultā sēdēdama, abi klusēdami vērpa savas skumjās domas. Žans Mišels tiešām bija sarūgtināts par dēla precībām, lai gan to neteica. Luize arī domāja to pašu un atzina tikai savu vainu, kaut pārmetumus nebija pelnījusi.

Viņa bija kalpone, kad visiem cilvēkiem un viņai pašai par brīnumu bija apprecējusies ar Melhioru Kraftu, Žana Mi-šela dēlu.

Krafti nebija bagati ļaudis, bet mazajā Reinas krasta pilsētiņa, kur vecais Žans Mišels dzīvoja jau kādus piecdesmit gadus, viņus visi cienīja un godaja. No paaudzes uz paaudzi viņi bija muziķi, un viņus pazina visa mākslinieku pasaule no Ķelnes līdz Manheimai. Melhiors bija pirmais vijolnieks galma teātrī; Žans Mišels savā laikā bija diriģējis lielhercoga galma orķestri. Melhiora precības veco tēvu bija dziļi sarūgtinājušas, jo viņš uz dēlu bija licis lielas cerības. Viņš bija sapņojis, ka dēls reiz pacelsies slava, ko pašam nebija laimējies sasniegt. Bet Melhiora neprātība bija izpostījusi visus Žana Mišela godkaros nolūkus. Sākumā viņš kvēloja dusmās un nolādēja Melhioru un Luizi. Taču, kā daždien taisnīgs cilvēks, viņš vedeklai piedeva, kad saka pazīt Luizes dabu. Viņam pamodās pret vedeklu pat siltas un maigas tēva jūtas, kuras visbiežāk izpaudās skarbos vārdos.

Neviens nesaprata, kādēļ Melhiors bija devies šajā laulībā; vismazāk to saprata pats Melhiors. Luizes skaistums, bez šaubām, nebija iemesls. Viņas izskata nebija apburoša valdzinājuma. Maziņa, bāla un kusla, viņa ar visu savu būtni asi atšķīrās no Melhiora un Žana Mišela, lieliem un plecīgiem milžiem ar sārtām sejām, spēcīgām dūrēm, skaļām balsīm un varenu ēstgribu. Likās, ka viņ[ to pilnīgi nomākuši; viņu klātbūtne ta gandrīz nebija pamanama un allaž centās atrauties malā. Ja Mel-

hiors būtu cēlsirdīgs cilvēks, varētu iedomāties, ka viņu valdzinājusi Luizes vientiesīgā labsirdība. Bet viņš bija gluži parasts, ikdienišķs cilvēks. Un likās neizprotami,_ kā diezgan skaistais, pašapzinīgais, švītīgais un arī apdāvinātais jauneklis, kas varēja cerēt uz bagātu līgavu, varbūt pat sagrozīt galvu kādai no savām bagātajām skolniecēm, pēkšņi iedomājās apprecēt vienkāršu nabaga meiteni, neizglītotu un arī ne daiļu, kura nemaz nebija centusies viņu savaldzināt.

Bet Melhiors bija viens no tiem cilvēkiem, kuri nekad nedara to, ko citi no viņiem cer un ko viņi paši no sevis gaida. Ne tāpēc, ka viņi būtu maz pieredzējuši. Nebūt ne. Viņi pat lepojas ar savu tālredzību un gudrību, viņi ir pārliecināti, ka iet pareizo ceļu un dodas taisni uz savu mērķi. Bet viņi nepazīst savus spēkus, viņi paši nepazīst sevi. Kādā aušīgā brīdī viņi izlaiž no rokām stūri, un apstākļi tad, dabiski, ievirzās tā, ka liktenīgi izjauc viņu nodomus. Patvaļā palaista, viņu laiva neatvairāmi peld uz zemūdens klinti, un dažs labs gudrs Melhiors apprecē kalponi. Taču todien, kad viņš savu dzīvi saistīja ar Luizi, viņš bija gluži skaidrā prātā. Viņu nedzina arī kaislīga aizrautības kvēle. Taisni šī kvēle vismazāk. Bet cilvēkā līdzās prātam, sirdij, jutām ir vēl citi, noslēpumaini spēki, kas vada viņa soļus tajos brīžos, kad pārējie spēki aizsnaužas. Un varbūt šim spēkam, kas staroja divās klusās, biklās acīs, Melhiors paļāvas tanī va• karā, kad upes malā piegāja pie meitenes, meldru mežā piesēdās viņai blakus un, pats nezinādams, kādēļ, piedāvāja viņai savu sirdi.

Tikko apprecējies, Melhiors pats sabijas par izdarīto. Nebeidzamās nožēlas viņš neslēpa arī Luizei, kas pazemīgi lūdzās piedošanu. Viņš piedeva, viņš nebija ļauns cilvēks. Bet jau pēc brīža draugu pulkā vai bagāto skolnieču majas, kur visi uz viņu tagad lūkojās ar nicību un jaunas meitenes vairs netrīcēja, kad viņš tām pārlaboja pirkstu stāvokli uz klavieru taustiņiem, viņam atkal uzmācās nevairāmas nožēlas. Viņš pārradās mājās ar īdzīgu un drūmu seju, kurā Luize ar gurstošu sirdi nojauta parastos pārmetumus. Vai ari viņš aizkavējās kādā vīna pagrabā un vīnā smēla mierinājumu pats sev un iecietību pret citiem. Tādos vakaros viņš pārnaca ar skaļiem smiekliem, kuri Luizi skumdināja vairak par visiem pārmetumiem. Viņa jutās atbildīga par Melhiora neprā-tībām, jo tanīs reizē ar ģimenes uztura naudu zuda ari viņa

skaidrā prāta pēdējās paliekas. Melhiors grima aizvien dziļāk savā postā taisni tanīs mūža gados, kad bija jāstrādā bez atpūtas, lai izkoptu savu nelielo talantu. Un viņa vietā slavā cēlās citi.

Bet nezināmais spēks, kas Melhioru bija saistījis pie kalpones ar linu matiem, piepildīja savu uzdevumu, un pasaulē, sava likteņa vadīts, nāca mazais Žans Kristofs.

BIJA IESTĀJUSIES nakts. Vecais Žans Mišels, stingi sēdēdams pie uguns, domās pārcilāja bijušo un tagadējo dienu skumjas. Luizes balss viņu atmodināja no pārdomām.

— Tēvs, ir jau tiešām vēls, — viņa maigi teica. — Jums jāiet mājās, jums ceļš ir tāls.

— Es gaidu Melhioru, — viņš atbildēja.

— Nē, nē, labāk ne. Labāk ejiet vien mājās!

— Kādē|?

Viņš pacēla galvu un vērīgi ielūkojas tai seja.

Viņa neatbildēja.

— Vai tu bīsties? Tu negribi, ka es viņu satieku? — viņš atkal jautāja.

— Jā, es bīstos, jo būs tikai vēl ļaunāk; jūs atkal sāksiet ķildu; es negribu. Lūdzu, ejiet prom!

Sirmgalvis nopūtās un piecēlās:

— Labi, es iešu.

Viņš piegāja pie Luizes, ar savu aso bārdu pieskārās pie viņas pieres, pavaicāja, vai viņai nav kas vajadzīgs, nogrieza zemāk lampas dakti un devās projām, pustumsā uzgrūzdamies krēsliem. Tikko nokļuvis kāpnēs, vecais vīrs atkal sāka uztraukties par dēlu, kas varēja pārnākt piedzēries; viņš apstājās pie katra pakāpiena un domās iztēloja tūkstoš nelaimju, kas Melhioram varēja nākt līdzi.

Bērns gultā mātei blakus atkal nemierīgi sakustējās. Ne-mināmas mokas māca viņu. Viņš cīnījās pret tām. Svaidījās, sažņaudza dūrītes, sarauca uzacis. Bet sāpes nerimās, tās auga augumā mierīgas un drošas par savu spēku. Viņš nesaprata tās, neapjauta savas ciešanas. Tās viņam likās netveramas un bezgalīgas. Viņš sāka žēli raudāt. Māte viņu maigi noglāstīja. Smeldzošās sāpes bērnam norimās. Bet viņš aizvien vēl sajuta tās pats sevī, savā tuvumā un nebeidza rau-

dāt. Pieaudzis cilvēks savas ciešanas var remdināt, zinādams to cēloni. Ar gribas spēku viņš iedzen tās kādā miesas daļā, ko var izdziedināt, vajadzības gadījumā pat iznīcināt. Viņš sevi nošķir no savām ciešanām, vērīgi norobežodams to loku. Bērnam nav šī pašpieviļas prieka. Viņa pirmā saskare ar sāpēm ir traģiskāka un patiesāka. Tās viņam liekas bezgalīgas kā visa viņa būtne. Viņš jūt tās sevī, savā sirdī, jūt sāpju varu pār savu miesu. Un tās nav šķiramas no viņa, līdz tās viņu sagrauzīs.

Māte viņu glauž pie krūtīm, maigi mierinādama:

— Nu, neraudi, neraudi, mans Jēzuliņ, mana zelta zivtiņa, neraudi...

Viņa šņuksti nerimstas. Liekas, ka šis nožēlojamais, neapzinīgais un bezveidīgais būkšķītis nojauš viņam nolemtās dzīves smagumu. Un nekas nevar viņu nomierināt...

Svētā Mārtiņa baznīcas zvani iezvanīja nakti. Svinīgās un lēnās skaņas grima drēgnajā nakts miglā kā soļi sūnās. Bērns pēkšņi apklusa. Brīnišķīgā mūzika maigi iestrāvoja viņā kā piena strūkla. Nakts atmirdzēja gaismas spožumā, visapkārt kļuva jauki un silti. Sāpes vairs nesmeldza, sirds uzgavilēja, un, tīksmē nopūzdamies, viņš iegrima saldā miegā.

Trīs zvani mierīgi jundīja rītdienas svētku līksmi. Luize, klausīdamās zvanu skaņās, arī domāja par savām aizgājušo dienu likstām un par to, kas nākotnē gaida viņai blakus aizmigušo bērniņu. Ilgas stundas viņa bija gulējusi nekustēdamās, un miesa viņai gurdumā sūrstēja. Rokas kaisa, smagais gultas pēlis viņu dedzināja, tumsa biedēja un nomāca. Bet viņa neuzdrošinājās pakustēties. Viņa raudzījās uz bērnu un tumsā skaidri redzēja viņa krunkaino sejiņu. Viņai uznāca miegs, smadzenēs drudžaini klīda dīvaini rēgi. Viņai likās, ka Melhiors atver durvis, un sirds bailēs sarāvās. Brīžam upe iešalcās skaļāk, tās čala nakts klusumā izskanēja kā zvēra rēciens. Lietus pirksti vairāki lāgi paklaudzināja logu rūtīs. Zvani dziedāja aizvien gausāk, klusāk, līdz apklusa. Luize aizmiga blakus savam bērnam.

Vecais Žans Mišels pa to laiku stāvēja ārā uz ielas ar lietū samirkušu bārdu, salā klabošiem zobiem. Viņš gaidīja sava nožēlojamā dēla pārnākšanu. Galvā viņam rosījās drudžainas domas, viņš atcerējās nostāstus par dažādām nelaimēm, kas piemeklēja dzērājus. Lai gan viņš neticēja, ka Mel-

hloram varētu notikt kas Jauns, tomēr zināja, ka aizmigt nevarēs ne mirkli, ja nesagaidīs dēla pārnākšanu. Zvani sirmgalvim atnesa skumjas, tie dziedāja par viņa pieviltajām cerībām. Un, domādams par to, kādēļ tik vēlā naktī stāv un gaida uz ielas, viņš sāpīgā apkaunojumā sāka raudāt.

LĒNI strāvo platā laika upe.

Nevairāmi, kā bezgalīgas jūras paisums un bēgums nāk diena un nakts. Aizrit nedēļas, aizrit mēneši. Un velkas gara dienu virkne kā viena pati nebeidzama diena.

Bezgalīga, klusēšanā slēgta diena, kas līgo vienmērīgā ēnas un gaismas ritumā, un savā šūpulī dusošā un sapņojošā bērna dzīves ritums, un viņa neatvairāmās, grūtās un patīkamās prasības, kuras mainās tikpat noteikti kā diena un nakts, kas tās rada, — viss piepildās vienkopējā likumībā.

Lēni šūpojas dzīves svārsts. Visu ietver viņa gausā pulsācija. Pārējais ir tikai sapņi, nesakarīgi, aizziboši sapņu mirkļi, klaidā izirušu, dejojošu atomu spiets, žilbinošs, mulsinošs virpulis, kas rada smaidu vai izbailes. Žēli kliedzieni, ložņājošas ēnas, sāpes, bailes, smiekli un sapņi, sapņi... Diena un nakts kā sapnis... Un šajā haosā atmirdz mīlošu, smaidošu acu gaisma, prieka vilnis, kas ieplūst bērna miesā no mātes siltuma, no viņas briedušajām krūtīm. Un raisās spēks, varens, neapzinīgs, viņa būtnē augošs spēks, ceļas okeāns, kas bango šīs kuslās bērna miesas šaurajā cietumā. Kas prastu ielūkoties viņā, tas viņa būtnes miglā saskatītu aizmirstībā zūdošas pasaules un jaunu, topošu,pasauļu netveramos apveidus. Šī būtne ir bez gala. Tā ir kā visums ...

AIZRIT mēneši... Esības upē sāk uzpeldēt atmiņu salas. Sākumā tās ir tikai klaidā izkaisītas, mazas saliņas, zemūdens klintis, kas tikko paceļas virs ūdens līmeņa. Tām visapkārt, tām pāri svīstošajā ausmā rāmi veļas platā dzīves upe. Un tālāk atkal šīs salas, saules zeltā zaigojošas.

No dvēseles dzīlēm izraisās tēli, ainas, bet jau skaidras, spilgtas. Bezgalīgajā, nepārtrauktajā dienā, tās vienmērīgajā un varenajā ritumā sāk iezīmēties atsevišķu dienu gredzeni, dienu silueti, daži smejoši, citi sērīgi. Bet gredzeni vienmēr pārtrūkst, un atmiņas atkal savijas pāri ilgām nedēļām un mēnešiem ...

Straume... Zvani... Lai viņa atmiņas klīst cik tālu klīzdamas, bet ik brīdi viņa dzīvē, mūžam viņa dvēselē dzied šo zvanu dziļās, dzimtās balsis ...

Nakts, snauda ... Logā blāzmo bālais dienas svīdums ... Dobji šalko upe. Tās balss vareni ceļas klusumā. Visa dzīvā dvaša ir šīs balss varā. Gan viņa liegi aijā un pati it kā iemieg savu bangu šalkoņā, gan brāžas un rēc kā saniknots zvērs, kas grasās kost. Rēkoņa norimstas, un atskan klusas, glāstošas čalas, sudrabainu, gaišu zvaniņu trīsas, kas līst kā bērna smiekli, maigas, dziedošas balsis, viegla mūzika. Burvīgā, mūžam skanošā mātes balss! Tā ieaijā bērnu, kā daudzus gadu simteņus bija miegā iešūpojusi pirms viņa dzīvojušās paaudzes un auklējusi tās no dzimšanas līdz nāvei. Upes troksnis iešalc viņam dvēselē, saplūst ar viņa sapņiem, visu viņa būtni ietin, apbur brīnišķīgā saskaņā, kas viņu iešūpos arī kapā mazā piekrastes kapsētā, kur apkārt šalko Reinas viļņi...

Zvani... Ausma blāzmo! Zvani sasaucas klusi, skumji, draudzīgi, mierīgi. Lēnās skaņas modina sapņus, pagājības sapņus, senos laikos dzīvojušu, bērnam nezināmu, bet viņam tuvu cilvēku tieksmes, cerības un sēras, jo viņos tas dzīvojis, jo visi tie atdzimst viņā. Ilgi atmiņu gadsimti trlso šajās skanas. Cik daudz bēdu! Cik daudz prieku! Šajās skaņās viņš ieklausās no savas istabas dziļuma, un gaišā telpas dzidrumā viņš, šķiet, saskatījis brīnišķīgos, skanošos viļņus, putnus ar strauji zibošiem spārniem un sajutis liegas vēsmas šalkas. Logā smaida zilās debess stūrītis. Cauri loga aizkaram izspraucas saules stars. Tā ir bērna mazā, viņam jau zināmā pasaulīte, ko viņš ik rītus atmozdamies redz no savas gultas un ar tik lielām pūlēm sāk jau pazīt un vārdā saukt, un viņa pasauli, kurā viņš sāk valdīt, apmirdz gaisma. Tur galds, pie kura viņš ēd, tur skapis, kurā viņš slēpjas rotaļādamies, tur grīdas plāksnes, pa kurām viņš rāpo, tapetes ar dīvainiem viepļiem, kuri viņam stāsta gan jocīgas, gan briesmīgas pasakas, tur sienas pulkstenis, kas vienā laidā muld viņam vienīgajam saprotamus vārdus. Cik istabā daudz visādu lietu! Visas viņš vēl nepazīst. Katru dienu viņš dodas šīs viņa varā ļautās pasaules pētījumos; te viss pieder viņam. Te viss ir svarīgs, nozīmīgs; vienalga, cilvēks vai muša, visi dzīvo. Kaķis, uguns, galds, saulē ņirbošie putekļi. Šī istaba ir vesela valstība. Viena diena ir vesela dzīve. Pasaule tik liela ... Viegli pazust šo neaptveramo telpu klajumos. Un visapkārt šo seju, kustību, skaņu mūžīgais virpu-lisf... Viņš nogurst, acis viņam aizveras, viņš aizmieg. Aizmieg saldā, dziļā miegā, kas viņam uznāk pēkšņi, dažādās stundās un lai viņš būtu kur būdams: mātei klēpī vai zem galda, kur viņam tik ļoti patīk paslēpties... Jauki laiki. Cik tā ir labi...

Šīs pirmās dienas viņam dvēselē zan kā zeltītas druvas viļņošanās vai vēja šūpota meža līgošanās, kuram pāri kā lielas, tumšas ēnas klīst mākoņi...

ĒNAS izgaist, atmirdz saule. Kristofs sāk atrast savu ceļu dienas labirintā.

Rīts... Tēvs un māte guļ. Puisēns atlaidies uz muguras savā gultiņā. Viņš noraugās gaismas svītrās, kas dej gar

griestiem. Viņam ir nebeidzams prieks tā skatīties. Un pēkšņi viņš sāk smieties siltos un burvīgos bērna smieklus, kurus dzirdot sirds kļūst līksma. Māte pieliecas pie viņa un saka:

— Nu, kas tev uznācis, mīļo muļķīti?

Un viņa smiekli līst vēl skaļak, un varbūt viņš tīšām smejas, jo nu viņam ir publika. Mātei seja top nopietna, un viņa pieliek pirkstu pie lūpām, bīdamās, ka Kris-tofs neuzmodina tēvu. Bet gurdenās acis, pašai negribot, smejas. Viņi klusu sačukstas ... Te pēkšņi tēva dusmīgais rūciens. Abi notrīc. Māte aši pagriežas uz otriem sāniem kā norāta meitene. Viņa izliekas aizmigusi. Kristofs, elpu aizturēdams, savā gultiņā savelkas čokurā ... Nāves klusums.

Pēc brīža sejiņa, kas bija paslēpusies zem segas_, atkal parādās. Uz jumta čīkst vēja rādītājs. Noteku caurules laso ūdens. Atskan rīta dievkalpojuma zvani. Rietenis atpūš tālas zvanu skaņas no aizupes ciematiem. Zvirbuļi, kas bara apmetušies pie apiņu apvītas sienas, saceļ briesmīgu troksni, no kura kā no rotaļās aizrautu bērnu pulka izceļas,trīs četras kliedzošas un skaļas balsis, pārskanēdamas visas citas. Uz dūmeņa dūdo balodis. Šie trokšņi bērnu ieaijā. Viņš sāk dudināt līdzi, papriekš klusu, tad skaļāk, tad pavisam skaļi, līdz viņu pārtrauc tēva dusmīgais sauciens:

— Vai tas ēzelis reiz klusēs vai ne? Gan es tev paplucināšu ausis!

Un bērns atkal ieslēpjas segas un nezina, vai viņam smieties vai raudāt. Viņš ir iztrūcināts un apvainots, bet viņam nāk smiekli par jocīgo salīdzinājumu ar ēzeli. Viņš sprauslā un lūko atdarināt ēzeļa brēcienu. Bet šoreiz viņu pamielo ar žagariem. Viņš rūgti raud. Ko viņš ļaunu darījis? Viņam tik ļoti patīk smieties, kustēties! Bet viņam to liedz. Kā viņi mūžam var gulēt? Kad gan beidzot viņš varēs piecelties? ...

Reiz viņš tomēr neizturēja. Uz ielas viņš izdzirda tādu kā kaķi, kā suni, ko ļoti dīvainu. Viņš izkāpa no gultas un ba-

sani kājiņām, neveikli zagdamies pa grīdu, devās uz kāpnēm, lai re-dzētu, kas tur notiek; bet durvis aizslēgtas. Gribēdams tās atvērt, viņš uzrāpās uz‘krēsla; tad krēsls apgāžas, viņš sāpīgi sasitās un saka brēkt; un turklāt viņu vēl pamieloja ar pērienu. Viņu vienmēr pēra un pēra! ...

VIŅŠ ar vectēvu baznīcā. Viņam garlaicīgi. Viņam tur nepatīk. Kustēties nevar, un ļaudis visi reize izrunā savādus vārdus, kurus viņš nesaprot, un pēkšņi atkal visi klusē. Visiem drūmas un svinīgas sejas. Ne tādas kā parasti. Viņš uzlūko tos biklām acīm. Un kaimiņienei, vecajai Līnei, kas sež viņam blakus, seja savilkta pavisam pūcīga; brīžam viņš nepazīstat savu vectēvu. Un viņam uznāk bailes. Bet viņš pierod un dažādi rauga kavēt sev laiku. Viņš šūpojas, staipa kaklu un veras griestos, vaibsta seju, rausta vectēvu aiz piedurknes, pētī sava krēsla salmu pinumu, lūko ar pirkstu izdurt tanī caurumu, klausās putnu dziesmās ārā un žāvājas ar lielu, platu muti.

Te pēkšņi izgāžas skaņu krāce: spele erģeles. Trīsas viņam pārskrien pār muguru. Viņš pagriež galvu un, zodu atspiedis pret krēsla atzveltni, sēž kluss un nekustīgs. Viņš neaptver šo skaņu juru, nezina, ko tā nozīmē: viss ņirb un virpuļo, un griežas. Nekā

nevar saprast, bet viņam ir labi. Un viņš aizmirst, ka jau ilgāk par stundu nosēdējis cietā krēslā garlaicīgā, vecā mājā. Viņš lido kā putns gaisos. Un, kad skaņu strāva piešalc visu baznīcu, visas velves un šalko pret sienām, tā satver viņu un straujā lidojumā aiznes augstumos. Viņš ir brīvs, laimīgs, un saule staro ... Viņš iemieg.

Vectēvs par viņu pukojas. Viņš baznīcā bijis pārlieku nerātns.

VIŅŠ ir mājās, sēž uz grīdas, rociņām apņēmis celīšus. Viņš iedomājies, ka salmu paklājs ir laiva un grīda ir upe. Ja viņš no paklāja noslīdēs, tad noslīks. Viņam lieli brīnumi, un viņš dusmojas, ka citi cilvēki staigā pa istabu un nekā neredz. Viņš māti saķer aiz svārku malas.

Tu taču redzi, ka te ir ūdens. Tev jāiet pa tiltu.

Tilts ir gaišo kvadrātu virkne starp sarkanajām grīdas plāksnēm. Māte aiziet garām, viņa vārdus nevērodama. Viņš jūtas aizskarts un nomākts, kā dramaturgs, kas savas lugas izrādē dzird, ka publika sarunājas.

tīšanā. Plākšņu līnijās viņš redz tikpat dīvainas grimases kā cilvēku sejās. Sīka plaisa veras aizvien platāka un izvēršas par ieleju; visapkārt slienas kalni. Plaisā kustas kāds kukainis, milzīgi liels, kā zilonis. Ja tobrīd būtu norībējis pērkons, puisēns to nebūtu dzirdējis.

Pēc mirkļa viņš to jau aizmirsis. Grīda nav vairs upe. Visā garumā izstiepies, viņš guļ uz grīdas, zodu atspiedis uz akmens plāksnes, un dudina paša komponētu muziķu, dziļā nopietnībā zīzdams īkšķi. Viņš nodziļinājies kādas plaisas pē

Neviens ar viņu nenodarbojas, un viņam neviens nav vajadzīgs. Viņš var iztikt bez salmu paklāju laivām un bez dziļām grīdas aizām ar to fantastisko faunu. Viņam pietiek pašam ar savu ķermeni: tas ir neizsmeļams uzjautrinājumu avots. Viņš stundām aplūko nagus

un pēkšņi sāk skaļi smieties. Katram nagam ir sava seja, un tie līdzīgi cilvēkiem, kurus viņš pazīst. Viņš liek tiem sarunāties, dejot, plēsties. Un citi locekļi! .. . Viņš vērīgi izpēta visu, kas pieder viņam pašam. Cik daudz savādu lietu! Un dažas pavisam dīvainas. Tās viņš aplūko ar sevišķu ziņkāri.

Kad viņu pārsteidz šādos pētījumos, viņu atkal per.

DA2U dienu, kad māte neredz, viņš lūko nemanīts izzagties no mājas. Sākumā viņu ķer un dzen atpakaļ istabā. Bet pamazām pierod un ļauj viņam skraidīt vienam, tikai piekodina, lai viņš neiet nekur tālu. Māja ir pilsētas nomalē, un turpat jau sākas klaji lauki. Kamēr* viņu no loga var saredzēt, viņš iet lēniem soļiem un neapstādamies, tikai lāgu_ lāgiem palēkdamies uz vienas kājas. Bet, tiklīdz puisēns ieiet ceļa līkumā un krūmi viņu aizslēpj, viņš pēkšņi pārvēršas. Vispirms viņš apstājas un, pirkstu mutē iebāzis, gudro, kādu pasaku lai šodien sev stāsta, jo pasaku viņam pilna galva. Tās gan visas ir gandrīz_ vienādas, un katra iekļaujas trijās četrās rindās. Viņš izraugās vienu. Lielāko tiesu viņš sāk vienu un to pašu; dažreiz atsāk no tas vietas, kur vakar bija pārtraucis, citreiz atkal no jauna, dažādās variācijas. Bet kāds nieks vai nejauši dzirdēts vārds viņa domas aizvirza pa citu taku.

Nejaušība ir labākais palīgs. Nemaz nav iedomājamas visas varbūtības, kādas iztēlē izaug no vienkāršas malkas pagales vai nolauzta zara, kuru žogmalē nekad nav trukums. (Un, ja zemē neviena zara nav, var jau nolauzt.) Sis zariņš pārvēršas par burvja zizli. Garš un taisns, tas izveidojas par šķēpu vai varbūt par zobenu; pietiek to pavicināt, un uzreiz rodas veselas armijas. Kristofs ir to virspavēlnieks, viņš soļo' to priekšgalā, visiem rāda varonības paraugu un ved savus karapulkus uzbrukumā pret pakalniem. Ja zars pagadās lokans, tas top par jātnieka pātagu. Kristofs kāpj zirgam mugurā un auļo pāri aizām. Reizēm zirgam paslīd kāja, jātnieks iegāžas grāvī un pēc tam apjucis aplūko savas netīrās rokas un nodrāztos ceļus. Bet, ja Kristofam gadās pavisam mazs zariņš, tad puisēns kļūst diriģents; viņš ir diriģents un reizē orķestris; viņš diriģē un dzied un tad palokās pret krūmiem, kuru zaļās galotnes vēdina vējš.

Arī burvis viņš ir. Lieliem soļiem viņš staigā pa laukiem, veras debesīs un vīcina rokas. Viņš uzsauc mākoņiem pavēli: «Es gribu, lai jūs peldat pa labi!» Bet mākoņi aizpeld pa kreisi. Viņš sāk tos lādēt un sparīgi atkārto savu pavēli. Piemiegtām acīm, trīcošu sirdi viņš noraugās uz tiem un vēro, vai viņam nepaklausīs vismaz kāds mazs mazs padebesītis. Bet visi tie rāmi aizslīd uz kreiso pusi. Viņš piesper kāju, piedraud tiem ar savu burvja zizli un saniķnots liek tiem vērsties pa kreisi. Un šoreiz tie tiešām viņam paklausa. Viņš ir laimīgs un lepns par savu varu. Viņš pieskaras ar burvja spieķi pie puķēm un uzsauc, lai tās pārvēršas par zelta karietēm, jo tādi brīnumi viņam bija stāstīti pasakās. Kaut gan puķes neklausa, Kristofs tomēr ir pārliecināts, ka reiz tās pārvērtīsies par karietēm, ja tikai viņam pietiks pacietības. Viņš sameklē sienāzi, lai pārvērstu to par zirgu. Viņš vārīgi, liegi uzliek tam uz muguras savu spieķīti un saka burvības vārdus. Kukainis lec projām, bet Kristofs tam aizšķērso ceļu. Drīz vien puisēns jau guļ uz krūtīm un vēro sienāzi. Savu burvja lomu Kristofs aizmirsis un, nabaga sienāzi pagāzis uz muguras, skaļi smejas par viņa raustīšanos.

Dažreiz Kristofam ienāk prātā pie sava burvja spieķa piesiet vecu auklu, un dziļā nopietnībā viņš iemet to upē, cerēdams, ka zivs kodīsies. Puisēns gan zināja, ka zivis nekožas pie auklas, ja tai galā nav garda kumosa un āķa, bet viņam liekas, ka reiz taču un turklāt viņa dēļ tās varētu darīt ci-

tādi. Un savā nebeidzamajā paļāvībā viņš tā aizraujas, ka sāk makšķerēt zivis uz ielas un bāž savu spieķīti noteku restēs. Lāgu lāgiem Kristofs uztraukti izvelk spieķīti, un viņam liekas, ka šoreiz aukla ir smagāka un ka viņš izzvejos kādu dārgumu taisni tāpat kā pasakā, ko vectēvs viņam stāstījis.

Šajās rotaļās Kristofam bieži uznāk dīvainas sapņainības, igandrīz pilnīgas nemiņas mirkļi. Viss, kas ir tuvumā, pēkšņi izgaist, viņš neapzinās vairs, ko dara, un neapjauš vairs pats sevi. Un tas uznāk gluži nejauši. Viņš iet pa ielu, kāpj augšā pa kāpnēm — un pēkšņi atveras tukšums. Šķiet, ka viņš nekā vairs nedomā. Bet, atkal attapdamies, viņš jūtas ļoti pārsteigts, ka aizvien vēl atrodas tai pašā vietā, tumšajās kāpnēs. Ir tā, it kā viņš būtu nodzīvojis veselu mūžu, — un viņš uzkāpis tikai dažus kāpienus.

VECTĒVS viņu bieži ņēma līdz savos vakara pastaigāšanās gājienos. Puisēns ņirbināja kājiņas sirmgalvim blakus, rociņu ielicis vectēva saujā. Viņi gāja pa ceļiem, pa uzartiem laukiem, kuros kūpēja brīnišķīga, stipra smarža. Sirsināja sienāži. Milzīgas vārnas, tupēdamas šķērsām ceļā, greizi noraudzījās iztālēm, un, viņiem tuvojoties, tās, smagi spārnus -cilādamas, aizlaidās.

Vectēvs iekrekstējās. Kristofs zināja, ko tas nozīmē. Vecais vīrs nepacietīgi gaidīja, kad varēs sākt stāstīt kādu pasaku; bet viņš gribēja, lai Kristofs palūdzas.

Un Kristofs labprāt to darīja. Abi sapratās ļoti labi. Vectēvs mīlēja savu mazdēlu no visas sirds; un sirmgalvim bija liels prieks, ka viņš atradis tik uzmanīgu klausītāju.

Viņš lielā aizrautībā stāstīja puisēnam notikumus no savas dzīves vai senatnes un jauno laiku ievērojamo vīru dzīves stāstus. Balss viņam tad satraukumā trīsēja, patētiski viļņoja un skanēja bērnišķīgā priekā, ko viņš gan lūkoja klusināt.

Viņš sajūsmināti klausījās pats

savas balss skaņās. Diemžēl, viņam bieži vien pietrūka vardu. Pie šīs nelaimes nācās pierast, jo tā mūžam atkārtojas, tiklīdz viņš iedegās savā runas kvēlē. Un, tā kā viņš savas neveiksmes vienmēr aizmirsa, tad viņam nekad neizdevās tās uzveikt.

Viņš stāstīja par Regulu, par Arminiju, par Licova strēlniekiem, par Kerneru un Fridrihu Štābu, kas bija gribējis nogalināt imperatoru Napoleonu. Kad viņš vēstīja par diženiem varoņdarbiem, seja viņam staroja. Vēsturiskus teicienus viņš izrunāja tik svinīgā tonī, ka saprast tos vairs nevarēja. Satraucis savu klausītāju līdz visdziļākajai aizgrābtībai, viņš šķita pacēlies savas runas mākslas spožākajos augstumos: pēkšņi apklusa, izlikās, ka ar pūlēm aiztur elsas, skaļi no-šņaucās, un sirds viņam gavilēja, kad puisēns aiz nepacietības, aizžņaugtā balsī jautāja:

— Un tālāk, tālāk, vectētiņ?

Vēlāk, kad Kristofs paaugās, pienāca diena, kurā viņš vectēva spēli izprata; mākslotā vienaldzībā zēns izlikās, ka stāsta turpinājums viņu neinteresē. Nabaga vectēvu tas gaužām sāpināja. — Bet pagaidām Kristofs vēl bija pilnīgi stāstītāja mākslas varā. Dramatiskajās situācijās asinis viņam ritēja straujāk. Puisēns īsti labi gan neaptvēra, ko vectēvs stāsta, kur un kad šie varoņdarbi notikuši un vai vectēvs pazinis Arminiju, un vai Reguls — diezin kur viņam radās šāda iedoma? — nav viens no tiem cilvēkiem, kurus viņsvēt-dien viņš redzējis baznīcā. Bet, stāstot un klausoties brīnišķīgos nostāstus par varoņdarbiem, Kristofam un vectēvam sirds gavilēja priekā un lepnumā, it kā tie būtu viņu pašu varoņdarbi: jo vectēvs un puisēns abi bija bērni.

Kristofam nepatika, ka vectēvs savas runas patētiskākās vietās, kuras puisēnu visvairāk aizrāva, iepina pamācības. Tās bija morāliskas apceres, no kurām parasti izrietēja gan laba,, tomēr diezgan pazīstama doma, kā «Lēnprātība labāka nekā varmācība» vai «Gods dārgāks par dzīvību», vai «Labam būt ir labāk nekā ļaunam», tikai vectēvs šīs vienkāršās domas izteica ļoti neskaidri. Vectēvs nebaidījās jaunā klausītāja kritikas un ļāvās savai parastajai sajūsmai; viņš mierīgā garā atkārtoja tos pašus vārdus, nenobeidza teikumus, pazaudēja stāstījuma pavedienu, iepina visu, kas nāca prātā, lai nepārtrūktu domu gaita. Un dažus vārdus viņš sevišķi uzsvēra ar gluži nepiemērotiem žestiem. Puisēns klausījās visdziļākajai

bijībā un atzina, ka vectēvs ir labs runātājs, tikai drusku garlaicīgs.

Viņiem abiem ļoti patika leģendārais stāsts par Korsikas karavadoni, kas iekaroja Eiropu. Vectēvs bija viņu redzējis. Gandrīz bija gājis pret viņu karā. Bet vectēvs prata atzīt savu pretinieku dižumu. Viņš daudzreiz bija sacījis: viņš būtu ļāvis nocirst savu roku, lai Reinas šajā krastā piedzimst šāds vīrs. Taču liktenis bija citādi lēmis: vectēvs apbrīnoja šo vīru un cīnījās pret viņu, pareizāk sakot, bija grasījies cīnīties pret viņu. Bet, kad Napoleons no viņiem bijis vairs tikai desmit ljē attālumā un viņu karapulki jau gājuši tam pretim, pēkšņi karavīrus pārņēmusi panika un visi izklīduši mežā. Kliegdami: «Nodevība! Nodevība!» — tie metušies bēgt. Vectevs stāstīja, ka viņš velti lūkojis bēgļus atkal sasaukt kopā. Viņš draudēdams un raudādams stājies tiem ceļā, bet bēgļu straume aizrāvusi viņu līdzi, un citu rītu jau lielu gabalu no kaujas lauka, jo tā vectēvs sauca to vietu, kur viņu pulks bija sācis bēgt, viņš attapies no briesmām. Bet Kristofs nepacietīgi pārtrauca vectēvu un lūdza stāstīt par lielā varoņa slavenajiem darbiem: puisēnu aizgrāba šis brīnišķīgais uzvaras gājiens pa visu pasauli. Kristofs iztēlojās, kā neskaitāmi ļaužu bari Napoleonu pavadīja ar gaviļu saucieniem un viņa rokas mājiens karapulkus aukainā jonī trauca pret ienaidnieku, kas visur atkāpās un bēga. Tā bija burvīga teiksma. Un, pasaules vēsturi izpušķodams, vectēvs šo to vēl piedomāja klāt; viņš savos stāstos Napoleonam lika iekarot Spāniju un gandrīz visu Angliju, ko vecais Krafts nevarēja ciest.

Lāgu lāgiem sirmgalvis savā apgarotajā stāstījumā iejauca sašutuma pilnus vārdus pret savu varoni. Dvēselē viņam pamodās patriots, taču viņa patriotiskās jūtas iededzināja drīzāk imperatora neveiksmes nekā kauja pie Jēnas. Viņš apstājās, vicināja dūres pret upi, nicinoši nospļāvās un pieklājīgiem vārdiem lādējās, — līdz rupjām lamām viņš nekad nepazemojās. Viņš sauca Napoleonu par ļaundari, par plēsīgu zvēru, netikumīgu cilvēku. Ja šiem vārdiem bērna apziņā bija jānostiprina taisnības gars, tad jāatzīst, ka savu mērķi tie nesasniedza. Jo bērna loģiku kārdināja doma: «Ja jau tik liels cilvēks nav bijis tikumīgs, tad tikumība nemaz nav svarīga, un dzīvē visaugstākais ir būt lielam cilvēkam.» Bet vectēvs, bez šaubām, nenoģida, ka tādas domas dīgst viņa tuvumā.

Abi klusēja, un katrs savā prātā pārdomāja brīnišķos nostāstus, ja vien vectēvs ceļā nesatika kādu no saviem cienījamiem maizes tēviem, kas bija izgājis pastaigāties. Tad vectēvs mulsdams apstājās, sveicināja to, zemu locīdamies, un viņa izdabīgajai laipnībai un godbijībai nebija gala. Puisēns tādos brīžos nosarka, pats nezinādams, kādēļ. Bet vectēvs no visas sirds un dvēseles juta bijību pret varas vīriem un augstas kārtas cilvēkiem; un varbūt viņš savu stāstu varoņus tikai tāpēc tā mīlēja, ka dzīvē viņi bija pacēlušies citiem pāri.

Karstās dienās vecais Krafts mēdza atlaisties koka pavēnī un saldi iesnaudās. Kristofs piesēdās viņam blakus vai nu uz akmeņu kaudzes, vai ceļa stabiņa, vai uz kāda cita neērta un neparasta, augsta sēdekļa. Un, kājiņas svaidīdams, kaut ko dudināja un savā nodabā sapņoja. Vai arī viņš atgulās uz muguras un lūkojās, kā debess jumā peld mākoņi: tie bija līdzīgi vēršiem, milžiem, platām cepurēm, vecām sievām vai arī bezgalīgu lauku ainavām. Viņš klusībā tērzēja ar tiem. Viņu uztrauca mazā mākonīša liktenis, jo lielais mākonis tam skrēja virsū; un tumšie, gandrīz melnie un ātrāk par citiem skrejošie padebeši viņu biedēja. Viņam likās, ka pasaulē tiem ir milzīga un svarīga loma, un viņam bija lieli brīnumi, ka par tiem ne vectēvs, ne māte nelikās zinis. Tie droši vien būtu briesmīgi neganti, ja sāktu cilvēkiem darīt ļaunu. Par laimi tie ne mirkli neapstājās, bet labsirdīgi un tūļīgi slīdēja tikai tālāk, aizvien tālāk. No ilgās skatīšanās gaisos bērnam sāka reibt galva, un izbailēs viņš svaidījās rokām un kājām, jo viņam likās, ka citādi viņš iekritīs debesīs. Plakstiņi sāka ātri mirkšķēt, viņu pārņēma snaudiens ._.. Klusums... Lapas viegli šalko un saulē ņirb, gaisā kūp viegla birga; lēni un gausi lidinās kukaiņi un dūc kā ērģeles. Vasaras tveicē noreibuši sienāži sirsina kairā tvīksmē; visapkārt klusums ... Meža velvēs kā zintinieka aicinājums skan zaļās dzilnas kliedzieni. Tālē, līdzenumā, zemnieks uzkliedz saviem vēršiem. Uz putekļainā, baltā ceļa klaudz zirga pakavi. Kristofa acis aizveras. Viņam blakus pa izkaltušu zariņu skudra rāpjas pāri vagai. Kristofs aizmieg... Aizrit gadu simteņi. Viņš atmostas. Skudra nav vēl aizrāpojusi līdz zara galam.

Dažreiz vectēvs gulēja ļoti ilgi; seja viņam sastinga, garais deguns izstiepās vēl garāks, mute bija līdz ausīm vaļā. Kristofs viņu uzlūkoja lielā uztraukumā, puisēnam šķita, ka

vectēva galva pamazām izvēršas par teiksmainu un baigu viepli. Lūkodams viņu atmodināt, Kristofs sāka dziedat aizvien skaļāk vai ar troksni vēlās zemē no akmeņu kaudzes. Reiz viņam iekrita prātā iesviest vectēvam sejā priežu skujas, un viņš teica, ka tās nobirušas no zara. Vectēvs noticēja, un Kristofam bija lielum lielie smiekli. Bet viņam uznāca nelaimīgais kārdinājums savu nedarbu atkārtot, un taisni tobrīd, kad pacēla roku, viņš ieraudzīja uz sevi vērstas vectēva acis. To viņš Kristofam nepiedeva; nopietnais vectēvs tik necienīgus jokus nepazina: vairāk nekā nedēļu viņu draudzība bija vējā.

Jo ceļš, pa kuru viņi gāja, bija nelīdzenāks, jo Kristofam vairāk tas patika. Ik olis viņam bija nozīmīgs un svarīgs, viņš visus tos pazina. Ratu grambas viņam šķita gandrīz tāda pati ģeogrāfiskā parādība kā Taunusa kalnāji. Galvā viņam bija visu ciņu un bedru, pakalnu un gravu karte, kuras viņš bija pamanījis divu kilometru apkaimē ap savu māju. Vagu un grambu noliktajā kārtībā kaut ko grozīdams, viņš likās tikpat 'svarīgs vīrs kā kāds inženieris, kas nodarbina lielu strādnieku pulku; un, kad ar papēdi viņš nomina zemes kukura izkaltušo malu un ar pēdu izlīdzināja mazu gravu, tad atzina, ka šī diena viņam nav pagājusi velti.

Dažreiz viņi uz lielceļa satika kādu zemnieku drebelīgos ratos. Tas pazina vectēvu un teicās viņus gabaliņu pavest. Tā bija paradīze zemes virsū. Zirgs tecēja ātriem rikšiem, un Kristofs priecīgi smējās; ieraudzījis kādus gājējus, viņš uzreiz sataisīja svarīgu un vienaldzīgu seju kā daždien cilvēks, kas pieradis karietē vizināties; bet sirds viņam lepnumā gavilēja. Vectēvs un zemnieks sarunājās, puisēnu nevērodami. Iespiests starp viņiem, kaut kā pietupies lielajiem pie ceļiem, Kristofs nejutās ērti un lāgiem nemaz vairs nevarēja sēdēt, un tomēr viņš bija laimīgs un savā nodabā skaļi trieca un sarunājās, neskumdams, ka neviens viņam neatbildēja. Viņš lūkojās uz zirga ausīm, kas kustējās un ausījās. Cik dīvaini radījumi šīs ausis! Tās kustējās pa kreisi un pa labi, uz visām pusēm, tad izstiepās uz priekšu, nošļuka uz sāniem un tik jocīgi atkrita atpakaļ, ka Kristofs nevaldāmi iesmējās. Viņš ieknieba vectēvam rokā, lai arī tas paskatās uz jocīgajām ausīm. Bet vectēvs nelikās ne zinis. Viņš atgrūda Kristofa roku un sacīja, lai zēns liekot šo mierā. Kristofs domāja: lieliem cilvēkiem nekādu brīnumu vairs pasaulē nav, jo viņi ir

stipri un visu viņi var un visu zina. Un viņš ari centās būt liels, slēpt savu ziņkārību un likties vienaldzīgs.

Viņš klusēja. Ratu rīboņa viņu ieaijāja. Zvaniņi lēkaja džinkstēdami. Ding, ding, ding[ Gaisā ceļas muzika.Un skaņas lidoja sidrabainās saskaņās, kā bišu spiets; tās jautri līgoja skrejošā ratu ritumā un izvērtās par neizsīkstošu dziesmu avotu; cita skanēja aiz citas. Kristofam tās likās brīnišķīgas. Viena viņam patika par visām vairāk, un viņam gribējās, lai vectēvs tai veltī savu vērību. Viņš nodziedāja to skaļākā balsī. Bet vectēvs ne ausi nekustināja. Viņš sāka atkal no gala un dziedāja vēl vienu toni augstāk un beidzot vēlreiz, nu jau pilnā balsī, līdz vecais Žans Mišels viņu īdzīgi pārtrauca:

— Vai tu mitēsies reiz bazūnēt? Tīrā sodība ar to puiku!

No tādiem vārdiem Kristofam aizrāvās elpa; viņš nosarka līdz ausu galiem un, sāpīgi apvainots, apklusa, abus ikdienišķos nejēgas viņš sodīja ar savu nicināšanu, jo tie nesaprata, cik jaukas un cēlas bija viņa dziesmas, no kurām atvērās pašas debesis! Abi veči viņam likās riebīgi ar saviem nedēļu neskūtās bārdas rugājiem; un turklāt viņi nelabi oda.

Bet drīz viņš nomierinājās, vērodams zirga enu. Tā arī bija brīnišķīga un interesanta parādība: melnais kustonis visu laiku skrēja pa ceļu, gulēdams uz sāniem. Vakara, kad viņi atgriezās, šī ēna aizstiepās tālu pļavas klajumā; siena kaudzei garām braucot, zirga galva uzrāpās tai virsū un atkal aizlocījās pa zemi, kad viņi brauca tālāk; purns bija izstiepies un mētājās kā pārplīsis pūslis, ausis bija garas un smailas kā vaska sveces baznīcā. Vai tiešām tā bija tikai ena? Varbūt tā bija dzīva būtne? Vienatnē Kristofs būtu baidījies to satikt. Viņš nebūtu tai dzinies pakaļ kā vectēva ēnai, laj tad uzmītu tai ar kāju. — Par koku ēnām saules rieta stundās Kristofam arī bija liela domāšana. Šīs ēnas gulās uz ceļa, it kā to aizsprostodamas. Tās izskatījās kā sērīgi un jocīgi ^regi, kas sauca: «Līdz šejienei un tālāk vairs ne!» Un čīkstošas asis un zirga pakavi atkārtoja: «Tālāk vairs ne! Tālāk vairs ne!»

Vectēvs un vedējs trieca un tērzēja neapnikuši. Lāgiem viņu balsis kļuva skaļākas, sevišķi, kad runa bija par pilsētas notikumiem un viņu pašu interesēm. Puisēns partrauca savus sapņus un nemierīgām acīm uzlūkoja viņus. Viņam likās, ka vecie vīri ķildojas, un viņš baidījās, ka tie nesāk vēl plūkties. Bet viņš bija maldījies: abi jutās draudzīgāki un sirsnīgāki

taisni tad, kad iekaisa kopējā naidā. Lielāko tiesu viņus nesatrauca ne naids, ne citas kaislības; viņi runāja par ikdienišķām lietām un kliedza pilnā rīklē tīrā kliegšanas prieka pēc, kā daždien lauku ļaudis to dara. Bet Kristofs, viņu sarunu nesaprazdams, dzirdēja tikai iekliedzienus, redzēja dusmās pārvērstas sejas un ar nemierīgu sirdi domāja: «Cik viņiem niknas sejas! Droši vien viņi ienīst viens otru. Kā viņš valba acis! Un kā viņš izvaibsta muti! Un dusmās viņš man uzspļāva uz deguna. Ak dievs! Kad tikai viņš vectēvu nenosit ...»

Rati apstājās. Zemnieks teica:

— Te nu jūs būtu jau atbraukuši.

Nāvīgie ienaidnieki sasniedzās rokas. Vectēvs izkāpa pirmais. Zemnieks viņam puisēnu ielika rokās. Noplīkšķēja pātaga, rati aizripoja, un viņi atkal gāja pa šauro taku gar Rei-nas krastu. Laukos grima saule. Taka izlocījās kā čūska gar pašu upi. Kuplā, mīkstā zāle knikstēdama ļima zem viņu soļiem. Vītoli līka pār straumi un savus zarus skaloja viļņos. Gaisā dejoja knišļu bars. Maigās, līgojošās straumes šūpota, klusi aizslīdēja laiva. Ar savu lūpu liegajiem šmiukstieniem viļņi skūpstīja vītolu zarus. Gaisma bija mīlīga un miglaina, gaiss spirgts, un upe sudraboja. Viņi pārnāca mājās, un aizkrāsnē dziedāja circeņi. LIz sliekšņa smaidīja māmiņas mīļais vaigs...

Ak jaukās atmiņas, svētīgās ainas, kuru lidojums visu mūžu skan dvēselē! ... Ceļojumi, kuros mēs vēlāk braucam,, lielās pilsētas, bangainās jūras, sapņu zemes, mīļotās sejas nekad vairs tik dziļi un tik neizdzēšami skaidri neiespiežas dvēselē kā šīs bērnu dienu pastaigas vai dārza stūrītis, kas ik dienas skatīts logā pa stikla rūti, kura nosvīdusi no piespiestās dīkā bērna mutītes ...

NU IR vakars mājās, slēģi aizvērti. Mājas ... tas ir patvērums pret visu, kas baida: pret tumsu, nakts ēnām, baigām un nezināmām lietām. Nekas naidīgs neiedrošinās spert kāju pār slieksni... Uguns kvēlo. Zeltaini brūna zoss kairinoši cepas uz grozāmā iesma. Istabā plūst tauku un gardās gaļas tīksmā smarža. Ēšanas prieks, neminamā līksme, svētlaimība, prieka gaviles! Pēc dienas pūlēm miesa gurst siltā mājībā,

pazīstamo balsu ieaijāta. Pēc ēšanas prāts ir jautrs un ielīksmots, un sejas un ēnas, lampas abažūrs un plandošās liesmu mēles, kas zvaigžņu dzirkstīs dej melnaja kamīna, — viss puisēnam liekas kā burvīga teika. Kristofs pieglauž vaigu pje šķīvja, lai jo dziļāk iegrimtu šajā svētlaimē ...

Viņš guļ savā siltajā gultiņā. Ka viņš tur nokļuvis? Tik-smīgs gurdums viņu nomāc. Balsu dūkoņa istaba un_ aizgājušās dienas ainas viņa smadzenēs saplūst vienā laidā. Tēvs paņem vijoli. Gauzdamās naktī izskan skaudras un liegas skaņas. Bet augstākās laimes brīdis ir, kad pienāk māmiņa, paņem nogurušā Kristofa roku un, paklausīdama viņa lu-gumu, noliecas pār gultiņu, un klusā balsī dzied senu dziesmiņu, kuras vārdiem viņa apziņā nav nekādas nozīmes. Tēvam šī mūzika nepatīk, bet Kristofs klausas, elpu aizturējis. Puisēnam gribas raudāt un smieties; sirds viņam laimē noreibusi. Viņš vairs nezina, kur atrodas, un dvēsele viņam atraisās maigumā. Ar savām mazajām rociņām viņš apvij mātes kaklu un saspiež to ar visu spēku. Smiedamās viņa saka puisēnam:

— Vai nu mani pavisam nožņaugt gribi?

Viņš rociņas apvij vēl ciešāk. Cik viņa mīļa! Cik ļoti viņš visu mīl! Visus cilvēkus, visas lietas! Viss ir labs, viss ir skaists... Un tā viņš iemieg. Aizkrāsnē dzied circenis. Vectēva stāsti, varoņu tēli lidinās laimīgā naktī.. . Būt tādam varonim kā viņi! ... Jā, viņš būs tāds! . . . Viņš jau ir! ... Ak, cik jauki ir dzīvot! ...

KĀDS speķa, prieka un lepnuma milzums mīt šajā mazajā būtnē! Kāda enerģijas pārpilnība! Miesa un gars viņam mūžīgā kustībā, viņš aizrauts žilbinošā virpulī. Kā maza salamandra viņš dienu un nakti dejo liesmās. Nedzēšama sajūsma, ko iededzina it viss. Sapņu reibums, verdošs avots, nebeidzamu cerību, smieklu, dziesmu bagātība un mūžīgs skurbums. Dzīve viņu vēl nav sasaistījusi; ik brīdi viņš izslīd īstenībai no rokām; viņš līgo bezgalībā. Cik viņš ir laimīgs! Viņš dzimis laimei! Ik asins lāsīte viņa būtnē trīso laimei un tiecas uz laimi ar visiem vājajiem, kaislīgi satrauktajiem spēkiem! ...

Dzīve drīz viņu atžilbinās.

OTRA DAĻA

lontano Purg. I

(Itāl.)

L’alba vinceva l’ora mattutina Che fuggia innanzi, si che di Connobi il tremolar della mcirina...

Tad rita blāzma tumsu uzvarēja Un gaisma pletās, un es pamanīju, Kā tālē jūra spoži iemirdzējās ...

KRAFTU dzimtene bija Antver-pene. Vecajam Žanam Mišelam, kad reiz, kā daždien negants kauslis, viņš bija iededzies niknā un sīvā kautiņā, savu jaunības trakulību dēļ bija jāatstāj dzimtene. Nu jau būs kādi piecdesmit gadi, kopš viņš apmeties uz dzīvi mazajā firsta pilsētiņā, kuras smailie, sarkanie jumti un ēnainie dārzi, cits citam pāri celdamies košā nogāzē, spoguļojas Reinas tēva bāli zaļganajās acīs. Un zemē, kur visi ļaudis ir muzikāli, viņš drīz cēlās teicama mūziķa godā. Un, vairāk nekā pirms četrdesmit gadiem apprecējis Klāru Sartoriusu, firsta galma kapelmeistara meitu, kurš viņu atstāja savā vietā, Žans Mišels savu stāvokli nostiprināja vēl vairāk. Klāra bija maiga vācu jaunava, kam bija tikai divas kaislības: virtuve un mūzika. Vīru viņa pielūdza, tikpat aizrautīgi kā agrāk savu tēvu. Žans Mišels par sievu bija tikpat sajūsmināts kā viņa par savu vīru. Piecpadsmit gadus viņi nodzīvoja pilnīgā saskaņā, un viņiem bija četri bērni. Tad Klāra nomira. Un, karstas asaras izraudājis, Žans Mišels pēc pieciem mēnešiem apprecēja Otiliju Sicu, divdesmit gadus vecu, spēkpilnu, allaž smejošu jaunavu ar sārtiem vaigiem. Otilijai bija tikpat daudz labu īpašību cik Klārai, un Žans Mišels viņu mīlēja tāpat kā Klāru. Pēc astoņiem laulības gadiem arī viņa

nomira, paguvusi tam dāvāt septiņus bērnus. Pavisam viņam bija vienpadsmit bērnu, no kuriem tikai viens palika dzīvs. Kaut gan Žans Mišels visus tos karsti mīlēja, tomēr daudzie likteņa triecieni nespēja salauzt viņa modro, spirgto garu. Grūtākais pārbaudījums bija Otilijas nāve, kas bija viņu piemeklējusi pirms trim gadiem, turklāt tādā vecumā, kad dzīvi sākt no jauna un jaunu ģimenes laimi dibināt ir grūti. Bet pēc neilga apmulsuma vecais Žans Mišels atguva dvēseles līdzsvaru, ko viņam nespēja satriekt nekāda nelaime.

Viņš nebija bezjūtīgs cilvēks, bet veselības viņā bija vairāk par visu citu. Viņš izjuta fizisku riebumu pret skumjām un neklusināmu dziņu pēc jestrās flāmu jautrības, pēc sirsnīgiem bērna smiekliem. Lai viņam bija kādas bēdas būdamas, viņš nedzēra nevienu kausu, neēda nevienu kumosu mazāk; un mūzika viņa mājās skanēja mūžīgi. Viņa vadītais galma orķestris Reinas krastu apkaimē pacēlās diezgan labā slavā, un Žans Mišels ar savu atlētisko augumu un nevaldāmām dusmu lēkmēm kļuva gluži leģendārs. Par spīti visām pulem viņš dusmu brīžos nevarēja savaldīties, jo šis negantais virs būtībā bija kautrīgs un bikls un baidījās zaudēt savu cieņu. Viņam patika laba uzvedība, viņš juta bijību pret sabiedrisko domu. Bet dusmu uzliesmojumos asinis viņam iesitās galvā, viņu sagrāba nepacietības brāzma, un tad ne vien orķestra mēģinājumos, bet arī pašā koncerta vidū, kā reiz gadījās firsta klātbūtnē, viņš dusmās nometa zemē diriģenta zizli, kā neprātā spārdījās kājām un kādam no mūziķiem uzkliedza bargā un saniknotā balsī. Firsts par Žanu Mišelu tikai smejas, bet apvainotie mākslinieki savās sirdīs slēpa pret viņu naidu. Un velti Žans Mišels, apkaunots par savām necienīgajām dusmām, pēc kāda brīža lūkoja visu griezt par labu ar pārspīlētu laipnību: pirmā nejaušība viņu atkal aizrāva vēl lielākā piktumā. Šī ārkārtīgā, ik gadus asākā dusmu dedzība viņa stāvokli orķestrī aizvien vairāk sarežģīja. Žans Mišels pats to juta; un kādu dienu, kad viņa negantības jonis tikko neradīja orķestra streiku, viņš iesniedza atlūgumos. Vecais mūziķis cerēja, ka viņa lielo nopelnu dēļ lūgumu atraidīs un lūgs viņu palikt vietā, taču šīs cerības nepiepildījās. Kā daždien lepns un pašapzinīgs vīrs, viņš nespēja atlūgumos atsaukt un dziļi apbēdināts aizgāja, sūdzēdamies par pasaules nepateicību.

No tā laika viņš vairs nezināja, ar ko lai piepilda savas dienas. Viņam bija jau septiņdesmit gadu, bet spēka un vese-

lības vēl netrūka. Viņš aizvien vēl strādāja, no rīta līdz vakaram skraidīja pa pilsētu, steidzās stundās pie saviem skolniekiem, diskutēja, skandināja patētiskas runas un visur iejaucās. Viņš bija atjautīgs un drīz vien atrada sev nodarbošanos: viņš sāka labot mūzikas instrumentus, izgudroja, izmēģināja un dažreiz arī atrada visādus papildinājumus. Viņš arī komponēja, visiem spēkiem lūkoja ko nobeigt. Reiz viņš bija sacerējis Missa solemnis, par ko bieži runaja un kas bija visas dzimtas lepnums. Tā viņam bija prasījusi tik lielas pūles, ka, komponējot to, Žanu Mišelu gandrīz bija ķērusi trieka. Viņš raudzīja sevi pārliecināt, ka tas ir ģeniāls darbs, bet sirds dziļumos skaidri apzinājās, kādā domu tukšumā tas radies. Viņš vairs neuzdrošinājās savā manuskriptā ielūkoties, jo visās melodijās, ko bija uzskatījis par savām, ikreiz sadzirdēja citu komponistu muzikālās frāzes, kuras ar lielām pūlēm un milzīgu gribas spēku bija savirknējis. Tās bija viņa lielās bēdas. Dažreiz viņam uzausa idejas, kuras pašam likās brīnišķīgas. Trīcēdams viņš steidzās pie galda: vai šoreiz nu beidzot nebūs uznākusi lielā iedvesma? — Bet, tiklīdz viņš paņēma spalvu rokā, dvēsele atkal sastinga vientulībā, klusumā; un visas viņa bezgalīgās pūles atmodināt izdzisušās balsis beidzās tikai ar to, ka ausīs skanēja Mendelsona un Brāmsa pazīstamās melodijas.

«Ir nelaimīgi ģēniji,» rakstījusi Zorža Sanda, «kuriem trūkst izteiksmes, kuri savu neizteikto domu noslēpumu aiznes sev līdzi kapā, kā teica Zofruā Sent-Ilērs, viens no lielās mēmo un stostīgo dzimtas locekļiem.» Šīs dzimtas loceklis bija arī vecais Žans Mišels. Viņam nelaimējās savas domas un jūtas izteikt ne mūzikā, ne vārdos. Un mūžam viņš ļāvās ilūzijām; viņš tik ļoti gribēja skaisti runāt, rakstīt, kļūt par lielu muziķi, daiļrunīgu oratoru! Tā bija viņa slēptākā dvēseles vaina; viņš nevienam par to nestāstīja, arī pats savā sirdī negribēja to atzīt un lūkoja nedomāt par to, bet par spīti visam domāja, un šī doma viņu dziļi apbēdināja.

Nabaga sirmgalvis! Nekur viņam nelaimējās pilnīgi atraisīties savā īpatnībā. Dvēselē viņam slēpās tik skaisti un spēcīgi dīgļi, bet tie neizplauka. Viņam bija dziļa un aizkustinoša ticība mākslai, dzīves morālām vērtībām, taču viņa ticība lielāko tiesu izpaudās patētiskā un smieklīgā formā. Tik daudz cēla lepnuma, bet dzīvē gandrīz verdziska apbrīna pret

tiem, kam spēks un vara. Tik kaislīga neatkarības dziņa, bet rīcībā nevairāma padevība. Pretenzijas uz brīvdomību un dziļākā māņticība. Sajūsma par varonību, vīra sparu un tik daudz bikluma! ... Raksturs, kas vienmēr paliek pusceļā.

VISAS godkārīgās cerības Žans Mišels bija licis uz savu dēlu; un sākumā šķita, ka Melhiors tās tiešām piepildīs. Jau agrā bērnībā bija redzama viņa lielā muzikālā apdāvinātība. Viņš mācījās apbrīnojami viegli un drīz ieguva tik smalku vijoļspēles tehniku, ka ilgi bija galma koncertos mīlulis, gandrīz vai elks. Ļoti jauki viņš spēlēja arī klavieres un citus instrumentus. Viņš bija labs runātājs, labi veidots, kaut arī smagnējs tā tipa jauneklis, kuru Vācijā atzīst par klasiska skaistuma paraugu: plata, neizteiksmīga piere, spēcīgi un harmoniski sejas panti un kupla, cirtaina bārda — īsts Reinas krastu Jupiters. Vecais Žans Mišels no visas sirds priecājās par dēla panākumiem. Viņš pats nevienu instrumentu nebija mācējis spēlēt tīri un smalki, un viņu aizgrāba Melhiora virtuozitāte. Melhioram, protams, nebūtu grūti izteikt savas domas. Bet posts bija tas, ka viņam nekādu domu nebija; un viņš nenieka tādēļ nebēdāja. Viņam bija nenozīmīga komedianta dvesele, kurš aizraujas ar savas balss intonācijām, neraizēdamies par to, ko tās izpauž, un tikai slavas kārē bažīgi vērodams, ka tas ietekmē klausītājus.

Visdīvainākais Melhiorā bija tas, ka_ līdzi mūžīgam rupem par savu izrādīšanos viņam, tāpat kā Žanam Mišelam ar tā bijīgo cieņu pret visām sadzīves konvencijām, laiku pa laikam izlauzās kaut kas trauksmains, negaidīts un pārgalvīgs, un tāpēc ļaudis daudzināja, ka visi Krafti esot drusku jukuši. Sākumā šīs valodas Melhioram nekaitēja. Likās, ka taisni viņa pārmērības visi atzina par ģenialitātes pierādījumu. Jo vesela prāta cilvēki ir pārliecināti, ka māksliniekam šī prāta nevar būt. Bet drīz viņa pārgalvību cēlonis kļuva

visiem zināms: tas parasti bija pudele. Nīcše apgalvo, ka Bakhs esot mūzikas dievs; Melhiors instinktīvi nonāca pie tās pašas atziņas, bet šis dievs bija pret viņu gaužām bargs un nesaudzīgs, neiedvesdams savam pielūdzējam trūkstošo saprātu, viņš tam laupīja arī tās saprāta drumstalas, kādas tam bija.

Pēc savām absurdajām laulībām, ko par absurdām atzina pasaule un tātad arī viņš pats, Melhiors grima aizvien zemāk. Viņš pameta novārtā spēli un bija tik pārliecināts par savu pārākumu, ka drīz vien par to palika tikai atmiņa. Citi virtuozi pārspēja Melhioru un laupīja viņam publikas labvēlību: tas viņu sarūgtināja, taču zaudējumi vis nemodināja viņa enerģiju, bet galīgi satrieca viņa garu. Viņš atriebās, savu draugu barā dzertuvē lādēdamies par šiem sāncenšiem. Savā aplamajā augstprātībā Melhiors iedomājās, ka viņu iecels tēva vietā par galma kapelmeistaru, bet tika iecelts cits. Melhiors uzskatīja, ka viņu apstājuši skauģi un ienaidnieki, un ietvērās neatzīta ģēnija maskā. Aiz cienības pret veco Kraftu, Melhioru aizvien vēl paturēja orķestrī par pirmo vijolnieku, bet pamazām viņu atstāja visi viņa bagātie skolnieki pilsētā. Ja šo triecienu asi izjuta viņa godkārība, tad viņa naudas maks vēl vairāk. Jau, vairākus gadus aiz dažādām liktenīgām nejaušībām Kraftu ģimenes naudas līdzekļi bija kļuvuši ļoti niecīgi. Pēc īstas pārticības viņi bija iestiguši trūkumā, kas vērtās aizvien baigāks. Melhiors negribēja to atzīt un par savām drēbēm un izpriecām neizdeva nevienu sū mazāk.

Viņš nebija ļauns cilvēks, bet tikai pa pusei labs, kas varbūt ir daudz lielāks ļaunums; viņam bija vāja griba, nebija spara un izturības, morāliska pamata, un turklāt viņš sevi iedomājās par labu tēvu, krietnu dēlu, labu vīru, krietnu cilvēku un varbūt arī tāds bija, ja pietiek ar lētu jutību, kas viegli iesilst līdzcietībā, un ar dzīvniecisku piekļāvību, aiz kuras savus tuviniekus cilvēks mīl kā daļu no sevis paša. Nevarēja teikt, ka viņš būtu pārāk liels egoists: viņš nebija tik stipra personība. Viņš nebija nekas. Ir kas briesmīgs to cilvēku dzīvē, kuri nav nekas. Kā inerta masa, kas gaisā paļauta savā vaļā, šie cilvēki nevairāmi krīt lejā, tiem jākrīt; un visus, kuri ar viņiem saistīti, viņi aizrauj savā kritienā līdzi.

KAD KRAFTU ģimenei pienāca visgrūtākās dienas, mazais Kristofs jau sāka noprast, kas notiek mājās.

Viņš nebija vairs vienīgais bērns. Melhiors ik gadus sievai deva bērnu, neraizēdamies par viņu nākotni. Divi nomira agrā bērnībā. Otriem diviem bija trīs un četri gadi. Melhiors nekad par tiem nelikās zinis, un Luize, bieži vien atstādama māju, pameta tos Kristofa gādībā; viņam jau bija seši gadi.

Kristofam tas nebija viegls uzdevums, jo šī pienākuma dēļ viņam bija jaatsakas no skaistajām pēcpusdienām lauku klajumā. Bet lepns savā prātā, ka viņu jau atzīst par lielu cilvēku, viņš dzijā nopietnībā izpildīja savu uzdevumu. Mazajiem bērniem dodams savas paijas, viņš rotaļajas ar tiem, cik labi vien mācēdams; viņš lūkoja ar tiem sarunāties tapat, kā bija dzirdējis mati sarunājamies ar mazajiem. Vai arī nēsāja tos klēpī un kukuragās, Kā darīja pieaugušie. Viņš salīka zem smagas nastas, bet sakoda zobus un mazo brāli visā spēkā spieda pie krūtīm, lai tas neizkristu no rokam. Mazie vienmer gribēja, lai viņus nes, tas viņiem nekad neapnika; un, kad Kristofs vairs nejaudāja, sakās nebeidzamas asaras. Sūri viņam klājās, un bieži vien viņš nespēja tikt galā. Dažreiz mazie bija netīri un viņiem bija vajadzīga mātes palīdzība. Kristofs nezināja, ko lai dara. Viņi smagi pārbaudīja Kristofa pacietību. Lāgiem viņam uznaca dziņa tos iepliķēt, bet tad viņš nodomāja: «Viņi ir mazi

un nekā nesaprot.» Un Kristofs cēlsirdīgi ļāvās, lai viņu knaiba, sit un moka. Ernests bieži vien brēca tīro nieku deļ; viņš dusmās spārdījās un vāļājās pa grīdu. Viņš bija nervozs bērns, un Luize pieteica Kristofam, lai viņa kaprīzēm tas nepretojas. Bet Rūdolfs bija pikts un viltīgs ka pērtiķis. Kad Kristofs nesa Ernestu klēpī, viņam aiz muguras_ Rūdolfs darīja visādas nerātnības: salauza paijiņas, leja ūdeni viz grīdas, notraipīja drēbītes un tikmēr rakņājās un meklēja pa sienas skapi, kamēr saplēsa kādu trauku. Kad pamāca Luize un ieraudzīja briesmīgo postažu, viņa Kristofu necildināja, lai gan arī rātin nerājās, tikai skumji sacīja:

— Ak nabaga puisēn, tu nu gan esi bijis man bēdīgs vietnieks.

Kristofu šie vārdi sāpināja, un viņu žņaudza asaras.

LUIZE izlietoja katru izdevību, lai drusku nopelnītu, un dažādās svinībās, kāzās vai kristībās gāja cept un vārīt. Melhiors izlikās, ka viņam par to nekas nav zināms, jo tas apvainoja viņa godkārību, bet viņš nedusmojās, ka tas tomēr notika. Mazais Kristofs vēl nenojauta dzīves grūtības, viņa gribai citu šķēršļu vēl nebija kā vienīgi vecāku griba, kas viņu sevišķi neierobežoja, jo viņam ļāva augt savā vaļā. Viņa vienīgā dziņa bija jo drīzāk kļūt lielam, lai varētu darīt visu, kas pašam tīk. Viņš ne sapnī nesapņoja par šķēršļiem, ar kuriem cilvēks dzīvē saduras Uz katra soļa.

Kristofs nekad nebūtu iedomājies, ka viņa vecāki nav paši savi kungi.

Todien, kad puisēns pirmo reizi noģida, ka pasaulē ir divējādi cilvēki — vieni pavēl, otriem tiek pavēlēts — un ka viņa vecāki un viņš pats nav no tiem, kuri pavēl, viņš jutās apvainots un pazemots, un tā bija pirmā krize viņa mūžā.

Todien māte viņu ieģērba vistīrākajā uzvalciņā, vecā, dāvātā uzvalkā, no kura Luize ar atjautību un pacietību bija izveidojusi vēl

gluži jaukas drēbītes. Kā bija norunāts, viņš pēcpusdienā devās pie mātes, kas strādāja kādā bagātnieku mājā. Domājot, ka viņam vienam jāiet tur iekšā, viņš biklumā mulsa. Uz lievenēm slaistījās kāds sulainis, tas puisēnu apturēja un augstprātīgi noprasīja, ko viņš te darot. Kristofs pietvīkdams izdvesa, ka nācis pie «Krafta kundzes», jo tā viņam bija likts sacīt.

— Pie Krafta kundzes? Kas tad tev no Krafta kundzes vajadzīgs? — turpināja sulainis, ironiski uzsvērdams vārdu «kundze». — Vai tā tava māte? Kāp vien augšā, Luize būs virtuvē, pašā koridora galā.

Aizvien vairāk sarkdams, Kristofs gāja tālāk. Viņam bija kauns, ka viņa māti tik necienīgi sauc par Luizi; viņš jutās pazemots un labprāt būtu aizbēdzis uz savu mīļoto upi, paslēpies krūmos, kur viņš mēdza sev stāstīt brīnišķīgas pasakas.

Virtuvē viņš satika citus kalpus, kuri viņu sagaidīja ar skaliem saucieniem. Pie plīts stāvēja viņa māte un uzsmaidīja viņam maigu, mazliet mulsu smaidu. Viņš piesteidzās tai klāt un pieglaudās pie ceļiem. Viņai bija balts priekšauts un rokā koka karote. Māte puisēnu samulsināja vēl vairāk, likdama pacelt viņam zodu, lai visi redz viņa seju, un sniegt katram roku, un sacīt labdien. To viņš nevarēja. Viņš pagriežas pret sienu un galvu ieslēpa rokās. Pamazām viņš sadūšojās, un lāgu lāgiem no slēptuves pavīdēja mirdzošs, smieklu pilns skatiens, bet, tiklīdz viņu kāds uzlūkoja, seja tūdaļ atkal paslēpās aiz piedurknes. Zagšus viņš noraudzījās uz šiem ļaudīm. Mātei bija svarīga un noraizējusies seja, kādu viņš nekad tai nebija redzējis. Viņa gāja no viena kastroļa pie otra, nogaršoja ēdienus, izteica savus spriedumus un drošā, pārliecinātā tonī izskaidroja receptes, bet mājas ķēkša viņu bijīgi uzklausīja. Puisēnam sirdī uzbangoja lepnums, redzot, kā visi viņa māti godā un cik viņai svarīga loma šajā skaistajā, krāšņiem zeltītiem un spodriem vara traukiem izgreznotajā telpā.

Pēkšņi valodas aprāvās. Atvērās durvis. Ienāca čaukstošā zīdā tērpusies dāma. Viņa visus uzlūkoja aizdomīgiemskatie-niem. Viņa nebija vairs jauna, bet ģērbusies bija gaišā kleita ar platām piedurknēm. Sava ģērba velci viņa turēja rokā, lai nekur nepieskartos. Viņa tomēr piegāja pie pašas plīts, aplūkoja ēdienus un dažus pat nogaršoja. Kad viņa pacēla roku, viņai atkrita piedurkne, un līdz elkonim bija redzama kaila roka; Kristofam tas likās nedaiļi un nepieklājīgi. Cik asi un

pavēlnieciski viņa uzrunāja Luizi! Un cik pazemīgi Luize viņai atbildēja! Kristofs bija pārsteigts un apstulbots. Viņš atkal paslēpās savā kaktā, lai dāma viņu neieraudzītu, bet tas viņam nelīdzēja. Dāma jautāja, kas tas esot par zēnu. Luize pienāca, paņēma Kristofu aiz piedurknes un stādīja viņu dāmai priekšā; Lņize saturēja viņam rokas, lai viņš neaizslēptu seju. Kaut gan Kristofam gribējās pretoties un bēgt, viņš tomēr instinktīvi juta, ka šoreiz tā nedrīkst darīt. Dāma ielūkojās puisēna apmulsušajā sejā un, ļaudamās mātes sirds trīsām, viņam draudzīgi uzsmaidīja. Bet tūdaļ atkal pārvērtās augstprātīgā aizbildnes izskatā un jautāja, kā viņš uzvedoties un vai viņš ejot baznīcā, bet Kristofs uz šiem jautājumiem neatbildēja. Dāma noskatījās, kā Kristofam piedien uzvalciņš, un Luize steidzās apgalvot, ka puisēnam drēbītes esot ļoti labas. Viņa paraustīja tam svārciņus, lai izlīdzinātu krokas. Kristofam gribējās kliegt, jo māte viņu sažņaudza, un viņam aizrāvās elpa. Viņš nesaprata, kāpēc māte pateicās šai dāmai.

Dāma paņēma Kristofu aiz rokas un teicās viņu vest pie saviem bērniem. Kristofs uzlūkoja māti izmisuma pilnām acīm, bet viņa tik pazemīgi uzsmaidīja savai kundzei, ka no viņas palīdzību cerēt likās velti; un puisēns devās dāmai līdzi kā jērs, ko ved uz kaušanu.

Viņi nonāca dārzā, kur divi sapīkuši bērni, puisēns un meitene, abi divi Kristofa vecumā, likās saķildojušies. Kristofa atnākšana viņus izklaidēja. Viņi pienāca tuvāk un jauno atnācēju sāka vērīgāk aplūkot. Kristofs, ko dāma pameta vienu, palika gatvē kā pie zemes piekalts un neiedrošinājās pacelt acis. Puisēns un meitene dažus soļus atstatu stāvēja tikpat nekustīgi un aplūkoja Kristofu no galvas līdz kājām, grūstījās ar elkoņiem un zobgalīgi smējās. Beidzot viņi sadrošinājās. Viņi jautāja Kristofam, kas šis tāds esot, no kurienes nācis un ko darot viņa tēvs. Kristofs savā biklumā neatbildēja nekā: viņš bija samulsināts līdz asarām, sevišķi viņu mulsināja mazā meitene ar gaišām bizītēm, kailām kājām un īsiem svārciņiem.

Viņi sāka rotaļāties. Bet, kad Kristofs jau kļuva mazliet drošāks, pēkšņi_ mazais kungu puika piegāja viņam klāt un, ar pirkstu piedūries pie viņa svārciņiem, sacīja:

— Tie ir mani!

Kristofs nesaprata.

Būdams pārliecināts, ka viņa uzvalks nevar piederēt nevienam citam, viņš sašutis enerģiski pakratīja galvu.

— ’Es to tūdaļ pazīšu, — teica kungu zēns. — Tas ir mans vecais, zilais uzvalks: re, kur vēl traips!

Un viņš to ar pirkstu parādīja. Aizvien vēl Kristofu aplūkodams, kundzēns pavērās uz viņa kājām un jautāja, kur viņš ņēmis tādus salāpītus zābakus. Kristofs pietvīka līdz ausu galiem. Mazā meitene savieba lūpas un pačukstēja brālim, ka tas laikam būšot nabagu bērns, bet Kristofs viņas vārdus dzirdēja. Pēkšņi Kristofs atguva, valodu. Šo apvainojumu viņš cerēja uzvaroši satriekt, nomāktā un satrauktā balsī izdvesdams, ka viņš esot Melhiora Krafta dēls un viņa māte esot Luize, virtuves saimniece. — Šis tituls viņam likās tikpat labs kā visi citi, un viņam bija taisnība. — Bet abi kungu bērni, kuri viņa paziņojumu uzklausīja ar modru ziņkārību, savu viesi tādēļ nevērtēja augstāk. Gluži otrādi: tie sāka ar viņu runāt augstprātīgi un vīzdegunīgi. Viņi jautāja tam, ko viņš, liels uzaudzis, darīšot: vai iešot pie kungiem par pavāru vai kučieri. Kristofs atkal iegrima klusēšanā. Viņš juta, ka sirdi stindzina kaut kas salts.

Kristofa klusēšanas iedrošināti, abi mazie bagātnieki, pret mazo nabadziņu pēkšņi sajuzdami cietsirdīgu un nedibinātu bērna nepatiku, sāka gudrot, kā viņu izjokot un pamocīt. Meitene sevišķi centās. Viņa ievēroja, ka Kristofam šaurajā uzval-ciņā bija grūti skraidīt, un tūdaļ viņai prātā iešāvās smalka iedoma: sarīkot lēkšanu pār šķēršļiem. No nelieliem soliem abi bērni uzcēla barjeru un lika Kristofam lēkt tai pāri. Nelaimīgais puisēns neiedrošinājās atklāt, kas viņu kavē. Viņš saņēma visus spēkus, ar joni drāzās uz priekšu un visā garumā nokrita zemē. Abi bērni skaļi un jautri smējās. Kristofam bija jāsāk no gala. Asaru pilnām acīm viņš saņēma pēdējo sparu, un šoreiz viņam tiešām laimējās pārlēkt. Bet mazie mocītāji vēl nebija apmierināti, viņi atzina, ka barjera par zemu, un cēla to aizvien augstāku, līdz bija skaidri redzams, ka Kristofam būs jālauž kakls. Kristofs sašutumā lūkoja pretoties, viņš teicās vairs nelēkt. Tad mazā meitene viņu nosauca par gļēvuli un neganti par viņu zobojās. Kristofs vairs nevarēja izturēt; droši zinādams, ka viņam jākrīt, viņš lēca un pakrita. Kājas viņam aizķērās, un visa barjera sabruka. Viņš rokas saskrāpēja līdz asinīm un tikko nesasita galvu. Un, lai nelaimes mērs būtu pilns, viņam ceļgalos un citās vietās pārplīsa

Šaurais uzvalks. Viņam bija nepanesams kauns; Kristofs dzirdēja, ka abi bērni smējās un priekā lēkāja apkārt, un viņš neganti cieta. Viņš juta, ka tie viņu nicina, ka tie viņu nīst, bet kādēļ? Kādēļ? Kaut viņš varējis nomirt! Nav sūrāku, skaudrāku sāpju pasaulē kā bērna sāpes, kad tas pirmo reizi sajutis citu cilvēku ļaunumu; tad viņam šķiet, ka visi viņu vajā un visā pasaulē nav neviena, kas viņam palīdzētu: neviena, neviena! ... Kristofs lūkoja piecelties; mazais kungu zēns viņu atgrūda atpakaļ, un viņš atkal pakrita. Meitene viņam iespēra ar kāju. Viņš lūkoja vēlreiz to pašu, bet puisēns un meitene viņam uzklupa virsū, uzsēdās uz muguras un spieda viņa seju pie zemes. Te viņu sagrāba niknums: tik negantu apvainojumu viņš vairs necietīs! Kaistošās rokas, saplosītais, skaistais uzvalks (Tā viņam bija liktenīga katastrofa!), apkaunojums, bēdas, sašutums par netaisnību, viss posts pēkšņi viņa dvēselē izvērtās neprātīgā un briesmīgā dusmu brāzmā. Ceļiem un rokām atspiedies pret zemi, viņš izslēja muguru, nokratījās kā suns, un abi vajātāji novēlās zemē, bet, kad tie atkal dzīrās viņu kaitināt, viņš nodūra galvu un drāzās tiem virsū, iepliķēja mazo meiteni un ar vienu dūres belzienu zēnu ietrieca puķu dobē.

Kas tā bija par raudāšanu un gaudošanu! Kliegdami un brēkdami abi bērni ieskrēja istabā. Atskanēja durvju klaudzieni un dusmu pilni izsaucieni. Ārā izsteidzās dāma, cik vien ātri viņai ļāva garā velce. Kristofs redzēja, ka viņa tuvojas, bet puisēnam nenāca ne prātā bēgt. Viņš pats bija pārbijies par savu briesmīgo darbu: jā, tas bija šausmīgs, nedzirdēts noziegums. Tomēr viņš nenožēloja nekā. Viņš gaidīja. Viņš jutās pazudis. Jo labāk! Viņš tik un tā bija kritis izmisumā.

Dāma metās viņam klāt. Viņš juta sitienus. Viņš dzirdēja, ka dāma kliedza niknā balsī, izrunāja dusmīgus vārdus, bet viņš tos nesaprata. Abi mazie ienaidnieki bija atgriezušies, lai noskatītos viņa kaunu, un abi brēca, cik jaudāja. Visapkārt stāvēja sulaiņi un kalpi; gaisā skanēja vārdu un kliedzienu juceklis. Lai Kristofu pazemotu un apkaunotu līdz galam, bija atsaukta arī Luize; viņa puisēnu vis neaizstāvēja, bet, nekā vēl nezinādama, kas noticis, arī sāka viņu pērt un lika, lai Kristofs lūdzas piedošanu. Aizvainots viņš pretojās mātes gribai. Luize sapurināja viņu stiprāk un aiz rokas rautin pierāva pie staltās dāmas un tās bērniem, lai viņš metoties ceļos. Bei

viņš spārdījās, brēca un iekoda mātei rokā. Beidzot viņš iespruka smejošo kalpu barā.

Sirds viņam sāpēs vai lūza, dusmas un sitieni dega sejā; tā viņš atstāja šo māju. Viņš lūkoja nedomāt nekā un steidzās aizvien ātrākiem soļiem, jo negribēja uz ielas raudāt. Kaut drīzāk tiktu mājās, lai ļautu asarām vaļu! Rīkle viņam bija kā aizžņaugta, asinis deniņos dūca, vēl mirklis — un viņš neizturēs.

Beidzot viņš nonāca mājās. Uzskrējis pa vecajām, tumšajām kāpnēm, puisēns ielīda savā iemīļotajā loga nišā, no kurienes mēdza nolūkoties uz upi; drudžaini elsodams, viņš sāka raudāt, izcēlās veseli asaru plūdi. Viņš skaidri nezināja, kādēļ raudāja, bet viņam bija jāraud. Un, kad pirmā strāva gandrīz jau bija pāri, viņš tomēr vēl raudāja, jo pats tīšam gribēja raudāt; tās bija dusmu pilnas raudas, kas pašam lika sūri ciest, it kā līdzi sev viņš sodītu arī citus. Te viņam ienāca prātā, ka drīz pārnāks mājās tēvs, ka māte tam visu pastāstīs un viņa posts vēl nav beidzies. Kristofs nolēma bēgt vienalga uz kurieni, lai nemūžam vairs nepārnāktu.

Lejā kāpdams, viņš satika pārnākušo tēvu.

— Ko tu, puika, te dari? Uz kurieni gribi iet? — jautāja Melhiors.

Kristofs neatbildēja.

— Tu droši vien būsi izdarījis kādas palaidnības. Saki, — ko tu esi izdarījis?

Kristofs spītīgi klusēja.

— Ko tu esi izdarījis? — Melhiors atkartoja. — Vai tu beidzot atbildēsi?

Bērns sāka raudāt, Melhiors kliegt, viens par otru aizvien skaļāk, lfdz atskanēja Luizes steidzīgie soļi, kura kāpa jau augšā. Viņa bija vēl ļoti uztraukta. Un tūdaļ viņa sāka Kris-tofu rāt un sist, un, tiklīdz Melhiors atskārta, kas noticis, viņš palīdzēja tai ar dunkām, kuras būtu varējušas notriekt gar zemi vērsi. Viņi abi kliedza. Bērns brēca. Beidzot viņi, dusmās iedegušies, saķildojās viens ar otru. Melhiors, aizvien vēl bērnu grūstīdams un sizdams, beidzot iesaucās, ka puikam bijusi taisnība; vai tad šis nu nezinot, kas jāpiedzīvo, kad jākalpo bagātiem ļaudīm, kuri iedomājas, ka viņiem viss ir atļauts, jo viņiem ir nauda. Un, pati sizdama bērnu, Luize kliedza un bārās ar vīru, sauca viņu par brutālu un mežonīgu cilvēku, kam viņa neļaušot bērnu aizskart, jo nabadziņam jau

tekni asinis no tēva sitieniem. Kristofam tiešām pa degunu iiikm asinis, bet viņš pats to nejuta un nemaz nebija mātei pateicīgs, kad viņa, aizvien vēl rādamās, ar saslapinātu linu dvieli viņam rupji slaucīja seju. Beidzot viņu iegrūda tumšā Istabā, kur viņam bija jāpaliek bez vakariņām.

Kristofs dzirdēja, ka tēvs un māte ķildojas, un puisēns nezināja, kurš no abiem viņam vairāk derdzas. Viņam likās, ka māte, jo viņš nekad nebija domājis, ka tā varētu būt tik ļauna. Kristofu smagi nomāca visas šajā dienā pārdzīvotās ciešanas, bagāto bērnu netaisnība, lepnās dāmas netaisnība, paša vecāku netaisnība un viņa tēva un mātes pazemošanās šo ļauno, nicināmo cilvēku priekšā; to viņš sajuta kā sūrstošu rētu, kaut gan skaidri neapzinājās savu sāpju iemeslu. Kā viņa vecāki, kas bija viņa lepnums, varēja tik gļēvi pazemoties? Šī gļēvulība, ko viņš pirmo reizi sāka nenoteikti apzināties, viņam likās pretīga. Bērna dvēsele bija satriekta: satricināta bija tēva un mātes ielīksmotā apbrīnošana, gaiša bijība, ko viņš bija jutis pret saviem vecākiem, visa paļāvība dzīvei, bērnišķīgā dziņa citus mīlēt un pašam tikt mīlētam un viņa aklā, bet dziļā ticība patiesībai un taisnībai. Tas bija pilnīgs sabrukums. Viņu nožņaudza brutāla vara, un viņam nebija spēka aizsargāties, reiz atpestīties no šī posta. Viņam aizrāvās elpa. Viņam likās, ka viņš mirst. Visa viņa būtne sacēlās izmisuma lauztā sašutumā. Ar dūrēm, ar kājām viņš sita un dauzīja sienu, trieca pret to galvu, raudāja, raustījās drudžainās elsās un beidzot pakrita zemē, sadauzīdamies pret mēbelēm.

Istabā ieskrēja tēvs un māte un paņēma puisēnu klēpī. Nu viņi abi sacentās maigumā. Māte Kristofu izģērba, apguldīja, atsēdās viņa gultas galvgalī un gaidīja, kamēr viņš mazliet norimstas. Bet viņš ne ar ko nesamierinājās, viņš mātei nepiedeva nekā un izlikās aizmidzis, lai tikai nebūtu tā jānoskūpsta. Māte viņam likās ļauna un gļēva. Viņš nenojauta, cik mātei bija grūti pašai sev un viņam nopelnīt maizi un cik ļoti tā cieta, kad bija jānostājas pašai pret savu bērnu.

Kad viss neticami lielais asaru krājums, kas slēpjas bērna acīs, bija izraudāts līdz pēdējai lāsītei, Kristofs juta nelielu atvieglojumu. Viņš bija noguris, bet nervi viņam bija tik saspīlēti, ka aizmigt viņš nevarēja. Un nemiņas mulsumā atkal pacēlās pieredzētās ainas. Sevišķi spilgti viņš atcerējās mazo meiteni ar spožajām acīm, augstprātīgi pacelto degunu, kuplajiem matiem, kailajām kājām, atcerējās tās bērnišķīgo un

manierīgi graciozo valodu.Un, kad Kristofam likās, ka atkal dzird tās balsi, viņš notrīcēja drebuļos. Viņš atģidās, cik aplami bija pret meiteni izturējies, un pēkšņi izjuta pret to svelošu naidu. Viņš nevarēja tai piedot, ka tā tik neganti bija viņu pazemojusi, un viņam uznāca nevairāma dziņa to savukārt apvainot un pazemot, lai arī tā raud. Viņš sāka gudrot, kā lai to izdara, bet nevarēja nekā izgudrot. Grūti bija ticēt, ka meitene viņu kādreiz vēl atcerēsies, bet, sirdi vieg-lodams, viņš iztēlojās, ka viss notiks tā, kā viņš vēlēsies. Viņš iedomājās, ka ir jau liels un varens vīrs; un viņš nosprieda, ka tai viņā jāiemīlas. Tad viņš ņēmās sev stāstīt vienu no savām brīnišķīgajām pasakām, kas viņam galu galā sāka šķist patiesāka par īstenību.

Viņa tvīka mīlestības ilgās, bet viņš to nicināja. Kad viņš gāja gar tās māju, viņa paslēpās aizkaru ēnā un noskatījās; viņš juta, ka tā viņu uzlūko, bet izlikās nekā nevērojam un jautrā garā aizgāja garām. Viņš pat atstāja šo zemi un aizbrauca tālu svešumā, lai viņas ciešanas kvēlotu vēl dziļāk. Viņš veica lielus varoņdarbus. — Un te viņš savā dižo darbu hronikā iepina spožākās epizodes no vectēva stāstītajām varoņu pasakām. — Bet viņa ciešanās un bēdās novārga. Tad pie viņa atnāca augstprātīgā dāma, viņas māte, un lūgdamās teica: «Mans nabaga bērns mirst. Sava svētākā dārguma vārdā lūdzu jūs: nāciet!» Viņš aizgāja. Viņa gulēja. Seja viņai bija bāla, novārgusi. Viņa izstiepa viņam pretim rokas. Viņa nevarēja parunāt, bet satvēra viņa roku un raudādama skūpstīja. Tad viņš to uzlūkoja laipni un mīlīgi. Viņš teica, ka tai jākļūst atkal veselai, un žēlīgi atļāva sevi mīlēt. Līdz šai sava stāsta vietai nonācis, viņš gribēja vēl izbaudīt gandarījumu un prieku un vairāki lāgi atkārtoja vienus un tos pašus vārdus, un iztēlojās tās pašas situācijas, te pēkšņi viņam uznāca miegs, un nomierināts viņš aizmiga.

Kad viņš atkal atvēra acis, ārā bija jau diena; bet šī diena vairs nestaroja aizgājušā rīta bezrūpībā. Pasaulē bija kas pārvērties. Kristofs tagad zināja, kas ir netaisnība.

MĀJĀS bija jāpiedzīvo ļoti asi jūtama trūkuma brīži. Tie nāca aizvien biežāk. Tādās dienās galds bija skopi klāts. Neviens to nemanīja tik labi kā Kristofs. Tēvs neredzēja nekā;

savu šķīvi viņš piepildīja pirmais, un viņam nekad nekā netrūka. Viņš runāja skaļā balsī, smējās pats par saviem vārdiem un nevēroja sievas skatienu, kura smaidīja piespiestu smaidu un biklām acīm noskatījās, kad viņš pildīja savu šķīvi. Kad viņš bļodu pasniedza Luizei, tur iekšā vairs bija tikai puse. Atlikumu Luize sadalīja mazajiem: katram divus kartupeļus. Kad pienāca Kristofa kārta, bļodā bija vairs tikai trīs kartupeļi, un mātes šķīvis vēl bija tukšs. Viņš to jau zināja, jo bija vērīgi skatījies. Sasparojies viņš jautrā balsī teica:

— Tikai vienu, māmiņ!

Balss viņai ietrīsējās:

— Ņem vien divus tāpat kā citi!

— Nē, nē, lūdzu, tikai vienu pašu!

— Vai tad tev negribas ēst?

— Nē, tik ļoti man nemaz negribas.

Bet viņa arī paņēma tikai vienu kartupeli, un viņi sagrieza un sadalīja to mazos kumosos un ēda, cik vien ilgi un lēni varēdami. Māte viņu vēroja. Kad Kristofs bija apēdis kartupeli, viņa teica:

— Ņem nu vēl vienu!

— Nē, māmiņ, paldies!

— Vai tu neesi slims?

— Es neesmu vis slims, bet man vairāk negribas.

Reizēm gadījās, ka tēvs viņu sabāra, nosauca par gražīgu

puiku un pēdējo kartupeli apēda pats. Bet Kristofs no piedzīvojumiem mācījās: viņš ņēma uzreiz divus kartupeļus un vienu savā šķīvī paglabāja mazākajam brālim Ernestam, kam nekad nebija diezgan; visu laiku tas glūnēja uz Kristofa šķīvi un beidzot jautāja:

— Vai tu vairs neēdīsi? Tad dod man, Kristof!

Ak, cik ļoti Kristofs nicināja tēvu, cik sāpīgi bija, ka tēvs par viņiem nedomāja un pat nenojauta, ka tas apēd viņu tiesu! Kristofs bija tik ļoti izsalcis, ka tēvu ienīda un labprāt būtu viņam to pateicis, bet savā lepnumā nodomāja, ka nav tiesības to ‘sacīt, iekams pats sev

maizi nepelna. Šo maizi, ko tēvs viņam laupīja, tēvs pats bija pelnījis. Bet Kristofs jutās mājās kā liekēdis, visiem tikai par slogu, viņam nebija tiesību runāt. Vēlāk — tad viņš pateiks visu, — ja tikai piedzīvos vēlākus laikus. Ak! viņš nomirs pāragri bada nāvē!...

Kristofs vairāk nekā citi bērni cieta no piespiestas gavēšanas. Veselīgā ēstgriba viņu mocīja, dažreiz viņš izsalkumā trīcēja, viņam sāpēja galva. Krūtīs viņš juta sūrstošu smeldzi; tur it kā bija sāpoša rēta, kas vērtās aizvien lielāka, aizvien dziļāka. Bet viņš nesūdzējās; juzdams, ka māte viņu vēro, viņš centās sejā atspoguļot vienaldzību. Luize drīz visu nojauta, un viņai sažņaudzās sirds; viņa saprata, ka Kristofs atsakās no ēdiena, lai citiem bērniem paliktu vairāk. Viņa centās atvairīt šīs domas, bet tās uzmācās aizvien biežāk. Viņa neiedrošinājās tās noskaidrot un jautāt Kristofam, vai viņai taisnība. Jo, ja tā būtu, — ko tad viņa varēja_līdzēt? Viņa pati bija no bērna dienām pieradusi pie grūtībām. Ko līdz gausties, ja nekas nav grozāms? Luizei bija vārga veselība un niecīgas dzīves prasības, un viņa nenojauta, ka mazais Kristofs cieta daudz vairāk nekā viņa. Viņa neteica tam nekā, bet vienu vai divi reizes, kad visi citi bija izgājuši: mazie bērni uz ielas, Melhiors savā darbā, viņa lūdza vecāko dēlu, lai tas paliek istabā un viņai drusku palīdz. Kristofs turēja uz rokām dziju, un viņa to tina kamolā. Te pēkšņi viņa darbu nometa un kaislīgi pieglauda puisēnu pie krūtīm, tad uzsēdināja Kristofu uz ceļiem, kaut gan zēns bija jau diezgan smags, viņa to glāstīja un apmīļoja. Kristofs drudžainā maigumā apvija ar rokām mātes kaklu, un viņi abi raudāja un skūpstīja viens otru kā izmisumā.

— Mans mazais nabaga puisēn! ...

— Māmiņ, mīļā māmulīt!...

Vairāk nekā viņi neteica; bet viņi sapratās.

AIZRITĒJA diezgan ilgs laiks, līdz Kristofs atskārta, ka viņa tēvs dzēra. Melhiora dzeršanas kāre, vismaz sākumā, nebija pārmērīga. Un viņš nebija brutāls. Viņa reibonis drīzāk izpaudās pārgalvīgās jautrībās. Viņš trieca aplamus jokus un stundām ilgi dziedāja pilnā balsī, un dūrēm dauzīja galdu; un dažreiz viņam uznāca nevaldāma dziņa ar Luizi

un bērniem dejot. Kristofs redzēja, ka mātei_ bija bēdīga seja; viņa nosēdās kaktā, acis nodūra savā darba, vairījās uzlukot piedzērušo vīru un maigi lūkoja to apklusināt, kad tas izteica kādas rupjības, kas viņai lika nosarkt. Bet Kristofs to nesaprata; viņam bija tik liela dziņa pēc jautrības, ka par tēva trokšņaino pārnākšanu viņš priecājās kā par gaišiem svētkiem. Jo viņu mājās nevaldīja jautrība, un tēva draiskulības puisēnu ielīksmoja. Viņš smējās no visas sirds par Melhiora groteskajām kustībām un muļķīgajiem jokiem, dziedāja un dejoja tam līdzi, un viņam likās, ka māte ir netaisna_, sapīkušā balsī likdama viņam rimties. Kā tas varēja but kas ļauns, ja to darīja viņa tēvs? Lai gan Kristofa modrais vērotāja gars, kas viņam neļāva aizmirst nevienu pieredzējumu, tēva rīcībā saskatīja daudz ko tādu, kas nesaskanēja ar puisēna bērnišķīgajām un neklusināmajām taisnības jutām, viņš tomēr savu tēvu aizvien vēl apbrīnoja. Bērnam tā ir vislielākā nepieciešamība! Tā, bez šaubām, ir viena no neizravējamām patmīlības formām. Kamēr cilvēks apzinās par vāju savas dziņas piepildīt un remdināt savu lepnumu, bērns būdams, tas paļaujas uz saviem vecākiem, bet dzīves uzvarēta vīra gados uz saviem bērniem. Tie ir vai būs viss tas, kas viņš pats cerējis kļūt, viņa sargi, viņa atriebēji; un šī lepnā atsacīšanās viņu labā mīlestību un egoismu savieno reibinošā maigumā un spēkā. Tā arī Kristofs labprāt aizmirsa tēva nodarītās pārestības un centās atrast iemeslu, lai to apbrīnotu: puisēns apbrīnoja tēva augumu, viņa spēcīgās un stiprās rokas, viņa balsi, viņa smieklus, viņa jautrību. Un Kristofs staroja lepnumā, kad citi ļaudis cildināja Melhiora spēles virtuozitāti vai

kad Melhiors pats stāstīja par glaimiem, kādi viņam izteikti^1 un kurus viņš vēl pārspīlēja. Kristofs ticēja tēva lielībai; un tēvs viņam likās ģēnijs, viens no vectēva stāstījumu varoņiem.

Kādu vakaru ap pulksten septiņiem viņš viens pats bija/ mājās. Mazie brāļi ar Žanu Mišelu bija izgājuši staigāt. Luize upē mazgāja veļu. Durvis atvērās, un istabā iedrāzās Melhiors. Viņš bija bez cepures, vaļā atrautām drēbēm; iekšā nākdams, viņš palēcās gaisā un tūdaļ iekrita pie galda noliktā krēslā. Kristofs sāka smieties, jo domāja, ka tie ir tēva parastie joki, un piegāja viņam klāt. Taču, tuvumā viņu redzot, Kristofam smiekli vairs nenāca. Melhiors sēdēja nošļukušām rokām un, nekā neredzēdams, lūkojās mirkšķinošām acīm; seja viņam bija tumšsarkana, mute vaļā, un lāgu lāgiem viņš iesmējās guldzošiem, klukstošiem, stulbiem smiekliem. Kristofs samulsa. Sākumā viņam likās, ka tēvs tikai jokojas, bet, kad viņš redzēja, ka tas nekustas, viņam uznāca bailes.

— Tēt! Tētiņ! — viņš kliedza.

Melhiors aizvien vēl rīstījās un klukstēja kā vista. Kristofs izmisumā satvēra viņa roku un kratīja io visā spēkā:

— Tēt, mīļo tētiņ, jel atbildi man! Lūdzu, lūdzu, atbildi!

Melhiora ķermenis grīļojās, it kā viņš būtu bez kauliem

un gandrīz apgāzās; viņa galva nosvērās uz Kristofa pusi, viņš uzlūkoja puisēnu un izguldza nesakarīgus un satrauktus vārdus. Kad Kristofs ieraudzīja tēva nespodrās acis, viņu satvēra šausmas. Viņš iebēga istabas kaktā, pie gultas nometās ceļos un seju ieslēpa segās. Tā viņiem aizritēja ilgāks laiks. Melhiors smagi šūpojās krēslā un ņirgājās. Kristofs aizbāza ausis, lai nekā nedzirdētu, un trīcēja pie visām miesām. Kas viņa dvēselē norisinājās, nav izteicams: tas Lija briesmīgs satricinājums, izbailes, sāpes, it kā nāve viņam būtu laupījusi to, kuru viņš visvairāk bija mīlējis un cienījis.

Neviens nenāca mājās, viņi bija un palika divi vien. Tumsa jau nakts, un Kristofa bailes vērtās ik brīdi lielākas. Viņš nevarēja atturēties nu klausīšanās, un, dzirdot šo balsi, kuru viņš vairs nepazina, asinis viņam stinga dzīslās. Sienas pulkstenis tikšķēja juceklīgo vārdu baismīgajā taktī. Kristofs vairs neizturēja, viņš gribēja bēgt. Bet, ārā ejot, viņam bija jādodas garām tēva krēslam, un Kristofs baidījās atkal ieraudzīt viņa acis: puisēnam likās, ka, ieskatījies tanīs, viņš nomirs. Viņš lūkoja uz rokām un ceļiem aizrāpties līdz ista-

bas durvīm. Viņš aizturēja elpu, acis nepacēla un, tiklīdz Melhiors pakustējās, apstājās; tēva kājas viņš redzēja pagaldē. Viena kāja piedzērušajam trīcēja. Kristofs aizrāpās līdz durvīm, ar drebošu roku nospieda kloķi, bet mulsumā palaida to vaļā: tas atkrita ar skaļu troksni. Melhiors atskatījās, un krēsls, uz kura viņš sēdēja, zaudēja līdzsvaru: viņš brīkšķēdams nogāzās zemē. Iztrūcinātajam Kristofam vairs nebija spēka bēgt. Viņš palika, kur bijis, un, pie sienas piespiedies, uzlūkoja tēvu, kas gulēja visā garumā uz grīdas un sauca pēc palīga.

Kritiens Melhioru mazliet atžilbināja. Izlamājies, izlādējies, sadunkājis krēslu, kas pret viņu bija palaidis tik ļaunu joku, un velti izmēģinājies piecelties, Melhiors atsēdās taisni un muguru atbalstīja pret galdu; pēkšņi viņš atskārta sayu apkārtni. Viņš ieraudzīja raudošo Kristofu, sauca to klāt. Kristofs gribēja bēgt, bet nevarēja pakustēties. Melhiors atkal sauca viņu, un, kad bērns nenāca, tēvs dusmās sodījās. Visās miesās trīcēdams, Kristofs piegāja tuvāk. Melhiors viņu pievilka sev klāt un uzsēdināja uz ceļiem. Viņš sāka tam plucināt ausis un ar stīvu, stostīgu mēli teica runu par cienību un bijību, kādai bērniem jābūt pret savu tēvu. Tad pēkšņi viņam prātā iešāvās cita doma: aplamības triekdams un smiedamies, viņš bērnu svaidīja gaisā. Te atkal bez iemesla un sakara ļāvās bēdīgām un skumjām pārdomām: viņš gaudās par jsavu dēlu un pats par sevi. Viņš glauda Kristofu pie sirds, kā nožņaugt gribēdams, un, apveltījis puisēnu ar skūpstiem un asarām, beidzot sāka to auklēt, dziedādams De Profundis. Kristofs nekustējās un nedomāja par bēgšanu: viņš bija sastindzis aiz bailēm. Gandrīz nosmakdams pie tēva krūtīm, Kristofs juta viņa dzēruma pietvīcināto elpu un dzirdēja atraugas; puisēna’ seja bija slapja no tēva asarām un skūpstiem, un sirds tam gura bailēs un riebumā. Viņš gribēja kliegt, bet mute bija mēma. Viņam likās, ka briesmīgās mokas aizritēja gadu simtenis; te atvērās durvis, un ienāca Luize ar veļas grozu rokās. Viņa iekliedzās, grozs izkrita no rokam, viņa steidzās pie Kristofa un tik lielā sparā, kādu neviens viņas miesās nebūtu iedomājies, izrava Kristofu no Melhiora rokām:

— Ak tu nelietīgais žūpa! — viņa iesaucās.

Acis viņai kvēloja dusmās.

Kristofam likās, ka tēvs nogalinās māti. Taču Melhioru

apstulboja sievas bargais izskats, un viņš n?kā vairs neteica, bet sāka raudāt. Viņš vārtījās pa grīdu, dauzīja galvu pret mēbelēm un vaimanāja, kliedza, ka sievai taisnība, ka viņš ir žūpa un visas nelaimes vaininieks, ka viņš savus nabaga bērnus dzen tikai postā un labāk būtu, ja viņš varētu nomirt. Luize viņam nicīgi pagrieza muguru; Kristofu viņa ienesa blakus istabā, glāstīja puisēnu un mierināja. Bērns aizvien vēl trīcēja un neatbildēja uz mātes jautājumiem, beidzot viņš sāka drudžaini šņukstēt. Luize viņam nomazgāja seju vēsā ūdenī, skūpstīja viņu, teica mīļus vārdus un raudāja līdzi. Beidzot viņi abi nomierinājās. Viņa nometās ceļos un nolika Kristofu sev blakus. Viņi lūdza dievu, lai tas pasargā tēvu un dziedina no kļūmās kaites un liek viņam atkal kā senāk būt centīgam un labam. Luize noguldīja bērnu. Viņš gribēja, lai māte paliek pie gultas un tur viņa roku. Vairākas nakts stundas Luize nosēdēja pie Kristofa gultas, jo viņu kratīja drudzis. Bet piedzērušais tēvs tikmēr krāca, izstiepies uz grīdas.

Kad kādu laiku pēc šī notikuma Kristofs gāja jau skolā, viņš lielāko tiesu nodevās mūsu vērošanai pie griestiem un bikstīja savus kaimiņus, lai nobīdītu tos no sola, bet, kad viņš pats reiz nokrita no sola, skolotājs, kas zēna mūžīgās nemierības, laiskuma un neklusināmās jautrības dēļ viņu necieta, pieminēja kādu visiem pazīstamu personu, kuras slavenais paraugs laikam dīdot Kristofu. Visi skolas bērni sāka skaļi smieties un daži pat ņēmās skolotāja nekautrīgo norādījumu izskaidrot ar skaidriem un enerģiskiem komentāriem. No kauna pietvīcis, Kristofs piecēlās, paķēra tintes pudeli un svieda to pa galvu tam, kas tobrīd par viņu smējās. Skolotājs uzklupa viņam ar dūrēm; pēc tam viņš tika nopērts ar žagariem, un viņam bija uz ceļiem jātup kaktā un jāiemācās milzīgi grūti soda uzdevumi.

Bāls un nomāktā naidā kvēlodams, Kristofs pārnāca mājās. Viņš vienaldzīgi pateica, ka skolā vairs neiešot. Neviens viņa vārdus nevēroja. Citu rītu, kad māte atgādināja, ka laiks jau celties un iet uz skolu, viņš gluži mierīgi atbildēja, ka vairs neiešot, jo vakar taču skaidri un gaiši to pateicis. Lai māte lūdzās, bārās, draudēja cik gribēdama, nelīdzēja nekas. Viņš spītīgi sarauktu pieri palika savā kaktā. Melhiors sita Kristofu gandrīz līdz nemaņai; zēns brēca, bet ikreiz, kad viņam pēc pēriena jautāja, vai viņš ies vai neies uz skolu, viņš aizvien niknākā sparā attrauca: «Nē!» Vecāki jautāja, lai

viņš jel pasakot iemeslu; viņš sakoda zobus un neteica ne varda. Melhiors viņu sagrāba, aizveda uz skolu un nodeva skolotajam. Tiklīdz Kristofs sēdēja savā solā, viņš sāka sistemātiski lauzt un plest visu, kas bija tuvumā: spalvaskātu, zīmuļus, spalvas. Viņš saplēsa savas burtnīcas un grāmatas un visu to darīja neslēpdamies, izaicinoši lūkodamies skolotājam acīs. Pec laba brīža skolotājs uzlūkoja Kris-tofu un ieraudzīja, ka viņš ap kaklu apmetis savu nēzdodziņu un, visā spēkā to vilkdams aiz abiem galiem, lūkoja nožņaugties:

Viņš bija jāsūta majas.

KRISTOFS bija pret ciešanām norūdīts. No tēva un vectēva viņš bija mantojis dzelzs veselību. Viņu dzimta nebija izlutināta: vai kāds bija vai nebija slims, neviens nesūdzējās, un abu Kraftu — tēva un dēla ierašas nekas nevarēja grozīt. Kaut bija ziema vai vasara, silts vai salts laiks, viņi gāja lauka un dažreiz aiz nevērības vai lielības ar kailu galvu un neaizpogātām drēbēm ilgas stundas palaida lietū vai saules tveicē. Nepiekusdami viņi nostaigāja garas jūdzes un nicīgā līdzcietībā noskatījās uz nabaga Luizi, kas gan nekā nesacīja, bet, kad bija spiesta apstāties, izskatījās bāla, kājas viņai bija pietūkušas un sirds kā nemaņā pukstēja krūtīs. Kristofs jau arī gandrīz sāka pievienoties viņu nožēlo-

joši nicīgai attieksmei pret māti; viņš nesaprata, ka cilvēks varēja būt slims. Kad viņš pakrita vai sasitās, sagrieza vai apdedzināja roku, viņš neraudāja, bet tikai skaitās uz vainīgo priekšmetu. Tēva un mazo biedru rupjības, ielas puikas, ar kuriem viņš plēsās un kāvās, viņu krietni norūdīja. Sitieni viņu nebaidīja; un vairāki lāgi viņš mājās pārnāca ar asiņojošu degunu un puniem pierē. Kādu dienu viņš gandrīz jau nesamaņā bija jāizrauj no sīva kautiņa un plūkšanās, kurā pretinieks viņam bija uzklupis virsū un dusmās dauzīja viņa galvu pret ietvi. Tas Kristofam likās gluži dabiski, un viņš citiem gribēja darīt tāpat, kā citi darīja viņam.

Tomēr daudzas lietas Kristofu baidīja, un, lai gan neviens to neuzzināja, jo zēns bija ļoti lepns, viņš savu bērna dienu lielāko tiesu nodzīvoja mūžīgās nāves bailēs, un tās viņam sagādāja lielākās ciešanas. Sevišķi kādus divus trīs gadus tās viņu plosīja kā briesmīga kaite.

Viņu baidīja noslēpums, kas ložņā tumsā, Jaunas varas, kuras uzglūn dzīvībai, vai smīnošie ērmi, kuri slēpjas katra bērna biklajās smadzenēs un kurus tas saskata visā apkārtnē; tie droši vien ir izgaisušas faunas, pirmo dienu seju atspīdumi, kuri vēl nav tālu no nebūtības haosa, no tramīgā miega mātes klēpī, no dīgļa atraisīšanās māterijas dzīlēs.

Kristofu biedēja bēniņu durvis. Tās bija redzamas no kāpņu telpas un gandrīz vienmēr bija pa pusei vaļā. Tām garām’ ejot, sirds viņam baigi sažņaudzās; viņš ieskrējās un, virsū neskatīdamies, aizšāvās; viņam likās, ka aiz durvīm kāds stāv un gaida. Un, kad durvis bija aizvērtas, viņš pa spraugām skaidri sadzirdēja dīvainas skaņas un kustības. Tas nebija nekāds brīnums, jo bēniņos dzīvoja lielas žurkas, bet Kristofs iedomājās baigu un briesmīgu ķēmu ar salauzītiem kauliem, kankarainu miesu un zirga galvu, nāvējošām acīm un izjukušiem locekļiem; viņš negribēja par tc domāt un tomēr domāja. Ar drebošu roku viņš pārbaudīja, vai durvis cieši aizbultētas, un tomēr, lejā kāpdams, desmit lāgus atskatījās.

Viņu biedēja nakts klajā lauka. Dažreiz viņš bija aizkavējies pie vectēva vai vakarā tika aizsūtīts ar kādu uzdevumu. Vecais Krafts dzīvoja pašā pilsētas nomalē, pēdēja namā uz Ķelnes lielceļa. No šī nama līdz pilsētas pirmiem apgaismotiem logiem bija kādi divi vai trīs simti soļu, bet Kristofam tas likās trīskārt tālāk. Kādā vietā ceļš aizvijās ar

līkumu, un no turienes nebija saredzamas pilsētas ugunis. Sirmā stundā šī apkaime likās kā pēdējā postaža; zeme bija gluži melna un debesis baismīgi bālas. Tiklīdz zēns aizgāja garām krūmiem, kas apēnoja ceļu, un uzkāpa pakalnē, viņš apvāršņa malā ieraudzīja dzeltenīgu blāzmu, bet šis spožums neapgaismoja ceļu un bija vēl baigāks nekā pati nakts, tas apkārtni ietina vēl dziļākā tumsā: tā bija miroņu gaisma. Mākoņi nogrima gandrīz līdz pašai zemei. Krūmi izauga milzīgā lielumā un kustējās. Koku skeleti bija līdzīgi kropliem sirmgalvjiem. Ceļa «stabi zalgoja kā blāvi līķauti. Tumsa zagās līdzi, drausmi virmodama. Grāvjos sēdēja punduri, zālē uzplaiksnīja uguntiņas, gaisā švīkstēja iztrūcinoši spārnu kūlieni, un diezin no kurienes atskanēja kukaiņu brēcieni un dī-cieni. Kristofs nemitīgi gaidīja kādu kļūmu un baigu dabas parādību. Viņš skrēja, cik ātri vien varēdams, un sirds viņam krūtīs dauzījās.

Vectēva logā gaismu redzēdams, Kristofs norimās. Bet bieži vien gadījās, ka vecais Krafts vēl nebija pārnācis mājās. Tad bija vēl baismīgāk. Vecajā, lauku klajumā pamestajā mājiņā bērnu pat gaišā dienā reizēm pārņēma bailes. Kad vectēvs bija mājās, puisēns bailes aizmirsa, bet dažreiz vecais Žans Mišels viņu atstāja vienu un aizgāja, ne vārda nesacījis. Kristofs viņa aiziešanu sākumā nemanīja. Istabā valdīja miers un klusums. Visas lietas bija pazīstamas un draudzīgas. Tur atradās liela, nekrāsota koka gulta. Gultas galvgalī uz maza soliņa bija nolikta bieza bībele, uz kamīna mākslīgās puķes un abu sievu un visu vienpadsmit bērnu ģīmetnes; uz katras ģīmetnes Žans Mišels bija pierakstījis ģīmetnē attēlotā bērna dzimšanas datumu un nāves dienu. .Pie sienām karājās ierāmēti bībeles panti un Bēthovena un Mocarta krāsainas ģīmetnes lētā spiedumā. Vienā kaktā bija mazas klavieres, otrā — čello. Plaukti piemētāti juceklīgi sakrautām grāmatām, uz naglām karājas pīpes, un uz palodzes laistījās ģerānijas podos. Kristofs jutās kā mīļu draugu pulkā. Vectēva soļi skanēja turpat blakus istabā; viņš ēvelēja un dzina naglas, sarunājās pats ar sevi, sauca sevi par muļķi un savā spēcīgajā balsī dziedāja korāļu popūriju, sentimentālas dziesmiņas, kara maršus un dzērāju dziesmas. Tur Kristofs jutās drošībā. Viņš sēdēja lielā atzveltnes krēslā pie loga, grāmatu nolicis uz ceļiem; noliecies pār ilustrācijām, puisēns iegrima dažādās pārdomās. Diena jau dzisa, un acis viņam

gura; beidzot viņš nekā vairs neredzēja un lāvās nesakarīgiem sapņiem. Uz tālā ceļa dunēja ratu troksnis. Ganībās māva govs. Pilsētas gurdenie un miegainie zvani aicināja uz vakara lūgšanu. Un sapņojošā bērna sirdī modās neskaidras ilgas un nojautas.

Te pēkšņi, dīvaina nemiera traukts, Kristofs atmodās no sapņiem. Viņš pacēla acis: nakts. Viņš ieklausījās: klusums. Vectēvs nupat bija izgājis. Kristofu satvēra baisma. Viņš izkārās pa logu, gribēdams vēl redzēt vectēvu: ceļš bija vientulīgs un tukšs. Visas lietas vērtās draudošā izskatā. Ak dievs! Bet ja nu atnāk viņa? — Kas? ... Viņš pats to nezināja. Kaut kas briesmīgs... Durvis nevarēja cieši aizvērt. Koka kāpnes čīkstēja, it kā tur skanētu kādi soļi. Bērns uztrūkās kājās, atzveltni, abus krēslus un galdu ievilka drošā kaktiņā un uzcēla paslēptuvi: atzveltni viņš pieslēja pie sienas, vienu krēslu nolika pa labi, otru pa kreisi un galdu pašā priekšā. Vidū viņš novietoja saliekamās kāpnes. Un, augša uzrāpies, viņš jutās kā aplenkuma stāvoklī, apbruņojies ar savu grāmatu un vēl citiem sējumiem, kuri varētu noderēt par munīciju, viņš dziļi uzelpoja, jo savā bērna iztēlē bija nospriedis, ka ienaidnieks neiedrošināsies kāpt pāri barjerai: tas nebija ļauts.

Bet ienaidnieks lāgiem izlīda no viņa paša gramatas. Veco grāmatu kaudzē, kuras vectēvs bija bez īpašas izvēles sapircis, daudzas bija ilustrētas, un šie zīmējumi bērnu dziļi satrauca: tie viņu valdzināja un baidīja. Te bija redzamas fantastiskas parādības, īstas svētā Antonija kārdināšanas, kur pudelēs izkārnījās putnu ģindeņi, dīgļu miriadi ņudzēja ka tārpi pārsprāgušas vardes vēderā, galvas ložņaja uz dīvainām ķetnām, kur pakaļas pūta bazūnes un lielos, platos palagos tīti šķīvji un naži un beigti kustoņi svinīgi kustējās un virzījās uz priekšu un viņu sveicināja, locīdamies kā vecas dāmas. Kristofam šie zīmējumi derdzās un tomēr, riebuma valdzināts, viņš atkal un atkal atgriezās pie tiem. Viņš ilgi tos skatīja un lāgu lāgiem bikli pavērās uz visam pusēm palūkoties, kas tur aizkara krokās kustas. Vēl drausmīgāks viņam likās cilvēks ar nodīrātu ādu kādā anatomijas gramata. Kristofs trīcēja un baidījās atšķirt lapas pusi, kad jau tuvojās tai grāmatas daļai, kurā atradās šī ilustrācija. Visam šim bezveidīgajam juceklim bija milzīga ietekme uz puisēnu. Katra bērna smadzenēs esošais iztēles spēks papildināja zī-

mējuma trūkumus. Kristofs vairs neredzēja starpību starp zīmējumiem un īstenību. Naktis tie piemeklēja viņa sapņus un darīja daudz dzīvāku iespaidu nekā dienā piedzīvotie notikumi.

Kristofu baidīja miegs. Daudzus gadus viņa nakts mieru traucēja baigi murgi: viņš klīda un maldījās pa tumšiem pagrabiem un pa lodziņu redzēja iekāpjam ņirdzīgi smīnošu cilvēku ar nodīrātu ādu. — Istabā viņš bija viens un koridorā izdzirda soļu čabēšanu; viņš steidzās pie durvīm, lai tās aizslēgtu, un paguva vēl satvert kloķi, bet ārpusē kāds spieda to uz leju; atslēgu viņš nevarēja vairs pagriezt, viņš sagura, sauca Dēc palīga. Un viņš taču ļoti labi zināja, kas ienācējs bija. -3 Viņš bija mājās-, savējo vidū; un pēkšņi visiem sejas pārvērtās, un viņi darīja briesmīgas lietas. — Viņš mierīgi lasīja un pēkšņi juta, ka viņam tuvumā ir kāda neredzama būtne. Viņš dzīrās bēgt, bet jutās saistīts. Viņš dzīrās-kliegt, bet mute aizspiesta. Derdzīgas rokas žņaudza viņami kaklu; aizelsdamies un zobus klabinādams, viņš pietrūkās un atmodies vēl ilgi ilgi trīcēja un nevarēja kliedēt savas bailes.

Istaba, kurā Kristofs gulēja, bija kā tumšs būris bez logiem un durvīm. No tēva un mātes istabas to šķīra tikai mazs aizkars, kas bija piestiprināts virs ieejas. Istabas smacīgais gaiss aizrāva Kristofam elpu. Viņa brāļi, kas gulēja tajā pašā gultā, viņu spārdīja kājām. Galva viņam kaisa, un viņu plosīja nomoda murgi, kuros viņš vienmēr izjuta visas sīkās dienas rūpes, bet tās jau bija izvērtušās par lielām bēdām un raizēm. Un šajā lietuvēna mokām līdzīgajā nervu spīvumā ik mazākais pieskāriens viņam neganti sāpēja. Grīdas čīkstoņa viņu iztrūcināja. Tēva krākšana atskanēja fantastiskā skaļumā, tā viņam vairs neizklausījās kā cilvēka elpa, bet kā milzīgs troksnis, kas viņu biedēja: likās, ka tur miegā šņāca kāds nezvērs. Nakts viņu nomāca ar savu kūtro gaitu, likās, ka mūžos tai nebūs gala un rīts nekad nepienāks; un tā viņš šķita gulējis jau ilgus mēnešus. Aizelsies viņš pa pusei sēdus piecēlās gultā un krekla piedurknē slaucīja nosvīdušo seju. Dažreiz viņš pagrūda brāli Rudolfu, lai tas pamostas; bet tas tikai ierūcās, uzrāva segu vēl augstāk un atkal gulēja dziļā miegā.

Tā Kristofs svaidījās drudža bailēs, līdz uz grīdas zem aizkara malas atspīdēja pirmais bālais rīta stars. Šī biklā, blāvā, tālā rīta gaisma viņam sirdī viesa mieru. Viņš juta,

ka agrā gaisma plūst jau istabā, lai gan tumsā vēl nekas nebija redzams. Un tūdaļ viņa drudzis rimās, asinis nomierinājās kā pārplūdusi upe, kas, izšalkusi no savas gultnes, nu čalodama tek atpakaļ; miesu viņam parņema maigs siltums un no bezmiega kaistošās acis aizvērās.

Vakarā viņš atkal baiļodamies gaidīja gulēšanas laiku. Baidīdamies no murgiem, viņš apņemas nepaļauties vājībai un būt nomodā visu cauru nakti. Bet nogurums viņu tomēr beidzot uzveica, un taisni tad, kad viņš vismazāk gaidīja, atkal viņu apstāja baigie ķēmi.

Baigā nakts! Lielāko tiesu berniem salda un tīksma, bet dažiem nedaudziem tik briesmīga!... Kristofs baidījās aizmigt. Viņš baidījās arī neaizmigt. Vai viņš bija miega vai nomodā, viņam uzmācās dīvaini rēgi, viņa paša smadzeņu izdomas, ērmīgi viepļi, kas bērnības mijkrēslī šūpojas augšup un lejup kā slimības dienu posta pilnajā pustumsā.

Bet šīs iedomātās baismas drīz gaisinaja lielas un varenās šausmas, kas tirda visus cilvēkus un ko cilvēka gudrība velti lūko aizmirst vai noliegt, — Nāve.

KĀDU DIENU, meklēdamies sienas skapī, Kristofs uzgāja dažādas lietas, ko viņš vēl nebija redzējis, — bērna drēbītēs un margotu cepurīti. Priecīgs puisēns aiznesa atradumu parādīt mātei, kas viņam vis neuzsmaidīja, bet savilka dusmīgu seju un lika nest šīs lietas atpakaļ. Bet, kad viņš uzreiz negribēja paklausīt un jautāja, kādēļ nedrīkst aiztikt šīs lietas, māte, nekā neatbildējusi, viņam izrāva no rokām drēbītes un cepurīti un uzsvieda uz plaukta, kur viņš tās vairs nevarēja aizsniegt. Ziņkārībā iededzies, viņš apstāja māti ar jautājumiem. Beidzot viņa pateica, ka tās esot brālīša mantiņas, kurš miris, pirms Kristofs nācis pasaulē. Mātes vārdi viņu satrieca: nekad viņš nebija dzirdējis par mirušo brālīti. Brīdi viņš klu-

sēja, tad atkal lūkoja ko izdibināt. Māte atbildēja izklaidīgi, tomēr pateica, ka mazo brālīti saukuši par Kristofu, tāpat kā viņu, bet ka tas bijis labs un paklausīgs bērns. Puisēns vēl daudz ko jautāja, bet māte atbildēja kūtri. Viņa tikai sacīja, ka brālītis tagad esot debesīs un par viņiem visiem lūdzot dievu. Un vairāk nekā Kristofs nevarēja izdibināt: viņa lika tam klusēt un ļaut viņai strādāt. Viņa tiešām šķita aizrāvusies savā šūšanas darbā; seja viņai bija rūpju pilna, un acis viņa nepacēla. Bet pēc kāda brītiņa, ielūkojusies kaktā, kur bija ielīdis sapukotais Kristofs, viņa atkal pasmaidīja un mīlīgi teica, lai Kristofs ejot ārā rotaļāties.

Šī nesakarīgā saruna Kristofu bija ļoti satraukusi. Tad pasaulē jau reiz ir bijis bērns, viņa mātei ir bijis puisēns, tāds pats kā viņš, ar tādu pašu vārdu un gandrīz tādā pašā izskatā, bet tas ir miris! — Miris, — viņš skaidri nezināja, ko tas nozīmē; tam tomēr bija jābūt kaut kam briesmīgam. Un nekad par šo oti!2 Kristofu viņš nebija vēl dzirdējis, tas bija aizmirsts. Vai viņam būs tāds pats nemiņas liktenis, kad pienāks viņa kārta mirt? — Šīs domas aizvien vēl kaisa viņam galvā, kad vakarā viņš visas ģimenes vidū sēdēja pie galda un visi smējās un sarunājās par vienaldzīgām lietām. Un arī tad visi smietos, kad viņš būtu miris! Ak! Viņš nemūžam nebūtu ticējis, ka viņa māte būs tik nejūtīga un pēc sava mazā dēla nāves vēl varēs smieties! Viņi visi Kristofam derdzās. Viņam uznāca dziņa raudāt pašam par sevi, jau tagad apraudāt savu nāvi. Un tai pašā laikā viņš būtu varējis izteikt nebeidzamus jautājumus, bet neuzdrošinājās, jo atcerējās bargo balsi, kādā māte viņam bija likusi klusēt. Galu galā viņš tomēr vairs neizturēja un, gulēt aizgājis, jautāja Luizei, kas pienāca viņu noskūpstīt:

— Māmiņ, vai viņš gulēja manā gultā?

Nabaga Luize sarāvās un mākslotā vienaldzībā atvaicāja:

— Kas tad?

— Mazais brālītis... kas nomiris, — klusinātā balsī atbildēja Kristofs.

Mātes rokas drudžaini apvijās viņam ap kaklu.

— Klusi, klusi, bērns, — viņa sacīja.

Balss viņai trīcēja. Kristofs, galvu piespiedis viņai pie

krūtīm, dzirdēja mātes pukstošo sirdi. Brīdi valdīja klusums, tad viņa sacīja:

— Labāk nekad par to vairs nerunā, mīļais bērns ... Guli vien mierīgs... Nē, nē, tavā gultā viņš vis negulēja.

Viņa noskūpstīja Kristofu, un tam likās, ka mātes vaigs ir valgs. Viņam ļoti gribējās to skaidri zināt. Viņš jutās mazliet atvieglots: vismaz viņa skumst par nomirušo! Bet drīz viņš atkal sāka šaubīties par to, kad dzirdēja, ka blakus istabā māte atkal mierīgi runāja savā ikdienišķajā balsī. Kura balss tad nu bija patiesā: kas pirmāk vai kas tagad skanēja? — Kristofs ilgi svaidījās gultā, bet atbildi neatrada. Viņš gribēja, lai māte būtu noskumusi; viņš pats būtu bēdīgs, domājot par viņas skumjām, un tomēr sirds viņam būtu laimīga! Viņš nebūtu juties tik vientulīgs. Beidzot viņš iemiga un citu rītu par to vairs nedomāja.

Pēc dažām nedēļām viens no Kristofa rotaļu biedriem, ar kuriem viņš uz ielas mēdza rotaļāties, neatnāca ierastajā laikā. Kāds pateica, ka viņš esot slims, un bērni drīz vien pierada, ka viņu biedrs vairs nepiedalījās rotaļās, jo viņi taču zināja' izskaidrojumu, tas bija gluži vienkārši. — Kādu vakaru Kristofs gulēja gultā; vēl bija agrs, un cauri aizkaram, kas atdalīja viņa nostūri, puisēns vecāku istabā redzēja gaismu. Durvīs atskanēja klaudziens. Bija atnākusi kaimiņiene patērzēt. Viņš tikai izklaidīgi dzirdēja dažus vārdus, jo kā daždien stāstīja pats sev vienu no savām pasakām. Visus sarunas vārdus viņš nevarēja saklausīt. Te pēkšņi Kristofs dzirdēja, ka kaimiņiene sacīja: «Viņš ir miris.» Asinis puisēnam sastinga dzīslās, jo viņš tūdaļ atģidās, par ko pieaugušie runāja. Viņš klausījās, elpu aizturējis. Tēvs un māte kaut ko atbildēja, pārsteigumā iesaukdamies. Melhiors skaļā balsī uzsauca:

— Kristof, vai tu dzirdi? Nabaga Fricis nomiris.

Kristofs saņēmās un mierīgā balsī atbildēja:

— Jā, tēt.

Krūtis viņam sažņaudzās kā dzelzs spīlēs.

Melhiors noskaitās:

— «Jā, papiņ!» Vai cita nekā tev nav ko pateikt? Vai tad tev nemaz nav drauga žēl?

Luize, bērnu saprazdama, teica:

— Klusi nu, klusi! Lai viņš guļ.

Un viņi runāja klusāk. Bet Kristofs modrām ausīm saklau-

sija katru sīkumu: kā puisēns saslimis ar tīfu, ticis peldināts aukstās peldēs, murgojis un kā viņa vecāki bēdājušies. Kris-tofam aizrāvās elpa, viņu smacēja un spieda nevairāms smagums. Viņš nodrebēja: visas šīs briesmīgās vēstis urbās viņam smadzenēs. Visvairāk viņu pārsteidza ziņa, ka mazā Friča slimība bijusi lipīga, tātad arī viņš var nomirt tādā pašā nāvē. Un Kristofs sastinga šausmās, jo atcerējās, ka pēdējo reizi, Frici satikdams, bija tam sniedzis roku un tai pašā dienā gājis gar viņa māju. Tomēr Kristofs centās gulēt, cik vien mierīgi varēdams, lai nebūtu jārunā. Un, kad kaimiņiene aizgāja, tēvs viņam jautāja: «Kristof, vai tu guli?» Viņš neatbildēja. Viņš dzirdēja, ka Melhiors teica Luizei:

— Tam puikam nemaz nav sirds.

Luize neatbildēja, bet pēc brītiņa viņa klusi pacēla aizkaru un ielūkojās gultā. Kristofs vēl paguva aizvērt acis un sākt atdarināt mierīgo elpu, ko bija noklaņsījies no saviem guļošajiem brāļiem. Luize aizgāja klusi, uz pirkstu galiem. Cik ļoti Kristofam gribējās, lai māte paliek pie viņa! Cik ļoti viņam gribējās tai sacīt, ka viņam ir bail, un lūgt māti, lai tā glābj viņu vai vismaz mierina! Bet viņš baidījās, ka viņu neizzobo un nesauc par gļēvuli. Turklāt viņš ļoti labi zināja, ka viss, ko viņš būtu varējis teikt, nekā vairs nelīdzētu. Ilgas stundas viņš gulēja, bailēs trīcēdams, un domāja, ka jau ir slims, ka viņam jau sāp galva, krūtis žņaudz svina smagums, un šausmās nabaga puisēns domāja: «Nu viss jau beigts, es esmu slims, es miršu, es miršu! ...» Reiz viņš piecēlās gultā sēdus un klusi sauca māti; bet vecāki gulēja, un viņš neiedrošinājās tos modināt.

Kopš šī laika Kristofa bērnību apēnoja nāves bailes. Jutīgie nervi radīja dažādas nedibinātas ciešanas, nomāktību, uztraukumus, pēkšņu aizelsu. Viņa iztēle šīs sāpes kāpināja līdz neizturamām mokām, un katrā slimīgā parādībā viņš saskatīja slepkavīgo ērmu, kas nāk laupīt viņa dzīvību. Cik bieži viņš turpat mātei blakus izcieta nāves mokas, bet viņai par to nebija ne jausmas! Lai puisēns bija cik bailīgs būdams, viņš tomēr bija tik drosmīgs, ka savas bailes prata slēpt pats sevī, un dvēselē viņam radās dīvains jūtu sajaukums: lepnums un nevēlēšanās pieņemt citu palīdzību, kauns no bailēm un iedzimta smalkjūtība, kas neļāva citus apgrūtināt ar savu atzīšanos. Bet viņš neatlaidīgi domāja: «Šoreiz es esmu slims, esmu smagi slims. Droši vien sākas angīna ...» Šo vārdu viņš

bija kaut kur nejauši dzirdējis... «Ak dievs! Tikai šoreiz vēl ne! ...»

Kristofs bija reliģiozs zēns. Viņš labprat ticēja mātei, kas stāstīja, ka dvēsele pēc nāves aizlidojot pie dieva un, ja ta ir bijīga un šķīsta, ieejot paradīzes dārzos. Bet šis ceļojums uz debesīm Kristofam likās drīzāk briesmīgs nekā patīkams. Puisēns neapskauda tos bērnus, kurus dievs mīļoja un, ka māte stāstīja, miegā aicināja pie sevis, atpestīdams no visām ciešanām. Iemigdams Kristofs trīcēja bailēs, ka tikai dievam neienāk prātā saukt viņu pie sevis. Tam vajadzēja būt briesmīgi, ja pēkšņi tevi izceļ no siltas gultas un pa tukšu telpu aizrauj dieva vaiga priekšā. Dievu Kristofs iedomājās kā milzīgi lielu sauli, kas runā pērkona balsī. Cik gan laikam grūti un sāpīgi stāvēt viņa priekšā! Dievs droši vien izdedzina acis un ausis, un visu dvēseli! Un dievs taču var arī sodīt! Nekad jau nevar zināt, ko viņš darīs ... Turklāt tas viss neglābtu arī no citām briesmām, ko viņš gan īsti nepazina, tomēr bija nojautis no pieaugušo sarunām: garā lādē guldītās miesas ieliek dziļā bedrē, un tur nu jāpaliek vienam un pazudušam daudzo kapu vidū pretīgajā kapsētā, kur viņu reizēm veda dievu lūgt... Ak dievs! Cik bēdīgi!...

Dzīvot nemaz nebija jautri, pastāvīgi būt izsalkušam, redzēt piedzērušo tēvu, panest viņa rupjības un visādas ciešanas, citu bērnu ļaunprātības, pieaugušo cilvēku apvainojošo līdzjūtību un sāpīgo apziņu, ka neviens, pat paša māte, tevi nesaprot. Visa pasaule viņu pazemoja, neviens viņu nemīlēja, viņš bija viens, gluži viens un visiem lieks! — Jā, bet taisni tādēļ viņā uzliesmoja dziņa dzīvot. Viņš visā savā būtnē juta nikni kaistošu dusmu spēku. Dīvains bija šis spēks! Vēl tas bija saistīts un nespeja nekā, tas vel tikai dobji mutuļoja viņa būtnes dziļumos. Viņš pats vēl neatskārta, ko grib šis spēks un par ko tas izvērtīsies. Bet tas bija viņa būtnē: viņš to apzinājās. Viņš juta šī spēka briedumu un raisīšanos. Rīt, rīt, ak, cik vareni viņš sevi gandarīs! Viņā bija brāzmaina dziņa dzīvot, lai atriebtos par visu ļaunu, visām pārestībām, lai ļaunos sodītu un veiktu lielus varoņdarbus. «Ak, ja tikai es paliktu dzīvs ...» Viņš brīdi iegrima pārdomās. «Kaut vai tikai līdz astoņpadsmit gadiem!» Citreiz viņš vēlējās dzīvot līdz divdesmit vienam gadam. Tā jau bija viņa vēlēšanos pēdējā robeža. Viņam likās, ka tik ilgā laikā viņš droši varēs iekarot pasauli. Viņš domāja par varoņiem, kas viņa dvēselei bija dārgi, par

Napoleonu un vēl par otru, vēl tālāku, kas viņam bija vismīļākais,— par Aleksandru Lielo. Bez šaubām, viņš kļūs tāds pats kā šie varoņi, ja tikai viņš vēl dzīvos divpadsmit ... desmit gadus. Viņš nenožēloja tos, kas mira trīsdesmit gadu vecumā. Tie jau bija veci, tie jau dzīvi bija baudījuši, un tā bija viņu pašu vaina, ja savus varoņdarbus tie nokavēja. Bet mirt pašreiz — tas būtu pārāk skumji. Cik bēdīgi būtu pasauli atstāt tik mazam un mūžam cilvēku atmiņā palikt par mazu puiku, ko visi jūtas aicināti rāt un pamācīt! Un dusmās Kristofs raudāja par to, it kā būtu jau miris.

Šīs_ nāves bailes viņu vajāja visu bērnības laiku — tikai riebums pret dzīvi tās reizēm klusināja.

ŠIS DZĪVES smacīgajā tumsā, mokpilnajā naktī, kas vērtās ik brīdi melnāka, baigajā, drūmajā telpā kā klīstošas zvaigznes spulgojums atmirdzēja gaisma, kurai bija jāapstaro viņa dzīve: dievišķā mūzika ...

Vectēvs saviem bērniem atdā-vāja galīgi nolietotas klavieres, ko viņam bija atstājis kāds no viņa skolniekiem; vecais Krafts ar atjautību un pacietību instrumentam iedvesa jaunu dzīvību. Mājās šo dāvanu nesaņēma diezin cik sajūsmināti. Luizei šķita, ka istaba jau bez klavierēm bija par mazu un šauru, un Melhiors zobojās, ka Žans

Mišels savas dāvanas dēļ gluži izputinājies nebūšot: klavieres derot tikai malkai. Vienīgi mazais Kristofs, pats neapzinādamies, kāpēc, priecājās par jauno mantu. Viņam likās, ka tā ir burvju lāde, pilna brīnišķīgu pasaku, kādas bija «Tukstots un vienas nakts» sējumā, no kura vectēvs lāgu lāgiem viņam izlasīja dažas lapas puses, un abi bija sajūsmināti. Kristofs dzirdēja, ka pirmajā dienā tēvs, skaņu izmēģinādams, no klavierēm izvīla arpedžo ņirbošo lietu, kādu silts un mīlīgs vējš pēc lielais gāzmas birdina no mitriem zariem. Zēns plaukšķināja rokas un sauca: «Vēl! Vēl!» Bet Melhiors nicīgi aizcirta klavieres un sacīja, ka tās nekur vairs nederot. Kristofs vairāk neuzmācās, bet kopš tā laika vienmēr mīņājās un staigāja gar klavierēm, un, tiklīdz neviens viņu neredzēja, viņš pacēla vāku un klusi piesita kādu taustiņu, kā pieskardamies liela kukaiņa zaļam muguras vairogam: viņš gribēja izvilināt lādē ieslēgto zvēru. Dažreiz savā dedzībā viņš piesita pārāk stipri, un māte viņu norāja: «Vai nu neliksies mierā! Tev visu vajag aizskart!» Citreiz, vāku aizvērdams, Kristofs saspieda pirkstu un, sāpēs vaibstīdamies, ilgi zīda ievainoto pirkstu ...

Tagad viņam bija lielākais prieks, kad mātei visu dienu bija jāiet darbā vai uz pilsētu iepirkties. Viņš ieklausās un dzird, kā aizskan mātes soļi uz kāpnēm, tie skan jau uz ielas un attālinās. Kristofs mājās ir viens. Viņš atver klavieres, piebīda krēslu, atsēžas, un viņa pleci sniedzas līdz taustiņiem, bet ar to jau pietiek. Kādēļ viņš gaida, līdz paliek viens? Neviens taču viņam neliegtu spēlēt, ja tikai viņš nesistu taustiņus pārāk skaļi. Bet viņam kauns no citiem, viņš neiedrošinās. Un visapkārt citi runā, staigā, trokšņo: tad viņam nav liela prieka. Daudz jaukāk, kad viņš paliek viens! ... Kristofs aiztur elpu, lai istabā būtu vēl klusāk, un viņš ir arī mazliet satraukts, it kā grasītos šaut ar lielgabalu.

Sirds viņam notrīc drebuļos, kad viņš pieliek pirkstu pie taustiņa.

Dažreiz, pa pusei jau nospiedis taustiņus, viņš pirkstu atkal paceļ un uzliek to uz cita. Kas to lai zina, varbūt no šī taustiņa izskanēs daudz skaistāka skaņa? Un skaņas pēkšņi izriest: reizēm tās ir dziļas, reizēm augstas, ir tādas, kas dzied, un tādas, kas dūc. Bērns ilgi ieklausās, kā skaņas gaist un izdziest . . . Tās līgo kā zvani, kuru balsis atnes klajumā vējš, drīz atšalkdams, drīz aizšalkdams. Dziļāk ieklausoties, dzirdamas vēl citas balsis, kuras vijas un virpuļo kā kukaiņu

spiets; tās aicina, sauc un vilina laukā, tālumā ... Aizvien tālāk un tālāk noslēpumainās tālēs, kur tās nogrimst un izdziest ... Nu tās izskanējušas! ... Nē, vēl murd un trīs ... Vieglas spārnu vēdas ... Cik tas viss brīnišķīgi, cik dīvaini! Skaņas ir kā gari. Bet kādēļ tie ir tik paklausīgi, kādēļ tie ļaujas vecās lādes gūstā? Tas ir gluži neizprotami!

Visjaukāk iznāk, kad ar diviem pirkstiem nospiež divus taustiņus reizē. Nekad nevar skaidri zināt, kas tad notiks. Dažreiz šie abi gari ir kā nikni ienaidnieki: tie dusmo, kaujas, viens otru nīst un īgni rūc; viņu balsis paceļas, dažreiz tās kliedz negantās dusmās, citreiz gaužas dziļās skumjās. Kris-tofam šī spēle ļoti patīk, viņam šķiet, ka važās iekalti nezvēri, kuri grauž savas važas, drāžas pret cietuma sienām; liekas, ka viņi sagraus šīs sienas un izlauzīsies brīvībā — kā pasaku grāmatā tie dēmoni, kas ieslēgti ar Zalamana zīmogu aizdarītās lādēs. Citi ir glaimīgi: tie glaužas un labinās, taču Kristofs jūt, ka tie grib tikai kost un ka tos krata drudzis. Kristofs gan skaidri nezina, ko tie grib, bet tie viņu valdzina un uztrauc; un viņam pat mazliet jānosarkst. — Un pēkšņi parādās skaņas, kas viena otru mīl: tās apskaujas, kā cilvēki dara ar rokām, kad viņi skūpstās; tās ir burvīgas un liegas. Tie ir labi, mīļi gari smaidošām, gaišām sejām; viņi mīl Kristofu, un mazais Kristofs mīl viņus; acīs viņam pieriest asaras, tos dzirdot, un vienā laidā viņš liek tiem atkal nākt. Tie ir viņa draugi, viņa mīļie, labie, maigie draugi...

Tā maldās bērns skaņu mežā, un vis'ā apkārtnē jūt tūkstoš nezināmu spēku, kas viņam uzglūn un aicina viņu pie sevis, lai viņu glāstītu vai aprītu ...

Kādu dienu viņu pārsteidza Melhiors. Ar savu skaļo balsi viņš iztrūcināja Kristofu, un tas bailēs uztrūkās. Bērns jutās pieķerts un turēja rokas pie ausīm, sargādams tās no briesmīgās plēšanas. Bet viņam bija lieli brīnumi, ka tēvs nebārās, jo viņš bija jautrs un ismējās.

— Vai tev tas patīk, nebēdni? — viņš jautāja, mīlīgi ph-ķēdams Kristofa galvu. — Vai gribi, lai mācu tevi spēlēt klavieres?

Vai viņš gribot! ... Viņš ielīksmotā čukstā izdvesa: «Ja.» Abi piesēdās pie klavierēm. Šoreiz Kristofam bija jāsēž uz biezu grāmatu kaudzes; tā viņš, vērīgi klausīdamies, sāka savu pirmo klavieru stundu. Vispirms viņš uzzināja, ka viņa skanošajiem un dūcošajiem gariem ir dīvaini vārdi, kā ķīnie-

šiem — tikai viens pats balsiens vai pat viens vienīgs burts. Viņam bija liels pārsteigums, jo viņš bija šos vārdus iedomājies citādus: skaistus un glāstošus, kā teiku princešu vārdus. Viņam nepatika familiārā necienība, ar kādu tēvs par tiem runāja. Un, Melhiora pirkstu varai klausīdami, tie pārvērtās pavisam citādi; kad Melhiors pieskārās taustiņiem, tie skanēja vēsi un neizteiksmīgi. Un tomēr Kristofs bija priecīgs, viņam patika mācīties par savu garu attiecībām, par viņu pakāpenību, gammām, kuru pirmā nots bija līdzīga karalim, kam seko visa armija, vai kuras aizmaršēja kā rindās izkārtoti nēģeri. Brīnīdamies viņš redzēja, ka ikviens karavīrs vai nēģeris varēja kļūt par karali vai pulka vadoni, kas lielus bataljonus vadīja pa klavieru taustiņiem. Kristofam patika turēt pavedienu, kas viņus vadīja. Bet tas viss vairs nebija tik nozīmīgs, tas bija bērnišķīgāks par to, ko viņš pirmāk bija izjutis šajās skaņās. Viņš vairs neuzgāja savu burvju mežu. Tomēr viņš centīgi mācījās, jo viņam tas nelikās garlaicīgi; puisēns tikai brīnījās par tēva pacietību. Melhiors nebija nogurdināms, desmit lāgus viņš Kristofam lika atkārtot vienu un to pašu. Kristofs nevarēja saprast, kādēļ tēvs tik ļoti pūlējās. Tātad viņš to mīlēja? Cik viņš labs! Un puisēns strādāja un centās ar pateicības pilnu sirdi.

Kristofs gan nebūtu bijis tik cītīgs, ja būtu zinājis, kas norisinājās viņa skolotāja galvā.

NO ŠIS dienas Melhiors sāka vest sev līdzi Kristofu pie kaimiņa, kura mājās trīsreiz nedēļā tika rīkoti kamermūzikas vakari. Melhiors spēlēja pirmo vijoli, Žans Mišels — čello. Otri divi muzikanti bija kāds bankas ierēdnis un vecais pulksteņu meistars no Šillera ielas. Lāgu lāgiem viņiem pievienojās aptieķnieks ar savu fleiti. Viņi sanāca piecos un spēlēja līdz deviņiem. Pēc katra programas numura viņi iedzēra alu. Kaimiņi nāca un gāja, klusēdami klausījās, pie sienas piespiedušies, māja ar galvu, taktī kustināja kājas un istabu pildīja ar tabakas dūmu mākoņiem. Nošu lapas mainījās cita pēc citas, un muziķu pacietība nekad nepagura. Dziļā vērībā grimuši, viņi sēdēja sarauktām pierēm, nerunāja ne vārda un tikai lāgiem priekā iekrekstējās, jo citādi viņi nespēja ne tikai izpaust, bet pat izjust kādas kompozīcijas skaistumu. Viņi nespēlēja ne

pārāk pareizi, ne īsti taktī, bet viņi nenomaldījās nekad un godprātīgi klausīja visām partitūrā uzrādītām izteiksmes zīmēm. Viņiem piemita muzikāls vieglums, viņi nedzinās pēc lieliem sasniegumiem, bet samierinājās ar caurmēra pilnību, kas nav nekāds retums šajā tautā, kuru daudzina par muzikālāko tautu pasaulē. Un viņi aizvien izjuta to izsalkumu pēc mākslas, kurš barības kvalitāti daudz nešķiro, ja tikai daudzums apmierina, to veselīgo apetīti, kurai katra mūzika ir laba, — jo barojošāka, jo labāka, — un kura nesaredz izšķirību starp Brāmsu un Bēthovenu vai viena un tā paša meistara virtuozu koncertu un saviļņojošu sonāti, jo abi darbi veidoti no vienas vielas.

Kristofs sēdēja nomaļus, pats savā kaktiņā aiz klavierēm. Tur neviens viņu nevarēja traucēt, jo viņa slēptuvē bija jāielien četrrāpus. Kaktā bija gandrīz tumšs, un bērns tur sēdēja uz grīdas, savilcies čokurā, jo vieta bija šaura. Tabakas dūmi koda viņam acīs un rīklē un putekļi arī: tie putēja visās malās un mētājās lielās pikās kā aitas vilna, bet viņš to nevēroja, viņš sēdēja kā turks uz sakrustotām kājām, klausījās dziļā nopietnībā un ar savu netīro, mazo pirkstiņu aizvien lielāku plēsa robu klavieru apvalkā. Kristofam nepatika viss, ko muziķi spēlēja, bet garlaicīgi viņam nebija ne mirkli, un viņš nekad nelūkoja izveidot savu spriedumu, jo domāja, ka ir vēl* pārāk mazs un nekā nesaprot. Dažreiz mūzika viņu iemidzināja, citreiz uzjautrināja, taču nepatīkama tā nebija nekad. Tomēr, pašam to neapzinoties, gandrīz vienmēr viņu sajūsmināja tikai laba mūzika. Droši pārliecināts, ka neviens viņu neredz, Krfstofs dažādi vaibstīja seju: viņš sarauca degunu, sakoda zobus vai izbāza mēli, valbīja dusmīgām vai smaidīja mīlīgām acīm, izaicinošā un drosmīgā izskatā svaidījās rokām

un kājām. Viņš vēlējās :skriet, kauties, sacirst pasauli gabalos. Viņš žestikulēja tik dedzīgi, ka beidzot pār klavierēm pārliecās kāda galva un viņam uzsauca:

— Vai tu, puika, esi tur prātā jucis? Ko tu grūsti klavieres? Ko tu plosies? Es paplucināšu tev ausis!

Šie vārdi Kristofu pārsteidza un saniknoja. Kādēļ lielie traucēja viņa priekus? Viņš taču nedarīja nekā ļauna! Ko tie mūžīgi viņu tirda? Un tēvs arī piekrit^Tviņa uzbrucējiem. Viņam pārmeta, ka viņš trokšņojot, ka nemīlot muziķu. Beidzot viņš pats tam sāka ticēt. — Ja šiem dedzīgajiem, koncertu lei-jerēšanā iesilušajiem ierēdņiem kāds būtu pateicis, ka vienīgais visā šajā sabiedrībā, kas muziķu tiešām dziļi izjūt, ir šis mazais zēns, viņiem būtu lielum lielie brīnumi.

Ja tie gribēja, lai viņš sēž mierīgi, ko tad viņi spēlēja muziķu, kura rosina kājas uz drasēšanu? Šajā mūzikā viņš dzirdēja traku kumeļu aulekšus, kaujas saucienus un uzvaras kliedzienus. Un tie gribēja, lai viņš tiem līdzi krata galvu un ar kājām sit takti! Tad viņiem vajadzēja spēlēt rāmu, sapņainu melodiju vai tukšu pļāpību, kurā nekas nav izteikts. Tādas mūzikas taču netrūkst: piemēram Goldmarka kompozīcija, par kuru vecais pulksteņu meistars nupat, sajūsmā smaidīdams, teica:

— Jauks gabaliņš. Maigs un gluds. Visi asumi noapaļoti ...

Kad spēlēja tādu muziķu, mazais Kristofs bija pavisam kluss. Viņam uznāca miegs. Viņš nezināja, ko pašreiz spēlēja, un beidzot viņš nemaz vairs neklausījās. Un tomēr puisēns bija laimīgs, locekļi viņam smagi gura, viņš sapņoja.

Kristofa īsapņi bija nesakarīgi, tiem nebija ne sākuma, ne gala, tikai lāgiem viņš redzēja kādu skaidru tēlu: savu māti, kas cepa plāceni un ar nazi nokasīja pie pirkstiem pielipušo mīklu; ūdens žurku, kuru viņš vakar bija upē redzējis peldam; pātagu, ko gribēja izpīt no vītola zara ... Diezin kādēļ viņam taisni tagad atmiņā uzpeldēja šīs ainas! — Bet lielāko tiesu viņš neredzēja nekā un tomēr izjuta tik bezgala daudz. Tas viss bija ļoti svarīgs, par ko nevarēja runāt vai par ko runāt bija lieki, jo visiem tas bija labi zināms un tā tas bijis jau no laiku mūžiem. Reizēm Kristofu pārņēma dziļas skumjas, tomēr tik mocošas kā dzīves ainas tās nebija; tās nebija tik riebīgas un apkaunojošas kā atmiņas par pliķiem, kurus viņam bija cirtis tēvs, vai par pazemojumiem, kuri Kristofam sirdi

dedzināja kaunā: tās garu ieauklēja grūtsirdīgā mierā. Un bija vel citas, saulaini starojošas ainas, kuras lika trīcēt priekā, un Kristofs domāja: «Jā, tā es arī vēlāk darīšu.» Viņš nezināja, ko nozīmē šis tā, un nezināja arī, kādēļ to bija sev teicis, bet juta, ka tas viņam bija jāsaka un ka viss bija skaidrs kā diena. Viņš dzirdēja jūras šalkoņu, un no šīs jūras viņu šķīra tikai kāpu siena. Kristofam nebija ne jausmas, kas tā par jūru un ko tā gribēja no viņa, taču viņš droši zināja, ka tā reiz šļāks pāri kāpu aizžogiem un tad! ... Tad viss būs labi un viņš būs pavisam laimīgs. Jau tagad, tanī klausoties, tās krācošajās bangās šūpojoties, rima visas sīkās ciešanas un pazemojumi; tie dvēselē gan vēl skumji smeldza, tomēr nebija vairs tik sāpīgi apkaunojoši: viiss likās dabisks un gandrīz svētlaimīgs.

Šādā sapņu reibumā Kristofu bieži vien ielīgoja viduvēja mūzika. Šo muziķu bija komponējuši nabaga darba rūķi, kuri domāja tikai par peļņu vai arī centās mūzikā pacelties, aizmaldīties pāri savas dzīves tukšumam, rakstīdami notis pēc zināmiem paraugiem vai arī pret šiem paraugiem, kad gribēja būt īpatnēji. Bet ari neapdāvinātākā nelgas radītās mūzikas skaņās ir slēpts tik varens dzīvības spēks, ka neskartā un skaidrā sirdī tās var sacelt lielas vētras. Varbūt sapņi, kurus raisa šie nelgas, ir pat brīvāki un noslēpumaināki nekā tie, kurus modina diža un visu savā varā aizraujoša doma, jo kustība, kas raisās nepiespiesti, un viegla pļāpība garu netraucē viņa pašapcerē ...

Tā Kristofs, aizmirsts un pats aizmirsdamies, tupēja savā klavieru kaktā, līdz pēkšņi juta, ka pa notirpušajām kājām sāk ložņāt skudras. Tūdaļ viņš atģidās, ka ir tikai maziņš puisēns ar netīriem nagiem, kurš kaktā sēž, degunu berzēdams pie sienas un kājas apņēmis abām rokām.

TODIEN, kad Melhiors, uz pirkstu galiem iezadzies istabā, bija pārsteidzis pie pārāk augstām klavierēm sēdošo bērnu, viņš sāka to novērot. Te pēkšņi viņu apstaroja lieliska iedoma: brīnumbērns! ... Kā viņam agrāk šī doma nebija ienākusi prātā? ... Ak, tas būtu neizsmeļams dārgums visai dzimtai!... Bez šaubām, Melhiors vienmēr bija uzskatījis, ka puika ir neapdāvināts laidaks, tāds pats kā viņa māte. Bet izmēģinājums taču nekā nemaksāja. Un tas varēja beigties laimīgi! Melhiors

vadātu Kristofu pa visu Vāciju, varbūt pat uz ārzemēm! Tā tik būtu jautra un turklāt cildena dzīve! Melhiors nekad savā darbībā neaizmirsa meklēt slēptu cēlumu, un tikai reti viņam nelaimējās to atrast.

Savas paļāvības stiprināts, viņš tūdaļ pēc vakariņām vēl ar pēdējo kumosu mutē atkal sēdināja bērnu pie klavierēm un lika tam atkārtot dienā izņemtās mācības, līdz puisēnam aiz gurduma acis krita ciet. Nākošajā dienā viņš Kristofu sēdināja pie klavierēm trīs reizes. Aiznākošajā tāpat. Un tā tas turpinājās katru dienu. Kristofam drīz viss apnika, viņam uzmācās nāvīga garlaicība, beidzot viņš vairs neizcieta un sāka pretoties. Viss, ko viņam lika darīt, bija tīļ^s aplamības; tas taču nevarēja būt vissvarīgākais, lai viņš, cik vien ātri varēdams, ņirbina pirkstus pa klavieru taustiņiem un ievingrinās īkšķa locīšanā un ceturtā pirksta veiklā cilāšanā, kurš vienmēr aizķeras aiz abiem blakus pirkstiem. Viņš kļuva nervozs no šīm mācībām; un tur nebija nekā skaista. Gals bija noslēpumainām un burvīgām saskaņām, brīnišķīgiem gariem, visai īsu mirkli ilgušajai sapņu pasaulei ...* Un sākās sausi, vienmuļīgi, aplami gammu vingrinājumi, vēl garlaicīgāki un apnicīgāki nekā mūžīgās sarunas pie galda, apnikušās valodas par ēdieniem, mūžam vieniem un tiem pašiem ēdieniem. Kristofs sāka pavirši klausīties tēva pamācībās. Bargi norāts, viņš sapīcis spēlēja tālāk. Tēva dunkas pakausī puisēns nevēroja un pretojās ar niknu spītību. Viņa dusmas iedegās nedzēšamā kvēlē, kad kādu dienu viņš dzirdēja, ka blāķus istabā Melhiors stāstīja par saviem nodomiem. Tad tādēļ viņu mocīja tik briesmīgā garlaicībā un cauras dienas lika dauzīt ziloņkaula plāksnītes, lai viņu vadātu apkārt un rādītu pasaulei kā iedīdītu lopiņu! Viņam vairs nebija laika ne aiziet pie savas mīļās upes. Ko visi ļaudis pret viņu tā sazvērējušies? — Kristofs bija sašutis, apvainots savā lepnumā, savās brīvības jūtās. Viņš nolēma nemaz vairs nespēlēt klavieres vai arī spēlēt tik neveikli, ka tēvam zudīs viss prieks viņu mācīt. Viegls uzdevums tas nebija, bet viņam bija jāglābj sava neatkarība.

No nākamās stundas Kristofs nolēma sākt sava nodoma piepildīšanu. Viņš godprātīgi centās, tīšām spēlēja aplami un vienmēr visu jauca. Melhiors kliedza, tad sāka nikni brēkt, un sitieni bira kā krusa. Viņam bija smags lineāls. Pēc katras aplami izspēlētas nots viņš sita Kristofam pa pirkstiem un pērkonbalsī kliedza puisēnam pašā ausī, iļ kā tas būtu kurls. Kristofs sāpēs savieba seju, kodīja lūpas, lai nebūtu jāraud, un stoiskā mierā turpināja spēlēt aplami, ieraudams galvu plecos, kad juta, ka atkal tuvojas belziens. Bet drīz vien viņš pārliecinājās, ka izvēlējies nepareizu taktiku. Melhiors bija tikpat spītīgs kā Kristofs un nozvērējās, ka nevērotu neatstās nevienu noti, līdz puisēns visas spēlēs pareizi, kaut arī viņiem būtu jāmācās divas dienas un divas naktis. Te nu Kristofs sāka pārāk dedzīgi censties spēlēt aplami, un Melhiors, redzēdams, ka mazā roka tīšām smagi nolaižas uz nepareiza taustiņa, pēkšņi atskārta puisēna viltu. Sitieni pavairojās divkārtīgi. Kristofs aiz sāpēm vairs nesajuta savus pirkstus. Viņš klusībā rūgti raudāja, šņukstēja un rija sūras asaras. Viņš saprata, ka tā nekas nebūs panākams; viņam bija jāķeras pie izmisuma pilnas pārdrošības. Viņš pārtrauca spēli un, trīcēdams par gaidāmo vētru, kurai nevairāmi bija jānāk, droši teica:

— Tēt, es vairs negribu spēlēt.

Melhiors dusmās vai apstulba.

— Ko?!... Ko tu negribi? ... — viņš uzkliedza.

Viņš raustīja Kristofa roku, it kā gribēdams to salauzt. Kristofs, aizvien vairāk trīcēdams, pacēla elkoni, lai aizsargātos pret sitieniem, un atkārtoja:

— Es negribu vairs spēlēt. Es negribu, ka mani vienmēr sit. Un es ...

Viņš nepaguva izrunāt līdz galam. Briesmīgs pliķis viņam aizrāva elpu. Melhiors brēca:

— Tā! Tu negribi, lai tevi sit? Tu negribi?

Un nobira sitienu krusa. Kristofs elsodams kliedza:

— Un es ... es nevaru muziķu ciest!... Es nevaru muziķu ciest! ...

Viņš noslīdēja no sava sēdekļa. Melhiors viņu brutāli nosēdināja atpakaļ un neganti dauzīja viņa rokas pret klavierēm. Melhiors kliedza:

— Spēlē!

Un Kristofs kliedza:

— Nē, nē! Es nespēlēšu!

Melhioram pagaidām bija jāpiekāpjas. Viņš izgrūda Kris-tofu aiz durvīm un pateica, ka visu dienu, visu mēnesi tam nedošot ēst, kamēr tas nebūšot izspēlējis visus vingrinājumus, nevienu neizlaižot. Un, ar kājas spērienu izgrūdis Kristofu, viņš skaļi aizcirta durvis.

Kristofs atradās uz kāpnēm, netīrajām, tumšajām, ķirmju izgrauztajām kāpnēm. Pa loga izsisto rūti vilka caurvējš; no sienām sūcās mitrums. Kristofs nosēdās uz putekļainā pakāpiena; sirds viņam krūtīs plosījās dusmās un satrauktībā. Čukstēdams viņš lādēja tēvu:

— Mežonis! Zvērs! Jā, tu esi zvērs! Riebīgs cilvēks... Tu esi kustonis! Kustonis!... Es tevi ienīstu, ienīstu ... Ak, es vēlētos, lai tu būtu beigts, lai tu būtu beigts!

Krūtis viņam smagi cilājās. Izmisumā viņš noraudzījās uz netīrajām kāpnēm un vēja līgoto zirnekļa tīklu augšā pie izsistā loga. Viņš jutās vientuļš un nelaimīgs. Viņš ielūkojās tukšumā starp kāpņu margām ... Ja viņš mestos lejā? ... Vai pa logu? ... Un, viņus visus sodīdams, laupītu sev dzīvību? Kādas tad viņiem būtu sirdsapziņas ēdas! Viņš jau dzirdēja savas gāšanās troksni kāpņu telpā. Augšā drudžainā steigā atvērās durvis. Baiļu māktas balsis kliedza: «Viņš nogāzies lejā! Viņš ir nokritis!»

Pa kāpnēm rībēja soļi. Raudādami pie viņa piesteidzās tēvs un māte. Māte šņukstēja: «lā tikai tava vaina! Tu viņu nobendēji!» Tēvs lauzīja rokas, metās ceļos, trieca galvu pret margām un kliedza: «Es esmu briesmīgi nelaimīgs! Ak posts, ak posts!» — Šīs iedomas kveldēja un klusināja Kristofa sāpes. Viņš gandrīz jau juta līdzcietību pret saviem apraudātā-jiem, bet tūdaļ atģidās, ka viņi paši pelnījuši šīs mokas, un izbaudīja savu atriebību ...

Kad šiis traģiskais notikums bija izbaudīts jau līdz galam, Kristofs attapās, ka aizvien vēl sēž tumšajā kāpņu telpā; viņš vēlreiz noskatījās lejā, un viņam vairs nebija ne mazākā prieka mesties tukšumā. Iedomādamies, ka viņš varētu nokrist, Kristofs notrīcēja un atvirzījās no margām. Pēkšņi viņš juta, ka ir nevairāmā gūstā, uz visu mūžu gūstā kā nabaga putniņš krātiņā un ka viņam ir tikai vienīgais glābiņš: satriekt galvu un darīt sev gaužas sāpes. Puisēns raudaja un raudāja ilgi; un savām mazajām, netīrajām rokām viņš berzēja acis un vienā mirklī pavisam notriepās. Aizvien vēl asaru pilnām acīm viņš

atkal sāka ielūkoties apkārtnē un pamazām nomierinājās. Pēkšņi viņa šņukstieni rimās, viņš ielūkojās zirnekļa tīklā, kas nejauši bija sakustējies. Tad viņš atkal sāka raudāt, bet asaras vairs nebija tik karstas. Viņš ieklausījās savās raudās un automātiski kunkstēja joprojām, pats vairs labi nesaprazdams, kāpēc raud. Drīz viņš piecēlās; viņu valdzināja izsistais logs. Viņš uzmanīgi atsēdās uz palodzes un vēroja zirnekļa tiklu, kas viņu interesēja un tomēr viņam derdzās.

Reina lejā mutuļoja un vēlās gar pašu māju. Pa kāpņu logu izkāries, puisēns likās līgojam pār upi un jutās, it kā lidotu ņirbošās debesīs. Lejā kāpdams, Kristofs vienmēr ilgi noskatījās straumē, bet nekad viņš nebija to redzējis tādu kā šodien. Bēdas asina cilvēka uztveri; šķiet, ka skatienos viss iespiežas dziļāk, kad asaras aizskalojušas dzisušu atmiņu pēdas. Upe bērnam likās kā dzīva būtne, neizprotama būtne, bet cik daudz varenāka par visiem cilvēkiem, kurus viņš pazina! Lai labāk to saskatītu, Kristofs vēl vairāk izliecās pa logu. Kurp tā traucās? Ko gribēja? Tā šķita droši zinām savu ceļu. Nekas to nevarēja kavēt. Lai bija kāda dienas vai nakts stunda būdama, vai lietus lija, vai saule spīdēja debess jumā, vai mājās bija bēdas vai prieki, tā ritēja tālāk savā ritumā, un Kristofs juta, ka upei tas viss bija vienaldzīgs, ka tā nepazina sāpju un tīksminājās par savu spēku. Kāda laime, kāda līksme būt tādam kā šī straume un brāzties pa lauku klajumiem, pļavām un ganībām, garām vītolu zariem, pāri zalgojošiem, sīkiem oļiem un smilšu klīdumiem un nebēdāt nenieka, nejust kavēkļu varu, būt brīvam! ...

Zēns kāri lūkojās un klausījās; viņam likās, ka straume to aizšūpo savās bangās... Viņš aizvēra acis un redzēja krāsas: zilu, zaļu, dzeltenu, sarkanu un lielas, lidojošas ēnas, un milzīgus saules plankumus... Ainas kļūst aizvien skaidrākas. Paveras liels, plašs līdzenums, niedrājs, vēja līgotas druvas, un visapkārt smaržo zaļa zāle un mētras. Visās malās zied puķes, rudzu puķītes, magones, vijolītes. Cik skaisti! Cik burvīgs gaiss! Cik jauki būtu izstiepties mīkstā, kuplā zālē! ... Kristofs jutās priecīgs un mazliet apskurbis, kā svētku dienās, kad tēvs no lielās glāzes dod nodzerties Reinas vīna malku ... Upe rit tālāk... Dabas ainas pārvērtušās. Nu paceļas koki, kuru zari mirkst ūdenī. Robotās lapas iegrimst upē kā mazas rokas un rotaļājas viļņos. Upē spoguļojas zaļumos grimstošs ciemats. Straumes malā paceļas baltā siena, aiz kuras zied

cipreses un redzami kapsētas krusti... Un tad nāk klintis, kalnāji, vīnadārzi, priežu puduri un pilsdrupas. Un atkal lauki, druvas, putni un saule ...

Platā straumes vija aizlokās, aizrit tālāk kā nepārtraukta doma, klusa, līdzena un starojoša, zalgojoša savā spožumā. Kristofs vairs neredz nekā. Acis viņš aizvēris, lai labāk varētu ieklausīties. Nerimstošā dūkoņa pilda viņa dvēseli, un viņam sāk reibt galva. Viņu aizrāvis mūžīgais, valdonīgais sapnis. Pār baigām straumes dzīlēm līgo viegli ritmi un līksmi gavilē. Šos ritmus auklē mūzika, tā ceļas kā vīnogulājs, kas stīgo augšup gar sienu, — sidrabaini klavieru arpedžo, smeldzīgas vijoles, samtainas fleitu skaņas:.. Ainas izgaist, upe pazūd. Kristofu aijā saldas mijkrēšļa vēsmas. Sirds viņam gurst liegās trīsās. Ko viņš tagad skata? Ak, kādas brīnišķīgas parādības! ... Vilinādama un zobodamās viņu aicina jauna meitene ar brūnām cirtām ... Grūtsirdīgi viņu uzlūko zēns ar bālu seju, zilām acīm... Un atkal citi smaidi, citas acis: ziņkāras un pārgalvīgas, kuru skatieni Kristofam liek pietvīkt, un atkal maigas un sērīgas acis, kuras līdzīgas suņa labsirdīgām, pazemīgām acīm, un tad pavēlošas, ciešanu pilnas acis... Un pēkšņi parādās bāls sievietes vaigs melniem matiem, sakniebtām lūpām, un liekas, ka viņai ir tikai acis, kuras uzlūko Kristofu dziļā, mocošā skatienā ... Bet mīļāka par visām ir seja ar skaidrām, pelēkām acīm, kuras viņam uzsmaida, ar liegi pavērtām lūpām, starp kurām mirdz mazi, balti zobi... Ak, cik glāstošs un mīlīgs smaids! Tas silda sirdi ar savu maigumu! Cik labi ir būt mīlētam! Vēl! Uzsmaidi man vēl ilgāk! Nezudi nemūžam! ... Ak, smaidi jau izdzisa! Bet sirdī tie atstājuši neizprotamu līksmi. Nav vairs nekā ļauna, nekā bēdīga, nekā .

Ir tikai kluss sapnis, gaiša mūzika, kas lidinās saules stara kā zirnekļa tīmekļi skaistā vasaras dienā ... Kas bija noticis ar puisēnu? Kas tās par sejām, kuras viņam bija atnesušas skumji saldo nemieru? Nemūžam viņš nebija tās redzējis; un tomēr viņš pazjst tās: viņš atkal tas pazīst. No kurienes tas nāk? No kādiem tumšiem būtības dzelmeņiem? No tā, kas bijis ... vai no tā, kas būs?...

Viss nu ir izdzisis, visas aprises sakusušas ... Vel pēdējo reizi kā miglas plīvurā, kā no lieliem augstumiem viņš redz upi: tā pāršalkusi pār krastiem, applūdinājusi laukus un majestātiski, lēni, gandrīz nekustīgi veļas savā gultnē tālāk. Un tālumi kā tērauda zvīļojums pašā apvāršņa malā raisas,tn-

soša viļņu līnija — jūra. Upe dodas uz jūru. Tā traucas upei pretim. Jūra aicina. Un upe izgaisīs tās klēpī... Mūzika uz-virpuļo gaisā, līgodami šalko daiļi dejas ritmi, visu tie aizrauj savā gavilējošā brāzmā ... Atbrīvotā dvēsele traucas telpai cauri kā gaisa reibinātas bezdelīgas, kuras, spalgi kliegdamas, šaudās debess jumā ... Līksme! Līksme! Un cita nekā vairs pasaulē nav!... Ak bezgalīgā laime! ...

AIZRITĒJA stundas, atnāca vakars, kāpnes ietina nakts. Lietus piles upē meta gredzenus, kurus straumes virpuļi aiznesa dejodami. Lāgiem garām aizpeldēja un izgaisa koka zariņš vai melna miza. Asinskārais zirneklis bija pieēdies un ielīdis tumšākajā kaktā. — Un mazais Kristofs, aizvien vēl čokurā savilcies, tupēja uz palodzes, bālo, notriepto un laimē starojošo sejiņu piespiedis pie loga malas. Viņš bija aizmidzis.

TREŠA DAĻA

E la facia del sol nascere ombrata.

Purg. XXX

Un aizēnoties sāka saules vaigs.

(Itāl.)

VIŅAM BIJA jāpadodas. Tēva sitieni beidzot salauza viņa varonīgi spītīgo pretestību. Ik rītus trīs stundas un ik pēcpusdienas trīs stundas Kristofu sēdināja pie mocību rīka. Pa vaigiem un no deguna viņam bira lielas asaru lāses, īdzīgs un satraukts viņš sēdēja pie klavierēm, un viņa mazo, sarkano, aiz aukstuma bieži \£ien gluži sastingušo rociņu pirksti slīdēja pa baltajiem un melnajiem taustiņiem. Puisēnam ik brīdi draudēja lineāls, kas nošvīkstēja gaisā pēc katras aplami izspēlētas nots, un skolotāja lamu vārdi viņam derdzās vēl vairāk nekā sitieni. Kris-tofam likās, ka viņš ienīst muziķu. Un tomēr viņš spēlēja ar sarūgtinātu dedzību, kuru nevarēja izskaidrot tikai ar bailēm no. Melhiora. Puisēnu bija dziļi ietekmējuši daži vectēva vārdi. Redzēdams sava mazdēla asaras, vecais vīrs dziļā nopietnībā sacīja, ka skaistākās un cēlākās mākslas dēļ, kura cilvēkam dod mierinājumu un slavu, ir vērts arī drusku ciest. Un Kristofu, kas vectēvam bija ļoti pateicīgs, ka tas ar viņu runāja kā ar lielu cilvēku, aizkustināja visslēptākos dvēseles dziļumos šie vārdi, jo tie saskanēja ar Kristofa bērnišķīgo stoicismu un topošo lepnumu.

Taču vairāk par visiem padomiem puisēnu valdzināja atmiņas

par aizraujošiem mūzikas iespaidiem, kas viņu pret paša gribu saistīja un uz visu mūžu savienoja ar šo ienīsto mākslu, pret kuru viņš velti lūkoja cīnīties.

Šajā pilsētā, tāpat kā daudzās Vācijas pilsētās, bija teātris, kur uzveda operas, komiskās operas, operetes, drāmās, komēdijas, vodeviļas — it visu, kas vien bija uzvedams, lai tas būtu kāda stila un žanra būdams. Izrādes notika trīs reizes nedēļā no sešiem līdz deviņiem vakarā. Vecais Žans Mišels nepalaida garām nevienu, un visas viņu interesēja. Reiz viņš līdzi paņēma arī savu mazdēlu. Jau vairākas dienas pirms izrādes viņš bija tam plaši un gari atstāstījis operas saturu. Kristofs nekā nesaprata, bet atcerējās, ka tur notiks visādas briesmas, un, nepacietīgi tiekdamies to visu re: dzēt, tomēr izjuta lielas bailes. Viņš zināja, ka izrādē būs neganti pērkona dārdieni, un baiļojās, ka viņu nenosper zibens. Viņš zināja, ka tur norisināsies nikna kauja, un nebija drošs, ka viņu nenogalina. Pēdējo vakaru pirms izrādes viņš gultā trīcēja patiesās bailēs, un izrādes dienā gandrīz vēlējās, lai vectēvu kas aizkavētu mājās. Bet, kad jau tuvojās gaidītā stunda un vectēvs tiešām nenāca, Kristofs izmisumā ik mirkli lūkojās logā. Beidzot vectēvs atnāca, un viņi abi aizgāja. Kristofam sirds krūtīs lēkāja, mēle bija izkaltusi, viņš nevarēja izrunāt ne vārda.

Viņi nonāca pie noslēpumainā nama, par kuru mājās tik bieži bija runāts. Pie durvīm viņi satika Žana Mišela paziņu, un mazais Kristofs, bīdamies, ka vectēvs nepazūd, visiem spēkiem turēja sažņaugtu viņa roku un nesaprata, kā šajā brīdī ļaudis varēja tik mierīgi sarunāties un vēl smieties.

Vectēvs devās uz savu ierasto vietu pirmajā rindā, pie paša orķestra, un atsēdās. Pārliecies pār barjeru, viņš uzsāka ar kontrabasistu nebeidzamu sarunu. Te Žans Mišels jutās kā savās mājās. Te, kur tika atzīta viņa muzikālā autoritāte, viņu uzklausīja bijīgi un vērīgi, un viņš šo bijību izlietoja, varēja gandrīz sacīt, ka viņš to izmantoja. Kristofs nekā nedzirdēja. Viņu nomāca pašas izrādes gaidas un teātra telpa, kas viņam likās tik krāšņa un brīnišķīga, viņu mulsināja publikas pieplūdums. Viņš neuzdrošinājās pagriezt galvu, jo likās, ka viisas acis vērstas uz viņu. Viņš drudžaini spieda starp ceļiem cepurīti un lielām, platām acīm vērās burvju aizkarā.

Beidzot atskanēja zvans. Vectēvs nošņaucās un no kabatas izvilka teksta grāmatiņu, ko visu laiku uzmanīgi lasīja, tik uzmanīgi, ka lāgu lāgiem neredzēja, kas notiek uz skatuves. Orķestris sāka spēlēt. Jau pirmie akordi Kristofu nomierināja. Sājā skaņu pasaulē viņš bija kā savās mājās. Un no šī mirkļa viņam viss likās gluži dabiski, lai arī kādas brīnišķī-bas notika uz skatuves.

Aizkars pacēlās, un skatītāji ieraudzīja kartona kokus un tikpat nereālas cilvēciskas būtnes. Mazais Kristofs sēdēja, muti ieplētis, un brīnījās, bet pārsteigts viņš nebija, kaut gan operas darbība norisinājās fantastiskos austrumos, par kuriem viņam nebija ne jausmas. Viss sižets bija aplamību un pārsteigumu savijums, kur nekā nevarēja saprast. Kristofs neapjauta ne sākuma, ne gala. Viss viņam sajuka raibā juceklī, vienu personu viņš sajauca ar otru, raustīja vectēvu aiz piedurknes un izteica nesakarīgus, jocīgus jautājumus, kuri rādīja, ka puisēns nekā nav sapratis. Bet garlaicīgi viņam nebija, nē, viņš bija iededzies kaislīgā ziņkārībā. Uz muļķīgā libreta viņš uzcēla paša izdomātu notikumu pasauli, kurai nebija nekāda sakara ar to, kas norisinājās uz skatuves; skatuves darbība ik brīdi sagāza viņa izdomu celtni, un tā viņam vienmēr bija jāpārveido, bet mazo Kristofu tas netraucēja. No daudzajām personām, kas pa skatuvi skraidīja un dažādās balsīs kliedza, dažas viņš iemīļoja un trīcēdams dzīvoja līdzi tiem varoņiem, kuriem bija veltījis savas simpātijās. Visvairāk Kristofu mulsināja skaista dāma pusmūža gados, kurai bija starojoši gaiši un gari mati, milzīgi lielas acis un kailas kājas. Uzveduma ērmīgā neticamība puisēnu netraucēja. Bērna asās acis nemanīja ne lielo, resno artistu grotesko komismu, ne dīvainos dažādu augumu koristus, kas bija izkārtoti divās rindās, ne viņu nedabiskās kustības, ne aiz kliegšanas pietvīkušās sejas, ne pinkainās parūkas, ne tenoru augstos papēžus, ne savas iemīļotās primadonnas daudziem dažādu krāsu grima zīmuļiem gluži kā iztetovēto seju. Viņš jutās kā mīļākais, kam viņa kaislība liedz saskatīt iemīļoto tās patiesajā izskatā. Brīnišķīgais iedomu spēks, kas slēpts bērna smadzenēs, visus nepatīkamos iespaidus atvairīja un izveidoja pēc savas patikas.

Šos brīnumus veica mūzika. Visas lietas tā iegremdēja it kā miglā, kurā viss likās skaists, cēls un vilinošs. Dvēselē tā viesa nevairāmu mīlas dziņu un no visām pusēm raidīja

mīlas rēgus, lai aizpildītu tukšumu, ko pati bija radījusi. Mazais Kristofs saviļņojumā trīsēja. Daži izrunātie vārdi, daži žesti un muzikālās frāzes viņu mulsināja, viņš neiedrošinājās vairs pacelt acis, nezināja, vai tas ir labi vai ļauni, un drīz pietvīka, drīz bālēja.

Brīžam uz pieres viņam izspiedās sviedru lāses, un viņš bažījās, vai klātesošie ļaudis nepamana viņa apmulsumu. Kad pienāca neatvairāmās katastrofas, kuras operu ceturtajā cēlienā satriec mīlētājus, lai tenoram un primadonnai dotu iespēju pacelties savu augsto toņu brīnišķībās, mazais Kristofs juta, ka viņam aizraujas elpa. Rīkle viņam sažņaudzās un sāpēja, it kā viņš būtu saaukstējies. Puisēns apņēma ar rokām kaklu, viņš nevarēja norīt siekalas, asaras viņu smacēja. Laime, ka vectēvs bija gandrīz tikpat uztraukts. Teātra izrādi viņš baudīja bērnišķīgā vientiesībā. Dramatiskās situācijās Žans Mišeis vienaldzīgā izskatā ieklepojās, lai slēptu savu satraukumu, bet Kristofs to manīja, un viņam bija liels prieks. Bija ļoti karsti, Kristofu māca gurdums, un viņš vairs nevarēja nosēdēt. Taču galvā viņam neatlaidīgi kvēloja doma: «Vai tikai drīz jau nebūs beigas! Kaut ilgāk!»

Te pēkšņi viss beidzās, un Kristofs nesaprata, kādēļ. Aizkars nolaidās, visi pacēlās no savām vietām, burvju vara bija lauzta.

Nakts tumsā viņi abi gāja mājās, divi bērni: vecais un mazais. Cik skaista nakts! Cik rāma mēnesnīca! Abi klusēja un atmiņā vēlreiz visu pārdzīvoja. Beidzot vectēvs jautāja:

— Vai tev patika?

Kristofs nevarēja atbildēt. Viņš aizvien vēl bija burvības varā un negribēja no tās atraisīties; ar lielām pūlēm viņš beidzot klusi izdvesa ar dziļu nopūtu:

— Ak jā!

Vectēvs pasmaidīja. Brīdi klusējis, viņš atkal teica:

— Vai nu tu redzi, cik skaists ir muzikanta amats? Vai var būt kas lieliskāks par šādām brīnišķīgām izrādēm? Un muzikants ir to radītājs! Viņš ir kā dievs zemes virsū.

Mazais Kristofs klausījās un brīnījās. Kā tā? Vai tad to būtu radījis cilvēks? To viņš nebija domājis. Viņam likās, ka tas viss radies pats no sevis, tāpat kā visas dabas parādības ... Bet to radījis cilvēks, mūziķis, un arī viņš reiz tāds būs! Ak, kaut vienu dienu viņš tiešām varējis tāds būt, tikai

vienu vienīgu dienu! Bet pēc tam ... Pēc tam vienalga! Kaut vai jāmirst! Un viņš jautāja:

— Vectētiņ, kas visu to sarakstījis?

Vectēvs zēnam stāstīja par Franci Mariu Hasleru, jaunu vācu komponistu, kas dzīvoja Berlīnē un ko viņš agrāk pazinis. Kristofs vērīgi klausījās. Te pēkšņi viņš jautaja:

— Un tu, vectētiņ?

Vectēvs satrūkās.

— Ko tad? — viņš atjautāja.

— Vai tu arī tādas lietas esi sarakstījis?

— Protams, — vecais Žans Mišels atrūca īdzīgā balsī.

Viņš klusēja un, dažus soļus pagājis, dziļi nopūtās. Tā

bija viņa slepenā dvēseles rēta. Viņš mūžam bija sapņojis par operas komponēšanu, bet iedvesma viņu vienmēr bija pievīlusi. Gan savā portfelī viņš glabāja vienu vai divus cēlienus, ko pats bija komponējis, bet viņš neticēja_ savu darbu mākslinieciskai vērtībai un nekad neiedrošinājās tos nodot citu spriedumam.

Viņi vairs nerunāja ne vārda līdz pašām mājām, un visu nakti abiem nenāca miegs. Vectēvu mocīja viņa lielās bēdas un, sevi mierinādams, viņš lasīja bībeli. Kristofs gulta vēlreiz pārdzīvoja visus vakara notikumus; viņš atcerējās pat mazākos sīkumus, atkal redzēja dāmu ar basām kājām. Un, miegā grimdams, viņš skaidri dzirdēja orķestri, kādu muzikālu frāzi. Viņš pietrūkās sēdus, mūzikas skaņās apreibis, viņš domāja: «Reiz es pats, es pats tādu muziķu sarakstīšu! Ak, vai es to varēšu?»

No šī mirkļa Kristofam bija tikai viena vēlēšanās: atkal būt teātrī. Ar kvēlu dedzību viņš mācījās spēlēt klavieres, kad viņu apsolīja vest uz teātri. Cita nekā puisēns vairs nedomāja: trīs dienas nedēļā viņš sapņoja par redzēto izrādi un četras dienas domāja par gaidāmo. Viņš baidījās saslimt un bailēs juta reizē trīs vai četru slimību pazīmes. Un, kad pienāca gaidītā diena, viņš pusdienas neēda, trauksmaini tvīka kā dvēsele šķīstīšanas ugunīs, piecdesmit reižu lūkojās pulkstenī un domāja, ka šis vakars nekad nepienāks; beidzot viņš vairs neizturēja un, bīdamies, ka teātrī nebūs vairs vietu, izgāja no mājām stundu pirms kases atvēršanas. Pirmais iegājis tukšajā teātrī, viņš atkal juta jaunu nemieru. Vectēvs viņam bija stāstījis, ka vairāki lāgi, kad publika nebija sanā-

kusi vajadzīgā skaitā, aktieri visiem atmaksājuši biļešu naudu un nespēlējuši. Kristofs nemierīgi lūkojās katrā ienācējā, Skaitīja tos un domāja: «Divdesmit trīs, divdesmit četri, divdesmit pieci... Ak, cik maz ... Nekad nesanāks, cik vajadzīgs!» Bet, ieraudzījis pirmajā rindā vai ložā kādu pilsētā pazīstalmu cilvēku, puisēns juta atvieglojumu un nodomāja: «To taču viņi ārā nedzīs. Tam jau nu viņi droši vien spēlēs.» Tomēr gluži pārliecināts viņš nebija un droši sāka justies tikai tad, kad muziķi sasēdās savās vietās. Un tomēr līdz pēdējam brīdim viņš baidījās, ka, aizkaru paceļot, izziņos citu izrādi, kā jau kādu vakaru bija noticis. Ar savām mazajām lūša acīm viņš raudzījās uz kontrabasista pulti, gribēdams saskatīt, vai uz nošu burtnīcas vāka atzīmētais virsraksts ir gaidītās operas nosaukums. Un, kaut gan skaidri bija to izlasījis, pēc brītiņa viņš atkal ielūkojās vākā, lai pārliecinātos, ka nav maldījies... Diriģents vēl nebija redzams. Viņš droši vien saslimis. Aizkara viņā pusē uz skatuves kustējās ļaudis, skanēja balsis un steidzīgi soļi. Tur droši vien būs notikusi kāda nelaime, neparedzēta kļūme! ... Bet atkal iestājās klusums. Diriģents jau stāvēja savā vietā. Viss likās kārtībā... Kāpēc viņi nesāk? Kas tur varēja būt? — Kristofs kvēloja nepacietībā. — Beidzot pacēlās diriģenta zizlis. Sirds puisēnam trīsēja. Orķestris sāka priekšspēli, un nu dažas stundas Kristofs līgoja laimes līksmē, ko apēnoja tikai domas, ka tā drīz beigsies.

PĒC KĀDA laika Kristofa domas vēl vairāk satrauca jauns muzikāls notikums. Pilsētā gaidīja ierodamies Franci Mariu Hasleru, pirmās operas komponistu, kura Kristofu bija tik dziļi aizgrābusi. Paredzēja, ka Haslers diriģēs savu kompozīciju koncertu. Visa pilsēta bija saviļņota. Par jaunā komponista slavu Vācijā dedzīgi ķildojās, un jau divas nedēļas pirms viņa ierašanās pilsētiņā runāja tikai par viņu. Kad viņš atbrauca, visi bija kā samulsuši. Melhiora un vecā Žana Mišela draugi ik brīdi iegriezās ar jaunām ziņām par lielo mākslinieku; tie stāstīja pārspīlētas baumas par viņa kaprīzēm un ekscentriskām savādībām. Mazais Kristofs kaislīgi klausījās. Domas, ka lielais vīrs atbraucis šajā pilsētā, ka tas elpo to pašu gaisu, ko viņš, staigā pa tām pašām ietvēm,

ielīksmoja Kristofu mēmā ekstāzē. Puisēns dzīvoja tikai cerībās un ilgās redzēt viņu.

Haslers apmetās pilī, jo lielher-cogs bija viņam piedāvājis savu viesmīlību. Komponists devās tikai uz teātri vadīt orķestra mēģinājumus, un tur Kristofam neļāva ieiet. Kā daždien izlutināts cilvēks, Haslers kājām negāja, tikai braukāja hercoga karietē, Kristofam bija ļoti maz izredžu novērot dievināto komponistu. Tikai reizi puisēnam laimējās ieraudzīt viņa kažoku garāmbraucošā karietē, lai gan daudzas stundas bija stāvējis un gaidījis viņu uz ielas un ar kājām un rokām, pa labi un pa kreisi, uz priekšu un atpakaļ bija dunkājis ielas slaistus, lai iekarotu sev vietu pirmajā rindā. Kristofs smēlās mierinājumu, augām dienām glūnēdams uz pils logiem, aiz kuriem, kā viņam bija teikts, dzīvojot lielais meistars. Bet viņš redzēja lielāko tiesu tikai logu slēģus, jo Haslers cēlās ļoti vēlu un logi gandrīz līdz pusdienai bija aizvērti. Tāpēc zinātāji un apstākļu pazinēji apgalvoja, ka Haslers neciešot dienas gaismu un dzīvojot tikai nakts tumsā.

Kristofam beidzot bija lemts savu varoni ieraudzīt. Tas notika koncerta dienā. Sanākusi bija visa pilsēta. Lielhercogs un galma ļaudis sēdēja hercoga ložā, ko greznoja divu apaļu, resnu ķerubu turēts kronis. Visa teātra telpa bija ļoti svinīga. Skatuve bija izpušķota ozolu zariem un zaļām lauru lapām. Visi ievērojamākie muziķi

apzinājās par lielu godu šovakar spēlēt orķestrī. Melhiors sēdēja pie savas pults, Žans Mišels diriģēja korus.

Hasleram parādoties, no visām pusēm atskanēja aplausi. Dāmas piecēlās, lai labāk varētu viesi saskatīt. Kristofs viņu vai aprija ar acīm. Hasleram bija jauna, smalka, bet jau mazliet pietūkusi un gurdena seja. Deniņi bija kaili; kailo galvvidu apņēma gaišu matu cirtas. Viņa zilo acu skatiens bija nenoteikts un izklaidīgs. Mazo, gaišo ūsu ēnā viņa izteiksmīgās, tūkstoš nemanāmu kustību raustītās lūpas reti bija mierā. Augums viņam bija slaids, bet stāja neveikla, turklāt nevis aiz neērtības sajūtas, bet aiz noguruma vai apnikuma. Viņš diriģēja ar kaprīzu, graciozu vieglumu, ar visu savu lokano, atbrīvoto ķermeni, kas šūpojās drīz maigās, drīz asās un skarbās kustībās, tāpat kā viņa mūzika. Bija redzams, ka viņš ir neticami nervozs, un viņa mūzika visā pilnībā atspoguļoja pašu komponistu. Viņa trauksmainā, varenā dzīvība aizrāva un iededzināja miegaino orķestri. Kristofs elpoja smagi. Viņš baidījās vērst uz sevi publikas skatienus, bet mierīgi savā vietā nosēdēt nespēja. Viņš kustējās un svaidījās, cēlās un sēdās, un mūzika satrauca viņa dvēseli tik drudžainā, kaistošā nemierā, ka viņam bija jāgroza galva, jāmētā kājas un rokas; viņa kustības pukoja un kaitināja blakus sēdētājus, kuri cik vien varēdami vairījās no viņa. Arī visa publika bija aizgrābta, gan daudz vairāk no meistara panākumiem nekā no pašas mūzikas. Beidzot sacēlās aplausu un gaviļu vētra, kurā, pēc vācu paraduma, jaucās orķestra trompetu triumfa sveiciens uzvarētājam. Kristofs trīcēja lepnumā, it kā visi šie pagodinājumi būtu parādīti viņam. Haslera sejā redzēdams bērnišķīgas ielīksmes starojumu, Kristofs priecājās viņam līdzi. Dāmas meta puķes, kungi vēdināja nēzdodziņus, un visa publika traucās uz skatuves pusi. Ikviens gribēja meistaram spiest roku. Kristofs redzēja, ka viena sajūsmināta pielūdzēja Haslera roku pielika pie lūpām un otra nolaupīja viņa nēzdodziņu, ko viņš bija pametis pults kaktā. Pats skaidri neapzinādamies, kādēļ, arī Kristofs traucās citiem līdzi; ja šajā brīdī viņš būtu nonācis Haslera tuvumā, tad droši vien būtu bailēs aizbēdzis. Un tomēr viņš centās izlauzties ļaužu baram cauri, kā auns ar galvu grūstīdams ļaudis, kuri viņu šķīra no Haslera. — Bet viņš bija pārāk mazs un nevarīgs. Viņš netika uz priekšu.

Kristofs neizsakāmi priecājās, kad pēc koncerta viņam pakaļ atnāca vectēvs: muziķi bija nodomājuši nospēlēt serenādi. Bija nakts, gājiena dalībnieki rokā nesa aizdedzinātas lāpas. Piedalījās visi orķestra muziķi, un sarunas risinājās tikai par brīnišķīgo muziķu, ko viņi nupat bija dzirdējuši. Pie pils nonākuši, viņi klusu nostājās pie mākslinieka logiem. Visi izturējās ļoti noslēpumaini, lai gan ikviens, tāpat kā Haslers pats, skaidri zināja, kam jānotiek. Jaukajā nakts klusumā atskanēja dažas pazīstamākās Masiera melodijas. Kopā ar hercogu pie loga parādījās komponists, un ļaudis viņu sveica gaviļu saucieniem. Abi atņēma sveicienus. No pils iznāca sulainis un lielhercoga vārdā lūdza muziķus pilī. Viņi gāja caur greznām zālēm, kuru sienas bija izkrāsotas ar freskām; tanīs bija attēloti kaili karavīri ar bruņu cepurēm galvā. Miesa viņiem bija iesarkana, un viņi draudīgi žestikulēja. Debess jumu aizsedza biezi mākoņi. Visapkārt stāvēja marmora sievietes un vīrieši, kuriem gurni bija apjozti ar skārda apsegiem. Kājas grima tik mīkstos paklājos, ka soļi nebija dzirdami. Beidzot viņi iegāja zālē, kurā bija gaiši kā dienā un laistījās galdi ar dzērieniem un kārdinošiem ēdieniem.

Tur atradās arī lielhercogs, taču Kristofs viņu neredzēja: puisēna acis bija vērstas tikai uz Hasleru. Haslers piegāja pie mūziķiem un visiem pateicās. Viņš meklēja vārdus, sapinās teikumos un beidzot izkūlās ar jocīgu atjautību, par kuru visiem nāca smiekli. Pēc tam viesus aicināja pie galda. Haslers sapulcināja ap sevi četrus piecus muziķus. Sevišķu vērību viņš veltīja vectēvam un teica tam glaimīgus vārdus, atcerēdamies, ka Žans Mišels bijis viens no pirmajiem, kas spēlējis viņa darbus. Haslers piebilda, ka bieži dzirdējis no-sava drauga atzinīgus vārdus par Krafta kunga nopelniem; šis draugs bijis vectēva skolnieks. Žana Mišela pateicības vārdiem nebija gala. Uz meistara laipnībām vectēvs atbildēja ar tik pārspīlētiem slavinājumiem, ka Kristofam bija kauns, lai gan viņš pats Hasleru apbrīnoja. Bet Hasleram šie slavinājumi likās patīkami un dabiski. Beidzot vectēvs, aizrāvies pļāpībā, paņēma Kristofu aiz rokas un veda iepazīstināt ar Hasleru. Haslers uzsmaidīja Kristofam un nevērīgi noglāstīja viņam galvu. Dzirdēdams, ka mazajam Kristofam ļoti patīkot viņa mūzika un ka puisēns, ilgodamies to dzirdēt, vairākas naktis negulējis, Haslers paņēma Kristofu klēpī un draudzīgi ar viņu sarunājās. Laimē tvīkdams un

aiz uztraukuma kļuvis gluži mēms, Kristofs neuzdrošinājās paskatīties uz Hasleru. Tad Haslers saņēma viņa zodu un lika viņam pacelt deguntiņu. Kristofs sadūšojās: Hasleram acīs staroja labsirdība un smaidoša laipnība; arī Kristofs pasmaidīja. Viņš jutās tik laimīgs sava mīļā, lielā meistara klēpī, ka nevarēja valdīt asaras. Šī bērna mīlestība Hasleru aizkustināja, viņš iesila vēl lielākā sirsnībā, noskūpstīja mazo Kristofu un sarunājās ar to maigi kā māte. Bet puisēnam ausīs Haslers čukstēja arī jautrus un jocīgus vārdus un viņu kutināja, lai viņš sāktu smieties, un Kristofs raudāja un smējās. Drīz viņš jau bija iedraudzējies un mīļu prātu atbildēja uz Haslera jautājumiem. Te pēkšņi puisēns sāka čukstēt tam ausīs paļāvīgus vārdus par saviem nodomiem, it kā Haslers un viņš jau būtu veci draugi; Kristofs pastāstīja, ka gribot kļūt tikpat liels mūziķis kā Haslers, rakstīt tikpat skaistu muziķu un celties tikpat lielā slavā. Un mūžam biklais, kautrīgais zēns runāja tik ielīksmots un priecīgs, ka pats neapzinājās, ko saka. Haslers par viņa pļāpību smējās. Viņš sacīja:

— Kad tu būsi liels un kļuvis labs muzikants, tu Berlīne nāksi pie m,anis ciemā. Tur mēs sāksim lielas lietas.

Kristofs sajūsmā klusēja. Haslers viņu ķircināja:

— Vai tu negribi?

Kristofs protestēdams vairaki lāgi enerģiski pakratīja galvu. Kā tad viņš var negribēt?

— Tātad norunāts?

Kristofs atkal pamāja ar galvu.

— Būtu mani jel noskūpstījis!

Kristofs apvija rokas Hasleram ap kaklu un sažņaudza to ar visu spēku.

— Tu jau, mazais velnen, man apslapini visu seju! Laid nu vaļā! Un noslauki degunu!

Haslers smējās, pats paņēma nēzdodziņu un apkaunotajam, laimes apmātajam bērnam noslaucīja degunu. Viņš nolika puisēnu zemē, saņēma aiz rokas, pieveda pie galda un, pilnas kabatas Kristofam piebāzis ar saldumiem, ļava tam iet, vēl piebilzdams:

— Uz redzēšanos! Neaizmirsti, ko tu man solīji.

Kristofs līgoja laimē. Pasauli viņš vairs neatskārta.

Mīlā mulsdams, viņš visu vakaru vēroja katru Haslera vaibstu un kustību. Kādi meistara vārdi pārsteidza Kristofu. Has-

Iers pacēla glāzi: viņš ierunājās, un seja viņam pēkšņi pārvērtās asā grimasē. Viņš teica:

— Tik gaiša prieka mirkļos mums nebūs aizmirst savus ienaidniekus. Savus ienaidniekus mums nebūs aizmirst nekad. Viņiem mums nav jāpateicas, ja dzīves cīņā neesam salauzti. Mums jāpateicas tikai saviem spēkiem, kuriem jāsalauž mūsuw ienaidnieki. Tādēļ paceļu savu glāzi, pieminot tos... uz kuru veselību mēs nedzersim ne lāsi!

Visi aplaudēja un smējās par īpatnējo tostu. Haslers smējās citiem līdzi, un sejā viņam atkal smaidīja jautrība. Bet Kristofs jutās kā apvainots. Gan sava varoņa rīcību puisēns neiedrošinājās kritizēt, viņu tomēr skumdināja, ka šajā vakarā, kad visām domām un sejām bija gaiši jāstaro, viņa dievinātais meistars pieminēja kaut ko tik ļaunu. Bet nepatīkamais iespaids ātri izgaisa, to aizdzina prieka skurbums un šampanieša malks, ko Kristofs izdzēra no vectēva glāzes.

Mājās ejot, vectēvs visu ceļu skaļi sarunājās pats ar sevi: Masiera glaimi bija viņu pilnīgi sajūsminājuši. Viņš zvērēja, ka Haslers esot ģēnijs, kāds piedzimst tikai reizi pa simt gadiem. Kristofs klusēja un savu mīlestības reibumu ieslēpa dziļi sirdī: meistars viņu bija skūpstījis, meistars viņu bija klēpī turējis! Cik viņš bija labs! Cik liels!

«Ak! Es gribētu mirt, mirt par viņu!» Kristofs domāja, gulēdams savā gultiņā un kaislīgi apskaudams spilvenu-

SPOŽAIS meteors, kurš kādu vakaru bija atstarojis mazās pilsētiņas debesīs, atstāja paliekošu ietekmi Kristofa dvēselē. Visu bērnību Haslers bija viņa dzīvais ideāls, kurā lūkojās viņa acis. Sekodams Haslera piemēram, sešus gadus vecais vīrs nolēma arī rakstīt muziķu. īstenībā viņš jau sen, pats to neapjauzdams, bija komponists; viņš komponēja, nezinādams, ka dara to.

Muzikālai dvēselei viss ir mūzika. Viss, kas lido, kustas,

traucas: saulainās vasaras dienas, vējainās un brāzmīgās naktis, plūstošā gaisma un zvaigžņu margošana, vētras, putnu dziesmas, kukaiņu dūkšana, koku šalkoņa, mīlas vai neieredzētas balsis, tēva nama mājīgie trokšņi, čīkstošās durvis, asinis, kas nakšu klusumā šalko dzīslās, — visa būtība ir mūzika: tā tikai jāsadzird. Un visa šī būtības mūzika atbalsojās Kristofa dvēselē. Viss, ko viņš redzēja, viss, ko viņš juta, viņa dvēselē skanēja kā mūzika. Viņš bija kā dūcošs bišu spiets. Bet neviens to nepamanīja. Un viņš pats par visiem mazāk.

Kā daždien bērns, viņš savā nodabā mūžam ko dudināja. Katru stundu, katru brīdi, lai viņš darīja ko darīdams — vai viņš staigāja pa ielu un lēkāja uz vienas kājas, vai vectēva namiņā gulēja uz grīdas, galvu rokās atspiedis un lūkodamies kādas grāmatas zīmējumos, vai arī virtuves tumšākā kaktā sēdēja savā mazajā krēsliņā un, nekā nedomādams, sapņoja tumstošās nakts mijkrēslī, — mūžam bija dzirdams viņa sīkās balstiņas dudinājums, saspiesto lūpu un piepūsto vaigu pūtieni. Tā viņš nepiekusdams pūta un dudināja ilgas stundas. Māte to neievēroja; te pēkšņi viņa tam nepacietīgi uzkliedza.

Kad šī sapņainā apmātība Kristofam apnika, viņam uznāca dziņa kustēties un trokšņot. Tad viņš sacerēja pats savas dziesmas un dziedāja tās pilnā kaklā. Un tādas viņš bija sacerējis visiem dzīves gadījumiem. Vienu viņš dziedāja rītos, kad bļodā plunčājās kā mazs pīlēns, otru, kad bija jāsēžas uz ienīsto klavieru taburetes, — bet visjautrāko, kad nejauko instrumentu varēja atstāt, un tā bija par visām možākā. — Kad māte galdā cēla zupu, viņš vēstīja to ar bazūnēm. No ēdamistabas svinīgi iedams uz guļamistabu, viņš pūta uzvaras maršu. Dažreiz viņš šādos brīžos abu mazo brāļu pavadībā sarīkoja lielisku gājienu: visi trīs viņi aiz-drasēja nopietnām un svinīgām sejām, un katram bija pašam savs maršs. Bet visskaistāko Kristofs ar pilnām tiesībām paturēja pats sev. Katrs dziedājums bija domāts noteiktam gadījumam, un Kristofam nekad nebūtu nācis prātā šo kārtību grozīt. Ikviens cits būtu varējis maldīties, bet Kristofs pats skaidri izšķīra katru niansi.

Kādu dienu pie vectēva, galvu atmetis un krūtis izgāzis, viņš iedrāzās istabā, joņoja ap galdu kā apsēsts un skaļā balsī dziedāja savas kompozīcijas. Vectēvs taisni tobrīd dzina

bārdu; viņš atņēma roku no ieziepētās sejas, pievērsās Kris-tofam un jautāja:

— Ko tu, puisi, tur dziedi?

Kristofs atteica, ka pats nezinot.

— Tad sāc vēlreiz no gala, — sacīja Žans Mišels.

Kristofs lūkoja sākt, bet velti: dziesma nenāca vairs

prātā. Glaimots par vectēva vērību, Kristofs gribēja, lai tas apbrīno viņa skaisto balsi, un pats pčc saviem likumiem sāka dziedāt lielu operas āriju; taču vectēvs nebrīnījās. Žans Mišels klusēja un nelikās par Kristofu zinis. Tomēr savas istabas durvis vectēvs pameta pa pusei vaļā, un mazais Kristofs blakus istabā ļāvās saviem priekiem.

Pēc dažām dienām Kristofs izkārtoja krēslus apaļā lokā un vidū izrādīja muzikālu komēdiju, ko bija sakombinējis no teātra atmiņu epizodēm. Dziļā nopietnībā, zemu locīdamies aiz galda piekārtās Bēthovena ģīmetnes priekšā, viņš menueta melodijas taktī atdarināja uz skatuves redzētus soļus un reveransus. Pirueti izdejodams, viņš pavērtajās durvīs pēkšņi ieraudzīja vectēva seju, kurš viņu ziņkārīgi uzlūkoja. Kristofam likās, ka vectēvs viņu izsmej: viņš ļoti nokaunējās, tūdaļ aprāvās, pieskrēja pie loga un seju piespieda pie rūts, it kā iegrimis kādas interesantas parādības vērošanā. Bet vectēvs neteica nekā: viņš piegāja pie Kristofa un to noskūpstīja. Kristofs redzēja, ka vectēvs ir iepriecināts, un viņa mazā patmīlība to lika vērā. Puisēns bija gudrs un saprata, ka viņa māksla vectēvam patikusi, tikai viņš skaidri nezināja, vai vectēvs apbrīno viņa dramatiķa, mūziķa, dziedātāja vai dejotāja talantu. Kristofam likās, ka pēdējo, jo viņš pats visvairāk ticēja šim savam talantam.

Pēc nedēļas, kad puisēns jau visu bija aizmirsis, vectēvs ar noslēpumainu seju teicās viņam ko parādīt. Žans Mišels atvēra savu rakstāmpulti, izņēma nošu burtnīcu, nolika to uz klavierēm un lika Kristofam spēlēt. Kristofs bija ļoti ziņkārīgs un cik vien varēdams centās notis salasīt. Notis bija rakstītas ar vectēva smago roku; bija redzams, ka viņš centies visiem spēkiem. Tituli bija izrotāti ar ornamentiem, izvītiem zīmējumiem. Brīdi klusējis, vectēvs, Kristofam blakus sēdēdams un nošu lapas šķirdams, jautāja, vai viņš zinot, kas šo muziķu sacerējis. Kristofs, spēlē iededzies, tiešām nezināja, kas tā par muziķu, un atbildēja, ka nezinot.

— Ieklausies vērīgi! Vai nepazīsti?

Jā, viņš tiešam šķita to jau dzirdējis, bet nezināja, kur tas bijis ...

Vectēvs smējās:

— Atceries vien!

Kristofs papurināja galvu:

— Es tiešām nezinu un neatceros.

īstenībā viņam kaut kas iešāvās prātā, viņam likās, ka šīs melodijas... Bet nē! Viņš neuzdrošinājās... Viņš negribēja tās atkal pazīt...

— Vectētiņ, es nezinu.

Un puisēns nosarka.

— Bet vai tu, muļķa puisi, nemani, ka tā ir tava paša mūzika?

Kristofs to jau zināja, bet, kad vectēvs to pateica, sirds puisēnam savādi notrīsēja.

— Ak vectētiņ! ...

Priekā starodams, vectēvs sāka viņam izskaidrot:

— Redzi: «Ārija». To tu dziedāji otrdien, pa grīdu vārtīdamies. «Maršs». To es tev viņnedēļ lūdzu atkārtot, bet tu nevarēji un nevarēji atcerēties. «Menuets». To tu dejoji pie mana krēsla ... Raugies šurp!

Uz vāka ar brīnišķīgiem gotu burtiem bija uzrakstīts:

«ŽANS KRISTOFS KRAFTS.

«BĒRNU DIENU PRIEKI».

ĀRIJA, MENUETS, VALSIS UN MARSS. OP. 1.»

Kristofs bija milzīgi pārsteigts. Viņš redzēja savu vārdu, skaisto virsrakstu, biezo burtnīcu. Tas bija viņa darbs!... Priekā mulsdams, viņš izdvesa:

— Ak vectētiņ, vectētiņ!...

Vectēvs viņu pievilka sev klāt. Kristofs nometās ceļos un galvu pieglauda vectēvam pie krūtīm. Puisēns aiz laimes pietvīka. Vectēvs, gandrīz vēl laimīgāks par viņu, lūkoja runāt vienaldzīgā balsī, bīdamies no aizkustinājuma, un sacīja:

— Protams, pavadījumu sacerēju es un harmonizēju to pēc melodijas rakstura. Un ... — viņš ieklepojās, — jo ... un menuetā es iepinu mazu trio, jo ... jo tā ir pieņemts... un ... man liekas, būs izdevies tīri jauki.

Viņš nospēlēja trio. Kristofs bija lepns, ka darbojas kopā ar vectēvu.

— Bet, vectētiņ, tad taču jāraksta ari tavs vārds.

— Nav jau vērts. Nav vajadzīgs, ka arī citi to zina. Tikai... — te viņa balss sāka trīsēt, — ... tikai vēlāk, kad inanis vairs nebūs, tas tev paliks par atmiņu no tava vectētiņa, vai ne? Tu taču viņu neaizmirsīsi?

Nabaga sirmgalvis nepateica visu: viņš nebija varējis atturēties no nevainīgā prieka iepīt vienu no savām nelaimīgajām melodijām mazdēla kompozīcijā, kurai bija jāpārdzīvo viņa mūžs. Taču vecā Žana Mišela dziņa līgot līdzi šajā iecerētajā slavā bija pazemīga un aizkustinoša; viņš bija ar mieru palikt nezināms, lai kaut sīku savu domu daļiņu varētu atstāt nākamajām audzēm, lai zemes dzīve viņam nebūtu jāatstāj bez miņas. Kristofs aizgrābtībā skūpstīja viņa_ seju. Un vectēvs, iesildams aizvien maigākās jūtās, noskūpstīja viņam matus.

— Tu taču mani neaizmirsīsi? Un vēlāk, kad būsi labs muzikants, izcils mākslinieks, kas savu dzimtu, savu mākslu un tēviju ceļ godā, kad būsi liels un slavens, vai tu atcerēsies, ka pirmais, kas tavu talantu nojauta un paredzēja tavu slavu, bija tavs vectēvs?

Pats ieklausīdamies savos vārdos, Žans Mišels raudaja aizkustinājuma asaras. Viņam nepatika, ka citi redz šo vājību. Viņš sāka klepot, saīga un, nošu manuskriptu rūpīgi spiezdams pie krūtīm, aizsūtīja mazdēlu mājās.

PRIEKĀ reibdams, Kristofs pārnāca mājās. Ielas akmeņi dejoja zem viņa kājām. Tēva un mātes nelaipnība viņu mazliet atžilbināja. Kad viņš lepni un pašticīgi stāstīja par savu muzikālo varoņdarbu, vecāki uzkliedza viņam. Māte tikai pazobojās, bet Melhiors teica, ka vecais esot prātā jucis un lai viņš labāk domājot par savu veselību nekā sagrozot puikam galvu. Un Kristofs lai esot tik laipns un šādām aplamībām neticot. Lai viņš drīzāk sēžoties pie klavierēm un četras stundas mācoties savus pirkstu vingrinājumus. Vispirms esot jāiemācās tīri un pareizi spēlēt: komponista slava nekur neaizbēgšot, ja cits nekas no viņa neiznākšot.

Melhiors ar savām prātīgajām pamācībām nedomāja bērnu pasargāt no pāragras godkārības bīstamām pārmērībām. Gluži otrādi: drīz vien viņš pierādīja gluži pretējo. Melhioram nekādu domu nebija, viņš nekad nebija jutis dziņu

tās mūzikā izteikt un tāpēc aplamā virtuoza iedomībā komponēšanu atzina par otrās šķiras mākslu, jo tikai virtuozs artists ceļot tās vērtību. Sajūsma par lieliem komponistiem, kāds bija Haslers, aizrāva arī Melhioru; pret šādiem trium-fiem, tāpat kā pret visiem panākumiem, viņš juta dziju cieņu, kurā jaucās slepena skaudība, jo viņam likās, ka visi šie sajūsmas apliecinājumi nolaupīti viņam. Bet no piedzīvojumiem viņš zināja, ka lielu virtuozu panākumi ir tikpat spoži un skaļi, turklāt vēl glaimojošāki un ienesīgāki. Melhiors izlikās, ka pret lieliem mūzikas ģēnijiem izjūt dziļu bijību, bet viņam patika par tiem stāstīt smieklīgas anekdotes, kuras viņu garu un tikumību iztēloja nožēlojamās un bēdīgās krāsās. Māksliniecisko augstumu spožumā Melhiors cēla tikai virtuozus, jo, — viņš sacīja, — mēle cilvēkam ir cēlākā miesas da]a, un kas gan būtu domas bez vārdiem? Kas būtu mūzika bez atskaņotājiem?

Lai nu aiz kāda iemesla Melhiors Kristofu rāja, šis rājiens palīdzēja atgūt puisēnam līdzsvaru, ko vectēva slavinājumi tik viegli būtu varējuši zudināt. Tomēr tēva vārdus Kristofs daudz nevēroja. Viņš ļoti labi zināja, ka vectēvs ir daudz gudrāks par tēvu, un, ja arī puisēns nepretodamies sēdās pie klavierēm, tad darīja to nevis aiz paklausības, bet lai netraucēti varētu (auties saviem mīļajiem sapņiem, kamēr pirksti mehāniski slīdēja pa taustiņiem. Nebeidzamajos vingrinājumos viņš dvēselē dzirdēja neatlaidīgu un pašticīgu balsi, kas lepni sauca: «Es esmu komponists! Es esmu liels komponists!»

Tā kā viņš bija komponists, tad no šīs dienas sāka komponēt. Viņš vēl lāgā nemācēja burtus rakstīt, bet visiem spēkiem jau centās izzīmēt notis uz papīra lapām, kuras izPLĒsa no saimniecības izdevumu grāmatas. Taču pūles, ar kāda tn puisēns lūkoja uztvert un uzrakstīt kādas domas, nomāca viņa dvēseli, un galu galā viņam prātā palika vairs tikai viena doma: ka viņš grib ko domāt. Tomēr viņš neatlaidīgi veidoja muzikālas frāzes, un, kā bērnam ar iedzimtu mūziķa talantu, viņam šis tas arī iznāca, kaut arī šīs frāzes neko nenozīmēja. Savus veikumus Kristofs tūdaļ nesa rādīt vectēvam, un tas lēja prieka asaras, — večuks tagad lēti raudāja, — un teica, ka mūzika esot brīnišķīga.

Šie cildinājumi viegli varēja samaitāt Kristofu. Par laimi puisēnu glāba iedzimtais saprāts un tā vīra ietekme, kuram prātā nenāca, ka viņš kādu cilvēku varētu ietekmēt, un kuru visa pasaule atzina par tīrāko skaidrā prāta pretējību. Tas bija Luizes brālis.

Tāpat kā Luize, viņš bija mazs, kalsens un drusku salīcis. Neviens skaidri nezināja, cik viņam gadu; par četrdesmit vairāk nevarēja būt, bet visi to teica vecāku par piecdesmit. Viņam bija maza, krunkaina, iesārta seja ar labsirdīgām, blāvi zilām acīm kā apvītušām neaizmirstulītēm. Kad viņš noņēma cepuri, ko, bīdamies no caurvēja, vienmēr turēja galvā, parādījās viņa kailais, liegi iesārtais, konusveidīgais galvaskauss, par ko Kristofam un viņa mazajiem brāļiem nāca lieli smiekli. Bērniem neapnika viņu ķircināt un zobojoties tincināt, ko viņš nodarījis saviem matiem; Melhiora rupjo joku iedrošināti, viņi pat draudēja tēvocim ar rīksti. Viņš pirmais smējās par māsasdēlu nerātnībām un mazajiem resgaļiem ļāva pilnu vaļu. Viņš bija mazs paunu tirgotājs, kas staigāja no viena ciema uz otru un uz muguras nesa lielu saini, kurā bija viss, ko sirds kāroja, — kaltēti augļi, rakstāmlietas, saldumi, nēzdodziņi, lakatiņi, apavi, konservi, kalendāri, dziesmu grāmatas un dažādas zāles. Tuvinieki vairākkārt lūkoja ierīkot viņam pastāvīgu dzīvi, nopirkt mazu bodīti un iedzīvi. Bet viņš nevarēja un nevarēja pierast: kādu nakti viņš piecēlās, noslēpa istabas atslēgu un aizgāja ar savām paunām. Nedēļām un mēnešiem neviens viņu neredzēja. Te pēkšņi atkal viņš parādījās: kādu vakaru lievenī atskanēja klusa čaukstoņa, durvis pa pusei atvērās, un atspīdēja kailā galva ar labsirdīgajām acīm un biklo smaidu. Vēlīgi paceldams cepuri, viņš teica: «Labs vakars visiem,» — un, rūpīgi noslaucījis kājas, ienāca istabā un ar visiem sasveicinājās, sākdams no vecākā. Tad viņš klusi ielīda savā istabas kaktiņā, kur aizkū-

pinēja pīpi un salīcis pacietīgi gaidīja, kamēr pāriet parasto joku krusa. Abi Krafti, vectēvs un tēvs, pret viņu juta zobgalīgu nicību. Šis salīkušais punduris viņiem likās smieklīgs, un pa laukiem staigājošā paunu tirgotāja zemā kārta apvainoja viņu lepnumu. To Krafti lika viņam sajust, bet viņš šķita nemanām šo nicību un aizvien izturējās pret viņiem ar cieņu, kas abus zobgaļus atbruņoja, sevišķi vectēvu, jo tas bija jūtīgs pret katru godinājumu. Tāpēc viņi aprobežojās tikai ar jokiem, par kuriem Luizei bieži bija jānosarkst. Kā daždien pieradusi bez kurnēšanas paļauties abu Kraftu garīgam pārākumam, viņa nešaubījās, ka vīram un vīratēvam taisnība, tomēr savu brāli Luize maigi mīlēja, un brālis viņu pielūdza mēmā apgarotībā. Viņi bija vienīgie savas dzimtas locekļi, abi pazemīgi, dzīves nomākti likteņa pabērni; klusas līdzcietības, kopīgu un slepenu ciešanu saites viņus vienoja ar skumju maigumu. Robusto, trokšņaino, brutālo Kraftu dzimtā, kuri bija radīti dzīvei un priekiem, šie divi vājie, labsirdīgie cilvēki, kas dzīvoja, tā sakot, ārpus dzīves, it kā pasaules malā, viens otru saprata un žēloja bez vārdiem.

Kristofs ar bērna cietsirdīgo vieglprātību piesavinājās tēva un vectēva nevērību pret mazo paunu tirgotāju. Puisēns smējās par tēvoci kā par kādu jocīgu lietu. Viņš mocīja un kaitināja to ar muļķīgiem jokiem, kurus pazemīgais vīrs pacietīgi panesa. Tomēr Kristofs, pats neapzinādamies, mīlēja tēvoci. Sākumā viņš mīlēja to kā paklausīgu paijiņu, ar ko var darīt visu, kas ienāk prātā. Un arī tāpēc, ka tēvocis vienmēr viņam ko dāvāja: kādu kārumu, bildīti, jocīgu izgudrojumu. Mazā vīra pārnākšana bērniem vienmēr bija prieka diena, jo viņš tos vienmēr ielīksmoja. Lai viņš bija cik nabags būdams, viņš vienmēr katram atnesa kādu balvu un neaizmirsa visā dzimtā nevienam dzimšanas dienu. Viņš ieradās visās svinībās un atnācis izvilka no kabatas kādu jauku, mīļi izraudzītu dāvanu. Viņš visus tā bija pieradinājis, un nevienam prātā nenāca viņam pateikties. Viņa skaistākā alga bija prieks, ko viņa dāvanas deva citiem. Un mazais Kristofs, kam nakti nenāca miegs un pa galvu vandījās dienas notikumu atmiņas, reizēm pārdomāja, ka tēvocis ir mīļš un labs. Sirdī juzdams dziļu pateicību pret nabaga vīru, dienas laikā puisēns savas jūtas slēpa no visiem un cik vien varēdams centās par viņu zoboties. Kristofs bija vēl pārāk mazs, lai pienācīgi novērtētu cilvēka labsirdību: jo bērnu valodā labam un ļaunam

Ir gandrīz vienāda nozīme, un tēvocis Gotfrīds bija šīs vienādības dzīvs pierādījums.

Kādu vakaru, kad Melhiors ēda vakariņas pilsēta un Luize abus mazos bērnus guldīja gultā, Gotfrīds izgāja laukā un dažus soļus no mājas atsēdās upes krastā. Kristofs_ garlaikodamies aizklīda viņam līdzi un kā daždien uzplijas ar savām pārgalvībām kā valšķīgs kucēns, līdz piekusis saka vārtīties zālē pie viņa kājām. Kūvēdamies puisēns viļājās uz vēdera un degunu bāza kuplajā maurā. Atkal atelsies, viņš gudroja jaunas muļķības, ko pateikt. Izgudrojis viņš tās pilnā kaklā izkliedza un tad smējās, seju aizvien vēl nepaceldams. Viņa smiekliem atbildes nebija. Brīnīdamies par dziļo klusumu, viņš pacēla galvu, lai savu joku atkārtotu vēl skaļākā balsī. Te pēkšņi viņš ieraudzīja Gotfrīda seju, kas dziestošas dienas zeltainā miglā laistījās apgarotā spožumā, un nerātnie vārdi nenāca pār lūpām. Gotfrīds smaidīja pa pusei vaļa acīm un viegli pavērtām lūpām, un viņa ciešanu pilnajā sejā bija svinīga nopietnība. Kristofs, atbalstījies uz elkoņiem, sāka viņu vērot. Tuvojās nakts. Gotfrīda seja mijkrēslī lēni dzisa un izplūda. Visapkārt valdīja klusums. Un arī Kristoša dvēselē iešalca noslēpums, kas atspoguļojās Gotfrīda vaigā. Puisēns iegrima dīvainā stingumā. Zemi ietina tumsa, un debess jums staroja: atmirdzēja zvaigznes. Straumes sīkie vilnīši murdēja gar krastu. Bērna apziņa aptumšojās. Neatmaņā viņš košļāja zāles stiebru. Viņam blakus sirsināja sienāzis; viņš gurdams grima snaudā... Te pēkšņi Gotfrīds tumsā sāka dziedāt. Balss viņam skanēja dobji, it kā aizplīvuroti, sirsnīgi; divdesmit soļu attālumā tā droši vien nebija dzirdama. Bet viņa dziesmā trīsēja patiesas un klusas jūtas; likās, ka viņš skaļi domātu un ka šajā mūzikā kā dzidrā ūdenī atzaigoja viņa slēptākās sirdsdomas. Savu mūžu Kristofs nebija dzirdējis tādu dziedāšanu. Un nekad viņš nebija dzirdējis tādu dziesmu. Tā izritēja lēni, sērīgi un vientiesīgi, skumjā un vienmuļā ritumā, viegli un bez steigas, un pēc ilgām pauzēm tā bezrūpīgi aizlidoja tālāk un izdzisa naktī. Tā šķita atskanējusi no tālumiem un aiztrīsēja telpas klusumā. Tās dziļajā nopietnībā šalkoja noslēpumainas un tumšas dzīvības strāvas, tās šķietamajā mierā dvašoja pirmatnējas baismas. Kristofam aizrāvās elpa, viņš baidījās pakustēties, un dvēsele viņam aizgrābtībā stinga. Kad dziesma bija

izskanējusi, viņš pielīda pie Gotfrīda un nomāktā balsī čukstēja:

— Tēvoci!...

Gotfrīds neatbildēja.

— Tēvoci! — bērns atkārtoja, ar rokām un zodu atspiezdamies uz Gotfrīda ceļiem.

Maigā un laipnā balsī Gotfrīds sacīja:

— Ko, mīļais bērns? ...

— Kas tā bija par dziesmu, tēvoci? Saki man! Ko tu tur dziedāji?

— Nezinu.

— Jel saki, kas tas bija!

— Nezinu, nezinu. Tā bija dziesmiņa.

— Vai tu pats to sacerēji?

— Nē, nē, pasargi dievs! ... Tā jau sena sena dziesma.

— Kas to sacerējis?

— Kas to lai zina ...

— Un kad tas bijis?

— Nezinu ...

— Vai tu vēl biji maziņš?

— Es vēl nemaz nebiju pasaulē, un pasaulē vēl nebija ne mans tēvs, ne sentēvs, ne sirmākie senči... jo tā ir mūžam bijusi.

— Cik dīvaini! To neviens man nav stāstījis.

Puisēns brīdi iegrima pārdomās.

— Tēvoci, vai tu zini daudzas tādas dziesmiņas?

— Zinu gan, mīļais bērns.

— Tad padziedi vēl!

— Kādēļ lai es vēl dziedu? Ar vienu dziesmu pietiek. Cilvēks dzied, kad viņam uznāk dziesmu gars un kad viņam jādzied. Nevajag dziedāt, laiku kavējot.

— Bet koncertā?

— Tā nav mūzika.

Mazais Kristofs samulsa. Viņš skaidri to nesaprata. Bet nevaicāja nekā: tā tiešām nebija tāda mūzika, kādu viņš bija dzirdējis. Pēc tam puisēns atkal ierunājās:

— Tēvoci, vai tu nekā neesi sarakstījis?

— Ko tad?

— Dziesmas!

— Dziesmas? Kā es tās būtu varējis sarakstīt? Dziesmas jau neviens nesaraksta.

Bet bērns kā parasti neatlaidās:

— Mīļais tēvoci, reiz taču to kāds būs sarakstījis...

Gotfrīds stūrgalvīgi kratīja galvu:

— Nekad, dziesmas skan no mūžu mūžiem.

Kristofs nerimās:

— Bet, tēvoci, vai tad citas, jaunas dziesmas nevar sarakstīt?

— Kam tad citas vēl vajadzīgas? Katrai stundai ir sava dziesma. Ir dziesma tām stundām, kad tev bēdīgs prāts, un tām, kad sirds tev līksmo. Un, kad esi noguris un tālumā ilgojies pēc mājām, tev atkal ir sava dziesma; un dziesmas skan arī tad, kad cilvēks sevi nīst un nievā savu grēcīgo dabu, savu niecību; un kad tev gribas raudāt, ka cilvēki tevi zaimo; un kad tava dvēsele gavilē par sauli un tu redzi mīļās dieva debesis, kuras ir labas un mūžam tev uzsmaida ... Katrai, katrai stundai ir sava dziesma. Kādēļ tad vēl rakstīt?

— Lai celtos slavā! — attrauca mazais Kristofs, atcerēdamies vectēva pamācības un savus brīnišķīgos sapņus.

Gotfrīds iesmējās klusiem, lēnprātīgiem smiekliem. Kristofs sapīcis jautāja:

— Ko tu smejies?

Gotfrīds atteica:

— Ak, tāpat vien. Es neesmu itin nekas, nekas.

Un, bērna galvu glāstīdams, viņš jautāja:

— Vai tu gribi liela vīra slavā celties?

— Jā, — lepni atsaucās Kristofs.

Viņam likās, ka Gotfrīds viņu apbrīnos un cildinās. Bet Gotfrīds atbildēja:

— Kam tev šī slava vajadzīga?

Kristofs samulsa. Brīdi klusējis, viņš teica:

— Lai sacerētu skaistas dziesmas!

Gotfrīds atkal sāka smieties un sacīja:

— Tu gribi skaistas dziesmas sacerēt, lai celtos slavā, un slavā celties, lai sacerētu dziesmas. Tu esi kā suns, kas grib saķert savu asti.

Kristofs jutās aizvainots. Citreiz viņš nebūtu cietis, ka tēvocis, par kuru viņš vienmēr zobojās, nu zobojās par viņu pašu. Un nekad viņš nebūtu domājis, ka Gotfrīds viņu apmulsinās ar dažiem zobgalīgiem vārdiem. Puisēns meklēja spītīgu un pārgalvīgu atbildi, lai tēvoci iznīcinātu, bet velti. Gotfrīds turpināja:

— Un, kaut tu izstieptos tik garš un liels kā no šejienes līdz Koblencai, tu tomēr nesacerēsi nevienu dziesmu.

Kristofs sašuta:

— Un ja nu es tomēr sacerēšu!...

— Jo vairāk tu gribēsi, jo mazāk varēsi. Dziesmu rakstītājam jāskan pašam tā kā dziesmai. Ieklausies ...

Lauku klajumus apvizēja apaļš, starojošs mēness. Pār zemi un zalgojošiem ūdeņiem vēlās sudrabaina migla. Vardes kurkstēja, no pļavām atskanēja krupju melodiskās fleites. Ar zvaigžņotajām debesīm sarunājās sirsinošie sienāži. Elkšņu zarus liegi glāstīja klusas vēsmas. No pārupes pakalniem atlīgoja lakstīgalu pogošana.

— Kādas tev vēl citas dziesmas vajadzīgas? — ilgi klusējis, nopūtās Gotfrīds. Nevarēja saprast, vai viņš sarunājas pats ar sevi vai ar Kristofu. — Vai viņi nedzied daudz jaukāk par visu, ko tu varētu sacerēt?

Kristofs jau daudzreiz bija ieklausījies šajās nakts skaņās. Bet tādas viņš tās nekad nebija dzirdējis. Patiesi: kam vēl vajadzīgas citas dziesmas?... Dvēselē viņš juta bezgalīgu maigumu un skumjas. Viņš būtu varējis apmīļot šos laukus, šo upi, šīs debesis un mīļās zvaigznes. Un sirds puisēnam iesila mīlestībā, viņš mīlēja tēvoci Gotfrīdu, kas tagad viņam likās par visiem labāks, gudrāks, skaistāks. Kristofs atcerējās, cik aplami bija par tēvoci domājis, un viņam likās, ka tēvocis tāpēc ir bēdīgs. Puisēns visu rūgti nožēloja. Viņam uznāca dziņa uzsaukt tēvocim: «Mīļais tēvoci, neskumsti vairs! Es nebūšu vairs tik ļauns! Piedod man, es tevi mīlu!» Bet viņš neuzdrošinājās. — Te pēkšņi Kristofs iekrita Gotfrīdam klēpī, taču vārdi puisēnam neraisījās no lūpām, viņš tikai vienā laidā atkārtoja: «Es tevi mīlu,» — un kaislīgi skūpstīja tēvoci. Pārsteigts un aizkustināts Gotfrīds vairāki lāgi izdvesa: «Ko nu, ko nu,» — un arī skūpstīja Kristofu. Tad piecēlās, saņēma puisēnu aiz rokas un sacīja:

— Mums jāiet mājās.

Kristofs gāja noskumis, jo viņam likās, ka tēvocis nav viņu sapratis. Bet, kad abi pārnāca mājās, Gotfrīds viņam teica:

— Ja tev patīk, iesim staigāt katru vakaru, klausīsimies mīļā dieva muziķu, un es tev padziedāšu arī citas dziesmas.

Novēlēdams tēvocim labu nakti, Kristofs viņu noskūpstīja dziļā pateicībā. Puisēns juta, ka tēvocis viņu sapratis.

Kopš tā laika viņi bieži gāja vakaros staigāt; ne vārda tin imadami, viņi klīda pa laukiem, gar upes krastu. Gotfrīds (līs Miugi kūpināja pīpi, un Kristofs, tumsas bīdamies, turējās Ievocim pie rokas. Viņi atlaidās zālē. Brīdi klusējis, Gotfrīds sāka stāstīt par zvaigznēm un mākoņiem; viņš Kris-lofu mācīja izšķirt zemes elpu, gaisa šalkas un ūdens čalas, un mazās, tumsā mudžošās lidotāju, rāpuļu, lēkātāju un peldei,iju pasaules dziesmas, kliedzienus un trokšņus, lietus vai •.kaista laika tuvošanās pazīmes un visu nakts simfonijas bagātību. Lāgiem Gotfrīds dziedāja skumīgas vai jautras dziesmas, un Kristofs klausīdamies līgoja laimē. Gotfrīds nekad nedziedāja vairāk par vienu dziesmu vakarā, un Kristofs_ bija nomanījis, ka tēvocis labprāt nedziedāja, kad viņu lūdza: dziesmām bija jāskan pašām no sevis, kad viņam uznāca dziesmu prieks. Bieži vien bija jagaida ilgas stundas un ja-klusē, un taisni tad, kad Kristofs jau domāja: «Še tev nu bija! Šodien viņš vairs nedziedās...» — pēkšņi atskanēja Gotfrīda balss.

Kādu vakaru, kad Gotfrīds tiešām nedziedāja, Kristofam iešāvās prātā nodziedāt viņam vienu no savām mazajam kompozīcijām, kuras puisēnam bija maksājušas tik daudz pūļu un sagādājušas tik lielu lepnumu. Viņš gribēja tēvocim pierādīt, cik viņš liels mākslinieks. Gotfrīds mierīgi noklausījās un sacīja:

— Ak nabaga Kristof, tava mūzika man nemaz nepatīk!

Kristofs jutās tik pārsteigts, ka nevarēja nekā atbildēt.

Gotfrīds līdzcietīgi atkārtoja:

— Kādēļ tu to rakstīji? Tas nebija labi! Neviens taču to tev nelika.

Kristofs pietvīka īgnumā un attrauca:

— Bet vectēvam mana mūzika loti patīk!

— Tā, — mierīgi atsaucās Gotfrīds. — Droši vien viņam taisnība. Viņš ir ļoti izglītots cilvēks. Viņš muziķu saprot. Bet es nesaprotu nekā ...

Un pēc brītiņa piebilda:

— Bet man tomēr nepatīk.

Viņš miermīlīgi uzlūkoja Kristofu, ieraudzīja viņa sapīkušo seju, pasmaidīja uņ teica:

— Vai tev vēl citas dziesmas pūrā? Varbūt tas man labāk patiks.

Kristofs cerēja, ka citas viņa kompozīcijas izlīdzinās pir-

mās nepatīkamo iespaidu; un viņš nodziedāja visu savu repertuāru. Gotfrīds neteica nekā; viņš gaidīja, kad puisēns būs beidzis. Tad pakratīja galvu un dziļā pārliecībā sacīja:

— Tās nebija vēl ne tik labas.

Kristofs saknieba lūpas, zods viņam trīcēja: viņš būtu varējis raudāt. Bet Gotfrīds atkārtoja, it kā pats būtu sarūgtināts:

— Nē, nē, man nepatīk!

Asaru pilnā balsī Kristofs iesaucās:

— Jā, bet kāpēc tev nepatīk mana mūzika?

Gotfrīds uzlūkoja viņu ar savām godīgajām, skaidrajām acīm:

— Kāpēc? ... Es nezinu ... Pagaidi... Man nepatīk tāpēc, ka ... pirmkārt, tur nav nekādas jēgas ... Jā, taisni tāpēc, ka tavai mūzikai nav satura ... Un tā ir visa nelaime. Kad tu to rakstīji, tev galva bija tukša. Un kas tev lika to rakstīt?

— Es nezinu, — raudulīgi atbildēja Kristofs. — Es gribēju uzrakstīt skaistu muziķu.

— Redzi nu! Tu to rakstīji, tikai rakstīt gribēdams. Tu raksti, lai kļūtu liels un slavens muzikants, lai visi tevi apbrīno. Tu biji godkārīgs un meloji: nu tu esi sodīts ... Vai nu redzi? Kas mūzikā melo un ļaujas godkārībai, tas vienmēr tiek sodīts. Mūzika grib pieticīga un patiesa būt. Jo kas tad citādi tā būtu? Nelietīgs prieks un dieva zaimošana, jo dievs mums devis skaistas dziesmas, kurās izdziedam savu dvēseles patiesību un skaidrību.

Gotfrīds redzēja mazā Kristofa skumjas un gribēja viņu noskūpstīt. Bet Kristofs, dusmās tvīkdams, novērsās; un vairākas dienas viņš īga un pukojās uz tēvoci. Viņš Gotfrīdu ienīda. Taču, lai Kristofs atkārtoja cik bieži atkārtodams: «Viņš ir tīrais ēzelis! Viņš nekā nezina! Vectēvs ir daudz gudrāks, un viņam mana mūzika patīk,» — savas dvēseles dziļumos puisēns juta, ka tēvocim ir taisnība. Un viņš nevarēja aizmirst Gotfrīda vārdus, viņam bija kauns par saviem meliem.

Komponēdams Kristofs vienmēr domāja par tēvoci, kaut arī sirdī viņam vēl ilgi rūga sapīkums pret Gotfrīdu. Kaunēdamies neziņā, ko domās Gotfrīds, viņš bieži vien saplēsa uzrakstīto. Beidzis komponēt kādu melodiju, kura viņam ne-

likās pilnīgi patiesa un sirsnīga, viņš slēpa to no Gotfrīda. Viņš bailēs trīcēja no tēvoča sprieduma un bija ļoti laimīgs, knd Gotfrīds par viņa muziķu reiz mīļi un vienkārši sacīja:

— Tā jau ir labāka ... Man patīk ...

Dažreiz, tēvocim atriebdamies, Kristofs viltīgi nodziedāja kāda liela meistara kompozīciju, teikdams to par savu. Un puisēns gavilēja, kad Gotfrīdam tā nepatika. Taču Gotfrīds nesamulsa. Kad Kristofs sita plaukstas un lēkāja viņam apkārt, viņš tikai labsirdīgi smējās un palika pie sava sprieduma:

— Varbūt šī mūzika ir ’labi komponēta, bet tā nekā neizsaka.

Nekad viņš negribēja sēdēt mājas koncertos, kurus rīkoja pie Krafiiem. Lai mūzika bija cik skaista būdama, viņš sāka>' žāvāties un viņa seja garlaicībā apstulba. Drīz viņš vairs neizcieta un klusi, slepeni aizgāja. Vēlāk viņš sacīja Kristofam:

— Redzi, mīļais bērns: viss, ko tu mājās raksti, nav nekāda mūzika. Mūzika mājās ir tikpat kā saule istabā. Mūzikas pasaule ir klajais lauks, kur tu elpo mīļā dieva spirgto gaisu.

Viņš vienmēr runāja par mīļo dievu; viņš bija dievbijīgs un atšķīrās no abiem Kfiaftiem, tēva un dēla, kuri tēloja brīv-domīgos, kaut gan piektdienās neēda gaļu.

NEVIENAM nezinot, kādēļ, Melhiors pēkšņi mainīja domas par Kristofa kompozīciju mēģinājumiem. Viņš vectēvu vairs nerāja, ka tas savācis Kristofa improvizācijas; Kristofam par lieliem brīnumiem tēvs vairākus vakarus nosēdēja, pārrakstīdams viņa manuskriptu divos trīs norakstos. Uz visiem jautājumiem Melhiors nozīmīgi atbildēja, ka «gan jau redzēšot», vai arī smiedamies berzēja rokas un jokodamies rupji glāstīja Kristofam galvu vai jautrā prātā skaļi pliķēja viņam pa dibenu. Kristofam šie

rupjie joki derdzās, bet viņš redzēja, ka tēvs ir apmierināts, lai gan nezināja, kādēļ.

Pēc tam Melhiors un vectēvs bieži vien noslēpumaini sarunājās. Un kādu vakaru Kristofam bija lielum lielie brīnumi, dzirdot, ka viņš, viņš pats — Kristofs savus «Bērnu dienu priekus» veltījis viņa augstībai lielhercogam Leopoldam. Melhiors izlūdzās lielhercoga spriedumu, un viņa augstība žēlīgi pieņēma mazā komponista veltījumu. Melhiors triumfēdams sacīja, ka, nekavējoties ne mirkli, tūdaļ: primo — jāiesniedzot hercogam oficiāls lūgums; secundo — Kristofa kompozīcija jāpublicējot; tertio — jāorganizējot koncerts, kurā to atskaņos.

Melhiors un Žans Mišels vēl daudzreiz tā ilgi sarunājās. Divus trīs vakarus viņi kaisa dedzīgās ķildās un pārrunās. Viņu apspriedes nedrīkstēja traucēt. Melhiors rakstīja, dzēsa, atkal rakstīja un dzēsa. Vectēvs runāja skaļā balsī, kā pantus lasīdams. Dažreiz viņi iedegās dusmās un cirta dūri galdā, jo nevarēja atrast vajadzīgos vārdus.

Tad viņi istabā iesauca Kristofu, piesēdināja pie galda, pirkstos viņam iespieda spalvaskātu, un tēvs viņam nostājās pa labi, vectēvs pa kreisi. Žans Mišels lika puisēnam rakstīt diktātu, ko viņš nesaprata, jo ar

lielām pūlēm uzvilka vārdu pēc vārda; Melhiors kliedza viņam ausīs, un vectēvs deklamēja tik teatrālā balsī, ka Kristofs, skaļo intonāciju mulsināts, vairs nedomāja par sava raksta saturu. Vectēvs bija tikpat uztraukts kā Kristofs. Nevarēdams mierīgi nosēdēt, Žans Mišels staigāja pa istabu, savus teikumus ilustrēdams ar žestiem un vaibstiem; ik brīdi viņš gāja klāt Kristofam un uztraukts vērās aprakstītajā lapā. Abas lielās galvas, kas noliecās viņam pār pleciem, Kristofu baidīja; viņš izkāra mēli un tikai ar lielām pūlēm varēja noturēt spalvaskātu, skatiens viņam aizmiglojās, rakstu viņš vienā laidā švīkāja un triepa. Melhiors kliedza, Žans Mišels ārdījās, un Kristofam bija jāsāk vienmēr no jauna. Kad jau likās, ka raksts būs galā, uz tīrās lapas nopilēja liels tintes traips: nu mazajam rakstītājam plēsa ausis, un viņam bira sūras asaras, bet raudāt viņam neļāva, jo asaras aptraipīja papīru, un diktāts bija jāsāk no pirmās rindas. Kristofam likās, ka šīs mokas nebeigsies visu mūžu.

Beidzot viņi bija galā. Pie kamīna atspiedies, priekā trīcošu balsi Žans Mišels pārlasīja rakstu, un Melhiors, krēslā

jitzvelies, lūkojas griestos, mētāja zodu un smalka pazinēja priekā izbaudīja uzrakstīto tekstu:

«Jūsu Augstība! Augsti godātais, cēlais kungs!

Jau ceturtā mūža gadā Mūzika bija manas bērnības lielākais prieks. Tiklīdz es ieraudzīju savu cēlo Mūzu, kas manā dvēselē raisīja tīrākās harmonijas, es iemīlēju to, un man likās, viņa mīlēja arī mani. Nu man jau seši gadi; un dievišķās iedvesmas brīžos mana Mūza jau ilgāku laiku nebeidz Čukstēt man ausīs: «Esi drošs! Celies! Raksti savas dvēseles harmonijas!» Es domāju: «Man tikai seši gadi! Kā lai iedrošinos? Ko par mani teiks mākslas cīņās norūdītie vīri? Es baidījos, trīcēju. Bet mana Mūza neatlaidās... Es paklausīju. Un rakstīju.

Un tādēļ,

ak Jūsu Augstība!

vai man būtu atļauts savu jauno dienu darba augļus nolikt pie Tavām valdnieka kājām? ... Vai man ir tiesības cerēt, ka Tavas majestātiskās acis tiem pievērsīs savu tēvišķo skatienu žēlastību? ...

Ak jā! Tik tiešām, kā zinātnei un mākslai Tu mūžam esi bijis gudrākais labvēlis un cēlsirdīgākais gādnieks, es iedrošinos cerēt, jo Tavas gādības svētībā talanti zeļ un zied.

Dziļā, drošā ticībā es paļaujos uz Tavu cēlo un žēlīgo prātu un iedrošinos Tev tuvoties ar saviem jauno dienu mēģinājumiem. Saņem tos kā manas bērna bijības tīrākās balvas un vērs,

ak Jūsu Augstība,

savus skatienus uz viņu jauno radītāju, kas dziļā pazemībā krīt pie Tavām kājām!

Viņa Cēlās, Spožās un Visužēlīgās Augstības pazemīgais, uzticīgais un paklausīgais kalps

Žans Kristoļs Kraļts.»

Kristofs nekā nesaprata: viņš bija tik ļoti laimīgs, ka mokas reiz beigušās. Bīdamies, ka viņam vēlreiz neliek visu rakstīt no gala, viņš aizbēga lauku klajumos. Viņam nebija ne jausmas, ko pats bija uzrakstījis, un viņš arī nedomāja par to. Bet vectēvs, puisēna rakstu izlasījis līdz galam, sāka to atkal no jauna un izbaudīja katru vārdu. Un, kad nu viss bija paveikts, viņš vienā balsī ar Melhioru iesaucās, ka vēs-

tule esot īsts meistardarbs. Tāpat domāja ari lielhercogs, kam vēstuli nosūtīja kopā ar Kristofa kompozīciju norakstiem. Viņš žēlīgi lika pasacīt, ka vēstulei un mūzikai esot burvīgs stils. Viņš atļāva rīkot koncertu, pavēlēja Mūzikas akadēmijas zāli nodot Melhiora rīcībā un apsolīja koncerta dienā personīgi pieņemt jauno mākslinieku.

Melhiors centās koncertu sarīkot jo drīzāk. Viņš izgādāja Galma mūzikas biedrības līdzdalību koncertā, un, tā kā pirmo pūliņu sekmes atraisīja spārnus visām viņa godkārīgam iecerēm,’ viņš «Bērnu dienu priekus» lika iespiest greznā izdevumā. Uz vāka viņam ļoti gribējās likt Kristofa ģīmetni, kurā puisēns redzams pie klavierēm un viņš pats tam blakus ar vijoli rokā. Taču no šī prieka viņam bija jāatsakas ne naudas dēļ,— jo Melhioru nebaidīja nekādi izdevumi, — bet gluži vienkārši nepietika vairs laika. Viņam bija jāaprobežojas ar alegorisku attēlu, kurā bija aranžēta saules staru apmirdzēta lira un tai apkārt bērna šūpulis, rags, bungas un paiju zirdziņš. Uz titullapas pēc liela un gara veltījuma, kura milzīgiem burtiem izcēlās lielhercoga vārds, bija iespiesta piezīme, ka «Žanam Kristofam Krafta kungam ir seši gadi». Īstenībā viņam bija pusastotais gads. Kompozīcijas iespiešana maksāja ļoti dārgi; lai par to samaksātu, vectēvam bija jāpārdod veca astoņpadsmitā gadsimta lāde ar kokgriezumiem, kuru viņš nekad nebija gribējis pārdot, vairāki lāgi atraidīdams veclietu tirgotāja Vormzera izdevīgos piedāvājumus. Bet Melhiors nešaubījās, ka parakstīšanās uz iespiedumu ar uzvijām segs izdevumus.

Vēl kāds jautājums darīja Melhioram raizes: kādu kostīmu lai Kristofam ģērbj koncerta vakarā. To apsprieda ģimenes padomes sēdē, Melhiors gribēja, lai puisēns parādās īsā uzvalciņā, kailiem celīšiem, kā četru gadu vecumā. Bet Kristofs bija brašs un stalti noaudzis zēns, un visi viņu pazina: veltas bija visas cerības publiku maldināt. Te pēkšņi Melhioram iešāvās prātā lieliska doma. Viņš nolēma bērnu ieģērbt frakā ar baltu kaklasaiti. Luize velti pretojas un lūdzās, lai viņas nabaga puisēnu jel neliekot apsmiekla. Bet. Melhiors domāja tikai par labvēlīgo un sirsnīgo jautrības mirkli, kādu radīs uznākšana uz skatuves šada negaidīta tērpā. Tā arī ģimenes padome nosprieda, un citu rītu atnāca drēbnieks un nomērīja mazā vīra augumu. Vajadzīga bija arī smalkāka veļa un lakādas kurpes, un tas viss maksāja mil-

žīgu naudu. Kristofs savā jaunajā ģērbā jutās neērti. Viņu pieradinādams, tēvs vairāki lāgi lika viņam spēlēt frakā. Jau visu mēnesi viņš neatstāja klavieru solu. Viņam mācīja ari palocīties publikai. Un tā viņam vairs nebija neviena brīva brītiņa. Viņš sirdī sodījās un dusmojās, bet neiedrošinājās pretoties, jo domāja, ka drīz būs piepildījies viņa brīnumdarbs, kas viņu baidīja un arī cēla lepnā pašizjūtā. Turklāt mājinieki viņu sargāja un uzraudzīja, rūpējās, lai viņš nesa-aukstējas: kaklu aptina ar šalli, deva siltas zeķes, un pie galda viņš dabūja vislabākos kumosus.

Beidzot atnāca lielā diena. Frizieris gādāja par Kristofa tualeti, vija viņa spītīgās cirtas un nerimās, līdz puisēns bija sprogains kā auns. Visa ģimene viņu aplūkoja no galvas līdz kājām un atzina, ka izskats viņam brīnišķīgs. Te pēkšņi Melhiors, vēlreiz viņu rūpīgi un vērīgi apraudzījis, iesita sev pa pieri un izsteidzās laukā, atnesa lielu puķi un iesprauda to Kristofam pogcaurumā. To redzēdama, Luize izstiepa rokas pret debesīm un iesaucās, ka viņas bērns nu esot maza pēr-tiķēna izskatā; šie vārdi Kristofu sāpināja un sarūgtināja. Viņš pats gan labi nezināja, vai lepoties vai kaunēties par savu neparasto apģērbu. Instinktīvi viņš jutās pazemots. Daudz asāk viņš to izjuta pašā koncertā: pazemojuma jūtas viņam bija šīs lielās dienas spilgtākā atmiņa.

KONCERTAM bija jāsākas. Zāle bija pusē tukša. Lielher-cogs vēl nebija atnācis. Laipns un visu zinošs draugs, kādi vienmēr tādos brīžos gadās, atsteidzās paziņot nepatīkamo vēsti, ka pilī sanākusi valsts padomes sēde un lielhercogs nevarēšot nākt, to viņš zinot no visdrošākiem avotiem. Melhiors bija gluži satriekts; viņš uztraukumā skraidīja apkārt un vienā laidā vērās logā. Uztraucās arī vecais Žans Mišels un visvairāk par savu dēladēlu: viņš to apbēra ar labiem un derīgiem padomiem. Tēva un vectēva drudzis beidzot iededzināja arī Kristofu; par kompozīcijas izpildījumu viņš bija drošs un mierīgs, bet viņu mulsināja domas par reveransiem pret publiku. Un, jo vairāk puisēns par to domāja, jo vairāk sāka baiļoties.

Beidzot vajadzēja sākt, jo publika kļuva nemierīga. Galma mūzikas biedrības orķestris spēlēja «Koriolana» uvertīru. Pui-

senam nebija jēgas ne par «Koriolanu», ne Bēthovenu. Bēthovena muziķu viņš, protams, bija dzirdējis, bet nezināja komponista vārdu. Nekad Kristofs neinteresējas par dzirdēto darbu virsrakstiem; viņš deva tiem pats savus vārdus, izgudroja savu fabulu un ilustrēja ar savām peizažām. Muziķu viņš šķiroja trijās grupās: uguns, zeme, ūdens; un lielās grupas viņš atkal sadalīja tūkstoš sīkās niansēs. Mocarts bija radniecīgs ūdenim: tas bija kā pļava upmalā, dzidra migla, kas ietin straumi, maigs ziedoņa lietus vai varavīksne. Bēthovens bija uguns: dažreiz milzīgs, zvīļojošs ugunskurs ar baigiem dūmu mākoņiem, citreiz meža ugunsgrēks, melnas un briesmīgas vētras debesis, no kuram izšāvās zibeņu šautras, vai atkal zvaigžņu spulgā margojošs debess jums, kur skaistā septembra naktī krīt zvaigzne, pamirdz un liegi izdziest, un sirds to skata trīsošās šalkās ... Arī šoreiz uvertīras skaņas Kristofu aizrāva šīs varoņa dvēseles varena liesma. Viņš kaisa nevairāmā kvēlē. Visa apkārtne, visa pasaule izgaisa. Kas tad bija visa šī pasaule? — Satrauktais Melhiors, iztrūcinātais Žans Mišels un visi šie ļaudis, publika, lielhercogs! Kāda daļa mazajam Kristofam bija gar šiem ļaudīm? Viņa dvēsele dzīvoja līdzi nevaldāmajai gribai, kas viņu aizrāva. Bez elpas, asaru pilnām acīm, stingušiem locekļiem, drudžaini trīcošām miesām viņš klausījās kā nemaņā. Asinis dzīslās bangoja, un viņš drebēja ... Tā klausīdamies, viņš stāvēja, piespiedies pie kulisēm, un pēkšņi juta, ka sirds viņam pārtrūks: orķestris pārtrauca pustaktī un pēc īsas pauzes sāka spēlēt skaļu militāru maršu, ko pavadīja bazūnes un vara bungas. Pāreja no uvertīras uz maršu bija tik negaidīta un rupja, ka Kristofs grieza zobus, dusmās spārdījās kājām un vīcināja dūri pret sienu. Bet Melhiors gavilēja:

patlaban zālē bija ienācis hercogs, un orķestris viņu apsveica ar nacionālo himnu. Un Žans Mišels savam mazdēlam trīcošā balsi teica pēdējos padomus.

Uvertīra sākās no jauna un šoreiz tika nospēlēta līdz galam. Pienāca Kristofa kārta. Melhiors programu bija izstrādājis tik veikli, ka dēla virtuozitātei līdzi bija jāizceļas arī tēva mākslai: viņiem kopā bija jāspēlē Mocarta sonāte klavierēm un vijolei. Lai iespaidu varētu kāpināt, viņš Kristofam lika parādīties pirmajam. Puisēnu pieveda pie skatuves durvīm, iztālēm parādīja klavieres, pēdējo reizi vēl izskaidroja visu, kas viņam darāms, un palaida uz skatuves.

Sen jau teātra zālēs ieradis, Kristofs lielas bailes neizjuta, bet, kad pēkšņi viņš bija viens uz estrādes, simtu acu varā, viņu sagrāba tik liels mulsums, ka neviļus viņš dažus soļus atkāpās un dzīrās atgriezties kulisēs, taču tur stāvēja tēvs un draudēja ar niknām acīm un žestiem. Puisēnam bija jādodas uz priekšu. Arī publika jau bija viņu redzējusi. Jo tuvāk viņš nāca publikai, jo skaļāk cēlās ziņkārīga čala, un pēkšņi atraisījās smieklu jonis. Melhiors nebija maldījies: mazā Kristofa maskarādes tērps darīja cerēto iespaidu. Publika, skaļi smiedamās, piecēlās kājās, lai labāk saskatītu cirtoto zēnu ar čigānēna brūno seju: mazais vīrs melnajā frakā izskatījās kā korekts salona kavalieris un bikliem soļiem ņirbināja uz priekšu. Drīz vien visa zāle skanēja jautru smieklu skaļumā, kuri gan nebija nelabvēlīgi, tomēr varēja apstulbot pat visrūdītāko virtuozu. Visa šī trokšņa, šo skatienu, no visām pusēm uz sevi vērsto binokļu mulsināts, Kristofs domāja tikai vienas domas: cik drīz vien iespējams, tikt pie klavierēm, kuras viņam likās kā glābēja sala vētrainā jūrā. Galvu nodūris, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš steigšus soļoja gar rampu un, nonācis skatuves vidū, nepalocījās pret publiku, kā bija norunāts, bet pagrieza tai muguru un drāzās taisni pie klavierēm. Klavieru sēdeklis bija tik augsts, ka bez tēva palīdzības Kristofs nevarēja uz tā uzsēsties, bet, tēvu negaidījis, viņš apmulsumā ar ceļiem uzrāpās uz sēdekļa, un publikas jautrība nerimās. Taču tagad Kristofs bija glābts: pie sava instrumenta sēdēdams, viņš nebaidījās nekā.

Uz skatuves iznāca Melhiors. Viņu sagaidīja publikas labā oma. Viņam dzīvi aplaudēja. Sākās sonāte. Mazais pianists spēlēja pārliecināti un droši, lūpas sakniebis, acis pievērsis klavieru taustiņiem, bet mazās kājas, nesniegdamās līdz grī-

dai, nokarājās gar krēslu. Jo ilgāk viņš spēlēja, jo brīvāk jutās. Te viņš bija kā mīļu draugu pulkā. Ausīs viņam ieskanēja atzinības šalciens. Un, domājot, ka visi šie ļaudis tik klusi un viņu apbrīno, Kristofu pārņēma apmierinātības lepnums un viņam noreiba galva. Bet, tiklīdz sonāte bija galā, viņu atkal nomāca bailes. Un sajūsmas aplausi viņam sirdī viesa drīzāk kaunu nekā prieku. Šis kauns kļuva vēl lielāks, kad Melhiors paņēma viņu aiz rokas, aizveda skatuves priekšā un lika locīties pret publiku. Puisēns paklausīja un jocīgā neveiklībā palocījās pavisam zemu, taču viņš jutās pazemots un nosarka; viņam likās, ka viss, ko viņš dara, ir smieklīgi un apkaunojoši.

Viņu atkal nosēdināja pie klavierēm, viņš viens pats spēlēja «Bērnu dienu priekus». Publika bija kā spārnota. Pēc katra noslēgta momenta tā sajūsmināti kliedza un sauca, un prasīja, lai viņš spēlē no gala. Kristofs bija lepns par saviem panākumiem, un tomēr viņu apkaunoja šie sajūsmas apliecinājumi, kas likās kā pavēle. Beidzot visa publika piecēlās un viņam uzgavilēja; paklausīdami lielhercoga mājienam, klausītāji atkal skaļi plaukšķināja. Bet Kristofs šoreiz bija viens pats uz estrādes un neiedrošinājās vairs nokāpt no krēsla. Gaviļu saucieni cēlās arvien skaļāki. Kristofam galva slīga zemāk un zemāk kā nabaga grēku nožēlniekam, un pietvīcis viņš sēdēja, spītīgi novērsies no publikas. Beidzot iznāca Melhiors, satvēra Kristofu rokās un lika viņam raidīt gaisa skūpstus uz lielhercoga ložu. Taču Kristofs likās nedzirdējis. Tēvs sažņaudza viņa roku un klusā balsī piedraudēja ar pērienu. Tad mazais mākslinieks mehāniski izpildīja prasīto kustību, bet viņš nevienu neredzēja, acis nepacēla un, galvu aizvien vēl novērsis, jutās ļoti nelaimīgs: viņš dziji cieta, pats nezinādams, kādēļ. Viņš jutās sāpīgi apkaunots un ienīda visu publiku. Lai tā aplaudēja cik skaļi aplaudēdama, Kristofs nepiedeva tai, ka tā smējās un zobojās par viņa pazemojumu; viņš nepiedeva šiem ļaudīm, kas redzēja viņa smieklīgo nevarību: kā viņam kājas karājās gaisā, un kā viņš meta gaisa skūpstus; arī publikas aplausi viņu gandrīz kaitināja. Un, kad Melhiors viņu beidzot nolika zemē, viņš ātri steidzās uz kulisēm. Taisni tobrīd kāda dāma viņam meta vijolīšu pušķi, kas skāra viņa seju. Šī laipnība viņu dzina gandrīz vai izmisumā; neatmaņā viņš drāzās, cik ātri vien kājas nesa, un skriedams apgāza krēslu, kas gadījās ceļā. Jo ātrāk viņš

skrēja, jo publika skaļāk smējās, un, jo tā vairāk smējās, jo viņš ātrāk skrēja.

Beidzot zēns sasniedza skatuves durvis, kuras aizsprostoja ziņkāro ļaužu bars, kas gribēja viņu redzēt; te viņš ar galvu un rokām izlauza sev ceļu un nozuda mākslinieku istabā. Vectēvs gavilēja un teica viņam svētības vārdus un laimes vēlējumus. Orķestra muziķi smējās un sumināja jauno mākslinieku, kas negribēja viņus uzlūkot, ne sniegt viņiem roku. Melhiors, aizvien vēl dzirdēdams nebeidzamos aplausus, atkal gribēja Kristofu vest uz skatuves. Bet puisēns nikni pretojās, ķērās vectēvam pie svārkiem un spēra ar kāju visiem, kas viņam tuvojās. Beidzot viņu sāka plosīt drudžainas raudas, un viņš bija jāatstāj mierā.

Taisni tobrīd ienāca kāds oficieris un lielhercoga vārdā māksliniekus lūdza viņa ložā. Kā lai Kristofu šādā izskatā ved pie hercoga? Melhiors dusmās sodījās, bet nu Kristofs sāka raudāt vēl izmisīgāk. Lai asaru grēku plūdus novērstu, vectēvs apsolīja Kristofam mārciņu šokolādes, ja viņš apklusīšot. Vienā mirklī mazais kārumnieks apklusa, norija asaras un ļāva, lai tēvs viņu ved pie hercoga, tikai visiem iepriekš bija svinīgi jāzvēr, ka viņu ar viltu vairs nevedīs uz skatuves.

Lielhercoga ložas salonā Kristofu pieveda pie kāda kunga smokingā; tas bija maza auguma patukls vīrs ar mopša ģīmi, sarkaniem vaigiem, spurainām ūsām un īsu, smailu bārdiņu. Viņš Kristofu apsveica ironiski draudzīgā tonī un ar savām druknajām rokām papliķēja puisēnam vaigus, saukdams to par atdzimušo Mocartu. Tas bija lielhercogs. Pēc tam Kristofu stādīja priekšā lielhercogienei, viņas meitām un visai svītai. Acis puisēns neiedrošinājās pacelt, un viņa vienīgā atmiņa par šo grezno sabiedrību bija vienīgi neskaitāmie krāšņie ģērbi un mundieri, kurus viņš redzēja tikai no jostas līdz kājām. Viņš sēdēja klēpī jaunai princesei un neiedrošinājās ne pakustēties, ne elpot. Viņa izteica dažādus jautājumus, un Melhiors atbildēja Kristofa vietā pazemīgā balsī ar banālām, godbijīgām frāzēm, bet viņa nevēroja Melhiora vārdus un uzsmaidīja mazajam Kristofam. Viņš juta, ka pietvīkst aizvien vairāk, un, domādams, ka visi to redz, gribēja savu pietvīkumu izskaidrot, un nopūzdamies teica:

— Esmu tāpēc sarkans, ka man karsti.

Jaunā princese sāka sirsnīgi smieties. Bet Kristofu viņas

smiekli nekaitināja, kā nesen bija kaitinājušas publikas ovācijas, jo viņas smiekli bija mīlīgi. Un, kad viņa noskūpstīja Kristofu, tas puisēnam bija pat patīkami.

Tobrīd koridorā pie ložas durvīm Kristofs ieraudzīja laimes apmāto un bikli mulstošo vectēvu. Žans Mišels arī labprāt būtu parādījies hercogam, pateicis kādu asprātību, bet neiedrošinājās, jo neviens viņu nebija aicinājis; viņš iztālēm priecājās par sava mazdēla slavu. Kristofs, maigās jūtās līgodams, no visas sirds gribēja, lai ievēro arī nabaga vectēva nopelnus. Mēle puisēnam atraisījās. Viņš pieliecās savai jaunajai draudzenei pie auss un čukstēja:

— Man būtu sakāms jums kāds noslēpums.

Viņa smējās un jautāja:

— Kāds tad?

— Jūs taču atceraties, — viņš sacīja, — jauko trio manā* menuetā, ko es spēlēju. Vai ne? ... — Un Kristofs klusi no-dudināja trio melodiju. — Jā ... Tas ir mana vectēva sacerēts, tā nav mana mūzika. Citas melodijas gan ir manas. Bet taisni šī ir visskaistākā. Un tās autors ir mans vectēvs. Viņš negrib, ka to kādam saka. Bet jūs jau nevienam neteiksiet? ... — Un, rādīdams uz Žanu Mišelu, viņš piebilda: — Tas ir mans vectēvs. Es viņu ļoti mīlu. Viņš ir labs.

Te jaunā princese sāka smieties vēl skaļāk, teica, ka viņš esot mīļš un maigs zēns, skūpstīja viņam vaigus un, apmulsinādama Kristofu un vectēvu, visiem pasacīja viņai uzticēto noslēpumu. Visi smējās viņai līdzi, un lielhercogs vēlēja laimes vectēvam, kas savā biklumā velti lūkoja meklēt izskaidrojumus, mēle viņam mulsa kā nabaga grēciniekam. Bet Kristofs jaunajai princesei vairs neteica ne vārda. Lai viņa lakstojās cik lakstodamās, puisēns palika drūms un mēms: viņš nicināja to, jo viņa bija lauzusi savu vārdu. Un šī vārda lauzēja satricināja Kristofa iedomas par visiem hercogiem un hercogienēm. Viņš bija tik sašutis, ka nedzirdēja vairs nekā, ko viņam sacīja, un arī to ne, ka lielhercogs smaidīdams viņu nosauca par savu pianistu, savu galma muzikantu.

Tēva un vectēva pavadībā Kristofs atstāja hercoga ložu, un teātra ejās līdz pašai ielai viņu apstāja ļaudis, kuri viņu apsveica vai skūpstīja, bet šie skūpsti viņam derdzās; puisēnu kaitināja šie glaimīgie ļaudis, kas neprasīja, vai viņu skūpstīt ir ļauts vai ne.

Beidzot viņi nonāca mājās, kur Melhiors, tiklīdz durvis aizvēris, nosauca Kristofu par mazu idiotu, jo viņš pateicis, ka trio nav viņa komponēts. Bet puisēns, skaidri apzinādamies, ka darījis tikai labu un pelna atzinību, nevis rājienus, enerģiski aizstāvējās un tēvam atbildēja ar pārgalvīgiem vārdiem. Aizkaitinātais Melhiors sacīja, ka būtu viņam cirtis pliķi sejā, ja viņš tik labi nebūtu nospēlējis koncertu, bet viņa aplamība samaitājusi visu efektu. Kristofam bija asa un dziļa taisnīguma izjūta: viņš saīga un ielīda kaktā; viņš nicināja savu tēvu, jauno princesi, visu pasauli. Viņu sāpināja, ka šādi tādi kaimiņi nāca vecākiem vēlēt laimes un smējās tiem līdzi, it kā viņa muziķu būtu spēlējuši vecāki un viņam tur nebūtu nekādas daļas.

Te atnāca galma sulainis un atnesa lielhercoga balvu — skaistu zelta pulksteni un no princeses kārbu lielisku konfekšu. Abas balvas Kristofu ielīksmoja, viņš nezināja, par kuru lai vairāk priecājas, bet, būdams saīdzis un nomākts, negribēja savu prieku atzīt un aizvien vēl sēdēja savā kaktā, glūnēdams uz skaisto konfekšu vāceli un nezinādams, vai var pieņemt balvu no tāda cilvēka, kas tik neganti pievīlis viņa uzticību. Tiklīdz viņš bija izšķīries, te Melhiors viņam uzkliedza, lai uz karstām pēdām sēžoties pie galda un rakstot pateicības vēstuli, tēvs diktēšot. Tas vairs nebija izturams! Pēdējo dienu nervozā satrauktība, instinktīvais kauns par vēstules pirmajiem vārdiem, kurus nodiktēja Melhiors: «Jūsu Lielhercogiskās Augstības mazais kalps un muzikants — Knecht und Musicus,» — Kristofa dvēseli atraisīja karstās asarās, un no viņa nekā vairāk nevarēja izdabūt. Galma sulainis, ironiski smīnēdams, gaidīja pie durvīm. Vēstule bija jāraksta Melhioram pašam. Bet tādēļ viņš pret Kristofu nekļuva iecietīgāks. Un nelaimes mērs bija pilns, kad Kristofam izkrita no rokām zelta pulkstenis un saplīsa. Nobira niknu lamu krusa. Melhiors kliedza, ka atstāšot viņu bez saldā ēdiena. Kristofs. dusmās attrauca, ka viņš nemaz to negribot. Arī māte viņu sodīja un teicās viņam nedot konfektes. Te nu Kristofs iekaisa niknumā un atsaucās, ka viņai neesot nekādu tiesību tā darīt, jo konfektes piederot viņam, viņam vienīgam un citam nevienam: neviens tās nedrīkstot viņam atņemt! Par šiem vārdiem puisēns nopelnīja pliķi, un viņu sagrāba niknums; izrāvis konfekšu vāceli mātei no

rokam, viņš nosvieda to zeme un samina ar kajam. Viņu nopēra, iedzina paša istabā, noģērba un nolika gulēt.

Vakarā sanāca viesi, un vecāki ar saviem draugiem apēda lieliskās pusdienas, kuras jau veselu nedēju bija gatavotas par godu koncertam. Par šādu netaisnību Kristofs iedegās svētās dusmās un gandrīz saplosīja spilvenu. Visi Jaudis skaļi smējās un saskandināja glāzes. Vecāki visiem stāstīja, ka gaviļnieks esot noguris, un neviens nelikās par viņu zinis. Tikai pēc mielasta, kad viesi jau šķīrās, Kristofa krātiņā ieslīdēja klusi soļi, un pār viņa gultu noliecās vecā Žana Mišela seja. Vectēvs aizkustināts noskūpstīja mazdēlu un sacīja:

— Mans mīļais, labais Kristot! ...

Un, it kā kaunēdamies, ne vārda vairāk neteicis, vectēvs ātri aizgāja, bet Kristofam atstāja dažus saldumus, ko slepeni bija iebāzis kabatā.

Šī laipnība Kristofu nomierināja. Bet visi dienā pārdzītie uztraukumi viņu bija tik ļoti nogurdinājuši, ka viņam nebija spēka jaukās lietas aizskart Gluži salauzts aiz noguruma, viņš tūdaļ iegrima dziļā miegā.

Miegs Kristofam bija nemierīgs. Bieži vien viņš pēkšņi satrūkās, kā elektriskās strāvas skarts. Sapnī viņu plosīja mežonīga mūzika. Nakts vidū viņš atmodās. Ausīs viņam dūca Bēthovena uvertīra, ko viņš koncertā bija dzirdējis. Visu istabu piestrāvoja šīs mūzikas kaislīgā elpa. Kristofs atsēdās gultā sēdus, izberzēja acis un nesaprata, vai viņš ir nomodā vai miegā. — Nē, viņš negulēja. Viņš atkal pazina uvertīras muziķu. Viņš pazina šīs dusmu brāzmas, piktuma kliedzienus un dzirdēja bangainās sirds satrauktos pukstus un asiņu aukaino šalkšanu; un sejā viņš juta trakus viesuļa joņus, kas triec nost no kājām un pēkšņi rimstas, paklausīdami varenas gribas likumam. Šī titāniskā dvēsele satvēra Kristofu visos locekļos un sirdī lēja kvēlošas strāvas, un visa viņa būtne pēkšņi izauga netveramā milzumā. Viņš aizklīda pasaulē. Viņš bija kā kalns; dvēselē viņam trakoja vētras. Dusmu vētras! Sāpju vētras ... Ak! Kādas sāpes! ... Bet lai! Viņš jutās liels un spēcīgs! ... Lai plosa ciešanas! Lai plosa vēl vairāk!... Ak, cik labi ir stipram būt! Cik labi ciest, kad cilvēks ir stiprs! ...

Viņš smējās. Viņa smiekli gaiši izskanēja nakts klusumā.

Pamodās tēvs; tas uzsauca:

— Kas tur ir?

Māte čukstēja:

— Klusu! Bērns sapņo!...

Visi trīs viņi klusēja. Klusēja visa pasaule. Mūzika aizskanēja. Un istabā bija dzirdama tikai gulētāju vienmērīgā elpa; tie visi bija ciešanu biedri šajā bēdu pasaulē, visi kopā nedrošā laivā, ko neuzveicams spēks dzina tumšajā naktī.

RĪTS

.

PIRMĀ DAĻA ŽANA MIŠELA NĀVE

BIJA AIZRITĒJUSI trīs gadi.

Kristofam drīz bus vienpadsmit gadu. Viņš turpina savu muzikālo izglītību. Viņš mācās harmoniju pie Floriana Holcera, vectēva drauga, sv. Mārtiņa baznīcas ērģelnieka.

Sis ļoti izglītotais vīrs viņam māca, ka akordi, kas Kristofu visvairāk valdzina, un harmonijas, kuras viņam liegi glāsta sirdi un ausis un kuras klausoties dvēsele maigi trīso, ka šie akordi ir barbariski un aizliegti. Kad Kris-tofs viņam jautā, kādēļ, viņš tikai atbild: likumi tos aizliedz. Bet, kā daždien spītīgs gars, Kristofs taisni tādēļ tos mīl jo vairāk. Un lielākais prieks viņam ir šādus likumu necienības paraugus meklēt lielu meistaru darbos, kurus visi apbrīno, un rādīt tos vectēvam vai savam skolotājam. Vectēvs Kristofam atbild, ka lielu muziķu darbos šī necienība vienmēr ir apbrīnojama un ka Bēthovens vai Bahs varēja atļauties visu. Kris-tofa skolotājs nav tik iecietīgs, viņš dusmojas un aizkaitināts apgalvo, ka taisni tie esot lielo meistaru vājākie darbi.

Kristofam ir brīva ieeja koncertos un teātros. Viņš mācās spēlēt visus instrumentus. Vijoļu spēlē viņš sasniedzis tik krietnu veiksmi, ka tēvs grib viņam orķestrī izgādāt vijolnieka vietu. Pēc dažiem pārbaudījumu mēnešiem Kristofs jau iespēlējies tik labi, ka Galma mūzikas biedrības orķestrī tiek oficiāli iecelts par otro vijolnieku. Tā viņš sāk pelnīt maizi. Un īstajā laikā, jo mājas apstākļi vēršas ik dienas grūtāki. Melhiors aizvien vairāk nododas dzeršanai, un vectēvs ļoti novecojis.

Kristofs skaidri redz šo dzīves postu. Viņam jau ir nopietna un rūpju pilna maza vīra izskats. Kristofs cītīgi veic savu uzdevumu, kaut gan darbs orķestrī viņam vienaldzīgs un vakarā viņš gandrīz vai krīt nost no krēsla, jo ir vēls, viņam nāk miegs un ir garlaicīgi. Teātris(viņu vairs neielīksmo kā senāk, kad viņš bija mazs. Kad viņš bija mazs, — nu jau četri gadi no tā laika aizritējuši, — viņa godkārības lielākais sapnis

bija sēsties tajā vietā, kur viņš tagad sēž. Bet tagad mūzika, ko spēlē orķestris, lielāko tiesu viņam nepatīk. Savu spriedumu izteikt vārdos viņš gan vēl neiedrošinās, bet īstenībā tā viņam liekas tukša un aplama. Kad nejauši jāspēlē skaistāka mūzika, Kristofu puko orķestra muzikantu amatnieciskā labsir-. dība: viņa mīļākās kompozīcijas beidzot sāk likties līdzīgas orķestra kolēģiem, kuri, tiklīdz aizkars aizveras, pārstāj pūst taures, čīgāt stīgas, smaidīdami slauka sviedrus, it kā nākuši no vingrošanas stundas, un mājīgā garā triec par ikdienišķām lietām. Arī savu seno dienu mīlestību, dziedātāju ar gaišiem matiem un kailām kājām, Kristofs redz tepat tuvumā; viņš starpbrīžos bieži to satiek restorānā; zinādama, ka puisēns reiz bija viņā iemīlējies, dziedātāja labprāt sniedz tam skūpstus, bet Kristofam nav prieka par tiem: viņam derdzas šī krāsotā seja, šīs smaržas, milzīgās rokas un briesmīgā ēstgriba; tagad viņš ienīst šo sievieti.

Lielhercogs neaizmirsa savu galma pianistu. Gan mazo algu, kas Kristofam bija noteikta, nekad neizmaksāja īstā laikā — naudu vienmēr vajadzēja izlūgties, — bet lāgu lāgiem Kristofu aicināja uz pili, vai nu kad hercogam bija sabraukuši slaveni viesi, vai arī gluži vienkārši tad, kad viņu augstībām iepatikās dzirdēt Kristofa spēli. Un tas vienmēr notika taisni tajās vakara stundās, kad Kristofam tik ļoti gribējās būt vienam. Viņam viss bija jāpamet un jāsteidzas uz pili. Bieži vien viņam bija jāgaida priekšnamā, jo pusdienas vēl nebija paēstas. Pils kalpi, kas bija ieraduši Kristofu redzēt, tērzēja ar viņu uzmācīgā draudzībā. Pēc tam viņu ieveda spoguļiem greznotā un gaismas piemirdzētā zālē, kur asām acīm sāpīgi apkaunojošā ziņkārībā viņu nekaunīgi vēroja uzpūtīgi un stīvi ļaudis. Lai viņu augstībām noskūpstītu rokas, Kristofam bija jāiet pāri spodrinātajam, gludajam parketam. Jo lielāks viņš auga, jo neveiklāks kļuva: viņš likās pats sev smieklīgs, un viņa lepnums cieta.

Kristofs sēdās pie klavierēm, un viņam bija jāspēlē šiem aitasgalvām, kā viņš klusībā tos sauca. Bija brīži, kad visa spožās sabiedrības vienaldzība viņu nomāca tik smagi, ka viņam pēkšņi uznāca dziņa trūkties kājās un spēli pārtraukt. Viņam likās, ka šajā telpā nav gaisa; viņam aizžņaudzās elpa. Un, kad viņš beidza spēlēt, viņu mulsināja ar tukšiem glaimiem, iepazīstinot vadāja pie visiem viesiem. Kristofam likās, ka ļaudis viņu uzlūko kā retu, dīvainu zvēru, kam vieta her-

coga menažērijā, un ka šie cildinājumi pienācās vairāk viņa kungam nekā viņam pašam. Puisēns jutās pazemots un kļuva slimīgi jūtīgs, viņš cieta jo vairāk tāpēc, ka neiedrošinājās rādīt savu īsto dabu. Kristofu apvainoja visvienkāršākais sīkums: kad kādā salona stūrī atskanēja smiekli, viņam likās, ka smejas par viņu; viņš tikai nezināja, vai tie smējās par viņa manierēm, drēbēm vai izskatu, viņa kājām vai rokām. Viss viņu pazemoja; viņš jutās pazemots, kad ar viņu nerunāja, un pazemots, kad runāja, viņš jutās pazemots, kad viņam sniedza konfektes kā mazam bērnam, un par visu vairāk viņš jutās pazemots, kad lielhercogs majestātiskā nevērībā iespieda viņam rokā zelta naudas gabalu un sūtīja mājās. Kris-tofs bija nelaimīgs par savu nabadzību un vēl nelaimīgāks par to, ka visi ar viņu runāja kā ar nabagu. Kādu dienu, mājās ejot, saņemtais zelts viņu apkaunoja tik sāpīgi, ka viņš to iesvieda pagraba logā. Bet jau pēc brīža viņš būtu cietis vēl lielākus pazemojumus, lai aizmesto zeltu atgūtu, jo mājās jau vairākus mēnešus nebija maksāts parāds miesniekam.

Vecāki nenojauta, cik ļoti cieta puisēna apvainotais lepnums. Viņus ielīksmoja lielhercoga žēlīgā laipnība pret dēlu. Nabaga Luize nevarēja iedomāties savam bērnam ko skaistāku par šiem vakariem greznībā, pils spožajā sabiedrībā. Melhioram tie bija neizsīkstošu lielību avots, un viņš nerimdamies trieca un tērzēja par tiem savu draugu pulkā. Bet vislaimīgākais bija vectēvs. Gan viņš dižojās ar savu neatkarības garu, kas nicina šīs pasaules varenos, bet dvēselē viņam mita vientiesīga bijība pret naudu, varu, godu, pret visām sabiedriskām privilēģijām, un viņš jutās lepns, savu dēladēlu redzēdams šo privileģēto tuvumā. Žans Mišels tīksminājās, it kā mazdēla slava atspīdētu arī uz viņu, un, lai gan visiem spēkiem viņš centās vienaldzīgs izlikties, seja viņam staroja priekā. Tos vakarus, kad Kristofs gāja uz pili, Žans Mišels lūkoja ilgāk palikt pie Luīzes. Bērnišķīgā nepacietībā viņš gaidīja dēladēla pārnākšanu, un, kad Kristofs pārradās, Žans Mišels uzrunāja viņu mākslotā nevērībā, jautādams vienaldzīgā balsī:

— Nu, vai šovakar galma muzikantam labi klājās?

Vai arī glaimīgi un vēlīgi sacīja:

— Te jau ir mūsu mazais Kristofs, kam droši vien būs jaunas ziņas.

Vectēvs centās izgudrot kādu komplimentu un Kristofam pielabināties:

— Esi sveicināts, jaunais galma kavalieri!

Bet Kristofs īdzīgi atbildēja: «Labvakar,» — un drūms, uztraukts un nelaimīgs ielīda kaktā. Vectēvs neatlaidās un uzmācās viņam ar jautājumiem, uz kuriem Kristofam bija jāatbild — jā vai nē. Sarunā iejaucās citi mājinieki un jautāja visādus sīkumus. Kristofs sarauca pieri aizvien drūmāku. Vārdi viņam ar varu bija jāizrauj no lūpām, līdz pēkšņi Žans Mi-šels saskaitās un izteica viņam niknus rājienus. Kristofs atbildēja necienīgā tonī, un viss beidzās ar asu ķildu. Vectēvs aizgāja, dusmās aizcirzdams durvis. Tā Kristofs, pats negribēdams, samaitāja visu prieku nabaga ļautiņiem, kas nespēja saprast puisēna sapīkuma cēloņus. Viņi jau nebija vainīgi, ka viņiem bija vergu dvēseles. Viņiem prātā nenāca, ka cilvēks varēja arī citāds būt.

Kristofs ieslēdzās vientulībā un, savus tuviniekus netiesādams, tomēr juta dziļo plaisu, kas viņu šķīra no tiem. Bez šaubām, viņš pārspīlēja šīs plaisas dziļumu. Kaut arī viņu domas bija tik pretējas, viņi butu varējuši saprasties, ja Kristofs kaut reizi būtu ar viņiem sirsnīgi parunājis. Bet pasaulē nav lielāka retuma kā pilnīga uzticība starp vecākiem un bērniem, kaut arī viņus saista vismaigākā piekļāvība, jo, no vienas puses, ierastā godbijība pret vecākiem liedz bērnam viņiem uzticēties, no otras puses, savā maldīgajā vecāku gudrības un pārākuma apziņā viņi uz bērnu jūtām neskatās nopietni, kaut bieži vien tās ir dziļākas un interesantākas nekā pieaugušo cilvēku jūtas un gandrīz vienmēr patiesākas.

Sabiedrība, ko Kristofs -redzēja mājās, un valodas, kuras viņš dzirdēja, vēl vairāk atsvešināja viņu no vecākiem.

Melhioru apmeklēja draugi, lielāko tiesu orķestra muziķi, dzērāji un vecpuiši; tie nebija ļauni, bet ikdienišķi ļaudis. Istaba dunēja no viņu soļiem un smiekliem. Viņi mīlēja muziķu, bet runāja par to uztraucošas aplamības. Viņu skaļā, jestrā sajūsma apvainoja bērna kautrību. Kad viņi slavēja kādu darbu, kas Kristofam bija mīļš, viņš savā dvēselē jutās sāpināts. Viņš spītīgi ieslēdzās sevī, uzlika saltas vienaldzības masku, it kā par muziķu neinteresētos, un, ja spētu, viņš būtu to ienīdis. Tad Melhiors sacīja:

— Tam puikam nav sirds. Viņam nav jūtu. Es tiešām nezinu, kur viņš tāds radies.

Reizēm viesi četrbalsīgi dziedāja vācu dziesmas, kuru saturs bija svinīgi vientiesīgs un harmonijas seklas un smagas. Tādos brīžos Kristofs iebēga vistālākajā istabā un lamāja sienas.

Arī vectēvam bija savi draugi: ērģelnieks, tapsētājs, pulksteņmeistars, kontrabasists, visi veci pļāpas, kas mūžam atgremoja vienus un tos pašus jokus un sarunājās par mākslu, politiku vai par vietējo ģimeņu ciltszariem. Viņus mazāk interesēja sarunu temats, cik pati pļāpība un prieks, ka bija uzgājuši ļaudis, ar kuriem varēja izrunāties no visas sirds.

Luize satikās ar dažām kaimiņienēm, kas viņai pienesa pilsētas tenkas. Lāgu lāgiem pie viņas atbrauca kāda «labsirdīga dāma», kas teicās par viņu interesējoties, bet īstenībā lūdza viņas pakalpojumus gaidāmajā dinejā, izlikdamās noraizējusies par Luizes bērnu reliģisko audzināšanu.

Par visiem viesiem nepatīkamākais Kristofam bija viņa tēvocis Teodors, Žana Mišela pirmās sievas — vecāsmātes Klāras dēls no pirmās laulības. Teodors bija liela tirdzniecības nama līdzdalībnieks, šai firmai bija veikalu sakari ar Āfriku un Tālajiem Austrumiem. Teodors bija viens no tiem vācu jaunā stila tipiem, kuri labprāt zobojās par šīs tautas veco ideālismu un, uzvaras apskurbināti, nodevās spēka un panākumu kultam, kas liecināja, ka viņi nebija paraduši tos gūt. Bet kādas tautas gadu simteņiem iesakņojušos dabu pēkšņi grozīt nav iespējams, tādēļ šis nopulgotais ideālisms vienmēr izskanēja sarunās, morāliskos uzskatos un Gētes citātos katrā mājas svinību gadījumā. Tā šī dīvainā dziņa savienot vecās vācu pilsonības godīgos principus ar jauno veikalnieku cinismu radīja savādu godprātības un pašlabuma sajaukumu, kas bija riebīgs savā liekulībā, jo tas tiecās no vācu spēka, mantkārības un varas instinkta izveidot tiesību, taisnības un patiesības simbolu.

Šī apkārtne Kristofu dziļi aizvainoja. Viņš nevarēja spriest, vai tēvocim taisnība vai ne, bet juta, ka tas viņam ir ienaidnieks. Arī vectēvam nepatika audžudēla spriedelējumi, un viņš sašuta par tiem, taču strīdā viņu drīz vien pieveica Teodora runas veiklība, kuram nebija grūti vecā vīra cēlo_ vientiesību padarīt smieklīgu, un Žans Mišels beidzot kaunejas par savu labo sirdi. Vēlēdamies pierādīt, ka viņš nemaz nav tik atpalicis, kā citi domāja, Žans Mišels lūkoja runāt tāpat kā Teodors. Bet viņa lūpās tas skanēja tik aplami un māksloti, ka viņam pašam savas runas derdzās. Kaut sirds dziļumos

vectēvs domāja citādi, pret Teodoru viņš tomēr juta cienību; vectēvam bija respekts pret audžudēla praktisko veiklību, kuru viņš apskauda jo vairāk tādēļ, ka pašam it nemaz tādu dāvanu nebija. Žans Mišels ilgojās, kaut viens no viņa dēladēliem reiz paceltos tikpat lielā varā. Arī Melhiors domāja tāpat un izraudzīja Rudolfu, kam bija jāiet sava tēvoča pēdās. Tā visi mājinieki centās glaimot bagātajam radam, no kura cerēja sagaidīt visādas laipnības. Bet tas šo situāciju izmantoja un spēlēja lielo un vareno kungu; viņš iejaucās visās lietās, par visu izteica savu spriedumu un neslēpa nicinājumu pret mākslu un māksliniekiem. Gluži otrādi: viņš lielījās ar to, jo viņam patika savus radus muziķus pazemot. Viņš trieca negantus, jaunus jokus par mūziķiem un radiem, bet paši izsmietie tikai iztapīgi smējās.

Par savu zobgalību mērķi tēvocis visbiežāk izraudzījās Kristofu, taču tas nebija pacietīgs. Viņš klusēja un sadusmots grieza zobus. Bet tēvocis tikai ņirgājās par viņa mēmo niknumu. Te kādu dienu, kad Teodors pie galda viņu bez gala tincināja, Kristofs tēvocim iespļāva sejā. Tas bija briesmīgs notikums. Apvainojums bija tik negaidīts, ka sākumā tēvocis gluži apstulba; valodu atguvis, viņš sāka nikni lamāties. Iztrūcināts par savu nedarbu, Kristofs kā sastindzis sēdēja krēslā un mierīgi saņēma sitienus, kurus nesajuta, bet, kad viņu rāva aiz rokas un lika mesties cejos pie tēvoča kājām, viņš*apcirtās, māti atgrūda sāņus un aizbēga no mājām. Un laukā viņš tikmēr neapstājās, līdz viņam aizrāvās elpa. Viņš dzirdēja balsi, kas viņu sauca no tālumiem. Viņš domāja, vai labāk nebūtu mesties upē, jo savu ienaidnieku iegāzt straumē viņam nebija spēka. Nakti viņš pavadīja laukos. Citu rītu viņš klauvēja pie vectēva durvīm. Kristofa nozušana veco vīru bija tik ļoti uztraukusi, ka visu nakti viņš nebija gulējis un tagad neiedrošinājās puisēnu rāt. Vectēvs aizveda Kristofu mājās, kur neviens viņam neteica ne vārda, jo visi redzēja viņa satraukumu. Vecāki pret puisēnu izturējās saudzīgi, jo vakarā viņam pilī bija jāspēlē. Bet Melhiors Kristofu vairākas nedējas nomocīja ar savām gaudām, ka velti viņš pūloties izglītot tik nejauku un necienīgu radījumu, par kuru tikai kauns vien esot; to sacīdams, tēvs izlikās, ka visi šie vārdi sevišķi neattiecas ne uz vienu. Un, kad Kristofs satika uz ielas tēvoci Teodoru, tas novērsa galvu un aizbāza degunu, izrādīdams visdziļāko riebumu.

Nejuzdams savu tuvinieku simpātijās, Kristofs, cik vien bieži varēdams, no mājām bēga. Viņš cieta no mūžīgās pie-spiestības, kas viņu nomāca ar savu smagumu. Bija pārāk daudz lietu, pārāk daudz cilvēku, ko vajadzēja godināt, bet nebija ļauts pat jautāt, kādēļ, un Kristofa dabā vispār nebija aklas godbijības. Jo vairāk visi centās viņu izaudzināt par paklausīgu un sīku vācu «birģeri», jo kvēlāka viņam dvēselē raisījās brīvības dziņa. Kāds viņam būtu bijis prieks pēc stingajām un nāvīgi garlaicīgajām stundām orķestrī vai galma kā kumeļam vārtīties zaļā zālē vai jaunajās biksēs velties lejā no kalna un ar sava kvartāla zēniem mētāties akmeņiem. Ja viņš ne sevišķi bieži to darīja, tad nevis aiz bailēm no rājieniem un sitieniem; nē, bet viņam nebija draugu: ar citiem bērniem Kristofam neizdevās saprasties. Pat ielas puikas ar viņu nevarēja rotaļāties, jo rotaļās viņš pārāk kaisli iedegās un pārāk aizrautīgi plēsās. Tā Kristofs bija ieradis dzīvot noslēgtībā un vairījās no sava vecuma bērniem, jo kaunējās par savu tūļību rotaļās un neiedrošinājās piedalīties viņu draiskulībās. Viņš sāka izlikties, ka visas rotaļas viņam vienaldzīgas, lai gan, priekā trīcēdams, gaidīja, kad citi viņu sauks savā pulkā. Taču neviens viņu neuzrunāja, un viņš aizgāja skumīgs, bet vienaldzīgā izskatā.

Kristofa vienīgais mierinājums bija ar tēvoci Gotfrīdu, kad tas atradās pilsētā, klejot pa laukiem. Kristofs aizvien vairāk iedraudzējās ar viņu, puisēnu valdzināja tēvoča neatkarīgais raksturs. Viņš sāka saprast Gotfrīda prieku un dziņu klaiņāt pa laukiem un nejust ikdienišķās dzīves saites. Vakaros abi bieži klīda bez mērķa, kur vien acis vērās. Un, tā kā Gotfrīds vienmēr aizmirsa laiku, mājās viņi pārradās vēlu un tika rāti. Bezgalīga līksme auklēja Kristofam sirdi, kad naktī, citiem guļot, varēja izzagties no mājām. Gotfrīds zināja, ka tas ir nedarbs, bet Kristofs viņu gauži lūdzās, un tēvocim pašam arī bija grūti atsacīties no šī prieka. Ap pusnakti viņš atnāca un pie mājas loga uzsvilpa norunāto signālu. Kristofs bija aizgājis gulēt neizģērbies. Viņš izrāpās no gultas, paņēma kurpes rokā un, elpu aizturējis, zagšus aizlavījās līdz virtuves logam, kas izgāja uz ielu. Puisēns uzkāpa uz galda, tad Gotfrīdam uz pleciem; viņi aizgāja laimīgi kā divi skolas puikas.

Dažreiz viņi satika zvejnieku Jeremiju, Gotfrīda draugu, un mēnesnīcas pievizētā straumē klusi vizinājās viņa laivā. Odens, pilēdams no airu galiem, skanēja gan kā īsi arpedžo, gan kā

hromatiskās gammas. Upes līmenī viegli līgojās blāva migla. Margoja zvaigznes. Abās krastmalās sadziedājās gaiļi, un lāgu lāgiem debesu augstumos trīsēja cīruļu dziesmas, kurus mulsināja skaidrā mēnesnīca, un viņi traucās gaisos. Laivā braucēji klusēja. Reizēm Gotfrīds klusu dziedāja dziesmiņu. Dažreiz Jeremijs stāstīja dīvainus notikumus no kustoņu dzīves, un viņa stāsti likās jo dīvaināki tādēļ, ka viņš izteicās īsi un mīklaini. Mēness nogrima aiz mežiem. Viņi brauca gar tumšiem kalnu siluetiem. Debess un ūdens tumsa savienojās. Upe bija rāma un klusa. Visas skaņas izdzisušas. Laiva slīdēja nakts klusumā. Vai tā slīdēja? Vai līgoja? Vai nekustējās? ... Zīdainā čaukstā pašķīrās meldru pudurs. Viņi klusu piebrauca pie krasta, izkāpa malā un kājām devās uz māju. Bieži vien viņi atgriezās tikai rītausmā. Viņi gāja gar krastu. Pirmajos rīta staros sudrabaini vizēja sīkas zivtiņas, gan zaļas kā vārpas, gan zilas kā safīri; tās šaudījās un locījās kā čūskas ap Medūzas galvu, kāras un rijīgas ķēra maizi, ko viņām iemeta ūdeni, un, jo dziļāk maizes druskas grima, jo dziļāk tās šāvās līdzi, atkal izvijās un pēkšņi nozuda, izdzisa kā gaismas stari. Upes līmenis krāsojās drīz rožainos, drīz mēļos atspulgos. Visapkārt cits pēc cita pamodās putni. Izbaudījis rīta jaukumu, Kristofs tikpat uzmanīgi, kā projām iedams, ielīda pa logu atpakaļ smacīgajā istabā, iekrita gultā un uzreiz aizmiga, juz* dams spirgtumu miesās, kas bija uzsūkušas lauku smaržas.

Viss ritēja jauki un labi, un neviens nekā nebūtu pamanījis, ja mazais Ernests, Kristofa jaunākais brālis, kādu dienu nebūtu nodevis viņa nakts dēkas. No tā laika šos gājienus Kristofam aizliedza un viņu uzraudzīja. Tomēr viņš reizēm izmuka, jo vairāk par visu viņam patika satikties ar neievērojamo pauninieku un tā draugiem. Vecāki bija dusmīgi. Melhiors teica, ka Kristofam esot zemas kārtas dziņas. Vecais Žans Mi-šels bija greizsirdīgs, viņu sāpināja Kristofa jūtas pret Gotfrīdu. Viņš strostēja un rāja puisēnu, ka tas var just prieku ikdienišķā sabiedrībā, kad tam esot parādīts lielais gods kalpot hercogiem un prinčiem. Visi atzina, ka Kristofam trūkstot pašcieņas.

LAI GAN Melhiors dzerdams un uzdzīvodams aizvien vairāk pasliktināja visas dzimtas naudas apstākļus, tomēr dzīve vēl bija izturama, kamēr dzīvs bija Žans Mišels. Viņš bija vie-

nīgais cilvēks, kas spēja kaut cik ietekmēt Melhioru un atturēt to no k|ūmā posta ceļa. Vispārēja cienība, kādu ļaudis veltīja Žanam Mišelam, lika piemirst dzērāja dēla trakulības. Un arī naudas grūtībās Žans Mišels vienmēr bija palīdzīgs. Pie nelielās citkārtējā kapelmeistara pensijas viņš piepelnīja lieku naudu, staigādams stundās un uzskaņodams klavieres. Lielāko peļņas tiesu viņš atdeva vedeklai, kura gan visiem spēkiem centās slēpt mājās valdošo trūkumu, bet viņš to redzēja. Luizei bija bēdīgs prāts, ka viņu dēļ vectēvam jāatsakās no savām dzīves ērtībām. Tas Žanam Mišelam tiešām nebija viegli, jo viņš bija ieradis dzīvot plaši, viņam bija lielas prasības. Reizēm viņa ziedojumi bija par maziem, un, lai varētu samaksāt neatliekamus parādus, Žanam Mišelam vajadzēja slepeni pārdot kādu mēbeli, grāmatas vai kādu piemiņas lietiņu, kas viņam bija dārga. Melhiors pamanīja, ka tēvs Luizei zagšus dod naudu, un vairāki lāgi gadījās, ka viņš to atņēma, nevērodams Luizes protestus. Kad vectēvs to dabūja dzirdēt, viņu pārņēma negantas dusmas; to viņam nepateica Luize, kas savas sāpes slēpa sirdī, bet viens no mazdēliem; tad abi vīri dažreiz iekaisa tik sīvā ķildā, ka visi bailēs trīcēja. Viņi abi bija dedzīgi un pikti un tūdaļ brāza viens otram sejā rupjas lamas un draudus, un daudz vairs netrūka, ka būtu sācies dūru kautiņš. Bet viskvēlākajā iekaisumā Melhioru atturēja neuzveicama

cieņa pret tēvu, un, lai bija cik piedzēries būdams, viņš vienmēr galu galā pazemīgi lieca galvu Žana Mišela_ rājienu un pārmetumu priekšā. Un tomēr Melhiors izdevīgā gadījuma saka atkal visu no gala. Par nākotni domājot, Žanu Mišelu nomāca baigas nojautas.

— Ak mani nabaga bērni, — viņš teica Luizei, — kāds liktenis jūs piemeklēs, kad manis vairs nebūs!... — Un, Kris-tofam galvu glāstīdams, piebilda: — Lai dievs dod, ka manas dienas vēl neizdziest, kamēr šis mazais vīrs varēs jūs atpes; tīt no visa posta.

Bet cerības vīla Žanu Mišelu, jo viņš jau bija nonācis sava ceļa galā. Neviens to nebija gaidījis. Astoņdesmit gadu vecumā viņam bija vēl kupli mati, baltas krēpes ar iepelēļ kām šķipsnām, un biezajā bārdā vēl vijas pavisam melni pavedieni. Zobu gan viņam vairs bija tikai kāds ducis, bet ar tiem viņš labi iztika. Prieks bija viņu redzēt pie galda. Viņam bija lieliska ēstgriba, un, kaut viņš Melhioru rāja par žūpību, pats tomēr labprāt ļāvās vīna priekiem. Žans Mišels sevišķi cienīja Mozeles baltvīnus. Starp citu, vai tas bija vīns vai alus, viņš visam, ko dievs bija audzējis zemē, deva savu tiesu. Bet prātu viņš nekad nepameta vīna kausā. Viņš prata ieturēt mēru. Šis mērs gan bija ļoti liels, un vājāks prāts, bez šaubām, būtu noslīcis kausā. Gaita viņam vienmēr bija braša, izskats labs un visā miesā nenogurstoša darbības trauksme. No rīta sešos viņš jau bija kājās un rūpīgi apkopās, jo par savu izskatu un pašcieņu vienmēr gādāja. Savā mājā Žans Mišels dzīvoja viens, par visu rūpējās pats un necieta, ka viņa saimniecībā jaucās vedekla; viņš posa savu istabu, vārīja kafiju, piešuva pogas un sita naglas, līmēja, lāpīja un laboja mēbeles un staigāja atlocītām piedurknēm, vienā laidā dziedādams un gaisu pieskanēdams ar savu spēcīgo basa balsi, dziesmas pavadīdams ar dramatiskiem žestiem. Lai bija kāds laiks būdams, viņš gāja staigāt. Un neaizmirsa nevienu savu pienākumu, tomēr īstā laikā viņš ieradās reti. Viņš bija redzams uz visiem ielu stūriem, viņš trieca un tērzēja ar draugiem vai jokojās ar kādu kaimiņieni, kuras seja viņam iepatikās, jo vecais vīrs mīlēja jaunas daiļaviņas tāpat kā senos draugus. Tā viņš vienmēr aizkavējās un nekad nedomāja par pulksteni. Bet pusdienas laiku viņš neaizmirsa nekad: viņš ēda, kur pusdienas pagadījās, un labprāt gāja viesos pie draugiem un paziņām.

Tikai vēlu vakarā, nakts tumsā, ilgi uzkavējies pie dēladēliem, viņš pārradās mājās. Gulēt nolicies, pirms iemigšanas viņš vēl lasīja veco bībeli un naktī — negulēdams vairāk kā vienu vai divas stundas no vietas — cēlās un paņēma vienu no vecām, lēti pirktām grāmatām par vēsturi, teoloģiju, literatūru vai dabas zinātnēm. Viņš izlasīja dažas nejauši atšķirtas lapas puses, kuras viņu reizē interesēja un garlaikoja un kuras viņš bieži vien nesaprata, bet neizlaida nevienu vārdu un lasīja, līdz atkal uznāca miegs. Svētdienās viņš gāja baznīcā, pastaigājās ar mazbērniem un sita bumbu. Nekad viņš nebija slimojis, ja neskaita podagru, kas naktīs, bībeli lasot, lika viņam lādēties. Un šķita, ka viņš varētu nodzīvot vēl simt gadus; viņš pats tiešām nesaprata, kādēļ viņš nevarētu nodzīvot vēl ilgāku mūžu. Kad ļaudis pareģoja, ka viņš mirs simt gadu vecumā, viņš domāja tāpat kā viens cits ievērojams sirmgalvis, ka nav labi vilkt likteņa labvēlībai robežas. Par viņa vecumu liecināja tikai lētās asaras un ātrā uztraukšanās.Vis-niecīgākais sīkums viņu kaitināja un satrauca nevaldāmās dusmās. Viņa sarkanā seja un īsais kakls pietvīka spilgtā sārtumā. Viņš niknumā stostījās un, elpu gūdams, bija spiests apklust. Mājas ārsts, vecs ģimenes draugs, viņam lika dusmās un ēstgfibā ievērot vislielāko mērenību. Bet, spītīgs kā daždien veci vīri, viņš tīši ļāvās pārmērībām un zobojās par ārstiem un medicīnu. Likās, ka viņš nāvi nicina, un vienmēr lielījās, ka tā viņu nebaida.

Kādā karstā vasaras dienā, krietni iedzēries un izķildojies, vecais Žans Mišels pārradās mājās un izgāja dārzā strādāt. Viņam patika rakt zemi puķu dobēs. Kailu galvu dedzinošā saules tveicē, aizvien vēl uztraukts no sīvās ķildas, viņš dusmīgi cilāja lāpstu. Kristofs ar grāmatu rokā sēdēja_ dārza lapenē, bet nelasīja, viņš sapņodams ieklausījās sienāžu midzinošos sirsinājumos; viņa skatiens mehāniski vēroja vectēva kustības. Vectēvs bija pagriezis viņam muguru un salīcis ravēja nezāles. Te pēkšņi Kristofs redzēja, ka vectēvs saslējās, rokas savīcināja gaisā un smagi nogāzās. Mirkli Kristofam nāca smiekli. Bet, kad puisēns redzēja, ka vectēvs nekustas, viņš uzsauca tam, piesteidzās klāt un visiem spēkiem sāka to kratīt. Kristofu pārņēma bailes. Viņš nometās ceļos un abām rokām lūkoja pacelt lielo, zemē guļošo galvu. Tā bija tik smaga, un uztraukumā viņš tā trīcēja, ka tikai ar lielam pūlēm to piecēla. Bet, ieraudzījis izvalbītās acis, kas rēgojās

baltas un asinīm pieplūdušas, Kristofs sastinga šausmās un, spalgi iekliegdamies, palaida vaļā galvu. Izbailēs viņš pietrūkās kājās un, cik vien ātri spēdams, skrēja uz ielu. Viņš kliedza un raudāja. Kāds gājējs viņu apturēja. Kristofs nevarēja parunāt, viņš tikai rādīja uz mājas pusi. Svešais vīrs iegāja dārzā, un Kristofs viņam sekoja. Arī citi ļaudis bija dzirdējuši zēna kliedzienus un saskrēja no kaimiņu mājām. Dārzā ļaudis samīdīja puķes, tie noliecās pie vectēva, un visi runāja vienā laidā. Divi trīs cilvēki viņu pacēla. Seju pievērsis sienai, Kristofs apstājās pie dārza vārtiem un acis aizsedza rokām. Viņš baidījās lūkoties un tomēr nevarēja atturēties. Kad vectēvu nesa garām, Kristofs caur pirkstiem saskatīja viņa nekustīgo, lielo ķermeni, viena roka vilkās pa zemi, galva, atbalstīdamās pret viena nesēja celi, pie katra soļa šūpojās; un, asiņaino, zemēm aptraipīto, uztūkušo seju, atvērto muti un baismīgās acis ieraudzījis, puisēns atkal sāka raudāt un aizbēga. Viņš skrēja neapstādamies, kā vajāts zvērs, līdz aizsteidzās pie mātes. Šausmās kliegdams, viņš iedrāzās virtuvē. Luize mizoja saknes. Kristofs metās viņai klāt, apskāva abām rokām māti un pie viņas krūts izmisīgi meklēja glābiņu. Seja viņam raustījās drudžainās elsās, un viņš nevarēja parunāt. Bet māte visu saprata no pirmā vārda. Viņa nobālēja, nazis viņai izkrita no rokām; ne vārda neteikusi, viņa aizsteidzās.

Kristofs palika istabā viens; skapja stūrī ievilcies, viņš rūgti raudāja. Mazie brāļi rotaļājās. Kristofs skaidri neaptvēra, kas bija noticis, viņš nedomāja par vectēvu, viņš domāja tikai par briesmīgajām ainām, ko nupat bija redzējis. Viņš trīcēja bailēs, ka atkal nav tās jāredz un nav jāiet atpakaļ uz baigo vietu.

Un tiešām, kad vakarā mazākie bērni, pēc visām dienas nerātnībām noguruši, sāka činkstēt, ka viņiem esot garlaicīgi un griboties ēst, mājās pārnāca Luize, paņēma viņus aiz rokas un veda pie vectēva. Māte gāja ātriem soļiem, mazais Ernests un Rūdolfs kā parasti sāka ņurdēt, bet Luize viņiem uzkliedza tādā balsī, ka viņi apklusa. Bērnus satvēra instinktīvas bailes, un, tikko iegājuši istabā, viņi sāka raudāt. Nakts vēl nebija satumsusi. Vakarblāzmas pēdējie stari pirmās mijkrēslī grimušās istabas sienā meta dīvainus atspīdumus uz durvīm, spoguļiem un vijoles. Vectēva istabā bija iededzināta svece, kuras līpinošā liesma cīnījās ar bālo, dziestošo dienas gaismu, un šī cīņa istabas tumsu vērta vēl smagāku un baigāku. Mel-

hiors sēdēja pie loga un skaļi raudāja. Ārsts bija noliecies pār gultu un aizsedza gulētāju. Kristofam sirds vai lūza. Luize bērniem lika nomesties ceļos pie gultas kājgaļa. Kristofs pacēla acis. Pēc notikuma dārzā viņš bija iedomājies ieraudzīt tik lielas briesmas, ka pirmajā mirklī juta gandrīz vai atvieglojumu. Vectēvs gulēja sastindzis un šķita aizmidzis. Mirkli Kristofam likās, ka vectēvs jau vesels. Bet, izdzirdējis viņa smago elpu un ielūkojies uztūkušajā sejā, kurā kritiens bija atstājis lielu, zilganu rētu, puisēns saprata, ka tas, kas tur gultā guļ, drīz mirs, un viņš notrīcēja baismu drebuļos. Skaļi atkārtodams Luizes lūgšanu, lai dievs dod vectēvam veselību, sirds dziļumos Kristofs lūdzās, lai vectēvs labāk būtu miris, ja tam nav lemts atkal kļūt veselam. Kristofu biedēja tas, kas vēl varēja notikt.

Pēc kritiena vectēvs vairs neatguva samaņu. Tikai mirkli viņam atblāzmojās apziņas gaisma, tikai īsu mirkli viņš atskārta savu stāvokli — un tas bija šausmīgi. Mācītājs stāvēja pie viņa gultas un skaitīja pēdējās lūgšanas. Vectēvu piecēla spilvenos sēdus, viņš ar pūlēm atvēra acis, kas vairs neklausīja gribai, viņš skaļi elpoja, neatmaņā vēroja ļaužu sejas, sveces liesmu un pēkšņi atdarīja muti; sejā viņam bija neminamas šausmas.

— Tad nu ... tad nu — man laikam jāmirst, — viņš izdvesa.

Šīs balss baigā noskaņa, kuru Kristofs vairs nemūžam neaizmirsa, plosīja viņam sirdi. Vectēvs vairāk nerunāja, viņš kunkstēja kā bērns. Un atkal krita nesamaņā, bet elpa viņam kļuva vēl smagāka, viņš kunkstēja, dīvaini snaigstīja rokas un šķita cīnāmies ar nāvi. Nemaņā viņš iesaucās:

— Māte!

Ak, cik satriecoši bija šie sirmgalvja šļupsti, kurš bailēs piesauca savu māti, kā Kristofs pats būtu saucis, — savu māti, par kuru Žans Mišels ikdienišķā dzīvē nerunāja nekad un kurai tagad instinktīvi pievērsās, veltīgi meklējot patvērumu un glābiņu vislielākajās bailēs!... Brīdi sirmgalvis likās nomierinājies, un vēlreiz viņam atstaroja apziņas spīdums. Viņa smagās acis, truli lūkodamās uz visām pusēm, ieraudzīja bailēs sastingušo puisēnu. Te pēkšņi acis apskaidrojās. Vecais vīrs lūkoja pasmaidīt un runāt. Luize paņēma Kristofu un pieveda viņu pie gultas. Žans Mišels kustināja lūpas un raudzīja

noglāstīt puisēnam galvu. Taču tūdaļ atkrita nesamaņa. Tas bija gals.

Bērnus ieveda blakus istaba, bet visiem bija tik daudz darba, ka viņus neviens vairs nevēroja. Šausmu stindzināts, Kristofs, acis nenovērsdams, raudzījās pa pusvertām durvīm uz traģisko seju, kura vīdēja uz spilvena, — šo baigo seju, kura izģinda ik mirkli asāka un skarbāka,_ — šo_ dzīvības grimšanu nebūtībā — un dzirdēja baigos nāves gārdzienus, šo mehānisko elpu, kas skanēja ka ūdens burbuļu sprādzieni ezera līmenī, — pēdējos ķermeņa elsu grūdienus, kad miesa izmisumā ķeras pie dzīvības, bet dvesele to jau atstājusi. — Tad galva noslīdēja no spilvena. Un viss apklusa.

Tikai pēc brīža, elsām un lūgšanām skanot, Luize nāves tuvuma radītajā juceklī ieraudzīja savu puisēnu, kas stāvēja bāls, ar lielām, platām acīm, izvaibstītu muti un drudžaini žņaudza durvju rokturi. Viņa piesteidzas pie Kristofa. Viņas rokās puisēnam uznāca smaga nervu lēkme. Viņš zaudēja samaņu. Kristofs atžilba tikai vēlāk savā gultā, bailēs iekliedzas, jo uz brīdi bija pamests viens, un atkal viņam uznāca jauna lēkme, un viņš no jauna iegrima nemaņā. Nakts pēdējās stundas un nākošo rītu viņu kratīja drudzis. Beidzot viņš norimas un citu nakti gulēja dziļā miegā, no kura atmodās tikai vēlā pēcpusdienā. Kristpfam likās, ka pa istabu kāds staiga, ka māte noliecas pie viņa gultas un viņu skūpsta. Viņš dzirdēja tālas, liegas zvanu skaņas. Bet viņam negribējās kustēties, viņš šķita sapņojam.

Kad viņš atkal atvēra acis, pie gultas sēdēja tēvocis Gotfrīds. Kristofs jutās kā satriekts un neatcerējās nekā. Pakāpeniski pamodās atmiņa, un viņš sāka gauži raudāt. Gotfrīds piecēlās un apskāva viņu.

— Esi nu mierīgs, mīļais bērns, — viņš maigi teica.

— Ak tēvoci, tēvoci, — vaimanāja bērns un kļāvās viņam

pie krūtīm. ^

— Raudi, bērns, — sacīja Gotfrīds, — raudi!

Arī viņš raudāja.

Kad Kristofs mazliet nomierinājās, viņš nožāvēja acis un uzlūkoja Gotfrīdu. Tēvocis noprata, ka puisēns grib ko jautāt.

— Nē, nē, — viņš sacīja, pielikdams pirkstu pie lupām, — nerunā vis. Labāk raudi. Runāt nav labi.

Bet Kristofs neatlaidās.

— Ko līdz visi vardi? — Gotfrīds teica.

— Tikai vienu, vienu vienīgo jautājumu ...

— Kādu tad?

Kristofs mirkli vilcinājās.

— Ak tēvoci, — puisēns jautāja, — saki, — kur viņš tagad ir?

Gotfrīds atbildēja:

— Viņš ir pie dieva, mī|ais bērns.

Bet Kristofs to negribēja zināt.

— Nē, tu mani nesaproti: kur ir viņš, viņš pats?

Kristofs ar «viņš pats» domāja ķermeni.

Trīcošu balsi puisēns turpināja:

— Vai viņš aizvien vēl ir mājās? *

— Šorīt dārgo vectēvu apbedīja, — teica Gotfrīds. — Vai tu nedzirdēji kapsētas zvanus?

Kristofs uzelpoja, bet atkal sāka gauži raudāt par to, ka mūžam vairs neredzēs mīļo vectēvu.

— Ak mazais nabadziņš! — vairāki lāgi atkārtoja Gotfrīds, līdzcietīgi uzlūkodams bērnu.

Kristofs gaidīja, ka Gotfrīds viņu mierinās, bet Gotfrīds nemēģināja to darīt, jo zināja, ka mierināt ir velti.

— Tēvoci Gotfrīd, — jautāja bērns, — vai tad tu nemaz nebīsties?

Ak, ko viņš nebūtu devis, lai Gotfrīds nejustu bailes un savu noslēpumu iemācītu arī viņam!

Taču Gotfrīds bija bēdīgs.

— Klusē! — viņš pārvērstā balsī uzsauca.

— Kā lai nebīstas, — brīdi klusējis, viņš sacīja. — Bet ko tur lai dara. Tā tas ir. Ar to jāsamierinās.

Kristofs sašutis pakratīja galvu.

— Ar to jāsamierinās, mīļais bērns, — atkārtoja Gotfrīds. — Tas ir dieva prāts. Mums jāatzīst par labu, ko viņš grib.

— Es nīstu viņu! — Kristofs nikni iesaucās un mazo dū-rīti pacēla pret debesīm.

Gotfrīds bailēs lika viņam klusēt. Kristofs pats sabijās par saviem vārdiem, un abi ar Gotfrīdu sāka lūgt dievu. Bet dvēselē puisēnam gruzdēja nemiers. Un, atkārtodams dziļākās pazemības un padevības vārdus, viņš sirdī juta tikai dumpīgu sašutumu un bailes no šīs briesmīgās, neminamās varas, kas bija varējusi radīt nāvi.

DIENAS un lietainas naktis iet pār nesen rakto kapu, kura dziļumos pamests dus vecais Žans Mišels. Melhiors sākumā gauži raudāja, kliedza un vaimanāja. Bet jau pēc nedēļas Kristofs atkal dzirdēja viņa skaļos smieklus. Kad Melhiora klātbūtnē kāds piemin nelaiķa vārdu, viņa seja izstiepjas, satumst, taču jau pēc mirkļa viņš atkal triec un spraigi žestikulē. Viņš ir no tiesas bēdīgs, bet ilgi nespēj bēdām ļauties.

Luize šo zaudējumu pārcieta nekurnēdama, tāpat kā visu citu. Tikai savām ikdienišķām lūgšanām viņa pievienoja vēl vienu. Viņa bieži iet uz kapsētu un kopj Žana Mišela kapu, it ka tas būtu mājas saimniecības daļa.

Arī Gotfrīds ir aizkustinoši vērīgs pret mazo zemes stūrīti, kurā atdusas vecais vīrs. Atgriezies dzimtajā malā,' Gotfrīds vienmēr līdzi atnes kādu piemiņu: paša rokām darinātu krustu, lauku puķes, kuras Žanam Mišelam bija mīļas. Mazais pauni-nieks aizvien apmeklē kapsētu, kaut arī pilsētā iegriezies tikai uz dažām stundām, bet viņš to dara slepeni.

Luize, iedama uz kapsētu, Kristofu dažreiz ņem līdzi. Kris-tofam derdzas šī treknā zeme, tērpta puķu un koku drūmā rotā; un viņam derdzas arī smacīgā, stiprā smarža, kas kūp saulē un sajaucas ar šalcošo ciprešu dvašu. Bet savas izjūtas viņš no citiem slēpj, jo pats tās atzīst par gļēvulību un dieva zaimošanu. Viņš ir ļoti nelaimīgs. Viņu neatlaidīgi vajā domas par vectēva nāvi. Tomēr viņam jau sen zināms, kas ir nāve, un viņš par to ir domājis un bailēs trīcējis. Tikai nekad vēl viņš nebija to redzējis. Kas nāvi skata pirmo reizi, tas redz, ka nekā nav zinājis: ne par nāvi, ne par dzīvību. Vienā mirklī viss ir satriekts, prāts vairs nelīdz nekā. Cilvēks ir ticējis, ka viņš dzīvo, ka viņam ir zināma dzīves pieredze, un pēkšņi atklājas, ka viņš nekā nav zinājis, nekā nav redzējis un ir dzīvojis ilūziju plīvurā, ko audis gars un kas acīm aizslēpis baigo īstenības seju. Nav nekāda sakara starp ciešanu ideju un nožēlojamu cilvēku, kam sirds asiņo negantās mokās. Nav

nekāda sakara starp domām par nāvi un miesas un dvēseles krampjainajām trīsām, kad dvēsele velti saceļas pret nāvi un tomēr mirst. Visi cilvēku vārdi un visa mūsu cilvēciskā gudrība ir tikai stīvu leļļu teātris, salīdzinot ar nevairāmās un drausmās īstenības vaigu, ar šīm nabaga būtnēm no miesas un asinīm, kuras izmisīgā piepūlē veltīgi turas pie dzīvības, ko dienu gaita neatvairāmi dzēš.

Kristofs par to domāja dienām un naktīm. Viņu plosīja atmiņas par vectēva nāves cīņu; viņš dzirdēja briesmīgos gār-dzienus. Visa daba bija pārvērtusies. To likās ietinusi ledaina migla. Visapkārt, visur, kur vien acis vērās, Kristofs juta aklā un visvarenā Zvēra nāvējošo elpu savā sejā, viņš jutās šī niknā iznīcības Spēka varā un zināja, ka izbēgt nevar nekur. Bet šīs domas viņu nesalauza, tās tikai iededzināja viņā sašutumu, naidu. Viņš nepadevās. Galvu nodūris, viņš drāzās pret neminamo spēku. Gan bieži viņš satrieca pieri un atzina savu nevarību, tomēr nepadevās un aizvien no jauna sacēlās pret ciešanām. No šī laika visa viņa dzīve bija nebeidzama cīņa pret Likteņa negantību, ar kuru viņš negribēja samierināties.

PATS dzīves skarbums atrāva Kristofu no šīm uzmācīgajām domām. Ģimenes sabrukums, ko tikai Žans Mišels bija aizkavējis, neatvairāmi tuvojās, tikko vecais vīrs bija miris. Vectēvs bija Kraftu stiprākais atbalsts, un viņa nāve mājās ielaida trūkumu.

Melhiors to vēl veicināja. Viņš nestrādāja, bet aizvien vairāk ļāvās savam netikumam, jo bija atpestīts no pēdējā uzrauga, kas viņu bija atturējis. Gandrīz ik nakti viņš pārnāca piedzēries un nekad savu peļņu mājās nenesa. Savus skolniekus viņš pamazām pazaudēja.

Pie kādas skolnieces viņš bija reiz aizgājis galīgi piedzēries, un pēc šī skandāla viņam aizvērās visas durvis. Orķestrī viņu cieta tikai tēva piemiņas dēļ, bet Luize drebēja

bailēs, ka pēc kāda konflikta Melhioru padzīs. Vairākus vakarus, kad viņš pie savas pults bija piegājis tikai izrādes beigas, viņš tika nopietni brīdināts. Divas trīs reizes viņš nemaz nebija ieradies darbā. Dzēruma brīžu stulbumā viņam uznāca dziņa plosīties un triekt visādas aplamības. Kādu vakaru viņam iešāvās prātā «Valkiras» cēliena vidū spēlēt savu lielo vijoles koncertu! Tikai ar lielām pūlēm izdevās viņu atturēt. Bieži vien izrādes laikā, uz skatuves redzēto vai savās smadzenēs radīto ērmīgo ainu rosināts, viņš sāka skaļi smieties. Darba biedrus viņš uzjautrināja, un viņam tāpēc daudzus nedarbus piedeva. Bet šāda iecietība bija ļaunāka nekā bargi rājieni, un Kristofam bija bezgalīgs kauns par tēvu.

Kristofs tagad bija jau pirmais vijolnieks orķestrī. Zēns sēdēja tēva tuvumā, lai varētu viņu uzraudzīt un kļūmā brīdī spēlēt viņa vietā vai viņu apklusināt, kad Melhioram bija ļaunās dienas. Tas nebija viegls uzdevums, un labāk bija Melhioru nevērot nemaz, jo, kad viņš redzēja, ka tiek uzlūkots, tad sāka vaibstīt ērmīgas grimases vai skaļā balsī runāt. To zinādams, Kristofs centās tēvu neuzlūkot un uztraukumā gaidīja, kad viņš sāks ālēties. Zēns raudzīja koncentrēties savu nošu partijā un tomēr dzirdēja Melhiora skaļās piezīmes un viņa kaimiņu smieklus. Zēnam saskrēja asaras acīs. Muziķi bija labi cilvēki, viņi to pamanīja un iežēlojās par Kristofu. Viņi klusināja savu jautrību un, Kristofam dzirdot, nekad par Melhioru nerunāja. Bet Kristofs juta viņu līdzcietību. Zēns zināja, ka zobgalības atkal sākās, tiklīdz viņš pagrieza muguru, un ka Melhiors bija par apsmieklu visai pilsētai. Kristofu mocīja apziņa, ka līdzēt viņš nevarēja nekā. Pēc izrādes viņš tēvu veda mājās, sniedza tam roku, ļāva tā runas kārei pilnu vaļu un visiem spēkiem centās slēpt tēva soļu grīļošanos. Bet ko Kristofs gribēja piemānīt? Viņam reti laimējās tēvu aizvest līdz mājas durvīm. Tiklīdz viņi nonāca pie pēdējā ielas stūra, Melhiors sacīja, ka viņam esot norunāta tikšanās ar draugiem un neviens viņu nevarēšot pierunāt lauzt savu vārdu. Saprāts Kristofam lika atturēties no pārāk ciešas neatlaidības, lai tēva ālēšanās nesasauktu visus kaimiņus pie logiem.

Tā aizzuda visa mājas saimniecības nauda. Melhiors nenodzēra savu peļņu vien, viņš nodzēra visu, kr sieva un dēls bija pelnījuši sūrās grūtībās. Luize raudāja, bet no tā laika, kopš vīrs viņai bija vairākkārt rupji atgādinājis, ka mājās

viņai nepieder nekas un ka viņš to apprecējis tukšu un nabagu, nelaimīgajai sievietei nebija vairs drosmes pretoties. Kristofs mēģināja protestēt, bet Melhiors viņu iebukņīja, lamāja, nosauca par diedelnieku un ar varu atņēma visu naudu. Kristofam bija trīspadsmitais gads, viņš bija stiprs un veselīgs un sāka kurnēt pret tēva netaisnīgajiem sodiem, tomēr bailes viņam vēl bija, un viņš ļāva sevi aplaupīt. Lui-zei un Kristofam cits vairs neatlika kā naudu slēpt. Bet, kad viņi nebija mājās, Melhiors apbrīnojamā veiklība viņu slēptuvēs vienmēr uzgāja.

Drīz Melhioram ar to vairs nepietika. Viņš pārdeva no tēva mantotās lietas. Ar sāpēm sirdī Kristofs redzēja, ka nozuda grāmatas, mēbeles, lielo komponistu ģīmetnes, vectēva gulta, bet zēnam nebija drosmes ko sacīt. Kādu dienu Melhiors uzdrāzās uz vectēva klavierēm un, ceļgalu berzēdams, dusmās dievojās, ka visas šīs drazas viņš izmēzīšot no mājas, jo istabā jau nevarot vairs pakustēties. Te Kristofs sparīgi protestēja. Istabas tiešām bija pārpildītas, kopš mājās atveda vectēva mēbeles, lai pārdotu viņa māju, mīļo, veco māju, kur Kristofam bija aizritējuši skaistākie bērnības brīži. Un bija taisnība, ka vecās klavieres vairs nederēja, stīgas tām braz-dēja un sēca, un Kristofs jau sen spēlēja savas jaunās, skaistās klavieres, par kurām bija jāpateicas hercoga devībai, bet, lai vecais instruments bija cik nederīgs būdams, tas tomēr bija Kristofa labākais draugs, jo bērnam tas bija atyēris mūzikas bezgalīgo pasauli; pa veco klavieru nodzeltējušajiem atsistajiem taustiņiem viņš bija ielīgojis skaņu valstībā. Šis instruments bija gandrīz vectēva roku darbs, jo daudzus mēnešus viņš bija to labojis un taisījis savam dēladēlam: tā bija svēta balva. Kristofs enerģiski pateica, ka nevienam nav tiesību vectēva klavieres pārdot. Melhiors lika viņam klusēt. Kristofs kliedza vēl skaļāk, ka klavieres esot viņa svētā manta un viņš neļaušot tām pieskarties. Viņš gaidīja sitienus. Taču Melhiors tikai uzlūkoja viņu ņirdzīgā smīnā un klusēja.

Otrā dienā Kristofs jau bija visu aizmirsis. Mājas viņš pārnāca noguris, bet diezgan labā omā. Viņu pārsteidza mazāko brāļu glūnošie skatieni. Viņi izlikās iegrimuši grāmatas lasīšanā, bet slepus vēroja katru Kristofa kustību, un, tiklīdz viņš tos uzlūkoja, tie galvu nodūra grāmatā. Zēns nešaubījās, ka’ mazie brāļi nodarījuši kādu nerātnību, taču viņu nedarbi Kristofam vairs nebija retums, un viņš apņēmās tos kā daž-

dien krietni samizot, tiklīdz viņu palaidnības būs atklājis. Viņš ilgāk vairs nedomāja par to un sāka runāties ar tēvu, kas sēdēja pie loga un par visām dienas gaitām viņu izjautāja tik pārspīlētā laipnībā, kāda Kristofam nebija ierasta. Ar tēvu runādamies, Kristofs manīja, ka Melhiors slepus samirkšķinās ar mazākajiem dēliem. Sirds viņam sažņaudzās, viņš iesteidzās savā istabā... Vieta, kur bija stāvējušas viņa klavieres, pretim rēgojās tukša! Viņš izdvesa sāpju kliedzienu. Viņš dzirdēja savu brāļu apslāpētos smieklus otrā istabā. Sejā viņam saskrēja asinis. Viņš metās brāļiem virsū un kliedza:

— Manas klavieres!

Melhiors mierīgi pacēla galvu un sejā attēloja tik nevainīgu pārsteigumu, ka bērni sāka jautri smieties. Redzēdams Kristofa izmisuma pilnās acis, Melhiors pats arī nevarēja novaldīties un novērsies skaļi iesmējās. Kristofam zuda pašsavaldīšanās. Kā neprātīgs viņš drāzās virsū tēvam. Melhiors vairs nepaguva atvairīties, Kristofs sagrāba viņu aiz rīkles, iespieda viņu sēdeklī un kliedza:

— Zellis!

Tas bija norisinājies zibeņātrumā. Melhiors strauji izslējās un atgrūda no sevis Kristofu. Zēns pakrita un sadauzīja galvu pret kamīna stūri. Viņš piecēlās uz ceļiem, piere viņam asiņoja, bet viņš aizelsdamies atkārtoja:

— Zaglis! ... Tu esi zaglis, kas apzog mati un mani!... Tu esi zaglis, kas nodevīgi pulgo vectēva piemiņu!

Melhiors saslējās visā augumā un pacēla dūri pret Kristofu. Zēns spītīgi vērās viņam pretim, dusmās trīcēdams, naidā kvēlošām acīm. Te arī Melhiors sāka trīcēt. Viņš atsēdās un seju ieslēpa rokās. Abi mazie bērni brēkdami izskrēja laukā. Pēc trakās kņadas uznāca klusums. Melhiors izdvesa neskaidrus vārdus, Kristofs aizvien vēl stāvēja, pie sienas piespiedies, zobus sakodis, un neatlaidīgi uzlūkoja tēvu. Melhiors sāka apsūdzēt pats sevi:

— Jā, es esmu zaglis! Es izpostu visu savu dzimtu. Bērni mani nīst. Kaut es labāk būtu miris!

Kad viņš beidza gausties, Kristofs nepakustēdamies jautāja dzedrā un skarbā balsī:

— Kur ir klavieres?

— Pie Vormzera, — atbildēja Melhiors, neiedrošinādamies viņam acīs vērties.

Kristofs piegāja pie tēva un bargi uzsauca:

— Atdod naudu!

Melhiors pazemīgi izvilka no kabatas naudu un atdeva to dēlam. Kristofs devās uz durvīm.

— Kristof! — iesaucās Melhiors.

Kristofs apstājās. Melhiors lūdzās žēli trīcošā balsī:

— Mans mazais Kristof!... Nenicini mani!

Kristofs metās viņam ap kaklu un elsās dvesa:

— Tēvs, mans mījais tēvs! Es tevi nenicinu. Es esmu tik nelaimīgs!

Viņi abi gauži raudāja. Melhiors vaimanāja:

— Es neesmu vainīgs. Es neesmu Jauns cilvēks! Vai ne, Kristof? Es taču neesmu ļauns?

Viņš apsolījās vairs nedzert. Kristofs šaubīdamies papurināja galvu. Un Melhiors atzinās, ka viņš nevarot atturēties, tiklīdz viņam rokā esot nauda. Brīdi klusējis, Kristofs teica:

— Vai zini ko, tēvs ...

Viņš apklusa.

— Ko tad?

— Man kauns ...

— Par ko? — vientiesīgi jautāja Melhiors.

— Par tevi.

Melhiors savieba seju un sacīja:

— Runā vien!

Kristofs sacīja, ka visa ģimenes nauda un arī Melhiora alga būtu jānodod kādam citam, kas katru dienu vai katru nedēļu Melhioram izmaksātu, cik būtu vajadzīgs. Melhiors bija ļoti pazemīgs un arī drusku iereibis un dēla priekšlikumu gribēja vēl pārspēt, teikdamies nekavējoties rakstīt lielhercogam vēstuli un lūgt, lai viņa algu vienmēr izmaksā Kristofam. Kristofs, kaunēdamies par tēva pazemību, viņa priekšlikumu atraidīja, bet Melhiors, iededzies patiesā ziedošanās dziņā, neatlaidās un teicās tomēr rakstīt. Viņš bija aizkustināts par savu cēlsirdību. Bet Kristofs negribēja viņa vēstuli pieņemt, un Luize, taisni tobrīd ienākusi un visu dzirdējusi, teicās labāk iet ubagot nekā pieredzēt sava vīra kaunu. Viņa piebilda, ka paļaujoties uz Melhioru un zinot, ka, savus bērnus mīlēdams, viņš labošoties. Saruna beidzās aizkustinošā sirsnībā, un Melhiora vēstule, kas bija palikusi uz galda, pakrita zem skapja un tur palika.

Pēc dažām dienām Luize, istabu kopdama, to uzgāja, un, tā kā Melhiors, savus solījumus aizmirsis, atkal dzēra un viņa bija tikpat nelaimīga kā senāk, tad viņa vēstuli nesaplēsa, bet noglabāja. Luize glabāja to vairākus mēnešus un, nevērodama visas ciešanas, vienmēr atvairīja domas par vēstules izlietošanu. Bet kādu dienu, redzēdama, ka Melhiors atkal sita Kristofu un atņēma tam naudu, viņa vairs neizcieta. Palikusi vienatnē ar savu bērnu, viņa paņēma vēstuli, iedeva to Kristofam un sacīja:

Ej!

Kristofs vel kavējas, bet viņš saprata, ka cita ceļa vairs nav un jāglābj vēl tas, kas viņiem palicis. Viņš devās uz pili. Divdesmit minūtes ilgo ceļu viņš gāja visu stundu. Viņu nomāca kauns. Pēdējos bēdu pilnos un vientulīgos gados satrauktais un saspīlētais lepnums viņam asiņoja, domājot, ka tēva k|ūmā liksta jāatklāj pasaulei. Viņš gan zināja, ka tas nevienam nav noslēpums, un tomēr centās ar dīvainu, kaut dabisku pretrunību sevi pievilt un izlikties, ka viņam pašam nekas nav zināms: viņš labāk būtu ļāvis sevi gabalos sacirst nekā atzinis tēva vājības. Un nu viņš pats gāja uz turieni! ... Reižu divdesmit viņš dzīrās griezties atpakaļ, vairāki lāgi izstaigāja visu pilsētu un, tiklīdz nonāca pie pils, devās atpakaļ. Bet tēva dēļ jau necieta viņš viens pats! Viņam līdzi cieta arī māte un mazākie brāļi. Tēvs bija viņus atstājis, un Kristofam, kā daždien vecākajam dēlam, bija par viņiem jāgādā. Viņš nevarēja kavēties un tēlot cēlsirdīgu varoni: viņam bija šis kauna kauss jātukšo. Un tā viņš iegāja pilī. Uz kāpnēm viņam atkal uznāca dziņa bēgt. Kājas viņam ļima. Ilgu brīdi viņš nogaidīja lejā, durvju kloķi žņaugdams rokā, līdz atskanēja kāda nācēja soļi, un zēnam vajadzēja iet iekšā.

Kancelejā visi Kristofu pazina. Viņš lūdza, lai viņu pieteic teātra intendantam — viņa ekselencei baronam fon Ham-mer-Langbaham. Kāds ierēdnis, jauns, drukns vīrs ar kailu galvas vidu un sārtu seju, ar baltu vesti mugurā un sārtu kaklasaiti, draudzīgi sniedza Kristofam roku un sāka sarunu par vakardienas izrādi operā. Kristofs atkārtoja savu lūgumu. Ierēdnis atbildēja, ka viņa ekselencei patlaban neesot vaļas, bet, ja Kristofam jāiesniedzot kāds lūgums, lai viņš to atstājot līdzi ar citiem papīriem, kuri ekselencei jāparakstot. Kristofs iedeva savu vēstuli. Ierēdnis to pārlasīja un izbrīnīts iesaucās.

— Laba ideja, — viņš teica jautrā balsī. — Tā jau viņam sen varēja ienākt prātā. Tas ir viņa mūža labākais darbs. Ak, šis vecais žūpa! Kā viņš varēja galu galā izšķirties!

Viņš pēkšņi apklusa. Kristofs viņam izrāva papīru no rokām un, dusmās nobālējis, uzkliedza:

— Jums nav tiesību! ... Jums nav tiesību mani apvainot.

Ierēdnis brīnījās:

— Bet, mīļais Kristof, — viņš lūkoja samierināties, — kas tad tevi grib apvainot? Es tikai pateicu, ko visa pasaule domā. Un tu taču pats arī tā domā.

— Nē! — Kristofs sakaitināts atcirta.

— Ko? Vai tu tā nedomā? Vai tad tu nezini, ka viņš ir dzērājs?

— Nav tiesa! — teica Kristofs.

Ierēdnis paraustīja plecus.

— Kādēļ tad viņš rakstīja šo vēstuli?

— Tādēļ... — mulsdams nočukstēja Kristofs. Viņš nezināja, ko lai saka. — Tādēļ, ka es savu algu tik un tā saņemu katru mēnesi — tēvam būtu ērtāk, ja arī viņa algu izmaksātu man. Mums abiem nebūtu lieki jākavē laiks ... Jo tēvam ir ļoti daudz darba.

Kristofs nosarka, apzinādamies sava izskaidrojuma aplamību. Ierēdnis viņu uzlūkoja ironiskām un līdzcietīgām acīm. Kristofs papīru saburzīja saujā un dzīrās iet projām. Ierēdnis piecēlās un satvēra viņa roku.

— Pagaidi brītiņu, — ierēdnis teica, — es visu nokārtošu.

. Viņš'iegāja intendanta kabinetā. Kristofs gaidīja un juta

otra ierēdņa skatienus. Zēns nezināja vairs, ko lai dara. Viņš gribēja doties prom, nesagaidījis atbildi, bet, tiklīdz spēra soli, te atvērās durvis.

— Viņa ekselence vēlas tevi redzēt, — teica ļoti pakalpīgais ierēdnis.

Kristofam bija jāiet.

Viņa ekselence barons fon Hammer-Langbahs, mazs, mīlīgs un patīkams sirmgalvis ar vaigubārdu, ūsām un noskūtu zodu, Kristofu uzlūkoja pār zelta brillēm, nepārtraukdams rakstīt un ne ar galvas mājienu neatņemdams zēna mulsos sveicienus.

— Ko jūs vēlaties, Krafta kungs? — viņš pec brīža jautāja.

— Ekselence, — ātri atteica Kristofs, — lūdzu, piedodiet! Es pārdomāju citādi. Es vairs nevēlos nekā.

Sirmgalvis necentās izdibināt pēkšņās pārvērtības iemeslu. Viņš vērīgi uzlūkoja Kristofu, ieklepojās un teica:

— Vai jūs nevarētu man pasniegt vēstuli, kas jums rokā, Krafta kungs?

Kristofs redzēja, ka intendanta skatiens versts uz papīru, ko viņš aizvien vēl žņaudza saujā.

— Tas būtu gluži lieki, jūsu ekselence, — viņš atteica, — nav vairs vērts.

— Lūdzu, dodiet man to! — sirmgalvis mierīgi atkartoja, it kā nebūtu Kristofa vārdus dzirdējis.

Kristofs automātiski pasniedza saburzīto vēstuli un tudaj uztraukumā izrunāja neskaidrus vārdus, vienā laidā snaikstīja roku, gribēdams vēstuli ņemt atpakaļ. Ekselence rūpīgi atšķīra papīra lapu, izlasīja lūgumu, uzlūkoja Kristofu, brīdi ļāva vaļu viņa vārdu juceklim, tad pēkšņi to pārtrauca un, viltīgām dzirkstīm acīs zibot, teica:

— Labi, Krafta kungs, jūsu lūgums būs ievērots.

Ar rokas mājienu viņš atsveicinājās no Kristofa un atkal iegrima savos dokumentos.

Kristofs izgāja gluži satriekts.

— Nedusmojies, Kristof! — draudzīgi teica ierēdnis, kad zēns atkal iegāja kantorī. Acis nepaceldams, Kristofs ļāva spiest savu roku.

Un atkal viņš bija pils pagalmā. Viņu stindzināja kauns. Zēns atcerējās visu, ko bija dzirdējis, un ļaužu līdzcietībā, kuri viņu nožēloja, viņš izjuta apkaunojošu ironiju. Viņš pārradās mājās un Luizei atbildēja tikai ar dažiem satrauktiem vārdiem, it kā dusmodamies uz māti par savu darbu. Domājot par tēvu, Kristofu plosīja sirdsapziņas ēdas. Viņš gribēja tēvam atzīties, ka darījis tam gauži, un lūgt piedošanu. Bet Melhiora nebija mājās. Kristofs negulēja un gaidīja viņu līdz vēlai naktij. Jo vairāk zēns domāja par tēvu, jo dziļāku nožēlu izjuta, viņš idealizēja to; viņš iedomājās to vāju, labu, bet nelaimīgu, kuram netic pat tuvinieki. Izdzirdis tēva soļus kāpnēs, Kristofs pietrūkās un izlēca no gultas, steigdamies viņu sagaidīt un mesties ap kaklu. Bet Melhiors pārnāca tik piedzēries, tik riebīgā izskatā, ka Kristofs neiedrošinājās viņam tuvoties; zēns atkal likās gultā, rūgti zobodamies par savām ilūzijām.

Kad Melhiors pēc dažām dienām dabūja zināt, kas noticis, viņam uznāca negantas dusmas. Neklausīdams Kristofa lūgšanos, viņš devās uz pili noskaidrot savu stāvokli. Bet pārnāca kā nabaga grēku nožēlnieks un nestāstīja ne vārda par to, kas pilī noticis. Tur viņam nebija labi klājies. Kancelejas ierēdnis bija licis Melhioram runāt pieklājīgā tonī un pateicis, ka tikai dēla nopelnu dēļ viņam vēl maksājot algu, bet, ja viņš vēl kaut reizi celšot traci, viņam vairs nemaksāšot nekā.

Kristofs jutās pārsteigts un atvieglots, redzēdams, ka tēvs drīz vien iejutās jaunajā stāvoklī, un dzirdēdams pat tēva dižošanos, ka viņš esot šī upura ierosinātājs.

Ārpus mājas Melhiors tomēr gaudās, ka sieva un bērni viņu aplaupot, ka visu mūžu viņš esot ģimenes labā strādājis un plēsies un nu viņam jāciešot tāds kauns un posts. Ar visādiem glaimiem un gudru viltību viņš lūkoja no Kristofa izvilināt naudu, Kristofam reizēm pat nāca smiekli, kaut gan nebija iemesla smieties. Tā kā Kristofs nepiekāpās, Melhiors vairs neuzmācās. No šī četrpadsmit gadus vecā bērna bargām acīm viņš juta bailes. Slepenībā viņš tam atriebās. Viņš gāja restorānā, piedzērās un nemaksāja nekā, teikdams, ka visus viņa parādus maksājot dēls. Bīdamies, ka tracis neizceļas lielāks, Kristofs nepretojās un kopā ar Luizi atsacījās no visa, lai samaksātu Melhiora parādus. — Kopš Melhiors pats vairs nesaņēma savu algu, viņš pilnīgi pameta novārtā vijolnieka amatu, aizvien retāk ieradās darbā, līdz, neraugoties uz Kristofa lūgšanām, tika padzīts no orķestra. Nu Kristofam vienam bija jāgādā par tēvu, brāļiem un visu māju.

Tā četrpadsmit gadu vecumā viņš kļuva par visas dzimtas galvu.

ŠO SMAGO pienākumu viņš uzņēmās droši._ Lepnums viņam neļāva meklēt citu palīdzību. Viņš nozvērējās, ka tiks galā pats. No pašas bērnības viņš bija dziļi cietis, redzēdams, ka māte pazemīgi saņēma ubagdāvanas. Bieži vien, kad nabaga māte gavilēdama mājās pārnesa kādas labvēles dāvanu, Kristofs strīdējās ar viņu. Viņa nedomāja, ka tas būtu kas ļauns, un priecājās, ka ar šo naudu varēs savam Kristofam atvieglot sūrās dienas un liesajām vakariņām pagādāt aiz-

daru. Bet Kristofs kļuva drūms. Visu vakaru viņš neteica nekā. Un, nesacīdams, kādēļ, viņš nepieskārās ēdienam, ko māte bija saubagojusi. Luizi tas skumdināja, viņa tirdīja Kris-tofu, lūgdamās, lai viņš jel nenicinot mātes sirdi, bet zēns nebija pierunājams. Beidzot Luize vairs neizcieta un teica dēlam nepatīkamus vārdus, taču arī viņš nepalika atbildi parādā un tad, salveti nometis uz galda, izgāja laukā. Tēvs tikai raustīja plecus un sauca viņu par ākstu. Mazākie brāļi par Kristofu smējās un apēda viņa tiesu.

Maize tomēr bija jānopelna. Orķestra mūziķa alga bija par mazu. Kristofam radās skolnieki. Viņa talants, labā slava un hercoga labvēlība viņam sagādāja daudzus skolniekus bagātos namos. Ik rītus no pulksten deviņiem Kristofs jaunām meitenēm, kas bieži vien bija vecākas par pašu, mācīja klavieres spēlēt; viņas mulsināja zēnu ar savu koķetēriju urr kaitināja ar nevīžīgo spēli. Viņas bija muzikāli neapdāvinātas, toties visas apveltītas ar smalkāku vai robustāku humora izpratni. Skolnieču zobgalīgie skatieni bieži vien pamanīja Kristofa neveiklības. Tās viņam bija tīrās mocības. Pietvīcis viņš sēdēja skolniecei blakus uz krēsla malas, tikko valdīdams dusmas un neiedrošinādamies pakustēties. Visiem spēkiem viņš centās neizrunāt aplamus vārdus, baidīdamies pats no savas balss skaņas, un ik brīdi juta meitenes skatienu, mulsa un nevarēja izrunāt līdz galam savus aizrādījumus, baidījās būt smieklīgs un tomēr tāds kļuva, līdz galu galā izteica apvainojošus rājienus. Skolniecēm nebija grūti atriebties, un viņas nekad nepalika parādā skolotāja pārdrošībām. Viņas ķircināja Kristofu ar saviem šķelmīgajiem, koķetajiem skatie-

niem un, izteikdams visnevainīgākos jautājumus, lika viņam nosarkt līdz ausu galiem vai arī lūdza tam dažādus pakalpojumus: pasniegt kādu aizmirstu lietu, pēc kuras viņam bija jāiet pāri visai istabai, jūtot sev pievērsto atriebīgo un zobgalīgo acu liesmas. Meitenes nežēlīgi, nekaunīgi samirkšķinājās par katru viņa neveiklāku kustību, par viņa tūļīgajam kājām, stīvajām rokām un par visu apmulsumā sastingušo ķermeni; šīs mokas bija neizturamas.

No stundām Kristofam bija jāsteidzas uz teātra mēģinājumiem. Bieži vien nebija vaļas paēst brokastis; kabatā viņam vienmēr bija maizes un desas gabals, ko viņš notiesāja starpbrīdī. Dažreiz viņš stājās kapelmeistara Tobiasa Pfeifera vietā, kurš par Kristofu interesējās un lāgu lāgiem ļāva viņam savā vietā vadīt orķestra mēģinājumus. Jāturpina bija arī muzikālā izglītība. Un atkal sākās klavieru stundas līdz pašai vakara izrādei. Vakarā pēc izrādes Kristofam bieži vien lika iet uz pili. Tur viņam vienu vai divas stundas bija jāspēlē. Princese izlikās par lielu mūzikas sapratēju, viņa tiešām ļoti mīlēja muziķu, bet neizšķīra, vai tā laba vai slikta. Kristofam viņa lika spēlēt visdīvainākās programas, kur līdzās seklām .rapsodijām bija klasiskie meistardarbi. Vislielāko prieku princesei sagādāja Kristofa improvizācijas, kurām viņa izvēlējās banālākās, sentimentālākās tēmas.

Ap pusnakti Kristofs devās mājās noguris, kaistošām rokām, kvēlošu galvu un tukšu vēderu. Viņš vienmēr bija nosvīdis, bet ārā sniga sniegs vai bija ledaina migla. Līdz mājām bija pusstundas gājiens, viņš gāja kājām, zobi viņam klabēja un iTāca miegs, turklāt bija jāsargājas aptraipīt savu vienīgo labo uzvalku.

Mājās pārnācis, Kristofs devās savā istabā, kurā aizvien vēl dzīvoja kopā ar mazākiem brāļiem, un dzīves apnikumu, izmisumu, dziļo vientulību viņš nekad neizjuta tik sāpīgi kā tajos brīžos, kad nabadzības smacīgajā gaisā beidzot varēja nomest savu dienišķo slogu. Viņam gandrīz vairs nebija spēka noģērbties. Laime, ka, galvu noguldījis_uz spilvena, viņš tūdaļ iegrima smagā miegā, kas klusināja visas ciešanas.

Vasaru rītausmā, ziemu vēl agrāk Kristofs cēlās un nodevās pats savas attīstības darbam. Vienīgais brīvais brīdis viņam bija no pieciem līdz astoņiem rītā. Un arī no tā viņam bija laba tiesa jāziedo pasūtītiem darbiem, jo galma muzi-

kanta nosaukums un lielhercoga labvēlība uzlika viņam pienākumu komponēt muziķu galma svētkiem.

Tā Kristofa dzīve bija sazāļota pašos pamatos. Brīvs viņš vairs nebija pat savos sapņos. Bet kā daždien šie sapņi bija jo spilgtāki, jo naidīgāka un grūtāka bija dzīve. Ja darbības sparam nav kavēkļu, dvēselei sastingst spārni. Jo ciešāk Kristofu ieslēdza rūpju un sīko raižu cietums, jo kaislāk viņa dumpīgā sirds izjuta savu neatkarību. Vaļīgā un bezbēdīgā dzīvē viņš droši, vien būtu ļāvies nejaušību vieglajām stundām. Bet, tā kā brīvas viņam pa visu dienu bija tikai dažas stundas, tad viss viņa spēks tajās iegāzās kā krāce klinšu aizā. Savu trauksmi ietvert nelaužamās robežās — tā katram māksliniekam ir labākā skola. Sājā ziņā var teikt, ka trūkums nav tikai domu, bet arī stila meistars, tas garam un miesai māca atturību. Kad laiks ir iedalīts un vārdi apsvērti, tad cilvēks nekad nerunā lieki, viņš ierod domāt un sacīt tikai to, kas svarīgs. Un tas, kam mazāk laika dzīvot, dzīvo divkāršu dzīvi.

Tāds bija Kristofa liktenis. Sloga žņaugts, viņš apzinājās brīvības vērtību un savus dārgos mirkļus neizšķieda tukšās runās un darbos. Viņa talanta iekšējo dziņu — raisīties plašos vērienos un ļauties visām patvaļīgo, kaut arī patieso domu kaprīzēm saistīja nepieciešamība cik vien iespējams īsā laikā domāt un veikt cik vien iespējams daudz. Ne skolotāju pamācības, ne meistardarbu paraugi tik dziļi neietekmēja Kristofa māksliniecisko un garīgo attīstību kā šī dzīves skola. Un tajos gados, kad veidojas cilvēka raksturs, Kristofam mūzika atvērās kā skaidra valoda, kurā katrai notij savs jēdziens, un viņš ienīda tos mūzikas māksliniekus, kas runā un nekā nepasaka.

Tomēr šajā laikā sacerētās kompozīcijas vēl neizpauda visu viņa patību, jo arī viņš pats vēl nebija sevi pilnīgi atradis. Viņš maldījās sajūtu biezokņos un jēdzienu labirintos, kurus audzināšana bērnam uzmāc kā otru dabu. Viņš tikai nojauta savu īsto būtību, jo vēl nebija izjutis nevienu brāz-mīgās jaunības kaislību, kas jaunekļa patību atraisa no svešas čaulas, tāpat kā pērkona grāviens debesis skaidro no smacīgiem tvaikiem. Tumšas un varenas nojautas viņa dvēselē sajaucās ar svešām atmiņām, no kurām viņš nevarēja atraisīties. Šie meli viņu kaitināja. Viņu plosīja izmisums, redzot, cik viss, ko viņš rakstīja, ir niecīgs pret to, ko

viņš domāja. Kristofu tirdīja rūgtas šaubas. Taču šādu apmātību viņš ilgi necieta, viņu trauca dziņa sacerēt ko lielāku, pilnīgāku. Bet viņam nekas neizdevās. īsu mirkli savā radīšanā ļāvies ilūzijai, viņš pēkšņi juta, ka viss viņa darbs ir nederīgs; viņš saplēsa, sadedzināja to. Lai viņa kauna mērs būtu pilns, viņam bija jāredz, ka taisni visnepilnīgākie, niecīgākie darbi palika dzīvi, no uguns pasargāti. Lielhercoga dzimšanas dienai par godu komponētais koncerts «Ķēniņa ērglis» un princeses Adelaides laulību gadījumā sacerētā kantāte «Palladas kāzas», par dārgu naudu iespiestām greznos izdevumos, šīm kompozīcijām viņa muļķība bija jāuzglabā nākošajām paaudzēm, — jo Kristofs ticēja nākošajām paaudzēm! — un, domājot par to, viņš raudāja kauna asaras.

Drudžainie gadi! Ne miera, ne atpūtas. Viss ziedots darbam. Nekādu rotaļu, ne draugu. Kur viņam būtu varējuši rasties draugi! Pēcpusdienās, kad citi bērni priecājās, mazais Kristofs enerģiskā vērībā sarauktu pieri sēdēja pie savas orķestra pults putekļainā, vāji apgaismotā teātra telpā. Un vakarā, kad citi bērni jau gulēja, viņš sēdēja atkal pie tās pašas pults, gluži salauzts aiz noguruma.

Ar brāļiem viņam nebija sirsnīgas saticības. Jaunākajam, Ernestam, bija divpadsmit gadu. Viņš bija mazs palaidnis, samaitāts un nekaunīgs, un savas dienas pavadīja tādu pašu palaidņu pulkā, mācīdamies nelietīgas manieres un netikumus, ko krietnais Kristofs, kurš kaut ko tādu nevarēja ne iedomāties, kādu dienu manīja. Otrais brālis Rūdolfs, tēvoča Teodora mīlulis, gribēja kļūt tirgotājs. Viņš bija solīds, mierīgs, bet sevī noslēdzies. Viņš iedomājās, ka ir par Kristofu pārāks, un neatzina viņa autoritāti mājās, bet viņam likās gluži dabiski, ka Kristofs par viņu gādā. Tāpat kā Teodors un Melhiors, viņš Kristofu nīda un atkārtoja viņu nelietīgos spriedelējumus. Abi brāļi muziķu nemīlēja, un Rūdolfs, atdarinādams savu tēvoci, to nicināja. Mazajiem brāļiem nepatika Kristofa mūžīgās pamācības, ko viņš tiem teica, jo savu ģimenes gādnieka uzdevumu atzina par ļoti nopietnu, un viņi sāka Kristofam izrādīt savu sašutumu. Taču Kristofs, kam bija stipras dūres un savu tiesību apziņa, drīz vien viņus iemācīja paklausīt. Un tomēr mazie brāļi grozīja Kristofu pēc sava prāta. Tie nelietīgi izmantoja viņa lētticību un izlika lamatas, kurās Kristofs vienmēr iekrita; tie izvīla viņam

naudu, nekaunīgi viņu apmeloja un aiz muguras ņirgājās. Labsirdīgais Kristofs visu pacieta; viņam bija tik karsta dziņa mīlētam kļūt, ka daži maigi vārdi izkliedēja viņa dusmas. Par vienu brāļu mīlestības mirkli viņš varēja tiem piedot visu. Bet viņa uzticība tika neganti satriekta, kad viņš reiz dzirdēja mazo brāļu smieklus par viņa muļķību. Tie Kristofam bija notēlojuši viltīgu piekjāvības un sirsnības izrādi, kas Kristofu aizkustināja līdz asarām, bet viņu mērķis bija tikai iegūt lielhercoga dāvāto zelta pulksteni, kas viņus vilināja. Viņš nicināja savus brāļus, tomēr nevairāmā dziņā ticēt un mīiēt ļāvās sevi pievilt. Viņš zināja to un dusmojās pats uz sevi, un, kad redzēja, ka brāļi atkal viņa jūtas zaimojuši, viņš nežēlīgi tos sita un pēra. Taču jau otrā dienā atkal uzķērās uz viņu izmestās makšķeres.

Viņu sagaidīja vēl rūgtākas ciešanas. Pakalpīgie un glaimīgie kaimiņi viņam pastāstīja, ka tēvs par viņu melšot ļaunas valodas. Diezgan izlielījies ar sava dēla panākumiem, tēvs sāka just pret viņu greizsirdību un apskauda viņa panākumus. Melhiors lūkoja tos mazināt. Tas bija tik sāpīgi un tik aplami. Kristofs varēja tikai plecus paraustīt, ne dusmoties, jo tēvs bija sarūgtināts par savu krišanu un nezināja pats, ko dara. Kristofs klusēja, jo baidījās, ka viņa vārdi būs pārāk asi un skarbi, kad viņš sāks runāt, bet sirds viņam skaudri smeldza.

Cik skumjas bija šīs vakariņu stundas tuvinieku vidū, kad visi lampas gaismā sēdēja pie netīri klāta galda. Visapkārt skanēja ikdienišķas valodas un gremojošo žokļu troksnis, un visus šos ļaudis viņš nicināja, nožēloja un tomēr mīlēja! Tikai ar pacietīgo māti Kristofs jutās saistīts maigām jūtām. Tāpat kā viņš, Luize strādāja caurām dienām. Vakaros viņa bija kā izdzisusi, nerunāja ne vārda un pēc vakariņām iesnaudās savā krēslā, zeķes lāpīdama. Viņa bija tik laba, ka savā mīlestībā nešķiroja vīru no dēliem, viņa mīlēja visus līdzīgi. Kristofs nespēja viņai uzticēt savas jūtas un pārdzīvojumus, kaut arī alka uzticēties.

Un tā viņš noslēdzās sevī. Ilgas dienas viņš klusēja un savādā, mēmā niknumā nodevās vienmuļajam dienas darbam. Tāds dzīves veids bija bīstams bērnam kritiskajā vecumā, kad miesa un dvēsele ir sevišķi jūtīga pret visiem posta dīgļiem un bērnu viegli var izkropļot uz visu mūžu. Kristofa veselība bija iedragāta. No vecākiem viņš bija mantojis raženu miesu.

Bet viņa stiprajā miesā ciešanu spējas bija tikpat pārmērīgas kā darba spējas. Jau agrā bērnībā viņš bija nervozs un sa-trauktības brīžos krita nemaņā vai arī viņam uznāca smagas drudža lēkmes. Astotajā gadā, kad viņš sāka spēlēt koncertos, viņam bija nemierīgs miegs: viņš sapnī runāja, kliedza, smējās un raudāja. Šis slimīgais stāvoklis atkārtojās ikreiz, kad viņš pārdzīvoja lielākus uztraukumus. Vēlāk sākās šaus-mīgas galvas sāpes: gan dūrieni pakausī, gan deniņos, un bieži vien viņam galvu žņaudza it kā smaga svina stīpa. Viņam sāpēja acis: lāgiem viņam likās, ka acu dobumos dursta ar sīkām adatām. Viņš pēkšņi apžilba, nevarēja vairs lasīt, un viņam ilgi bija jāatpūšas. Trūcīgā, neveselīgā barība un nekārtīgais ēdienu laiks viņam samaitāja veselīgo vēderu. Bieži viņam iekšās sāpēja, bet vislielākās ciešanas sagādāja sirds, kas pukstēja nelīdzeniem joņiem: drīz krūtīs tā lēkāja kā neprātīga, un likās, ka tā pārtrūks, drīz tikko pukstēja un dzīrās stāties. Naktīs bērna temperatūra bīstami svārstījās, bez pārejām tā mainījās starp drudzi un asiņu pulsācijas vājumu. Viņš kaisa, trīcēja saltos drebuļos, svaidījās bailēs, rīkle viņam aizžņaudzās, elpa gārdza. — Bez šaubām, viņa iztēli trauca nemiers, viņš pat neiedrošinājās stāstīt saviem tuviniekiem visu, ko juta, bet savas kaites pats neatlaidīgi analizēja tik modrā vērībā, ka ciešanas vēl palielinājās vai radās jaunas. Viņš sevī saskatīja visu viņam zināmo slimību pazīmes: reizēm viņam likās, ka kļūs akls. Staigājot viņam bieži reiba galva, un viņš baiļojās, ka pēkšņi viņu ķers trieka. Un mūžam viņu nomāca un plosīja briesmīgās bailes palikt pusceļā, mirt nelaikā. Ak! Tikai ne tagad! Lai nāve nāk, kad viņš būs uzvarējis!...

Uzvara ... šī neatlaidīgā doma, kas, pašam neapzinoties, mūžam kvēloja viņa dvēselē un vadīja viņu cauri visām grūtībām, visām darba mokām, staignajam dzīves purvam! Tā bija neskaidra un varena apziņa par to, kas viņš reiz būs, kas viņš jau ir! ... Kas viņš ir? Slimīgs, nervozs bērns, kas orķestrī spēlē vijoli un raksta viduvējus koncertus? — Nē! Daudz vairāk nekā šis bērns. Tā tikai čaula, viņa šīsdienas čaula. Tā nav viņa būtība. Nav nekā kopēja starp viņa dziļāko būtību un viņa sejas, viņa domu tagadējo veidu. Viņš skaidri zina to. Spogulī sevi redzēdams, viņš sevi nepazīst. Šī platā, sarkanā seja, izspūrušās uzacis, mazās, dziļi iegrimušās acis, īsais deguns ar strupo galu un platām nāsīm, smagie žokļi un spītīgās lūpas, visa šī derdzīgā, vulgārā maska viņam pašam ir sveša. Un arī savos darbos viņš sevi nepazīst. Viņš sevi kritizē, un visu, ko viņš dara, kas viņš ir, viņš atzīst par niecību. Un tomēr viņš droši zina, kas viņš būsun ko darīs. Reizēm viņš savu pašticību nosauca par uzpūtīgiem meliem. Un viņam ir prieks sevi pazemot, sevi sodīt. Bet viņa paļāvību satricināt nevar nekas. Lai viņš dara ko darīdams, lai domā ko domādams, neviena viņa doma, neviens viņa darbs viņu pašu neaptver un neizteic Viņš to zina, viņš jūt: viņa īstā būtība nav tā, kas viņš tagad ir, bet kas viņš rit būs ... Viņš būs!... Viņš kvēlo šajā ticībā, viņš apreibst šajā gaismā! Ak! Kaut tikai šodiena viņu neaizkavētu ceļā! Kaut tikai viņš neiekristu nodevīgās lamatās, ko šodiena nepiekusdama liek ceļā viņa soļiem!

Un tā viņš vada savu laivu, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi, cauri dienu bangām, nekustīgi stāvēdams pie stūres, acis nenovērsdams no mērķa, no savas ostas: pilnības, kas staro tālumā. Lai viņš būtu kur būdams: vai orķestrī, pļāpīgo muziķu barā, vai savās mājās pie galda, vai arī pilī, kur, bez domām spēlēdams, izklaidē hercogiskās marionetes, — visur māj viņa neminamā nākotne, ko niecīgs puteklītis var iznīcināt uz mūžu mūžiem, — tā tomēr ir nākotne, kurā viņš dzīvo.

VIENS viņš sēž savā jumta istabiņā pie vecajām klavierēm. Tumst nakts. Dziestošās dienas atspīdums glāsta nošu burtnīcu. Viņš maitā acis un lasa līdz pēdējam gaismas sta-ram. Lielo, jau izdzisušo siržu maigums, kas vēsmo no mēmajām lapām, liegi auklē dvēseli. Acīs atmirdz asaras. Viņam liekas, ka aiz muguras stāv mīļa būtne, liega elpa skar viņam vaigus un it kā divas rokas gribētu apvīties viņam ap kaklu. Viņš nodreb un atskatās. Viņš jūt, viņš zina: viņš_ nav viens. Viņam blakus ir mīloša, mīlēta dvēsele. Viņš nopūšas, jo nevar tai piekļauties. Bet šajās skumjās, kas jaucas ar gavilēm, slēpts maigs, noslēpumains saldums. Pat bēdas staro. Viņš piemin savus mīļos meistarus, aizgājušos lielos garus, kuru dvēseles atkal atmostas viņu mūzika. Mīlas pārpilnu sirdi viņš domā par pārcilvēcisko laimi, kas aukle viņa nemirstīgos draugos, par laimi radīt mūžīgas vērtības. Viņš sapņo tiem līdzīgs kļūt, izstarot tikpat lielu mīlestību, kuras daži noklīduši stari ar dievišķu smaidu apgaismo viņa postu, KJūt dievam kā viņi, būt mūžīga prieka avotam, dzīvības saulei!...

Bet ak! Ja kādu dienu viņš kļūs līdzīgs tiem, kas viņam mīļi, ja sasniegs starojošo laimi, pēc kuras ilgojas* viņš jutīsies vīlies...

OTRA DAĻA OTO

KĀDU SVĒTDIENU Kristofu bija ielūdzis orķestra diriģents Tobiass Pfeifers uz pusdienām savās lauku mājās, kas atradās stundas braucienā no pilsētas. Kristofs nolēma doties turp ar tvaikoni, kas braukāja pa Reinu. Uz klāja viņš nosēdās blakus īsava vecuma jauneklim, kas pakalpīgi bija pavirzījies sānis un atbrīvojis viņam vietu. Kristofs to nevēroja, bet, redzēdams, ka jaunais kaimiņš viņu neatlaidīgi uzlūko, viņš arī paskatījās uz to. Tas bija gaišmatis ar sārtiem, apaļiem vaigiem, gludi sasukātiem matiem un vizmojoši pūkotu virslūpu; lai gan viņš centās izlikties īsts džentlmenis, tomēr viņam bija liela, mīlīga bērna vientiesīgā seja. Ģērbies viņš bija rūpīgi un smalki: flaneļa uzvalks, gaiši cimdi, baltas kurpes, gaišzila kaklasaite; rokā viņš turēja mazu spieķīti. Kristofu viņš uzlūkoja sāniski, galvu nepagriezis, stīvu kaklu kā pīlēns. Kad Kristofs viņu savukārt uzlūkoja, viņš nosarka līdz ausu galiem, no kabatas izvilka avīzi un likās iegrimis lasīšanā. Te pēkšņi viņš steidzīgi noliecās pacelt Kristofa platmali, ko bija nopūtis vējš. Kristofs, lielās laipnības pārsteigts, atkal pavērās uz jaunekli, un tas pietvīka no jauna; Kristofs vienaldzīgi pateicās, viņš necieta šo pazemīgo pakalpību, un viņam nepatika, ka viņam veltī tik lielu vērību. Tomēr viņš jutās glaimots.

Drīz Kristofs vairs nedomāja par to. Viņu valdzināja dabas ainas. Sen viņš nebija izbraucis no pilsētas. Viņš kāri izbaudīja spirgto gaisu, kas glāstīja vaigus, priecājās par viļņu šļācieniem pret tvaikoņa malu, plašo ūdens klīdumu urr mainīgo krastu panorāmu: pelēkām un zemām kraujām, straumē mirkstošiem vītolu zariem, dzelteniem vīnakalniem, teiksmainām klintīm un pilsētām, kuras vaiņagoja gotiski torņi un kūpoši fabriku dūmeņi. Un, kad, visiem dzirdot, Kristofs izpauda savu ielīksmi, kaimiņš iedrošinājās bikli trīcošā, aizžņaugtā balsī pastāstīt -dažus vēsturiskus sīkumus par veikli restaurētām un ar efejām apvītām pilsdrupām: likās, ka viņš pats sev'lasa lekciju. Kristofs ieinteresēts sāka viņu izvaicāt. Kaimiņš jutās laimīgs, ka varēja parādīt savas zināšanas, un steidzās Kristofam atbildēt, katra teikumā uzrunādams viņu par «galma vijolnieka kungu».

— Vai jūs mani pazīstat? — jautāja Kristofs.

— O jā! — jauneklis atteica tik vientiesīgā apbrīnojuma tonī, ka Kristofs neviļus jutās glaimots.

Viņi sāka sarunāties. Jauneklis bieži bija Kristofu redzējis koncertos, un viņa iztēli satrauca stāsti, ko bija dzirdējis par jauno galma vijolnieku. Kristofam viņš to neteica, bet Kristofs to juta un bija patīkami pārsteigts. Viņš nebija radis, ka ar viņu runā tik saviļņoti. Viņš atkal lūdza, lai kaimiņš kaut ko pastāsta par apkaimi, ko viņi šķērsoja, un jauneklis mīļu prātu izklāstīja savas nesen iegūtās zināšanas. Kristofs apbrīnoja viņa zināšanas. Bet tas bija tikai abu jaunekļu sarunas iegansts, īstenībā viņi gribēja viens ar otru iepazīties. Viņi neiedrošinājās tieši pievērsties šai tēmai. Tikai lāgiem viņi tai tuvojās, izteikdami nedrošus jautājumus. Beidzot viņi saņēmās, un Kristofs uzzināja, ka jauno draugu sauc par Oto Dīnera kungu, viņš bija pilsētas bagāta tirgotāja dēls. Izrādījās, ka viņiem ir kopēji paziņas, un valoda abiem atraisījās. Kad tvaikonis iebrauca pilsētas ostā, kur Kristofam bija jākāpj krastā, viņi jau dedzīgi sarunājās. Arī Oto turpat izkāpa. Šī nejaušība abiem likās nozīmīga, un Kristofs savu jauno draugu uzaicināja līdz pusdienām pastaigāties. Viņi aizklīda lauku klajumā. Kristofs, draudzīgi paņēmis Oto zem rokas, stāstīja viņam par saviem nodomiem, it kā viņi būtu jau seni draugi. Kristofs tik ļoti bija iztvīcis pēc sava vecuma biedru sabiedrības, ka viņu neizsakāmi ielīksmoja satikšanās ar šo izglītoto un labi audzināto jaunekli, kas juta pret viņu dziļas simpātijās.

Laiks aizritēja, Kristofam nemanot. Oto Dīners, juzdams jaunā muzikanta draudzību, neiedrošinājās viņam atgādināt, ka ielūgto pusdienu laiks jau pāri. Beidzot tomēr viņš to teica. Taču Kristofs, stāvēdams jaukā, mežainā nogāzē, atbildēja, ka pirms pusdienām vēl jāuzkāpjot kalna galā. Kad viņi bija uzkāpuši, Kristofs atlaidās zālē, it kā būtu nodomājis tur pavadīt visu dienu. Pēc stundas ceturkšņa Oto Dīners, redzēdams, ka Kristofam ne prātā nenāk celties, bikli atkal atgādināja:

— Jūs nokavēsiet savas pusdienas.

Kristofs, rokas salicis zem galvas, izstiepies visā garuma, mierīgi atteica:

— Ak jā!

Redzēdams Oto izbrīnīto seju, Kristofs saka smieties.

— Te ir tik jauki! — viņš iesaucās. — Es nekur neiešu. Lai viņi mani gaida!

Viņš piecēlās sēdus.

— Vai jums jāsteidzas? Taču ne? Vai zināt, ko mes darīsim? Ēdīsim pusdienas kopā. Man še zināms kāds restorāns.

Oto dzīrās pretoties. Gan neviens viņu negaidīja, bet viņam nepatika šādas nejaušības; kā daždien pedantisks cilvēks, viņš visu bija radis iepriekš pārdomāt. Bet Kristofa jautājums bija izteikts tādā tonī, ka atsacīties nevarēja. Un viņš gāja līdzi. Abi atkal aizrāvās dzīvās sarunas.

Restorānā viņu kvēle atdzisa. Abi domāja vienu un to pašu: kurš kuru ielūdzis pusdienās. Oto domaja, ka viņš, jo viņš bija bagātāks, Kristofs domāja, ka viņš, jojviņš bija nabagāks. Klaji viņi par to nerunāja, bet Oto centās izkarot sev tiesības, noteiktā tonī sulainim pasūtīdams pusdienas. Kristofs saprata viņa nolūku un centās viņu pārspēt, pasutīdams_ vel izmeklētākus ēdienus. Kristofs gribēja savam draugam paradīt, ka jūtas šeit pilnīgi brīvi. Oto gribēja izraudzīties vīnu, bet Kristofs viņu satrieca ar skatienu un lika atnest pudeli visdārgākā vīna, kāds vien restorānā bija dabūjams.

Pie bagātīgi klātā galda viņi apjukuši klusēja. Viņi nevarēja atrast sarunas tematu, ēda gariem zobiem un savās kustībās jutās saistīti un neveikli. Pēkšņi viņi atskarta, ka ir sveši, un sāka viens otru vērot. Velti viņi lūkoja sarunu atdzīvināt, tā vienmēr pārtrūka, un pirmā pusstunda viņiem bija nāvīgi garlaicīga. Par laimi drīz atraisijas vīna gars, un abi dzīrotāji sāka skatīties viens uz otru uzticīgāk. Sevišķi Kristofs, kas nebija pieradis pie šādas mielošanas, kļuva ļoti runīgs. Viņš stāstīja par savu grūto dzīvi, un Oto, salauzis

savu atturīgo stingumu, atzinās, ka arī viņš neesot laimīgs. Viņam esot vājš raksturs, un biedri to izmantojot. Šie zobojoties par viņu un nevarot piedot, ka viņš peļot to vulgārās manieres. — Kristofs sažņaudza dūres un sacīja, ka tiem neklāšoties labi, ja viņa klātbūtnē tie sākšot izjokot Oto. — Arī Oto savās mājās bija nesaprasts. Kristofs pazina šīs sāpes, un viņi iesila līdzjūtībā viens pret otru. Oto vecāki viņu gribot izglītot par tirgotāju, sava tēva cienīgu pēcnieku. Bet viņš pats gribēja kļūt par dzejnieku. Un viņš būšot dzejnieks, kaut viņam, tāpat kā Šilleram, būtu jābēg no tēva pilsētas un jādzīvo postā un trūkumā! (Blakus minot: viņš bija sava tēva lielās bagātības vienīgais mantinieks.) Oto pietvīkdams atzinās, ka esot jau dzejojis par dzīves ciešanām, bet savas dzejas deklamēt neiedrošinājās, lai Kristofs viņu lūdza cik lūgdamies. Beidzot tomēr, aiz uztraukuma trīcēdams, raustīdams valodu, viņš dažas nolasīja. Kristofam tās likās brīnišķīgas. Un viņi sāka runāt par saviem nākotnes nodomiem: viņi strādās kopīgi, rakstīs drāmās un dziesmu ciklus. Viņi apbrīnoja viens otru. Līdzi Kristofa mākslinieka slavai Oto Dīneru valdzināja arī Kristofa spēks un sirsnība. Bet Kristofu apbūra Oto elegance, labās manieres un — pasaulē viss ir relatīvs! — jaunā drauga lielās zināšanas, kādu viņam pašam nebija un pēc kurām viņš bija izslāpis.

Pusdienu nogurdināti, ar elkoņiem atspiedušies uz galda, viņi trieca un tērzēja, viens otrā lūkodamies maigi tvīkstošām acīm. Jau bija vēla pēcpusdiena. Vajadzēja doties mājās. Oto vēl pēdējo reizi centās samaksāt tēriņu, bet Kristofs uzmeta viņam tik dusmīgu skatienu, ka viņam uzreiz pārgāja vēlēšanās pretoties. Kristofam bija tikai vienas rūpes: kaut nebūtu jāmaksā vairāk, nekā viņam bija naudas. Kristofs labprāt būtu atdevis savu pulksteni un visu, kas viņam bija, lai tikai Oto nemanītu viņa nabadzību. Taču tik ļauni nebija, viņš varēja apmierināties, ka par šo pusdienu bija jāziedo gandrīz visa viņa mēneša tēriņa summa.

Viņi kāpa lejā no kalna. Priedulāju jau ietina vakara tumsa, bet koku galotnēs vēl laistījās vakarblāzmas sārtums, tās šūpojās un šalca kā jūra. Nobirušo skuju paklājs dzēsa viņu soļu troksni. Viņi klusēja. Kristofam sirds trīcēja dīvainā un saldā mulsumā, viņš bija laimīgs, gribēja runāt, bet viņu nomāca savāds nemiers. Viņš uz brīdi apstājās un Oto arī. Visapkārt valdīja klusums. Augstu gaisos pēdējā saules starā sīca kukaiņi. Nokrita nokaltis zariņš. Kristofs satvēra Oto roku un trīcošā balsī jautāja:

— Vai gribat būt mans draugs?

Oto klusi izdvesa:

— Jā!

Viņi spieda viens otram roku, abu sirdis pukstēja strauji. Viņi neiedrošinājās viens otru uzlūkot.

Pēc brītiņa viņi devās tālāk savu ceļu. Viņi gāja dažus soļus atstatu viens no otra un līdz mežmalai nerunāja nekā: viņi baidījās paši sava noslēpumainā saviļņojuma, gāja ātriem soļiem un neapstājās, līdz izbrida no meža tumsas. Te viņi apmierinājās un sasniedzās rokas. Viņi sajūsminājās par skaidro, tumstošo vakaru un sarunājās aprautiem vārdiem.

Uz mijkrēšļa ietīta tvaikoņa klāja sēdēdami, viņi lūkoja runāt par vienaldzīgām lietām, bet paši gandrīz nedzirdēja, ko teica, viņus auklēja svētlaimīgs gurdums. Viņiem vairs nepatika sarunāties, ne roku sniegt, ne acīs vērties: pietika, ka viņi bija viens otra tuvumā.

Pirms šķiršanās viņi norunāja citu svētdienu atkal tikties. Kristofs pavadīja OtoUīdz viņa namdurvīm. Laternas gaismā tie bikli uzsmaidīja viens otram un izdvesa sirsnīgu: «Sveiki.» Visas dienas satraukums viņus bija nogurdinājis, un viņi negribēja ar vārdiem traucēt svinīgo klusumu, šķiršanās viņus atviegloja.

Kristofs nakts tumsā gāja mājās viens. Sirds viņam gavilēja: «Man ir draugs! Man ir draugs!» Un citu viņš vairs ne dzirdēja, ne redzēja, ne domāja.

Mājās pārnācis, viņš iekrita gultā un tūdaļ aizmiga. Bet nakti viņš vairāki lāgi pietrūkās kā apmāts. Viņš atkārtoja: «Man ir draugs!» un tūlīt atkal aizmiga.

CITU RITU viņam likās, ka viss bijis tikai sapnis. Lai pārliecinātos, ka tā bijusi īstenība, viņš sāka atcerēties vakardienas notikumus visos sīkumos. Šīs atmiņas viņu nodarbināja stundās pie skolniekiem, un pēcpusdienā, orķestra mēģinājumā, viņš bija tik izklaidīgs, ka, mājās iedams, neatcerējās, ko bija spēlējis.

Atgriezies mājās savā istabā, viņš ieraudzīja vēstuli. Viņam nebija jādomā, kas to rakstījis. Viņš aizslēdza durvis un

saka to lasīt. Uz balzila papīra rūpīga, korekta, bet nedroša rokrakstā bija rakstīts:

«Mīļais Kristofa kungs, — vai man būtu atļauts sacīt: ļoti godātais draugs?

Es ļoti daudz domāju par mūsu vakardienas pastaigu, un esmu Jums bezgala pateicīgs par Jūsu draudzību. Es esmu Jums pateicīgs par visu, ko Jūs man devāt, par Jūsu labajiem vārdiem, par apburošo pastaigāšanās gājienu un jaukajām pusdienām! Man tikai nepatīk, ka par šīm pusdienām Jūs izdevāt tik daudz naudas. Cik burvīga diena! Vai Jums neliekas, ka mūsu brīnišķīgo satikšanos lēmis pats liktenis? Ak, kāds man prieks, ka citu svētdienu Jūs atkal redzēšu! Es ceru, ka nokavēto pusdienu dēļ pie galma orķestra diriģenta kunga Jums nebūs bijušas nepatikšanas. Man būtu ļoti sāpīgi, ja manis dēļ Jūs būtu cietis!

Mūžam, mīļais Kristofa kungs, Jūsu pazemīgais kalps

un draugs

Oto Dīners.

P. S. — Lūdzu, svētdien mani nesagaidiet pie manām mājām. Ja atļaujat, tiksimies labāk pils dārzā.»

Kristofs lasīja šo vēstuli asaru pilnām acīm. Viņš skūpstīja to; viņš sāka smieties; viņš gultā pārmeta kūleni. Tad pieskrēja pie galda un tūdaļ rakstīja atbildi. Viņš nevarēja gaidīt ne mirkli. Viņš nebija ieradis savas jūtas izteikt, viņš nezināja, kādiem vārdiem lai izsaka to, ko izjūt sirds. Ar spalvu viņš saplēsa papīru un pirkstus aptraipīja ar tinti, nepacietībā lāgiem piespēra kāju. Beidzot, piecus sešus uzmetumus saplēsis, mēli kārstīdams, viņš ar bezveidīgiem burtiem, kas grīļojās uz visām pusēm, un briesmīgām pareizrakstības kļūdām uzrakstīja:

«Mana sirds! Kā Tu vari runāt par pateicību, kad es taču Tevi mīlu! Vai es Tev neteicu, cik bēdīgs un pamests es biju, pirms satiku Tevi? Tava draudzība ir man dārgākā manta. Vakar es biju tik laimīgs, tik laimīgs! Pirmo reizi savā mūžā. Tavu vēstuli lasīdams, es priekā raudu. Jā, nešaubies vis, mīļais draugs: tik tiešām, mūsu draudzību lēmis liktenis, viņš grib, lai mēs būtu draugi un veiktu lielus darbus. Draugi! Kāds brīnišķīgs vārds! Vai tiešām varētu būt, ka arī man beidzot ir draugs? Ak — Tu taču mani neatstāsi? Tu taču būsi man uzticīgs? Vienmēr! — Mūžīgi mūžam! ... Cik skaisti būs kopā augt, kopā strādāt, spriest un domāt, un savienot manas muzikālās fantāzijas, visas tās neprātības, kas vandās manā galvā, ar Tavu gudrību un Tavām apbrīnojamām zināšanām! Cik daudz Tu zini! Es savu mūžu vēl neesmu redzējis tik gudru cilvēku. Man uznāk šaubas, man liekas, ka nebūšu Tavas draudzības cienīgs. Tu esi tik cēls un tik pilnīgs, un es esmu Tev tik pateicīgs, ka Tu mīli tik rupju radījumu kā mani!... Bet nē! Vai zini, ko Tev teikšu? Nerunāsim vairs nekad par pateicību. Draudzībā nav ne parādnieku, ne labdaru. Un labdarības balvas mani tikai pazemotu. Es tās atraidītu. Mēs esam līdzīgi, jo mīlam viens otru. Kas mani vairs varētu atturēt no Tevis! Es neiešu uz Tavu māju, ja Tu tā gribi, lai gan, taisnību sakot, es nesaprotu Tavu savādo piesardzību — bet Tu esi gudrāks par mani, un droši vien Tev taisnība ...

Vēl tikai vienu vārdu! Nerunā vairs nekad par naudu. Es nīstu naudu, gan vārdu «nauda», gan pašu naudu. Es neesmu bagāts, bet savu draugu pacienāt es varu, un man ir prieks viņam atdot visu, kas man ir. Vai Tu nedarītu to pašu? Vai Tu nebūtu pirmais, kas man atdotu visu savu mantu, ja man tā būtu vajadzīga? — Bet tas nekad nebūs vajadzīgs! Man ir stipras dūres un skaidra galva. Un maizi, ko es ēdu, es vienmēr pratīšu nopelnīt. — Līdz svētdienai! Ak dievs! Es visu nedēļu Tevi neredzēšu! Un pirms divām dienām es Tevi vēl nemaz nepazinu! Kā es tik ilgi esmu varējis dzīvot bez Tevis!

Kapelmeistars drusku gan rūca, bet neraizējies par to! Kāda man par citiem daļa! Es nicinu visu, ko viņi par mani domā un ko kādreiz domās. Tikai Tavas domas man dārgas un svarīgas. Mīli mani, dārgā sirds! Mīli mani tāpat, kā es mīlu Tevi! Es nevaru Tev izteikt, cik loti es Tevi mīlu. Es esmu Tavs, Tavs, Tavs — no galvas līdz papēžiem — mūžam Tavs

Kristofs.»

Visu nedēļu Kristofu krimta gaidas. Ik dienas viņš meta lielu līkumu, lai tikai ietu garām Oto mājai, — viņš necerēja satikt draugu, bet, tā māju vien jau ieraudzījis, viņš tvīka un bālēja. Ceturtdien viņš vairs neizcieta un aizsūtīja vēl kvēlāku vēstuli nekā pirmā. Oto atbilde bija dziļu jūtu pilna.

Beidzot pienāca svētdiena, un Oto uz tikšanās vietu aizgāja norunātajā laikā. Bet Kristofs jau stundu agrāk, gaidās tvīkdams, viņu gaidīja un staigāja pa dārzu. Neredzēdams Oto, viņš sāka jau uztraukties. Viņš trīcēja bailes, vai tikai Oto nav saslimis, jo ne mirkli nevarēja iedomāties, ka Oto būtu varējis lauzt vārdu. Kristofs klusībā atkārtoja: «Ak dievs! Dod, lai viņš atnāk!» Ar spieķi dauzīdams oļus alejā, Kristofs domāja: «Ja es trīs reizes pasitīšu garam, tad Oto neatnāks, bet, ja spieķis ķers oli, tad viņš tūlīt bus klāt.» Un, nevērojot Kristofa centību un uzdevuma vieglumu, viņš tomēr pasita garām trīs reizes, bet tai pašā brīdī ieraudzīja, ka Oto nāk savā mierīgajā, nosvērtajā gaitā: lai Oto bija cik uztraukts būdams, viņš vienmēr palika korekts._ Kristofs steidzās viņam pretim un drudžainā balsī sveicināja. Oto atbildēja: «Labdien.» Un vairāk viņiem nebija nekā ko sacīt; viņi ieminējās tikai par skaisto laiku un pulksteni, ka_ tas esot piecas vai sešas minūtes pāri deviņiem, bet varot but arī desmit minūtes pāri deviņiem, jo pils pulkstenis vienmer esot vēlāks.

Viņi aizgāja uz dzelzceļa piestātni un ar vilcienu aizbrauca uz tuvāko vasarnīcu vietu, kur pilsētnieki mēdza izbraukt. Ceļā viņi neizrunāja ne desmit vārdus. Neveiklo klusēšanu viņi lūkoja aizstāt ar daiļrunīgiem skatieniem, bet panākumi bija tie paši. Viņi ļoti gribēja viens otram sacīt, cik viņi labi draugi, bet viņu acis neizteica nekā, tas spēlēja komēdiju. Kristofs apkaunots to manīja. Viņš nesaprata, kādēļ šobrīd nevar ne izteikt, ne izjust to, kas pirms stundas ielīksmoja viņa sirdi. Oto šo neveiksmi tik skaidri neizprata, jo nebija tik sirsnīgs un neprata savā dvēselē tik dziļi ielūkoties, bet arī viņš juta to pašu vilšanos. Noticis bija tikai tas, ka abi zēni šajās septiņās šķiršanās dienās savas jūtas bija sakāpinājuši tik augstu, ka īstenībā tās nevarēja noturēt tikpat lielos augstumos, un vilšanās bija nevairāms satikšanās brīža pirmais iespaids. Bet viņi negribēja to atzīt.

Visu dienu viņi klīda pa laukiem, nevarēdami nokratīt smago neveiklības sajūtu. Bija svētku diena: restorāni un meži bija pilni izbraucēju, kas visās malās sēdēja zālē, mielojās un sacēla lielu troksni. Tas viņus abus vēl vairāk nomāca; viņiem likās, ka pirmās dienas sirsnīgo toni traucēja tieši šie apnicīgie ļaudis. Viņi tomēr sarunājās, ar lielām pūlēm meklēdami kādu tematu. Viņi baidījās domāt, ka viņiem nekas nav runājams vienam ar otru. Oto klāstīja savas skolas gudrības. Kristofs sāka izskaidrot kompozīcijas un vijoļspē-les tehniku. Viņi ļoti garlaikojās un abi pukojās par saviem vārdiem. Turklāt viņi baidījās klusēt un runāja vienā laidā, jo citādi atvērās klusēšanas dzelmenis, kas viņus stindzināja. Oto gribēja raudāt, un Kristofs dzīrās savu draugu pamest vienu un bēgt, viņam bija kauns un dusmas.

Tikai stundu pirms mājās braukšanas viņu stingums atkusa. Meža dziļumā ierējās suns. Tas rīkoja medības pats uz savu roku. Kristofs aicināja draugu paslēpties aiz krūmiem, lai redzētu suņa vajāto meža zvēru. Viņi ieskrēja biezoknī. Suņa rejas skanēja drīz tuvāk, drīz tālāk. Viņi skrēja drīz uz labo, drīz uz kreiso pusi, uz priekšu un atpakaļ uz meža malu. Suns rēja pavisam tuvu. Nepacietībā un asinskārē tas aizelsās, skrēja taisni abiem draugiem virsū. Kristofs un Oto gulēja uz sauso lapu paklāja un, elpu aizturējuši, gaidīja. Rejas apklusa. Suns bija nozaudējis pēdas; vēlreiz viņš ierējās tālumā; un atkal mežs iegrima klusumā. Visas skaņas aprima, gaisā sīca un dūca noslēpumaino būtņu miljoni, kukaiņi un tārpi, kas posta mežu, — tā pati mūžīgā nāves elpa, kas nebeidzas nekur. Abi draugi klausījās un nekustējās. Taisni tobrīd, kad viņi vīlušies piecēlās un sacīja: «Nu jau vairs nekas nebūs,» — no meža biezokņa pēkšņi izcilpoja zaķēns, tas drāzās taisni uz viņiem; viņi ieraudzīja to abi reizē un aiz prieka iekliedzās. Zaķis ar joni apcirtās un aizšāvās sāņus. Un vienā stiepienā nozuda krūmos, zari nočaukstēja un pašķīrušies atkal savilkās kā tvaikoņa vaga ūdens līmenī. Lai gan savu kliedzienu viņi nožēloja, bet piedzīvojums viņus tomēr uzjautrināja. Atcerēdamies zaķa izbaiļu lēcienu, viņi smejas locīdamies, un Kristofs lūkoja attēlot zaķa kustības. Arī Oto darīja to pašu. Un viņi sāka viens otru trenkāt. Oto bija zaķis, Kristofs — suns. Viņi drāzās pa mežu, pa pļavu, joņoja pa ceļu un lēca pāri grāvjiem. Kāds zemnieks par viņiem nosodījās, jo viņi izbradāja rudzu druvu, bet viņi auļoja tikai tālāk. Kristofs tik veikli atdarināja aizsmakušā suņa rejas, ka Oto aiz smiekliem raudāja. Beidzot viņi vēlās lejā no kalna un kliedza kā negudri. Kad balsis vairs neskanēja, viņi atsēdās un saskatījās smejošām acīm. Nu viņi bija pavisam Jai-mīgi un apmierināti. Un tikai tādēļ, ka vairs nelūkoja^ tēlot draudzības varoņu lomas. Viņi vaļsirdīgi bija tādi, kā bija daždien: divi bērni.

Mājās ejot, viņi sasniedzās rokas un pilna kaklā dziedāja dziesmas, kurām nebija nekāda satura. Kad viņi gribēja doties atpakaļ uz pilsētu, abi atkal iejutāssavās lomas un mežmalā pašā pēdējā kokā iegrieza savu vardu savītos iniciāļus. Bet viņu jautrais gars uzvarēja sentimentalitāti, un vilciena, tiklīdz viens otram pavērās acīs, viņi sāka smieties. Šķirdamies viņi bija pārliecināti, ka pavadījuši «kolosāli jauku» dienu, un šī pārliecība nostiprinājās vēl ciešāk, tikko viņi palika vieni.

ATKAL viņi pacietīgi un atjautīgi kā bites saka veidot savas draudzības celtni: no dažām gluži prozaisku atmiņu drumstalām viņiem laimējās radīt vienotra patības un kopējas draudzības brīnišķīgos tēlus. Visu nedēļu viens otru idealizējuši, svētdienā viņi atkal satikās un neievēroja nesakarību starp sapņu tēlu un īstenību.

Viņu draudzība bija viņu lepnums. Raksturu pretējība viņus tuvināja. Kristofs nevarēja iedomāties daiļāku cilvēku par Oto. Viņu apbūra drauga smalkās rokas, skaistie matķ spirgta sejas krāsa, kautrā runa, laipnās_manieres un apģērba brīnišķīgā rūpība. Oto bija sajūsmināts par Kristofa brāzmaino spēku un kaislo brīvības dziņu. Gadu simteņiem ilgas tradīcijās audzināts bijībā pret reliģiskām un citām autoritātēm, Oto izjuta baiļpilnu prieku draudzēties ar tik spītīgu un visus kavēkļus uzvarošu draugu, kāds bija Kristofs. Dzirdēdams

Kristofa aso kritiku par visām pilsētas slavenībām un dzēlīgās zobgalības par pašu lielhercogu, Oto pārdzīvoja kairas baiļu prieka trīsas. Kristofs noskārta savu pievilcības spēku, kas sajūsmināja viņa draugu. Un savu pārgalvību viņš vēl pārspīlēja, kā vecs revolucionārs viņš apraka visus sabiedriskos aizspriedumus un valsts likumus. Oto klausījās bailēs un apgarotībā, bikli lūkodams savam draugam piekrist, bet skatījās apkārt, vai kāds nedzird Kad viņi gāja staigāt, Kristofs nekad nepalaida garām sētas vai žogus, nepārlēcis tiem pāri, ja kāds uzraksts to aizliedza, un plūca augļus, kuri nokarājās gar svešu dārzu sienām. Oto baidījās, ka viņus nenoķer, tomēr šie uztraukumi viņam patika, un vakarā, mājās pārnācis, viņš jutās kā īsts varonis. Kristofu viņš bijīgi apbrīnoja. Oto iedzimto paklausības garu apmierināja draudzība, kurā viņam bija jāpaļau-jas tikai otra gribai. Kristofs nekad viņam neļāva pūlēties un censties izšķirt kādu grūtību: viņš visu izlēma pats un noteica, kas šo dienu būs darāms un kāda būs viņa paša un Oto nākotne. Pretrunas Kristofs necieta. Oto aizvien visam piekrita, kaut arī dažreiz jutās mazliet aizvainots, ka Kristofs tiecās brīvi rīkoties ar visu viņa mantu un pat nolēma vēlāk celt paša konstruētu teātra namu. Bīdamies no sava drauga valdonīgā toņa, Oto nekad nepretojās, un beidzot Kristofs viņu pārliecināja, ka komerciju padomnieka Oskara Dīnera naudu labāk un cēlāk nemaz nevar izlietot. Kristofam nenāca ne prātā, ka viņš pazemo sava drauga gribu. Viņam bija despota instinkts, un viņš nevarēja iedomāties, ka draugam būtu citāda griba nekā viņam. Ja Oto būtu viņam izteicis savas domas, Kristofs nekad nebūtu atsacījies ziedot savas tieksmes. Viņš būtu ziedojis vēl vairāk. Viņš ilgojās sava drauga dēļ doties briesmās un savu draudzību pārbaudīt. Pastaigāšanās gājienos viņš vienmēr cerēja piedzīvot kādas briesmas, kurās varētu apliecināt savas drauga jūtas. Viņš līksmu prātu būtu miris par Oto. Pagaidām Kristofs rūpējās par Oto mīlošā gādībā, ejot pa sliktu ceļu, sniedza viņam roku kā

mazai meitenei un zūdījās, kaut viņš nenogurtu, bažījās, kaut viņam nekļūtu karsti vai auksti. Kad viņi nosēdās koku pavēnī, Kristofs novilka savus svārkus un apsedza Oto plecus. Pa laukiem klīstot, Kristofs nesa Oto mēteli un mīļu prātu būtu nesis viņu pašu. Kā mīlētājs Kristofs nenovērsa acis no drauga. Un, taisnību sakot, viņš bija iemīlējies.

Viņš nezināja to, vēl nezinādams, kas ir mīlestība. Bet, kad viņi abi bija kopā, Kristofam uznāca savāds mulsums, tāds pats, kāds viņu bija pārņēmis viņu draudzības pirmajā dienā priežu mežā. Tvīkstoša kvēle viņam iešalca sejā un sārtoja vaigus. Viņš trīsēja bailēs. Vienā mirklī abi jaunekļi instinktīvi aizklīda savmalu, kur kurais, viens no otra bēga. Viens palika ceļā nopakaļ, otrs aizsteidzās pa priekšu, un viņi izlikās, ka krūmos lasa lācenes. Viņi nezināja, kas viņus mulsināja un trauca.

Viskvēlāk viņu jūtas iedegās vēstulēs. Te viņiem nebija jābaidās, ka īstenības fakti nesaskanēs ar jūtām, nekas viņu fantāziju nevarēja aprobežot, ne baidīt. Viņi rakstīja viens otram divas trīs vēstules nedēļā, un tās bija sacerētas kaislīgi liriskā stilā. Par dzīves notikumiem viņi nerunāja gandrīz nekā. Noslēpumainos toņos, bez pārejām no apgarotas iejūs-mas uz izmisumu viņi apcerēja visdziļākās pasaules problēmas. Viens otru viņi uzrunāja «mana sirds», «mana cerība», «mans mīļais», «mana dvēsele». Visbiežāk viņi atkārtoja vārdu «dvēsele». Traģiskās krāsās viņi iztēloja savu nelaimīgo likteni un baidījās sava drauga dzīvei laupīt mieru.

«Es esmu dusmīgs, mans mīļais,» rakstīja Kristofs, «ka manis dēļ Tu skumsti. Man sirds sāp, ka Tev jācieš: Tev nebūs ciest, es to negribu. (Šos vārdus viņš bija pašvīkājis ar tik spēcīgu spalvas vilcienu, ka saplēsa papīru.) Kur lai es smeļu dzīvības spēku, ja Tevi plosa ciešanas? Mana vienīgā laime esi Tu! Ak, esi laimīgs! Esi priecīgs, es pacietīšu visu postu! Domā par mani! Mīli mani! Es esmu iztvīcis pēc mīlestības. Tava mīlestība izstaro tik siltu maigumu, kas dod man spēku. Ak, ja Tu zinātu, kā es saldams trīcu! Manā sirdī ir ziema un skaudri vēji. Es skauju Tavu dvēseli.»

«Manas domas skūpsta Tavas domas,» atbildēja Oto.

«Es ņemu Tavu galvu savās rokās,» atbildēja Kristofs, «un, ko es nekad neesmu darījis un ko manas lūpas nemūžam nedarīs, to dara visa mana būtne: es skūpstu Tevi tā, kā Tevi mīlu.»

Oto izlikās, ka viņš šaubītos:

«Vai Tu mīli mani tikpat karsti kā es Tevi?»

«Ak dievs!» atsaucās Kristofs. «Ne tikpat vien, bet desmit, simtkārt, tūkstoškārt vairāk! Kā! Vai Tu to nejūti? Kas man būtu darāms, lai aizkustinātu Tavu sirdi?»

«Cik skaista ir mūsu draudzība!» nopūtās Oto. «Vai cilvēces vēsturē tāda jau bijusi! Tā ir salda un spirgta, kā sapnis. Kaut mūžam tai nebūtu gala! Bet ja nu Tu mani vairs nemīlēsi?!»

«Cik Tu liels muļķis, mans mīļais,» atbildēja Kristofs. «Piedod, bet es par Tavu neticību brīnos. Kā Tu vari jautāt, kā es varētu Tevi nemīlēt! Visa mana dzīve ir mana mīlestība. Nāvei nav varas pār manu mīlestību. Un, ja Tu pats to gribētu iznīcināt, Tu to nevarētu. Kad Tu mani aizliegsi, kad Tu salauzīsi manu sirdi, es mirdams svētīšu mīlestību, ko Tu man devi. Beidz jel mani mocīt ar savām nevarīgām bailēm un mani sāpināt.»

Bet jau pēc nedēļas viņš pats rakstīja:

«Nu jau aizritējušas trīs dienas, kopš neesmu dzirdējis nevienu vārdu no Tavām lūpām. Es trīcu bailēs. Vai esi mani aizmirsis? Tā domājot, man asinis dzīslās sastingst... Jā, man nav vairs šaubu... Jau viņreiz es jutu Tavu vēsumu. Tu mani vairs nemīli. Tu gribi mani atstāt! ... Bet dzirdi: ja Tu mani aizmirsīsi, ja Tu būsi man neuzticīgs, es Tevi nogalināšu kā suni!»

«Tu sāpini mani, mīļā sirds,» gaudās Oto. «Es raudu karstas asaras. Es tiešām neesmu to pelnījis. Bet Tu jau vari visu. Visa mana būtne pieder Tev, un, ja Tu salauzīsi manu dvēseli, viņas atšķeltās daļas dzīvos mūžīgi, lai Tevi mīlētu!»

«Ak debesu vara!» uztraucās Kristofs. «Es savam draugam esmu licis raudāt!... Sodi mani! Sit mani! Mīdi mani kājām! Es esmu nožēlojams cilvēks. Es neesmu Tavu mīlestību pelnījis!»

Viņiem bija savs veids, kā viņi rakstīja adresi uz vēstulēs, kā lipināja pastmarku: ačgārni, šķērsām, labajā lejas stūrī, lai savas vēstules atšķirtu no tām, kuras rakstīja vienaldzīgiem cilvēkiem. Šīs bērnišķīgās, slepenās norunas viņus ietina laimeslīksmos mīlestības noslēpumos.

KĀDU DIENU, nākdams mātās no stundām, Kristofs ieraudzīja Oto kopā ar citu zēnu viņa vecumā. Abi smējās un jautri trieca. Kristofs nobālēja un vēroja viņus, līdz tie nozuda aiz ielas stūra. Viņi to nebija redzējuši. Kristofs pārradās mājās. Viņam likās, ka sauli aptumšojis mākonis. Viss bija tumsā tīts.

Kad citu svētdienu viņi atkal satikās, pirmā mirklī Kristofs nerunāja ne vārda. Bet, kad pusstundu viņi bija staigājuši, viņš teica nomāktā balsī:

— Trešdien es tevi redzēju Krusta ielā.

— Tiešām! — atsaucās Oto.

Un viņš pietvīka.

Kristofs turpināja:

— Tu nebiji viens.

— Nē, — atteica Oto, — tas bija mans draugs.

Kristofs norija siekalas un jautāja māksloti vienaldzīgā tonī:

— Kas tas tāds bija?

— Mans brālēns Francis.

— Ak tā! — norūca Kristofs.

Brīdi klusējis, turpināja:

— Tu nekad man neesi par viņu stāstījis.

— Viņš dzīvo Reinbahā.

— Vai jūs bieži satiekaties?

— Viņš dažreiz atnāk pie mums.

— Un tu? Vai tu pie viņa arī ej?

— Dažreiz eju gan.

— Ak tā! — Kristofs atkārtoja.

Gribēdams sarunu novērst uz

citu tematu, Oto rādīja putnu, kas ar knābi kapāja koka mizu. Viņi sāka runāt par ko citu. Pēc minūtēm desmit Kristofs atkal negaidot ieprasījās:

— Vai jūs saprotaties?

— Ar ko? — jautāja Oto.

(Viņš labi zināja, ar ko.)

— Ar savu brālēnu.

— Jā. Kādēļ tu jautā?

— Tāpat vien.

Oto nemīlēja savu brālēnu, kas viņu tirdīja ar negantiem jokiem. Bet kāds noslēpumains, ļauns instinkts dzina viņu sacīt:

— Viņš ir ļoti jauks cilvēks.

— Kas tad? — jautāja Kristofs.

(Viņš labi zināja, kas.)

— Francis.

Oto gaidīja Kristofa piezīmi, bet viņš likās nedzirdējis. Viņš grieza lazdas spieķi.

Oto atkal sacīja:

— Viņš ir liels runātājs. Viņš brīnišķīgi prot stāstīt.

Kristofs iesvilpās.

Oto vēl piebilda:

— Un viņš ir ļoti gudrs ... Un labi audzināts! ...

Kristofs paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt:

«Kāda man daļa par šo cilvēku?»

Oto aizvainoja drauga vienaldzība, un viņš jau dzīrās turpināt, bet Kristofs pārtrauca viņu un, norādījis mērķi, uzaicināja skrieties.

Visu pēcpusdienu viņi par to vairs nerunāja; viņu attiecības bija vēsas un pārspīlēti laipnas, viņiem, it sevišķi Kris-tofam, gluži neierastas. Vārdi viņam nenāca pār lūpām. Beidzot Kristofs vairs neizcieta un pievērsās draugam, kas visu laiku gāja piecus soļus nopakaļ, ar joni satvēra viņa rokas un pēkšņi iesaucās:

— Vai dzirdi, Oto! Es negribu, ka tu ar Franci esi tik intīms, jo ... jo tu esi mans draugs. Un es negribu, ka tu vēl citu kādu mīli! Es negribu to! Jo tu man esi viss. Un tu nevari... Tev nebūs citu mīlēt! Ja tevis man nebūtu, man būtu jāmirst. Es nezinu, ko es darītu. Es droši vien nonāvētos. Ēs nonāvētu tevi. Nē ... Piedod! ...

Viņam bira asaras.

Oto bija aizkustināts un, šo sāpju patiesības spēka iztru-cināts, zvērēja, ka nevienu nemīlēs tik karsti kā Kristofu un ka Francis viņam ir vienaldzīgs un viņš nekad vairs nesatiksies ar to, ja Kristofs tā vēlas. Kristofs kāri uztvēra Oto vārdus, un sirds viņam atplauka priekā. Viņš skaļi smējās, un krūtis viņam cilājās līksmā elpā. No visas sirds viņš pateicās savam draugam. Viņam bija kauns par savu nesavaldību, un viņš jutās atpestīts no smaga sloga. Viņi atkal vērās viens otram acīs un, aizgrābtībā sastinguši, sasniedzās rokas; abi jutās loti laimīgi un apmulsuši. Klusēdami viņi devās atceļā, pamazām sāka sarunāties un kļuva tikpat jautri kā senāk: viņi jutās tik cieši vienoti kā vēl nekad.

Bet šādas nesavaldības ainas atkārtojās. Apzinādamies savu varu pār Kristofu, Oto tagad juta kārdinājumu to izlietot. Viņš zināja Kristofa vārīgo rētu, un viņam bija nevairāms prieks pielikt tai pirkstu. Gan Kristofa dusmu brāzmas viņam nedarīja prieku, gluži otrādi: tās iedvesa viņam bailes, bet viņš pārbaudīja savu spēku, Kristofam likdams ciest. Viņš nebija ļauns, bet viņam bija samaitātas sievietes sirds.

Aizmirsdams savus zvērestus, viņš staigāja roku rokā ar Franci vai citu savu draugu. Tā staigādami, viņi trokšņoja un uzkrītoši smējās. Kad Kristofs viņam pārmeta, viņš ņirgājās un izlikās, ka par drauga vārdiem tikai pasmejas, līdz Kristofam acīs redzēja dusmu zibeņus un lūpās naida trīsas; tad Oto pēkšņi satvēra bailes, viņš sāka runāt citā balsī un solījās nekad vairs tā nedarīt. Taču citu rītu viņš sāka šo spēli no gala. Kristofs viņam rakstīja niknas vēstules un sauca viņu par nelieti:

«Kaut man nemūžam vairs nebūtu jādzird Tavs vārds! Es Tevi vairs nepazīstu! Lai Tevi parauj velns! Kaut ellē nobeigtos visi tādi suņi kā Tu!»

Bet, tiklīdz Oto izrunāja maigāku vārdu vai atsūtīja kādu ziedu kā mūžīgās uzticības simbolu, te Kristofu sāka plosīt visrūgtākās nožēlas, un viņš rakstīja:

«Mans eņģeli! Es esmu nelga. Jel aizmirsti manu aplamību. Tu esi labākais no visiem cilvēkiem. Tavs mazais pirkstiņš viens pats ir vairāk vērts nekā viss neprātīgais Kristofs! Tavā dvēselē slēpti visdziļākā maiguma un mīlestības dārgumi. Asaras liedams, es skūpstu Tavu rozi. Tā kvēlo man pie sirds. Ar trīcošu roku es spiežu to savā ādā, es gribu, lai tās ērkšķi manas krūtis sadur asinīs, lai es vēl dziļāk izjustu Tavu bezgalīgo maigumu un manu nelietīgo muļķību!...»

Un tomēr viņi sāka viens otram apnikt. Nav tiesa, ka sīkās ķildas draudzību stiprina. Kristofam dvēselē krājās rūgtums pret savu draugu Oto par visām netaisnajām aizdomām, kuras tas radīja. Viņš velti lūkoja savaldīties un velti sev pārmeta despotismu. Viņa pirmatnēji skaidrā, brāzmainā daba, pirmoreiz izjuzdama mīlestības pārbaudījumu, savu jūtu kaislībai ļāvās visa un prasīja, lai otrs ļaujas tikpat pilnīgi. Viņš uzskatīja, ka draudzību nevar dalīt. Būdams gatavs savam draugam ziedot visu, viņš atzina, ka draugam taisnīgi un nevairāmi viss jāziedo viņam. Bet viņš sāka saprast, ka pasaule nav veidota pēc viņa nelokāmās dabas parauga un ka viņš no pasaules lietām gaida to, ko tās nevar dot. Tad viņš lūkoja samierināties. Viņš sevi bargi apsūdzēja, sauca sevi par egoistu, kam nav tiesību iemantot sava drauga piekļāvību. Un visiem spēkiem Kristofs patiesi centās ļaut Oto vaļu. Sevi zemodams, viņš lūkoja Oto pierunāt, lai tas Franci nenicina; viņš centās sevi pārliecināt, ka viņam ir prieks, ja Oto jūtas laimīgs citu draugu pulkā. Bet, kad Oto, kam tas nebūt nepatika, viņam spītīgi paklausīja, Kristofs tikai savilka rūgtu seju un pēkšņi atkal iesvilās dusmās.

Gan rūgtu sirdi, viņš tomēr varētu draugam piedot, ka tas meklēja citu draudzību, bet melus Kristofs necieta. Oto nebija ne melīgs, ne liekulīgs: viņam gluži vienkārši bija grūti runāt patiesību, kā stostām grūti izrunāt skaidri vārdus. Viss, ko Oto teica, nebija ne īsti patiesība, ne meli; vai nu aiz kautrības, vai arī lāgā neticēdams savām jūtām, viņš nekad nekā neteica skaidri un gaiši, viņa atbildes bija izvairīgas, un katru nieku viņš ietina noslēpumainībā, kas Kristofu kaitināja. Kad Oto pieķēra kādā pārkāpumā, viņš spītīgi liedzās, neatzinās un stāstīja visneticamākos sagudrojumus. Kādu dienu Kristofs tā sašuta, ka iecirta viņam sejā pliķi. Kristofam likās, ka viņu draudzībai nu būs gals un Oto viņam nepiedos nekad. Taču, dažas stundas padusmojies, tas atkal gāja pie Kristofa, it kā nekas nebūtu noticis. Par Kristofa varmācīgo rīcību Oto nesašūta, viņam pat patika šāda cietsirdība. Bet, redzēdams, cik Kristofs viegli piemuļķojams, jo tas vismelīgākos sagudrojumus klausījās ar vaļā muti, Oto sāka viņu mazliet nicināt un sevi šķita par viņu pārāku. Kristofs savukārt nevarēja piedot savam draugam, ka tas viņa rupjības nepretodamies pacieta.

Viņi vairs neskatīja viens otru ar savas draudzības pirmo dienu acīm. Gaismā nāca viņu trūkumi. Oto vairs nesajūsminājās par Kristofa brīvo garu. Pastaigāšanās gājienos Kris-tofs viņam kļuva nepatīkams pavadonis. Par ārējo izskatu un pieklājību Kristofs nerūpējās: viņš novilka svārkus, atpogāja vesti un apkakli, atlocīja piedurknes, platmali uzkāra spieķa galā un svaidījās rokām, svilpoja un pilnā kaklā dziedāja; viņš bija pietvīcis, nosvīdis un apputējis; viņš izskatījās kā laucinieks, kas pārnācis no mēslu lauka. Aristokrātiskais Oto kaunējās viņa tuvuma. Redzēdams, ka pa ceļu tuvojas kāda kariete, Oto palika desmit soļus nopakaļ un izlikās, ka staigā viens.

Tikpat nepatīkams un apgrūtinošs Kristofs bija restorānā vai vagona kupejā, kad viņš sāka runāt. Viņš trieca skaļā balsī, teica visu, kas ienāca prātā, un pret Oto bija uzmācīgi draudzīgs; viņš, visiem dzirdot, izkliedza nelabvēlīgus un asus spriedumus par pazīstamām personām un nesaudzēja pat tuvumā sēdošo cilvēku izskatu vai arī sāka stāstīt intīmus sīkumus par savu veselību un mājas dzīvi. Velti Oto mirkšķināja ar acīm un izbiedēti māja ar roku: Kristofs likās to nemanām un nekautrējās nenieka, it kā viņš būtu viens pats. Oto redzēja kaimiņu smīnus, un viņam gribējās vai zemē līst. Kristofs viņam likās ļoti rupjš, un viņš nevarēja saprast, kā bija varējis par to sajūsmināties.

Visvairāk Oto sašuta par Kristofa nevērību pret visām sētām, žogiem, aizsprostiem, ieejas aizliegumiem, draudiem ar naudas sodu, īsi sakot, pret dažādiem «Verbot» kas aprobežoja viņa brīvību. Oto trīcēja vienās bailēs, bet viņa aizrādījumi neko nelīdzēja: Kristofs savas pārgalvības vēl lielīgi pārspīlēja.

Kādu dienu, kad Kristofs un viņam līdzi Oto pastaigājās kā savās mājās pa privātu mežu, kaut arī vai, pareizāk sakot, tieši tāpēc, ka tas bija apņemts ar mūra žogu, kura mala bija izlikta ar pudeļu lauskām, viņi pēkšņi satika dārza sargu, kas viņus izlamāja, teicās vest uz policiju un beidzot rupji izdzina. Oto nemaz neizturējās varonīgi: viņš jau redzēja sevi cietumā, raudāja un taisnojās, ka esot tikai pārskatījies un nezinādams gājis Kristofa pēdās. Kad briesmas bija garām, Oto nepriecājās, bet savam draugam izteica rūgtus pārmetumus, žēlodamies, ka Kristofs viņam darot kaunu. Kristofs ar vienu skatienu iznīcināja Oto un nosauca to par zaķapastalu. Viņi iekaisa sīvā [1] vārdu cīņā. Oto būtu Kristofu pametis, ja zinājis ceļu uz mājām, bet nu gribot negribot bija spiests viņam sekot, abi izlikās neievērojam viens otru.

Tuvojās negaiss. Savās dusmās viņi to nepamanīja. Ver-smīgajā gaisā dīca kukaiņi. Pēkšņi viss apklusa. Bet klusumu viņi atskārta tikai brīdi vēlāk: ausīs viņiem dobji sanēja. Viņi. pacēla acis: debesis ietina tumsa. Smagi vilkas milzīgi, baigi lietus mākoņi; tie joņoja no visām pusemka jātnieku eskadrons. Brāzmīga virpuļa rauti, tie visi traucās uz vienu punktu. Bailēs trīcēdams, Oto neiedrošinājās uzrunāt Kristofu, kas izjuta ļaunu prieku un likās pret visu vienaldzīgs. Un tomēr viņi tuvojas viens otram, kaut nerunāja ne varda. Līdzenuma viņi bija divi vien. Gaiss kā sastindzis. Drudžaina šalkoņa lāgiem drebināja koku lapas. Te pēkšņi sagriezās vēja virpulis, locīja kokus un piktumā tos kapāja. Un atkal uznaca klusums, vel baigāks un drausmāks. Oto sadrošinājās un biklā balsī teica:

— Negaiss nāk. Iesim mājās.

Kristofs atbildēja:

— Iesim!

Bet bija jau par vēlu. Izšāvās skaudra un žilbinoša šautra, debesis rēca un grandīja, mākoņi īga briesmīgās dusmās. Un pēkšņi viņus satvēra viesulis, apžilbināja zibeņu bultas, apdullināja pērkona graujas un niknas lietus šļaces izmērcēja no galvas līdz kājām. Viņi bija klajā laukā pusstundas gājumā no ļaužu mājām. Cauri lietus aumaļām, cauri zilgani blavai gaismai zvīļoja zibens šaudieni. Viņi abi gribēja skriet, bet lietu izmirkušās drēbes lipa pie miesas un kavēja soļus, kurpes viņiem šļakstēja, ūdens tecēja pa visu augumu. Elpa viņiem kļuva smaga. Oto klabināja zobus un, dusmās kaisdams, Kris-tofam sacīja asus vārdus, negribēja iet tālāk, jo visur viņus gaidot dzīvības briesmas, un teicās gulties uz ceļa uzartā lauka klajumā. Kristofs neatbildēja, vēja, lietus un zibšņu apmāts un pērkona dimdienu apstulbots, viņš gāja tālāk savu ceļu. Arī viņu māca nemiers un bailes, bet viņš negribēja atzīties.

Un' pēkšņi viss bija pāri. Negaiss norimās tikpat ātri, kā bija sācis plosīties. Viņi abi izskatījās nožēlojami. Kristofs, kas parasti bija visai nekārtīgs, daudz nebija pārvērties. Bet labi koptais, vienmēr rūpīgi ģērbtais Oto bija gluži noņurcis. Likās, ka viņš ar visām drēbēm būtu izpeldējies, un Kristofs, viņu uzlūkojis, nevarēja valdīt smieklus. Oto bija tik noguris, ka nespēja pat dusmoties. Kristofs iežēlojās par viņu un laipni viņu uzrunāja. Oto atbildēja ar niknu skatienu. Kristofs viņu ieveda kādā fermā, kur viņi izžāvēja drēbes pie aizkurinātas krāsns un iedzēra karstu vīnu. Kristofu šis piedzīvojums uzjautrināja. Taču Oto tādas dēkas derdzās, un visu ceļu viņš. drūmi klusēja. Saīguši viņi pārradās mājās un šķiroties nesniedza viens otram roku.

Pēc šīs pastaigas viņi nesatikās vairāk kā nedēļu. Viņi bargi nosodīja viens otru. Bet, paši sevi nosodīdami, vienu svētdienu neaizgājuši kopējā pastaigā, viņi juta tik lielu garlaicību un tik ļoti skuma viens pēc otra, ka viņu dusmas rima. Kristofs kā daždien pirmais sniedza roku, gribēdams samierināties. Oto žēlīgi to pieņēma, un viņi saderēja mieru.

Kaut gan viņi vienmēr ķildojās, tomēr viens bez otra dzīvot nevarēja. Viņiem abiem piemita trūkumi, abi bija egoisti. Bet šis egoisms bija vientiesīgs, tas vēl nepazina pieaugušu cilvēku salto aprēķinu, kas egoismu dara riebīgu, tas vēl neapzinājās pats sevi un bija gandrīz patīkams. Šis egoisms viņus nekavēja tiekties vienam pēc otra. Viņiem bija tik kvēla dziņa mīlēt un ziedoties! Mazais Oto, gultā gulēdams, raudāja aiz aizkustinājuma, savā nodabā sacerēdams romantiskas pasakas, kurās viņš bija varonis. Zēns izdomāja traģiskas dēkas, kurās viņš bija stiprs un drosmīgs un no briesmām sargāja Kristofu, ko savās iedomās mīlēja. Un Kristofs, dzirdēdams vai redzēdams ko skaistu, aizvien nodomāja: «Cik žēl, ka te nav Oto!» Drauga tēlu viņš savienoja ar visu savu dzīvi, tas vērtās aizvien skaidrāks, aizvien mīļāks un Kristofu apbūra; viņš aizmirsa visu, ko par Oto zināja. Daži Oto vārdi, kurus Kristofs ilgi atcerējās un idealizēja, viņam lika trīsēt dziļā saviļņojumā. Viņi centās viens otru atdarināt. Oto taisīja pakaļ Kristofam viņa manieres, kustības, rokrakstu. Kristofu kaitināja šī ēna, kura atkārtoja katru viņa vārdu un viņa paša izteiktās domas pasniedza kā jaunas. Bet viņš nemanīja, ka arī pats bija Oto ietekmē un atdarināja tā gaitu, ģērbšanās veidu, vārdu izrunu. Viņi bija kā apburti. Viņi bija apreibuši viens no otra, un sirdis viņiem tvīka maigās jūtās. Šis maigums iz-strāvoja kā neizsīkstošs avots. Abiem likās, ka to izstrāvo viņa draugs. Viņi nezināja, ka viņu būtnē mostas jauneklis.

KRISTOFS nebija aizdomīgs un visus savus papīrus vienmēr pameta klaidā uz galda. Bet instinktīva kautrība viņam lika noglabāt savu draugam rakstīto vēstuļu uzmetumus un Oto atbildes. Atvilktnē viņš tās neieslēdza, tikai ielika savās nošu burtnīcās, jo bija pārliecināts, ka tur neviens nemeklēsies. Viņam prātā nenāca mazo brāļu nerātnības.

Jau vairākas dienas, Kristofu redzēdami, tie sačukstējās un smējās: viņi izrunāja aprautas frāzes, par kurām viņiem nāca lieli smiekli.

Kristofam nekad nelaimējās viņu runas saprast, jo jau ilgāku laiku viņš pret brāļu vārdiem un rīcību izrādīja pilnīgu vienaldzību. Taču daži nejauši uztverti vārdi satrauca viņa vērību, tie viņam likās jau pazīstami. Un drīz viņš vairs nevarēja šaubīties, ka brāļi lasījuši viņa vēstules. Bet, iztaujādams Ernestu un Rudolfu, kuri komiskā nopietnībā viņu uzrunāja — «mīļā sirds», viņš tomēr nekā neizdibināja. Mazie palaidņi izlikās, ka viņi nekā nesaprot, un sacīja, ka viņiem taču gan būšot tiesības savu brāli uzrunāt, kā pašiem patīk. Visas vēstules atradis savā vietā, Kristofs apmierinājās.

Bet drīz viņš Ernestu pieķēra nedarbā: mazais resgalis meklējās atvilktnē, kurā Luize glabāja naudu. Kristofs mazo brāli krietni sapurināja un izmantoja gadījumu, lai pateiktu viņam visu, kas bija sakrājies uz sirds, diezgan nelaipniem vārdiem uzskaitīdams mazā nebēdņa nedarbus, kuru saraksts nebija īss. Šī soda mācība Ernestu sakaitināja, viņš vīzdegunīgi attrauca, ka Kristofs viņam neesot nekāds skolotājs. Un par brāļa draudzību ar Oto viņš izrunāja nelietīgas divdomības. Kristofs tās nesaprata, bet, dzirdēdams, ka ķildā tiek iejaukts Oto vārds, viņš Ernestam lika izskaidroties. Mazais ņirgājās, taču, redzēdams, ka Kristofs dusmās nobaleja, viņš sabijās un negribēja sacīt vairāk nekā. Kristofs redzēja, ka tā nekā nepanāks; viņš atsēdās, raustīja plecus un iztēloja dziļu nicinājumu pret Ernestu. Aizkaitinātais Ernests savas nekaunības sāka no gala, cenzdamies brāli aizvainot, un runāja tik neķītru un negantu aizdomu pilnus vārdus, ka

Kristofam bija grūti savaldīties. Kad Kristofs viņa mājienus beidzot saprata, viņš negantās dusmās pietrūkās no krēsla. Ernests vairs nepaguva iekliegties, jo Kristofs viņu sagrāba, nogāza istabas vidū un dauzīja viņa galvu pret grīdu. Izdzirduši upura izmisuma kliedzienus, istabā saskrēja ļaudis, Luize, Melhiors. Tie atpestīja mazo resgali, kam klājās grūti. Kristofs negribēja rimties, un tēvs viņu pašu sita. Visi viņu sauca par nezvēru, un tiešām viņš tāds izskatījās. Viņš valbīja acis, grieza zobus un dzīrās atkal uzbrukt Ernestam. Kad Kristofam jautāja, kas noticis, viņa niknums iedegās vēl lielāks, un viņš kliedza, ka brāli nositīšot. Ernests arī atteicās paskaidrot ķildas iemeslu.

Kristofs nevarēja ne ēst, ne gulēt. Viņš savā gultā trīcēja un raudāja. Viņš necieta Oto dēļ vien. Visā viņa būtnē norisinājās apvērsums. Ernests skaidri nenojauta, ko viņš brālim ļaunu nodarījis. Kristofa skaidrības un tīrības jēdzieni bija puritāniski, nevairāmi. Dzīves netīrību viņš nevarēja uzlūkot iecietīgām acīm, un tikai pamazām tā viņam atvērās savā derdzībā. Lai gan Kristofa brīvo dzīvi vadīja kvēlošas dziņas un liesmains gars, viņš piecpadsmit gadu vecumā vēl tomēr bija gluži vientiesīgs. Viņu sargāja dabiskā šķīstība un nerimstošais darbs. Jaunākā brāļa vārdi viņam bija atvēruši baigus dzelmeņus. Viņš pats nekad nebūtu varējis iedomāties tādas nelietības, bet, kad nu domas par to bija atmodinātas, viņam aptumšojās viss prieks mīlēt un mīlētam būt. Un ne vien viņa draudzība ar Oto, pati draudzības būtība bija sazāļota.

Vēl ļaunāk kļuva, kad daži sarkastiski, ironiski mājieni modināja Kristofā varbūt gluži nepamatotas aizdomas, ka viņš kļuvis visai pilsētai par apsmieklu un slimīgas ziņkārības upuri, sevišķi, kad pēc kāda laika Melhiors ieminējās par viņa pastaigāšanās gājieniem ar Oto. Melhiors droši vien nedomāja neko ļaunu, taču Kristofs katrā aizrādījumā saklausīja apslēptas aizdomas un gandrīz sāka uzskatīt sevi par vainīgu. Arī Oto pārdzīvoja tādu pašu krizi.

Viņi vēl lūkoja slepeni tikties. Bet nebija vairs senāko tikšanās brīžu gaišās vaļības. Viņu attiecību nevainīgā skaidrība bija sagandēta. Šie abi bērni, kas mīlēja viens otru tik bikla maigumā, ka nekad nebūtu iedrošinājušies brālīgi saskūpstīties, un kas nevarēja iedomāties lielāku laimi kā satikties un stāstīt viens otram par saviem sapņiem, jutās zemsirdīgu aizdomu nopulgoti, aptraipīti. Beidzot visnevainīgākie skatieni, roku spiedieni viņiem sāka likties pilni dīvaina ļaunuma. Viņi nosarka, un viņiem modās ļaunas domas. Viņu attiecības kļuva neizturamas.

Nerunājuši par to ne varda, viņi satikas aizvien retāk. Viņi lūkoja viens otram rakstīt, bet uzmanīgi pārdomāja katru vārdu. Viņu vēstules bija saspīlētas un saltas. Viņi vairs nejutās brīvi. Un beidzot viņi pārtrauca arī sarakstīšanos. Kristofs aizbildinājās ar darbu, Oto — ar skolas mācībām. Oto drīz iestājās universitātē, un draudzība, kas dažus mēnešus bija apstarojusi viņu dzīvi, izgaisa.

Tad Kristofa sirdī uzliesmoja jauna mīlestība, kurai šī pirmā bija tikai ievadījusi ceļu, un tās spožumā izdzisa visi citi spīdekļi.

13 1617

TREŠĀ DAĻA MINNA

ČETRUS piecus mēnešus pirms šiem notikumiem Jozefine fon Kē-riha, tikai nesen kļuvusi valsts padomnieka Stefana fon Kēriha atraitne, atstāja Berlīni, kur viņu bija saistījusi vīra darba vieta, un ar savu meitu apmetās mazajā Rei-nas piekrastes pilsētiņā, savā dzimtenē. Tur viņai bija sens dzimtas īpašums ar parkam līdzīgu, lielu dārzu, kas sniedzās līdz pašai upei, un tas nebija tālu no Kristofa mājām. Kristofs no savas jumtistabas loga redzēja smagos koku zarus, kas stiepās pāri dārza žogam, un sarkanā jumta augsto šķori ar apsūnojušiem dakstiņiem. Pa labi gar dārzu aizvijās maza taciņa, kur redzams bija tikai rets gājējs. Uz akmens pakāpjoties, varēja pāri žogam ielūkoties dārzā, un Kristofs to bieži darīja. Tur viņš redzēja nezālēm pieaugušas gatves, zāļu laukus, kas bija līdzīgi pirmatnējām prērijām, nekārtīgā juceklī augošus vecus kokus un balto mājas fasādi ar pastāvīgi aizvērtiem slēģiem. Divi trīs lāgi gadā nāca dārznieks, uzkopa puķu dobes un izvēdināja istabas. Bet drīz atkal daba atguv.a savas tiesības, un dārzs iegrima senākajā klusumā un mierā.

Šis mēmais klusums Kristofu apbūra. Viņš bieži vien slepeni uzkāpa savā novērošanas punktā. Jo lielāks viņš auga, jo augstāk

aizsniedza žoga malu; sākumā žogam sniedzās pāri tikai acis, tad jau deguns, beidzot arī mute, un tagad jau, pirkstgalos pacēlies, viņš varēja pārlikt pāri rokas. Un tā viņš, zodu atbalstījis pret žogu, stāvēja savā neērtajā postenī un klausījās un skatījās, kā vakars zaļā maurā izlēja savus liegos zelta viļņus, kuri egļu ēnā laistījās zilganos atspīdumos.

Tā viņš aizsapņojās, līdz ielā atskanēja soļi. Naktīs dārzā kūpēja smaržas: pavasaros smaržoja ceriņi, vasarā «akācijas, rudenī vītušās lapas. Lai cik noguris Kristofs vakaros atgriezās no pils, viņš allaž «apstājās pie savām durvīm ieelpot burvīgo gaisu, un viņam bija grūti ieiet smacīgajā istabā. Bērna dienās, kad Kristofs vēl rotaļājās, viņš bieži bija skraidījis Kērihu nama vārtu priekšā. Abās vārtu malās pacēlās divi simti gadu veci kastaņkoki. To ēnā vectēvs bieži bija sēdējis un kūpinājis pīpi, un bērni svaidījās ar kastaņiem.

Kādu rītu, iedams pa šo taku, Kristofs kā daždien uzrāpās uz akmens. Viņš izklaidīgi lūkojās apkārt un domāja par ko citu. Kad viņš jau dzīrās nokāpt, viņu pārņēma neparasta izjūta. Viņš pievērsa acis mājai: logi bija atvērti, istabās iespīdēja saule, un, lai gan visapkārt nebija neviena cilvēka, vecais nams likās piecēlies no piecpadsmit gadu ilga miega un priecājās par savu atmodu. Kristofs pārgāja mājās apmulsis.

Pie galda tēvs stāstīja par Kēriha kundzes un viņas meitas atbraukšanu ar neticami lielām mantu kaudzēm. Par to runāja viss kvartāls. Laukums kastaņkoku pavēnī bija pilns ielas slaistu, kas bija sanākuši noskatīties ratu izkraušanā. Šī ziņa, kas Kristofa šaurajā dzīves apvārsnī bija liels notikums, viņu ļoti ieinteresēja. Uz darbu iedams, viņš atcerējās tēva stāstījumu — kā daždien fantastisku un pārspīlētu un savā iedomā lūkoja iztēlot šī apburtā nama iedzīvotājus. Strādādams viņš visu aizmirsa, bet, tiklīdz vakarā grasījās atgriezties, viņš pēkšņi atkal visu atcerējās: ziņkārība dzina viņu uzkāpt savā novērošanas punktā, lai redzētu, kas notiek aiz mūra žoga. Bet redzēja viņš tikai klusuma auklētās gatves, kuru nekustīgie koki likās snaužam rieta saules staros. Pēc dažām minūtēm viņš aizmirsa savas ziņkārības cēloni un kā daždien ļāvās klusuma saldajai tīksmei. Pēc tumšajām, netīrajām ieliņām saules piemirdzētais dārzs viņu apbūra ,ar savu spožumu. Viņa gars aizmirstībā līgoja harmoniskā plašumā, dvēselē viņam dziedāja melodijas, un viņš iegrima skaņu burvībā ...

Tā viņš sapņoja vaļā acīm un nezināja, cik ilgi jau sapņojis, jo neredzēja nekā. Te pēkšņi viņš satrūkās. Gatves līkumā stāvēja divas sievietes un viņā noskatījās. Viena viņu uzlūkoja labvēlīgām, ielīksmotām acīm. Tā bija jauna dāma melna ģērbā, smalkiem, nepareiziem sejas pantiem, pelnu pelēkiem matiem, slaida, eleganta, gracioza un nebēdīgi atmestu galvu. Otra bija piecpadsmit gadu veca meitene, arī tērpusies seru drānās, un seja viņai bija kā bērnam, kam nevaldāmi nak smiekli. Stāvēdama dažus soļus aiz savas mātes, kas viņai ar rokas mājienu lika klusēt, viņa pielika plaukstu pie lupām, it kā visiem spēkiem cenzdamās aizturēt smieklus. Meitenei bija spirgta seja, balta, sārta, apaļa, deguns mazs, pastrups, pilnas lūpas, apaļš zods, smalkas uzacis, skaidras, gaišas acis un kupls gaišu matu klēpis, kas, bizē sapīts, ka vaiņags apvija viņai galvu, atsegdams apaļu pakausi un gludu, baltu pieri: viņa bija līdzīga Kranaha gleznotai figūrai.

Kristofu šī parādība apmāja. Viņš nebēga, bet palika stāvot, kā pie zemes piekalts. Tikai redzēdams, ka jaunā dāma viņam tuvojas, laipni un ironiski smaidīdama, viņš atraisījās no sava stinguma un nolēca — nokrita — no akmens, un viņam līdzi nobira sienas apmetums. Aiz muguras viņš izdzirda laipnu balsi, kas viņu mīļi sauca: «Puisīt!» — un bērna smieklus, kuri skanēja gaiši kā cīruļa dziesma. Uz rokām un ceļiem paklupis, viņš attapās un pēkšņi aizdrāzās pa taku lieliem soļiem, it kā bīdamies no vajātājiem. Viņam bija kauns, šis kauns viņu plosīja arī vienatnē, kad viņš atradassavāistaba. No tā laika, trīcēdams jocīgās bailēs, ka viņu varētu kāds pazīt, viņš nekad vairs neiedrošinājās iet šo ceļu. Bet, kad tomēr bija jāiet gar Kērihu māju, viņš, galvu nodūris, līda gar sienu un pēkšņi, atpakaļ neskatīdamies, aizdrāzās^ kā vējš. Viņš neatlaidīgi domāja par abām laipnajām būtnēm, kuras bija redzējis. Mājās viņš uzlīda uz bēniņiem — līzdams novilka kurpes, lai neviens nedzird, — un pa jumta logu lūkojās uz Kērihu dārzu, gan zinādams, ka redzēs tikai koku lapas un dūmeni.

Pēc kāda mēneša, Galma mūzikas biedrības vakara, kurus rīkoja ik nedēļas, Kristofs spēlēja paša komponētu koncertu klavierēm ar orķestri. Koncerta pēdējā daļā viņš pēkšņi loža ieraudzīja Kēriha kundzi ar meitu, kuras viņu uzlūkoja^ dzīva ziņkārē. To viņš nebija sagaidījis un jutās tik apmulsināts, ka gandrīz nokavēja orķestra ievadu. Viņš koncertu mehāniski

nospēlēja līdz galam. Kaut gan viņš izvairījās lūkoties uz ložu, kur sēdēja abas dāmas, tomēr, koncertu beidzis, redzēja, ka fon Kēriha kundze un jaunkundze demonstratīvi aplaudēja, it kā gribēdamas, lai viņš to redz. Kristofs ātri nozuda no skatuves. Grasīdamies teātri atstāt, viņš koridorā ieraudzīja fon Kēriha kundzi, kas šķita viņu gaidām. Kristofs nevarēja neredzēt viņu un tomēr izlikās, ka neredz, pēkšņi apcirtās un izsteidzās pa artistu durvīm. Vēlāk viņš to nožēloja, jo saprata, ka fon Kēriha kundzei nav ļauna nolūka. Bet viņš zināja, — ja vēlreiz notiktu tas pats, viņš atkal darītu tāpat. Kristofam bija patiesas bailes satikt viņu uz ielas. Iztālēm ieraudzījis viņai līdzīgu stāvu, viņš aizgāja pa citu ceļu.

VIŅA PATI ieradās pie Kristofa.

Kādu rītu, kad viņš pārnāca brokastīs, Luize, lepnumā un priekā starodama, pastāstīja, ka livrejā ģērbies sulainis atnesis viņam vēstuli. Un Luize pasniedza Kristofam lielu aploksni ar melnām malām, kuras stūrī bija iespiests Kērihu ģerbonis. Kristofs atplēsa aploksni un trīcēdams izlasīja:

«Jozefine fon Kēriha kundze lūdz galma muziķi Kristofu Krafta kungu šodien pēc pusdienas pussešos uz tēju savā namā.»

— Es neiešu, — Kristofs paziņoja.

— Ko tu saki! — izbailēs iesau. cās Luize. — Bet es pateicu, ka tu iesi.

Kristofs māti norāja un pārmeta viņai, ka viņa iejaucas svešās lietās.

— Sulainis gaidīja atbildi, un es viņam pateicu, ka taisni šodien tu esi brīvs. Tev taču pēcpusdienā darbā nav jābūt.

Lai Kristofs dusmojās cik gribēdams un teicās neiet nekur, bet atsacīties vairs nevarēja. Un, kad pienāca noliktā stunda, viņš pukodamies sāka ģērbties. Klusībā viņš priecājās, ka nejaušība izšķīrusi viņa svārstīgo gribu.

Fon Kēriha kundze, koncertā ieraudzījusi mazo pianistu, tūdaļ pazina mežonēnu, kura izspūrušo galvu bija redzējusi atbraukšanas dienā pār sava dārza žogu. Viņa bija apvaicājusies par zēnu saviem kaimiņiem, un viss, ko viņa dzirdēja par Kristofa ģimeni un tā grūto, darbīgo dzīvi, modināja dzīvu interesi un vēlēšanos iepazīties ar jauno muziķi.

Kad jocīgā svārkā iežņaugts, kurā viņš izskatījās kā lauku mācītājs, Kristofs iegāja fon Kēriha kundzes namā, viņš samulsumā jutās gluži slims. Viņš lūkoja sevi pārliecināt, ka abas dāmas, pirmā dienā viņu redzējušas, nebūs ielāgojušas viņa seju. Pa garo koridoru, kura paklājos dzisa soļu troksnis, livrejā tērpts sulainis ieveda Kristofu istabā ar stikla durvīm, kuras vērās uz dārzu. Diena bija vēsa, smidzināja lietus, kamīnā kvēloja uguns. Pie loga, kurā bija redzami miglas pielijušo koku silueti, sēdēja abas dāmas. Kad Kristofs iegāja istabā, fon Kēriha kundzei klēpī bija rokdarbs un viņas meita lasīja priekšā grāmatu. Kristofu ieraudzījušas, viņas šķelmīgi saskatījās.

«Viņas mani pazīst,» mulsdams nodomāja Kristofs.

Viņš neveikli palocījās.

Fon Kēriha kundze jautri uzsmaidīja un sniedza viņam roku.

— Labvakar, mīļais kaimiņ, — viņa teica. — Man ļoti liels prieks jūs redzēt savās mājās. Kopš dzirdēju_ jūsu koncertu, man ir neklusināma dziņa jums pateikt, cik mēs bijām iepriecinātas. To izdarīt bija iespējams, tikai ielūdzot jūs pie mums uz tēju, un es ceru, jūs man piedosiet, ka esmu to darījusi.

Šie laipnie un ikdienišķie vārdi, lai gan tanīs izskanēja viegla ironija, slēpa tik daudz sirsnības, ka Kristofs atkal jutās drošāks.

«Viņas mani nepazīst,» viņš domaja.

Fon Kēriha kundze viņu iepazīstināja ar savu meitu, kas bija aizvērusi grāmatu un ziņkārām acīm vēroja Kristofu.

— Mana meita Minna, — fon Kēriha kundze sacīja, — kas gribēja ar jums iepazīties.

— Bet, mīļā māmiņ, — atteica Minna, — mes taču neredzamies pirmo reizi!

Un viņa sāka smieties.

«Viņas tomēr mani pazinušas,» gluži satriekts noprata Kristofs.

— Pareizi, — iesaucas fon Kēriha kundze arī smiedamas, — jūs taču mūsu atbraukšanas dienā jau bijāt pie mums ciemā.

Pie šiem vārdiem jaunā meitene atkal gaiši iesmējās, un Kristofam bija tik nožēlojams izskats, ka Minna, to redzēdama, smējās vēl skaļāk. Tie bija pārgalvīgi smiekli, viņa smējās līdz asarām. Fon Kēriha kundze gribēja viņu apklusināt, bet pati aizrāvās jautrībā, un beidzot Kristofs, aizmirsdams savu kautrību, arī ļāvās šim jautrajam noskaņojumam. Abu dāmu gaišā oma bija nevairāma, un uz viņām nevarēja ļaunoties. Bet, kad Minna, elpu atguvusi, Kristofam jautāja, ko viņš īsti darot uz viņu mājas žoga, Kristofs galīgi samulsa. Viņš izdvesa nesakarīgus vārdus, un Minna tikai smējās. Taču fon Kēriha kundze gāja viņam palīgā, likdama ienest tēju un sarunu novirzīdama citā gultnē.

Viņa draudzīgi izvaicāja Kristofu par tā dzīvi. Bet Kristofs aizvien vēl jutās nomākts. Viņš nezināja, kā sēdēt, kā turēt tējas tasīti, ko nevarēja savaldīt. Viņam likās, ka ikreiz, kad viņam piedāvāja pienu, cukuru vai cepumus, vajag piecelties un dziļi palocīties, un, savā svārkā, savā apkaklē iespīlēts, viņš jutās kā bruņurupuča ādā un neiedrošinājās un arī nevarēja galvu pagrozīt ne pa labi, ne pa kreisi. Tūkstoš jautājumu, kurus izteica fon Kēriha kundze, un to intīmā forma Kristofu mulsināja; juzdams Minnas skatienus, kuri vēroja viņa seju, rokas, kustības un ģērbu, viņš sastinga saltās bailēs. Lūkodamas Kristofam izpatikt ar savu laipnību, dāmas viņu uztrauca vēl vairāk: fon Kēriha kundze ar vārdu krusu, Minna ar koķetajiem skatieniem, ko viņa raidīja, tīši ķircinādamās.

Beidzot viņas redzēja, ka no Kristofa var izvilināt tikai aprautus vārdus un nebeidzamo locīšanos. Fon Kēriha kundze, piekususi sarunu vadītājas lomā, lūdza Kristofu sēsties pie klavierēm. Juzdamies daudz nedrošāks nekā koncerta publikas priekšā, viņš spēlēja Mocarta adagio. Un taisni šis mulsums, klusais satraukums, ko sirds viņam izjuta abu dāmu tuvumā, šī biklā vientiesība, kas liegi viļņoja krūtīs un darīja viņu reizē laimīgu un nelaimīgu, lieliski saskanēja ar šīs mūzikas maigumu un jaunavīgo tvīksmi un piešalca to ar ziedoņa burvību. Fon Kēriha kundze bija gluži aizkustināta. Kā daždien augstāko aprindu dāma, viņa cildināja Kristofu pārmērīgā sajūsmā, bet viņas cildinājumi tādēļ nebija nepatiesāki, un taisni šo pārspīlētību bija patīkami dzirdēt, jo tā nāca

110 tik apburošām lūpām. Šķelmīgā Minna klusēja un brīnīdamās uzlūkoja zēnu, kas likās tik lempīgs un neatjautīgs, kad runāja, bet kura pirksti bija tik apbrīnojami daiļrunīgi. Kris-lofs izjuta dāmu simpātijās un kļuva drošāks. Viņš spēlēja atkal un tad, pa pusei pievērsies Minnai, acis nepacēlis un piespiesti smaidīdams, bikli teica:

— Nu es jums pastāstīšu, ko darīju aiz jūsu dārza žoga.

Un Kristofs nospēlēja mazu, paša komponētu muzikālu

momentu, kurā tiešām izteica tās muzikālās domas, kas bija viņu aplidojušas, stāvot iemīļotajā vietā un vērojot dārzu, gan, taisnību sakot, ne gluži to vakaru, kad viņš ieraudzīja Minnu un fon Kērilia kundzi (kā viņš nezin kādēļ lūkoja sevi pārliecināt), bet jau agrāk, citus vakarus, un šā andante con moto rāmajā līgojienā varēja dzirdēt jaukās atmiņas par putnu dziesmām un augsto koku svinīgo klusēšanu rietošās saules zeltītajā mierā.

Abas Kristofa klausītājas bija sajūsminātas. Kad mūzika izskanēja, fon Kēriha kundze piecēlās un savā parastaja straujumā satvēra Kristofa roku, un pateicās viņam no visas sirds. Minna aplaudēja, sauca: «Brīnišķi!» — un teicās pielikt kāpnes pie žoga, lai viņš varētu tur lūkoties pēc sirds patikas un komponēt vēl vairāk tik «pasakainu» darbu. Fon Kēriha kundze lūdza Kristofu, lai viņš neklausoties Minnas niekkal-bībās, lai nākot dārzā, kad vien vēloties, un, ja nepatīkot, varot istabā nenākt.

— Jūs varat nenākt sasveicināties ar mums, — Minna atzina par vajadzīgu piebilst, — bet, ja jūs nenāksiet, tad sargieties!

Un komiskā nopietnībā viņa padraudēja ar pirkstu.

Minnai nemaz nebija sevišķas vēlēšanās, lai Kristofs viņu apciemotu un izturētos pret viņu pēc visiem pieklājības likumiem, bet bija patīkami apzināties, ka viņa atstājusi iespaidu uz Kristofu, un meitene nojauta, ka šis iespaids ir labs.

Kristofs pietvīka aiz prieka. Kēriha kundze viņu galīgi savaldzināja, ar apburošu taktu runādama par viņa māti un vectēvu, kurus senāk bija pazinusi. Vieglo labsirdību, sadzīves laipnību izjuzdams kā mīlošu sirsnību, Kristofs noticēja tai un bērnišķīgā paļāvībā sāka stāstīt par saviem nodomiem, savām ciešanām. Nemanot aizritēja laiks, un viņš satrūkās, kad ienāca sulainis un paziņoja, ka vakariņu galds jau klāts.

Bet viņa apjukums pārvērtās priekā, kad fon Kēriha kundze lūdza viņu palikt vakariņās, palikt kā pie labiem draugiem, jo viņi k)ūšot labi draugi un jau tagad tādi esot. Kristofu nosēdināja starp māti un meitu. Pie galda viņa talants gan neatklājās tik pievilcīgā gaismā kā pie klavierēm. Šī viņa audzināšanas puse bija pamesta novārtā; viņam likās, ka pie galda svarīgākais ir ēst un dzert, lai manieres būtu kādas būdamas. Smalki audzinātā Minna viņā noskatījās, lūpas viebdama.

Dāmas cerēja, ka Kristofs pēc vakariņām atvadīsies. Bet viņš gāja tām līdzi mazajā salonā, tīksmīgi iesēdās krēslā un nedomāja par mājās iešanu. Minna aizturēja žāvas un samirkšķinājās ar māti. Taču Kristofs to nemanīja, jo bija apreibis savā laimē, un viņam likās, ka citi jutās tāpat, tāpēc ka Minna vienā laidā raidīja viņam mījus skatienus, — bet tas bija tikai aiz paraduma, — un viņš skaidri nezināja, kā lai pieceļas un atvadās. Tā viņš būtu nosēdējis visu nakti, ja fon Kēriha kundze pati nebūtu mājīgā laipnībā no viņa atvadījusies.

Viņš aizgāja, dvēselē nesdams fon Kēriha kundzes brūno un Minnas zilo acu mīlīgo spožumu un savā plaukstā vēl ilgi juzdams liego, vāro pirkstu pieskārienus. Burvīgas smaržas, kādas viņš vēl nekad nebija ieelpojis, viņu ietina, apreibināja un gremdēja saldā nemaņā.

PEC DIVĀM dienām, kā bija norunāts, Kristofs atkal ieradās Kērihu namā, lai Minnai mācītu klavieru spēli. No tā laika viņš aiz šī iegansta nāca divreiz nedēļā, vienmēr no rīta. Un bieži vien viņš atgriezās ,arī vakarā, lai spēlētu un tērzētu.

Fon Kēriha kundzei Kristofs patika. Viņa bija gudra un labsirdīga sieviete. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņai nomira vīrs; gan būdama miesā un dvēselē jauna, viņa bez nožēlām atstāja augstāko aprindu dzīvi, kurā kopš kāzām viņai

bija diezgan liela loma. Varbūt taisni tādēļ viņa no šīs dzīves šķirās tik viegli, ka bija to diezgan baudījusi un pareizi atzina, ka tagadni un pagātni reizē dzīvot nevar. Fon Keriha_ kunga piemiņai viņa bija uzticīga, lai gan savā laulības dzīve mīlestību pret vīru neizjuta. Fon Kēriha kundzei bija pieticis ar siltām draudzības jūtām, viņas jutekļi bij.a rāmi un sirdī plauka maigums.

Viņa pilnīgi nodevās savas meitas audzinašanai, un tas pats vēsums, kas viņai bija piemitis mīlestībā,_ apvaldīja ari viņas mātes jūtas, kurām sveša bija tā slimīga parspīletība, sevišķi, kad bērns ir vienīgā būtne, kurā sieviete iekļauj visu

savu maigo dedzību un dziņu mīlēt un mīlētai kļūt. Minnu

viņa ļoti mīlēja, bet vēroja meitu ar skaidram acīm un neslēpa tās trūkumus, tāpat kā pati sevi neietina iluziju plīvurā. Fon Kēriha kundze bija gudra un vērīga, viņa nemal

dīgi un ātri uztvēra cilvēku vājības un smieklīgumu. Viņa bez mazākās ļaunprātības priecājās par šiem vērojumiem, jo bija tikpat iecietīga, cik zobgalīga, un, ja arī viņa par cilvēkiem pazobojās, tad izlīdzināja to ar savu laipnību.

Kristofs deva vielu viņas labsirdīgajai laipnībai un kritiskajam garam. Pirmajā laikā mazajā pilsētiņā, kad sēras viņu atturēja no sabiedrības, Kristofs vienīgais sniedza viņai izklaidēšanos. Vispirms ar savu talantu. Gan nebūdama muzikāla, viņa muziķu mīlēja, tā viņas miesai un dvēselei sniedza labsajūtu, kurā domas grima saldā melanholijā. Kristofam spēlējot, viņa, liegi smaidīdama, sēdēja pie kamīna uguns ar rokdarbu kiēpī; pirkstu automātiskajā ņirbēšanā un vieglajā sapņainībā, kurā līgoja pagātnes ainas, viņa izjuta klusu baudu.

Bet vairāk nekā par muziķu viņa interesējās par pašu muzikantu. Viņa bija diezgan inteliģenta, lai saskatītu Kristofa reto apdāvinātību, kaut nespēja spriest par viņa dziļāko īpatnību. Ziņkārā modrībā viņa vēroja noslēpumainās liesmas iekvēlošanos Kristofa dvēselē. Viņa ātri bija uztvērusi Kristofa labās īpašības: taisno prātu, drosmi un to stoicismu, kas bērnus dara tik aizkustinošus. Un tomēr viņa to vēroja ar savu zobgalīgo acu aso skatienu. Viņa smaidīja par Kristofa tūļību, par tā dīvainībām un smieklīgajām kaprīzēm. Tāpat kā uz daudz ko citu savā dzīvē, viņa neskatījās uz Kristofu nopietni. Kristofa aplamās iedomas, drudžainā dedzība, fantastiskās kaprīzes viņā modināja pārliecību, ka zēnam trūkst

garīga līdzsvara. Viņa saskatīja Kristcfā vienu no tiem Kraf-tiem, kas bija braši goda vīri un labi muzikanti, bet visi drusku apmāti.

Šo vieglo ironiju Kristofs nemanīja, viņš juta tikai fon Kēriha kundzes labo sirdi. Tik reti viņš dzīvē bija pieredzējis cilvēku labsirdību! Lai gan galma vizītes ik dienas viņu ieveda augstākajā sabiedrībā, nabaga Kristofs tomēr bija un palika mazs mežonis bez izglītības un audzināšanas. Galma egoisms tikai centās izmantot viņa talantu, bet par viņu pašu nekad neraizējās. Viņš ieradās pilī, sēdās pie klavierēm, spēlēja un aizgāja, un neviens nelūkoja ar viņu sarunāties, tikai izmeta paviršus komplimentus. Ne mājās, ne ārpus mājām kopš vectēva nāves nevienam nenāca prātā rūpēties par viņa izglītību, ievadīt viņu dzīvē, izaudzināt viņu par vīru. Savas nezināšanas un rupjo manieru dēļ viņš ļoti cieta. Ar milzīgu piepūli viņš centās veidot pats sevi, taču velti. Viņam nebija ne grāmatu, ne sarunu biedru, ne paraugu. Par savu nomāktību viņš gribēja atzīties kādam draugam, bet nevarēja. Pat mīļajam Oto viņš nebija uzdrošinājies to sacīt, jo pēc pirmajiem atzīšanās vārdiem tas sāka runāt tik augstprātīgā tonī, kas Kristofam sirdi dedzināja kā nokaitēta dzelzs.

Ar fon Kēriha kundzi viss kļuva viegli un patīkami. Kristofam nekas nebija jālūdz, ne jājautā, — un viņa lepnums to arī nebūtu pieļāvis, — jo viņa pati zēnam smalkjūtīgi aizrādīja, kas labs, kas ne, mācīja, kā ģērbties, ēst, iet, runāt, un nevērotu nepalaida nevienu viņa gaumes, izturēšanās vai sarunas trūkumu. Un roka viņai bija tik viegla un viņa bija tik jūtīga pret bērna slimīgo patmīlību, ka Kristofs nekad nejutās aizskarts. Tā viņa Kristofu izglītoja arī literāri, nelikdama viņam to manīt. Viņa nebrīnījās par sava jaunā mācekļa nezināšanu, katru Kristofa kļūdu centās noskaidrot vienkārši un mierīgi, it kā šie neziņas maldi būtu gluži dabiski. Viņa neatbaidīja Kristofu ar pedantiskām lekcijām, bet izgudroja literāras vakara stundas, kurās Minnai vai viņam pašam lika lasīt skaistākās vietas no vēstures grāmatām vai vācu un citu tautu dzejnieku darbiem. Pret Kristofu viņa izturējās kā pret savu bērnu, tikai ar vieglu gādīgas labvēlības pieskaņu, ko viņš nemanīja. Fon Kēriha kundze rūpējās pat par viņa apģērbu un, kad bija vajadzīgs, izadīja viņam šalli, dāvāja tualetes sīkumus. Visu to viņa darīja tik mīlīgi un graciozi, ka Kristofu neaizvainoja ne viņas rūpes, ne viņas dāvanas. īsi sakot: viņa veltīja tam mīlošo, maigo vērību, klusi slēpto mātes gādību, ko katra labsirdīga sieviete instinktīvi jūt pret bērnu, kas viņai piekļaujas, un pati neprasa nekādu pateicību. Bet Kristofam likās, ka viss šis maigums dots_ tikai viņam, un sirdī viņam sila nebeidzamas pateicības jūtas, kas raisījās spējās un kaislīgās sirsnības brāzmās, kuras fon Kēriha kundzei likās drusku smieklīgas un tomēr aizkustināja.

Pret Minnu Kristofa attiecības bija pavisam citādas. Kad, līgodams burvīgās atmiņās par pirmo vakaru un jaunās meitenes glāstošajiem skatieniem, Kristofs atnāca uz pirmo stundu, viņš bija pārsteigts, ieraugot pavisam citu būtni, kura nebija līdzīga tai, ko bija redzējis pirms dažām stundām. Minna viņu gandrīz neuzlūkoja, neklausījās, ko viņš teica, un, kad pavērsa uz viņu savas acis, Kristofs tanīs ieraudzīja ledainu saltumu, kas viņu stindzināja. Viņš ilgi mocījās, lūkodams izdibināt, ko būtu Minnai ļaunu nodarījis. Bet apvainojis viņš to nebija, un Minnas jūtas pret viņu nebija ne kvēlākas, ne saltākas kā vakar. Šodien, tāpat kā vakar, Kristofs viņai bija gluži vienaldzīgs. Ja, pirmo reizi Kristofu redzēdama, viņa tik devīgi bija šķiedusi savus smaidus, tad tā bija tikai meitenes dabiskā koķetērija, kura viņu dzina pārbaudīt savu acu varu pie katra, ko viņai sūtīja garlaicība, un kaut vai tas būtu izgreznots pērtiķis. Bet jau citu rītu šī pārāk vieglā uzvara viņu vairs neinteresēja. Minna skatījās uz Kristofu ar asu skatienu un redzēja, ka viņš ir neglīts, slikti audzināts zēns, kas gan labi spēlēja klavieres, bet kam bija briesmīgas rokas, kas pie galda nemācēja turēt dakšiņas un grieza ar nazi zivi. Viņš likās tai pavisam neinteresants. Minna labprāt gribēja, lai Kristofs viņai māca klavieres spēlēt, viņa gribēja pat lakstoties ar to, jo cita pielūdzēja nebija. Un, lai gan viņai patika izlikties par lielu dāmu, lāgiem meitenei tomēr uznāca traka nebēdnība un nevaldāma dziņa izbaudīt savu pārgalvīgo jautrību; šo jautrību, tāpat kā mātei, bieži vien nomāca nesenās sēras. Bet Kristofs viņu valdzināja tikpat, cik katrs mājas lopiņš, un, ja kļūmākā vēsuma dienā viņa pēkšņi tam mīlīgi uzsmaidīja, tad tā bija tikai aizmiršanās, — jo viņa domāja par ko citu, — vai gluži vienkārši — vingrināšanās. Kad viņa Kristofu tā uzlūkoja, sirds zēnam ietrīsējās. Bet Minna gandrīz neredzēja viņu: tā dzīvoja sapņu pasaulē. Jaunā meitene bija tai vecumā, kad mēdz ļauties patīkamiem, glaimojošiem sapņiem. Viņa domāja tikai par mīles-

tibu. Un domāja dzīvā ziņkārībā, kas tikai viņas nezināšanas dēļ bija nevainīga. Kā daždien labi audzināta jaunkundze, mīlestību viņa iedomājās tikai laulības veidā. Viņas ideāla tēls vēl nebija zināms. Drīz viņa sapņoja par leitnantu, drīz par dzejnieku, tikpat cēlu un daiļu kā Sillers. Viens ideāls izdzēsa otru, un par jauno, nākošo viņa domāja tikpat nopietni un tikpat pārliecināti. Bet visiem ideāliem beidzot bija jāsabrūk pret īstenību. Jo tiešām brīnums, cik viegli romantiskas jaunas meitenes aizmirst savus sapņus, ja dzīve viņām paver gan ne ideālākas, toties drošākas izredzes.

Sentimentālā Minna par spīti saviem sapņiem bija mierīga un vēsa. Neraugoties uz aristokrātisko vārdu un lepnumu par augsto «fonu» cilti, viņai pat pirmās jaunības burvībā bija sīkas vācu namamātes gars.

KRISTOFS nesaprata sievietes sirds komplicēto mehānismu, kas izskatījās komplicētāks, nekā bija īstenībā. Skaisto draudzeņu brīvā izturēšanās Kristofu bieži vien mulsināja, bet, viņas mīlēdams, tas jutās tik laimīgs, ka viegli viņām piedeva visu, kas to mazliet uztrauca un skumdināja, lai tikai varētu ticēt, ka ir viņām tikpat mīļš, cik viņas Kristofam. Ik sirsnīgs vārds vai skatiens zēnu ielīksmoja. Reizēm viņš aiz laimes pat raudāja.

Klusajā, mazajā salonā viņš sēdēja pie galda dažus soļus no fon Kēriha kundzes, kas lampas gaismā šuva. Minna sēdēja otrā galda malā un lasīja, viņi nesarunājās. Pa atvērtajām dārza durvīm bija redzams, kā mēnesnīcā zaigoja smil-tis uz celiņa, koku galos šalca liegas vēsmas. Sirds Kristo-fani noreiba tik saldā laimeslīksmē, ka pēkšņi viņš pietrūkās no krēsla, nometās ceļos fon Kēriha kundzei pie kājām, satvēra viņas roku, kaut arī tanī bija adata, skūpstīja to un, priekā raudādams, piespieda pie tās savas lūpas, vaigus, acis, Minna pacēla acis no grāmatas. Viegli paraustīja plecus un savieba sejiņu. Fon Kēriha kundze smaidīdama uzlūkoja lielo bērnu, kas bija nometies pie viņas kājām, ar brīvo roku glāstīja Kristofam galvu un savā jaukajā, sirsnīgajā, bet ironiskajā balsī sacīja:

— Nu, ko tad nu teiks mans mīļais muļķa zēns?

Ak, šī salda balss, šī miera, klusuma burvība, šī maigā atmosfēra, kurā nebija ne kliedzienu, ne ķildu, šī oāze rupjās dzīves tuksnesī un — dievišķā gaisma, kas apmirdzēja visas lietas un visus cilvēkus, — šī burvju pasaule, ko bija radījusi dievišķo dzejnieku dzeja, Gēte, Šillers, Šekspīrs, mūžīgie spēka, ciešanu un mīlestības avoti!...

Minna lasīja, galvu noliekusi pār grāmatu, liegi pietvīkušu seju, ūn balss viņai skanēja sudrabaini, dzidri; izrunājot ķēniņu un karavadoņu monologus, viņas tonis bija patētiski svinīgs. Dažreiz grāmatu paņēma fon Kēriha kundze, un lad traģiskie notikumi atvērās pašas lasītājas daiļā gara grācijā, bet lielāko tiesu viņa klausījās, atlaidusies krēslā, ar savu mūžīgo rokdarbu klēpī. Viņa smaidīja pati par savām domām, jo visos dzejnieku darbos redzēja savu attēlu.

Arī Kristofs lūkoja lasīt, taču no šī prieka viņam bija jāatsakās: viņš stostījās, sapinās vārdos, nevēroja interpunkciju, bieži vien pats nesaprata, ko lasīja, un bija tik aizkustināts, ka patētiskās vietās lasīšanu pārtrauca, jo kaklā spiedās asaras. Tad pēkšņi viņš saniknots nometa grāmatu uz galda, un abas viņa draudzenes skaļi smējās ... Ak, kā viņš tās mīlēja! Visur viņu pavadīja abu sieviešu tēli, un tie brīnišķīgi savienojās ar Šekspira un Gētes sieviešu tēliem. Viņš gandrīz nevarēja tos atšķirt. Dzejas burvīgais valdzinājums, kas visu viņa būtni šūpoja kaislīgās šalkāsnebija vairs šķirams no mīļajām lūpām, no kurām viņš pirmo reizi bija dzirdējis dzejnieka vārdus. Un vēl pēc divdesmit gadiem, kad

Kristofs lasīja vai uz skatuves redzēja «Egmontu» vai «Romeo», atkal prātā nāca tālie, klusie vakari, senie laimes sapņi, Minnas un fon Kēriha kundzes mīļās sejas.

Stundām ilgi Kristofs lūkojās uz abām vakaros, kad tās lasīja, naktīs, kad viņš vaļējām acīm gulēja savā gultā un sap^ ņoja, dienu pie orķestra pults, kad, ar pusvērtiem plakstiņiem sapņodams, mehāniski spēlēja savu partiju. Viņš mīlēja abas bērnišķīgā maigumā. Mīlestība viņam bija vēl sveša, tāpēc viņš domāja, ka ir iemīlējies. Tikai viņš nezināja: mātē vai meitā. Viņš nopietni apsvēra to un nezināja, kuru izvēlēties. Juzdams, ka viņam noteikti jāizšķiras, viņš vairāk tiecās uz fon Kēriha kundzi. Un tiešām: Kristofs atklāja, ka mīl viņu. Kristofs mīlēja viņas gudrās acis, pusvērto lūpu izklaidīgo smaidu, skaisto pieri, kuru uz sāniem sasukātie mīkstie, gludie mati darīja tik jaunu, viņas lēno, dziļo balsi, mātes siltuma pilnās rokas, graciozās kustības un visu viņas nezināmo dvēseli. Viņš laimē trīcēja, sēdēdams blakus fon Kēriha kundzei un klausīdamies, kā viņa draudzīgi izskaidroja nesaprotamās vietas kādā grāmatā. Runādama viņa liegi uzlika roku Kris-tofam uz pleca, un tas juta viņas pirkstu siltumu, viņas miesas saldo smaržu un uz vaiga viņas saldo elpu. Kristofs klausījās svētlaimīgā mulsumā, nedomāja vairs par grāmatu un nesaprata nekā. Viņa to manīja un lūdza, lai Kristofs atkārto viņas vārdus, — Kristofs klusēja. Smiedamās viņa to rāja, iespieda Kristofa degunu grāmatā un sacīja, ka visu mūžu viņš būšot tikai mazs ēzelītis. Te Kristofs attrauca, ka viņam viss vienalga, ja tikai viņš varētu būt viņas mazais ēzelītis un ja viņa to nedzītu prom. Fon Kēriha kundze izlikās, ka Kristofa vārdi krietni jāpārdomā, un tad paskaidroja, ka viņš gan esot nejauks un briesmīgs mazs ēzelēns, tomēj viņa to projām nelaidīšot — varbūt pat mīlēšot, — lai gan viņš nekur neesot derīgs un esot tikai gluži vienkārši mīļš zēns. Te .abi sāka smieties, un Kristofs līgoja svētlaimībā.

KOPŠ Kristofs atskārta, ka mīl fon Kēriha kundzi, viņš sāka vairīties no Minnas. Un pukojās par viņas nicīgo vēsumu. Kristofu sāka kaitināt meitenes nicīgais vēsums. Bieži tikdamies ar Minnu, Kristofs viņas tuvumā vairs tā nemulsa un neslēpa viņai savu saīgumu. Viņa labprāt kaitināja Kristofu ar dzēlīgām atjautībām, un viņš tai atbildēja ar skarbiem vārdiem.

Bieži viņi ķildojās, un fon Kēriha kundze par viņiem tikai smējās.

Šajās vārdu cīņās Kristofs nekad nebija uzvarētājs, tādēļ iekaisa dusmās un domāja, ka sāk ienīst Minnu, un lūkoja sevi pārliecināt, ka nāk pie viņām tikai fon Kēriha kundzes dēļ.

Viņi turpināja klavieru stundas.

Divreiz nedēļā rītos no deviņiem līdz desmitiem viņš pārbaudīja, kā Minna spēlē vingrinājumus un gammas. Viņi nodarbojās Minnas studiju istabā. Tā bija brīnišķīga darba telpa, kurā precīzi atspoguļojās šīs mazās sievietes dīvaino smadzeņu juceklis.

Uz galda bija nolikts jocīgs kaķu statuetu orķestris, viens kaķis ar vijoli, otrs ar čello, tiem blakus mazs kabatas spogulis, rakstāmlietas, tualetes piederumi, viss rūpīgā kārtībā. Uz plaukta mazi komponistu krūšutēli: Bēthovens ar drūmo pieri, Vāgners ar bereti galvā un Belvederas Apolons. Līdzās pīpi kūpinošai jūras putu vardei uz kamīna laistījās papīra vēdeklis ar Baireitas teātra ēkas attēlu. Uz diviem plauktiem grāmatas: Lībke, Momzens, Šillers, Malo «Bez ģimenes», Zils Verns, Montēns. Pie sienām Siksta Madonnas un citu gleznu reprodukcijas, apvītas zilām un zaļām lentām. Turpat blakus kādas Šveices viesnīcas attēls sudrabotā rāmī, un visos kaktos, pie visām sienām neskaitāms daudzums virsnieku, tenoru, kapelmeistaru un draudzeņu ģīmetņu, gandrīz visas ar veltījumiem dzejā vai ar to, ko Vācijā mēdz saukt par dzeju. Istabas vidū uz marmora postamenta pacēlās bārdainā Brāmsa krūšutēls; virs klavierēm karājās diegā piesiets plīša pērtiķēns un kotiljonu piemiņas.

Minna vienmēr nokavējās, iznāca miega pilnām acīm, sapīkušu seju, negribīgi sniedza roku Kristofam, vienaldzīgi novēlēja labrītu un nopietni, cienīgi sēdās pie klavierēm. Viena pati spēlēdama, viņa aizrāvās nebeidzamās gammās, jo tās viņai ļāva turpināt gurdeno snaudu un vērpt tālāk savu sapņu pavedienu. Bet Kristofs viņai lika spēlēt grūtus vingrinājumus, un atriebdamās viņa bieži spēlēja, cik aplami vien varēdama.

' Viņa bija diezgan muzikāla, bet kā daudzas vācietes muziķu nemīlēja. Un, tāpat kā daudzām, viņai likās, ka mūzika viņai jāmīl, tāpēc mūzikas stundām viņa nodevās diezgan godprātīgi, ja atskaita dažus brīžus, kad ar tīri velnišķīgu šķelmību centās sakaitināt savu skolotāju. Visvairāk Kristofu kaitināja saltā vienaldzība, ar kādu Minna spēlēja uzdoto. Taču ļaunāk par visu bija, kad viņa iedomājās, ka izteiksmīgāka vieta jāspēlē ar visu dvēseles dedzību: viņa kļuva pārlieku jūtīga, tomēr neizjuta it nekā.

Viņai blakus sēdēdams, Kristofs nebija sevišķi laipns. Viņš nekad neteica Minnai komplimentus, gluži otrādi. To viņam Minna nepiedeva un nevienai viņa piezīmei nepalika parādā. Pret katru Kristofa aizrādījumu viņai bija iebildumi, un, kad viņa kļūdījās, tad spītīgi atcirta, ka spēlējot tikai to, kas notīs rakstīts. Kristofu viņa kaitināja, un viņi vienmēr ķīvējās. Acis nodūrusi uz klavieru taustiņiem, viņa slepus vēroja Kristofu un priecājās par viņa dusmām. Viņu pukodama, Minna izgudroja visādas viltības, kuru nolūks bija mācības stundu pārtraukt un Kristofu ķircināt. Te viņai uznāca klepus, te atkal aizrāvās elpa vai arī iešāvās prātā, ka istabas meitai aizmirsusi pateikt ko ļoti svarīgu. Kristofs zināja, ka tā ir komēdija, un Minna zināja, ka Kristofs zina to. Un taisni tas viņai patika, jo Kristofs neiedrošinājās sacīt, ko domā. Kādu dienu, tā ķircinādamās un nēzdodziņu likdama pie lūpām, viņa klepoja, it kā viņai vairs nebūtu elpas, un, slepus vērodama sakaitināto Kristofu, atģidās, ka nēždodziņš jānomet zemē, lai Kristofam tas būtu jāpac.eļ. Viņš to darīja ļoti nelabprāt. Viņa atalgoja Kristofu ar savu «Pateicos!» tik

cienīgi kā liela dāma, un Kristofs tikko spēja savaldīties.

Šī spēlīte viņai tik ļoti iepatikās, ka viņa nolēma to atkārtot. Un citu rītu viņa sāka to no gala. Bet Kristofs nekustējās: viņš kaisa piktumā. Brīdi viņa gaidīja, tad jautāja:

— Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaceltu manu nēz

dodziņu?

Kristofs ļāva vaļu savām jūtām.

— Es neesmu jūsu sulainis! — viņš rupji atsaucās.

— Paceliet pati!

Minna aiz sašutuma vai aizrijās. No klavieru sēdekļa viņa piecēlās tik spēji, ka tas apkrita.

— Nē, tas nav vairs izturams! — viņa iesaucās, dusmās aizcirta klavieres un sašutusi atstāja istabu.

Kristofs gaidīja, kad viņa nāks atpakaļ. Taču viņa nenāca. Kristofs kaunējās par savu izturēšanos, _viņš_ saprata, ka bija izturējies kā īsts lempis. Bet tas sniedzās pāri viņa speķiem, Minna pārāk nekautrīgi par viņu zobojās. Kristofs baidījās, ka Minna viņu apsūdzēs savai mātei un ka fon Keriha kundzes labvēlību viņš būs zaudējis uz visiem laikiem. Viņš nezināja, ko lai dara, un, kaut gan savu rupjību nožēloja, viņam prātā nenāca lūgties piedošanu.

Uz labu laimi viņš arī citu rītu aizgāja uz Keriha namu, gan domādams, ka Minna vairs negribēs mācīties spēlēt. Bet viņa bija pārāk lepna, lai kādam sūdzētos, un juta, ka arī viņas sirdsapziņa nav tīra. Gan nokavēdamās piecas minūtes vairāk nekā citām dienām, viņa tomēr ienāca. Kristofu neuzlūkojusi un neteikusi viņam ne vārda, meitene kā sastingusi sēdās pie klavierēm, it kā Kristofa nemaz nebūtu pasaulē. Un šo, tāpat kā visas nākošās stundas, viņa sēdēja un spēlēja, jo zināja, ka Kristofs muziķu saprot un klavieres spēlēt viņai jāmācās, ja gribēja būt smalki audzināta jauna dāma no augstākajām aprindām.

Bet cik viņai bija garlaicīgi! Cik viņiem abiem bija garlaicīgi!

MIGLAINĀ marta rītā, kad sīkas sniega pārslas kā liegas dūnas lidoja pelēcīgajā gaisā, viņi atkal sēdēja Minnas studiju istabā. Vēl bija rīta mijkrēslis. Minna kā daždien ķildojās par nepareizi izspēlētu noti un ietiepās, ka «tā tur rakstīts». Gan skaidri zinādams, ka viņa meloja, Kristofs pārliecās pār nošu burtnīcu, lai tuvāk saskatītu ķildīgo pasāžu. Uz pults uzlikto roku Minna neatrāva. Kristofa lūpas bija pavisam tuvu pie viņas rokas. Viņš lūkoja lasīt, bet velti: viņš redzēja ko citu — šo maigi vāro, dzidro rociņu,

kas bija kā ziedlapiņa. Un pēkšņi — pats neatskārzdams, kas viņam ienāca prātā, — viņš kaislīgi piekļāva lūpas pie šīs rociņas.

Viņi abi satrūkās. Viņš atmetās atpakaļ, viņa atrāva roku — un abi nosarka. Viņi nerunāja ne vārda, neuzlūkoja viens otru. Brīdi mulsumā klusējusi, viņa atkal sāka spēlēt. Krūtis meitenei spēji cilājās, it kā viņai tiešām trūktu gaisa, un viņa spēlēja vienu nepareizu noti pēc otras. Bet Kristofs to nemanīja, viņš bija daudz vairāk apjucis nekā Minna, deniņos asinis strauji pulsēja, viņš nedzirdēja, nezināja, ko viņa spēlēja, un uz labu laimi, lai tikai pārtrauktu klusumu, nomāktā balsī izteica dažas piezīmes. Viņam likās, ka Minna visu mūžu viņu nicinās. Viņam bija kauns par savu rīcību, tā viņam likās aplama un neprātīga. Kad stunda bija galā, viņš atstāja istabu, Minnu neuzlūkojis un piemirsis no tās atvadīties. Taču Minna tādēļ nedusmojās. Viņai vairs nelikās, ka Kristofs ir rupji audzināts, un, ja viņa tik aplami spēlēja, tad tikai tāpēc, ka Kristofu bija uzlūkojusi aizvien lielākā ziņkārē un — pirmo reizi — iesilusi pret zēnu maigumā.

Viena palikusi, viņa negāja pie mātes kā citas dienas, bet ieslēdzās savā istabā un klusībā centās noskaidrot šo dīvaino notikumu. Elkoņiem atspiedusies pret galdu, viņa atsēdās pie spoguļa, no kura pretim vērās viņas maigās un starojošās acis. Domu satrauktībā viņa iekoda sev lūpā. Un, tīksmā pašizjūtā lūkodamās savā sejiņā, sarkdama un smaidīdama viņa atce-rējās visu notikušo. Pie galda viņa bija moža un jautra. Pēcpusdienā staigāt viņa negāja un palika salonā ar rokdarbu klēpī, bet visi adatas dūrieni gāja greizi. Kāda viņai bēdai Istabas kaktā, mātei pagriezusi muguru, meitene savā nodabā smaidīja, tad pēkšņi viņai uznāca dziņa kustēties, un, jautri lēkādama, viņa dziedāja skaļā balsī. Fon Kēriha kundze satrūkās un nosauca viņu par bezprāti. Smiedamās Minna metās mātei ap kaklu un skūpstīja, žņaudza viņu savos skāvienos.

Vakarā, iegājusi savā istabā, Minna vēl ilgi palika nomodā. Vienā laidā viņa lūkojās spogulī, nevarēja aizmirst Kristofa skūpstu un, visu dienu par to vien domādama, citu neko vairs nezināja. Viņa lēni noģērbās un, atsēdušies uz gultas malas, lūkoja iedomāties Kristofa tēlu. Viņai rādījās pašas iedomu Kristofs, un tas vairs nelikās tik neglīts. Viņa apgūlās un izdzēsa gaismu. Bet drīz atkal atcerējās rīta notikumu un sāka skaļi smieties. Māte piecēlās no gultas un klusi atvēra durvis, jo domāja, ka Minna, aizmirsusi nolic gumu, atkal gultā lasa. Bet Minna mierīgi gulēja, un nakts lampiņas mijkrēslī staroja viņas plati atplestās acis.

— Kas tev kaiš, — fon Kēriha kundze jautāja, — ko tik jautri smejies?

— Nekas nekaiš, — nopietni atbildēja Minna. — Es biju iegrimusi domās.

— Tu droši vien esi ļoti laimīga, ja pati savā nodabā vari tā priecāties. Bet nu ir laiks gulēt.

— Jā, mammiņ, — paklausīgi atbildēja Minna, bet klusībā domāja: «Ej nu labāk laukā, ej nu laukā!»

Durvis atkal aizvērās, un Minna no jauna iegrima savos sapņos. Viņa ļāvās gurdenai snaudai. Gandrīz jau iemigdama, viņa ietrīcējās priekā un uztrūkās:

«Viņš mani mīl... Kāda laime! Cik viņš labs, mani mīlēdams! ... Un cik ļoti arī es viņu mīlu!»

Meitene apkampa spilvenu un drīz iegrima dziļā miegā.

KAD ABI bērni atkal satikās, Kristofu pārsteidza Minnas laipnība. Viņa teica tam: «Labdien» — un maigi jautāja, kā tam klājoties. Rātni un klusi viņa piesēdās pie klavierēm un bija kā pats lēnprātības eņģelis. Minnai vairs nenaca prātā nerātnības, bijīgi viņa klausījās Kristofa aizrādījumus, atzina to pareizību, pati bailēs izsaucās, kad nepareizi spēlēja, un centīgi laboja kļūdas. Kristofs vairs nekā nesaprata. īsā laikā Minna guva apbrīnojamus panākumus. Viņa ne vien labāk spēlēja, bet sāka muziķu pat mīlēt. Gan nemācēdams glaimot,

Kristofs viņu tomēr uzteica. Viņa priekā pietvīka un pateicās tam ar atzinībā starojošu skatienu. Kristofa dēļ Minna ģērbās sevišķi rūpīgi, matos sēja košas lentas un uzsmaidīja viņam ar mīlā tvīkstošām acīm, kas viņam nepatika, uztrauca

viņu un saviļņoja līdz dvēseles dziļumiem. Nu Minna bija tā, kurai gribējās runāt, bet viņas runas nebija bērnišķīgas: dziļā nopietnībā pretenciozā tonī viņa citēja dzejniekus. Kris-tofs neatbildēja gandrīz nekā, viņš nejutās labi, šī jaunā Minna, kuru nepazina, pārsteidza viņu un darīja nemierīgu.

Viņa neatlaidīgi vēroja Kristofu. Viņa gaidīja ... Ko? .. . Viņa pati nezināja ... Viņa gaidīja, kad Kristofs atkal darīs tāpat. Bet, būdams pārliecināts, ka izturējies aplami un rupji, viņš baidījās, un likās, ka īstenībā pat vairs nedomāja par to. Minna vairs nespēja savaldīties, un kādu dienu, kad Kristofs mierīgi sēdēja bijīgā attālumā no mazajām, bīstamajām rociņām, meiteni satvēra nepacietība. Ar spēju, neapzinīgu kustību viņa pielika roku Kristofam pie lūpām. Viņš apstulba, tad saskaitās un samulsa. Un tomēr viņš to skūpstīja, turklāt kaislīgā dedzībā. Bet Minnas vientiesīgā uzmācība Kristofu pukoja, viņš jau dzīrās aiziet, pamest meiteni.

Taču viņš to nevarēja. Viņš bija sagūstīts. Galvā vandījās tūkstoš domu, viņš nespēja tās sakārtot. Kā tvaiki, kas paceļas no ielejas, tās cēlās no viņa sirds dzīlēm. Bez ceļa Kristofs aizklīda šai mīlestības miglā, un, lai darīja ko darīdams, viņš pastāvīgi riņķoja ap neskaidrajām, uzmācīgajām domām, ap nepazīto iekāri, kas bija bīstama un vilinoša kā gaisma tauriņam. Tas bija aklo dabas spēku pēkšņais uzliesmojums.

SĀKĀS abpusējas nogaidīšanas laiks. Viņi vēroja viens otru, ilgojās, baidījās viens otra. Viņus trauca nemiers. Un viņu mazās ķildas un kaprīzes to vērta vēl lielāku, bet sirsnības starp viņiem vairs nebija: abi klusēja. Katrs veidoja savu mīlestību.

Mīlestībai ir savāds, it kā atpakaļejošs spēks. Tikko Kristofs atskārta, ka mīl Minnu, viņam likās, ka ir mūžam to mīlējis. Jau trīs mēnešus viņi satikās diendienā, un viņiem nebija jausmas par šo mīlestību. Bet, ja tagad viņš to mīlēja, tad viņam noteikti vajadzēja sev pierādīt, ka mīlējis to jau no laiku mūžības.

Kristofs jutās kā atpestīts, beidzot atklājis, ko viņš mīl. Viņš bija mīlējis jau tik sen, nezinādams, kuru! Tagad viņš jutās atvieglots kā slimnieks, ko tirdījusi nenoteikta, sūrstoša

kaite un kam pēkšņi visas ciešanas savilkušās vienā degpunktā. Nekas nenomoca vairāk kā mīlestība bez skaidra mērķa: tā grauž un laupa spēkus kā drudzis. Apzināta kaislība garu saspīlē līdz galējībai, cilvēks gan iztvīkst, bet zina, kādēļ cietis. Viss ir labāks nekā tukšums.

Lai gan Minnas labvēlība liecināja, ka Kristofs viņai nav vienaldzīgs, zēnu tomēr mocīja šaubas, ka viņa to nicina. Viņi vienmēr bija viens otram kā miglas tēli, bet tik neskaidri kā tagad vēl nekad nebija bijuši. Tas bija nesakarīgs, dīvains iedomu juceklis, kuru nevarēja saskaņot, jo abi krita no vienas galējības otrā un domās piedēvēja viens otram tādus trūkumus un labās īpašības, kādu viņiem īstenībā nebija: trūkumus, kad bija šķirti viens no otra, labās īpašības, kad satikās. Un abos gadījumos viņi maldījās.

Viņi īsti nezināja, ko paši gribēja. Kristofs savu mīlestību izjuta kā valdonīgu, nevairāmu, pretjūtas prasošu maiguma dziņu, kas viņā bija kvēlojusi no agras bērnības un ko viņš prasīja arī no citiem, un būtu to tvēris ar labu vai ar ļaunu. Šī valdonīgā tieksme, lai mīļotais cilvēks ziedo sevi visu un arī citus — vispirms varbūt citus, bieži vien sajaucās ar varenu un noslēpumainu iekāri, no kuras Kristofam reiba galva un kuru viņš neizprata. Minna bija sajūsmināta, ka viņai būs romāns, un viņa visiem spēkiem centās apmierināt savu patmīlību un sentimentalitāti; viņa apzināti apreibinājās savās jūtās. Viņu mīlestībā daudz bija grāmatās izlasītu jutu rēgu. Viņi atcerējās lasītus romānus un savā sirdī iedomājās tadas jūtas, kuras pašiem bija svešas.

Bet pienāca brīdis, kad visiem šiem sīkajiem meliem, šīm niecīgajām patmīlībām bija jāizgaist mīlestības dievišķajā starojumā. Viena diena, viena stunda, daži mūžīgi mirkļi... Un viss nāca tik negaidīti! .. .

KĀDU VAKARU viņi sēdēja divi vien un tērzēja. Istabā zagās tumsa. Viņu saruna bija izvērtusies nopietna. Viņi runāja par bezgalību, par dzīvību un nāvi. Viņu jū-tiņas šie cildenie vārdi ietvēra varenā gredzenā. Minna gaudās par savu vientulību, un Kristofs viņai atbildēja, ka viņa nemaz neesot tik vientulīga, kā domājot.

— Nē, — viņa iecirtīgi pakratīja galviņu, — tie tikai vārdi. Ikviens dzīvo tikai sev, neviens par otru nedomā, neviens otru nemīl.

Klusums.

— Bet es? — pēkšņi jautāja Kristofs, uztraukumā nobālējis.

Mazā sieviete pietrūkās un satvēra viņa roku.

Atvērās durvis. Satraukti viņi atrāvās viens no otra. Istabā ienāca fon Kēriha kundze. Kristofs ar acīm ieurbās grāmatā, ko turēja ačgārni. Minna noliecās pār savu rokdarbu un iedūra adatu pirkstā.

Visu vakaru viņi nebija vairs vieni, un vienatne j<iu viņus baidīja. Kad fon Kēriha kundze piecēlās un dzīrās iet blakus istabā ko meklēt, Minna, kas parasti nebija tik iztapīga, teicās viņai to atnest. Kristofs izmantoja Minnas prombūtni un atvadījās, nenovēlējis viņai labu nakti.

Kad citu rītu viņi atkal satikās, viņi nepacietīgi ilgojās atsākt vakar pārtraukto sarunu. Bet viņiem nelaimējas. Apstākļi viņiem bija labvēlīgi. Fon Kēriha kundzes pavadībā viņi gāja staigāt un desmitreiz būtu varējuši izrunāties no visas sirds. Taču Kristofs velti meklēja vārdus un tāpēc bija tik nelaimīgs, ka turējās cik vien varēdams tālu no Minnas. Viņa izlikās, ka Kristofa nelaipnību nav manījusi, tomēr jutās sāpināta un neslēpa to. Kad Kristofs beidzot izteica dažus vārdus, viņa klausījās tik saltā vienaldzībā, ka viņam vairs nebija prieka savu teikumu beigt. Bet beigas pienāca arī pastaigāšanās gājienam. Laiks ritēja. Un Kristofs zūdījās, ka nav pratis to izmantot.

Pagāja nedēļa. Un viņiem jau likās, ka viņi savās jūtās vīlušies. Viņi skaidri nezināja, vai nesenā rīta notikums nav bijis tikai sapnis. Minna dusmojās uz Kristofu. Kristofs baidījās satikt viņu vienu. Viņi bija tik vienaldzīgi viens pret otru kā vēl nekad.

Bet pienāca kāda diena. Visu rītu un vēl pēcpusdienu lija lietus. Viņi sēdēja mājās, nerunāja, lasīja, žāvājās, lūkojas logā un garlaikojās. Ap četriem debesis noskaidrojās. Viņi izgāja dārzā. Pret terases margām atspiedušies, viņi noskatījās uz zaļo nogāzi, kas noslīdēja līdz upei. Zeme kūpēja, pret sauli cēlās silts tvaiks, zālē dzirkstīja lietus lāses, valgās zemes smarža sajaucās ar puķu aromātu, apkārt dūca zelta bišu spiets. Viņi stāvēja blakus un neuzlūkoja viens otru, viņiem nebija drosmes pārtraukt klusumu. Uz glicīnijas zara uzlaidās samtaina kamene, un lietus piemirkušais zars nobirdināja zaigojošas kristālā lāses. Abi sāka smieties un pēkšņi juta, ka nav vairs dusmīgi, bet ir labi, mīļi draugi. Un tomēr vairījās viens otru uzlūkot.

Neatskatīdamās Minna satvēra Kristofa roku un sacīja:

— Iesim!

Viņa skriešus aizvilka Kristofu pa šauro, bukšiem apaugušo taku uz birztalu. Pa izmirkušo zemi viņi kāpa uz-kalnē, un pielijušie koki viņiem pār galvām purināja savus zarus. Gandrīz jau kalna galā uzkāpusi, Minna apstājās, lai atvilktu elpu.

— Tikai brītiņu, mazu mazu brītiņu, — viņa klusi teica, elpu gūdama.

Viņš uzlūkoja meiteni. Viņa novērsās: elsodama viņa smaidīja pusvērtām lūpām. Savā rokā viņa cieši turēja Kristofa roku. Viņi juta, ka asinis šalko viņu saspiestajās plaukstās un trīcošajos pirkstos. Visapkārt valdīja klusums. Lietus noskalotās koku lapas saulē zalgoja. Melodiski skanēdamas, no lapām bira sidrabainās lāses, un debess jumā, spalgi klaigādamas, šaudījās bezdelīgas.

Minna pievērsās Kristofam: t,as bija kā zibens. Viņa metās tam ap kaklu, viņš apskāva meiteni.

— Minna, Minna, mana mīļā!

— Es tevi mīlu, Kristot! Es tevi mīlu!

Viņi atsēdās uz miklā sola. Viņi tvīka mīlestības kvēlē, saldā, dziļā, neprātīgā mīlestībā. Viss cits bija izgaisis. Ne vairs egoisma, ne patmīlības, ne aizdomu. Visu tumsu dvēselē bija kliedējusi šī mīlestības elpa. «Mīlēt, mīlēt!» — tā sauca viņu smejošās, aiz asarām valgās acis. Vēsā, koķetā meitene, lepnais un spītīgais zēns juta kvēlošu dziņu ziedoties, ciest, vienam par otru mirt. Viņi paši sevi vairs nepazina, viņi vairs nebija tie, kas bijuši agrāk, viss bija pārvērties: viņu sirdis, viņu valoda un starojošo acu burvīgais maigums. Ak mūžīgie skaidrības, pašaizliedzības mirkļi, kurus dzīve nekad vairs neatkārto!

Pēc mulsiem mīlestības zvērestiem, kaisliem solījumiem mūžam vienotru mīlēt, pēc skūpstiem un nesakarīgiem, sajūsmas pilniem izsaucieniem viņi pēkšņi atģidās, ka ir jau vēls, un, rokās saķērušies, skriešus steidzās mājās, klupdami uz šaurās takas, uzskriedami virsū kokiem; priekā noreibuši, viņi to nejuta.

Kad viņi izšķīrās, Kristofs negāja mājās: viņš nebūtu varējis gulēt. Viņš izgāja no pilsētas un klīda pa laukiem, bez ceļa viņš maldījās naktī. Gaiss bija svaigs, lauki tumši un bāri. Baigi kliedza pūce. Viņš klīda kā mēnessērdzīgs. Gar vīnadārziem viņš kāpa kalnā, lejā mirgoja pilsētas sīkās ugunis, un debess jumā spulgoja zvaigznes. Ceļmalā, uz akmens atsēdies, viņš lēja karstas asaras. Viņš nezināja, kādēļ. Viņš bija pārāk laimīgs. Viņa bezgalīgais prieks bija prieks un sāpes reizē. Tanī izskanēja pateicība par savu laimi, līdzcietība tiem, kas nebija laimīgi, un grūtsirdīgas, saldas skumjas par visu lietu zūdošo niecību. Viņš laimes līksmē raudāja un asarās aizmiga. Kad viņš pamodās, blāzmoja jau rīts. Balta migla plandījās pār upi un ietina pilsētu, kur gulēja Minna nogurusi, bet laimes Smaidiem piestarotu sirdi.

NO RITA viņiem laimējās satikties dārzā, un viņi atkal teicās viens otru mīlam, bet tā vairs nebija vakardienas dievišķīgā nezināšana. Viņa mazliet tēloja iemīlējušos meiteni, un viņš, gan sirsnīgāk, arī bija lomā. Viņi runāja par to, kāda būs viņu dzīve. Kristofs sūdzējās par savu nabadzību, savu zemo kārtu. Minna gribēja būt cēlsirdīga un tēloja cēlsirdību. Viņa sacīja, ka nauda viņai vienaldzīga. Tiešām, viņa teica patiesību, jo nezināja, kas ir nauda, nekad nebija izjutusi tās trūkumu. Viņš apsolīja tai, ka kļūs liels mākslinieks. Tas viņai likās skaisti un interesanti — kā romānā. Viņa uzskatīja, ka viņas pienākums ir izturēties kā meitenei, kas iemīlējusies. Viņa lasīja dzejas, kļuva sentimentāla. Arī Kristofu pārņēma šī kaite. Viņš sāka rūpēties par savu apģērbu, viņš kļuva smieklīgs, uzmanījās, vai tikai runā diezgan smalki; viņš kļuva pretenciozs. Fon Kēriha kundze smējās, viņā noskatīdamās, un domāja, kas gan būtu viņu pārvērtis par tik muļķīgu.

Bet viņi pārdzīvoja neizsakāmi dzejiskus brīžus. Tie atmirdzēja bālganu dienu rindā kā saules stari cauri miglai. Skatiens, kustība vai vārds, kas nenozīmēja nekā, varēja sniegt viņiem vislielāko laimi. Bieži vien tas bija parastais «Uz redzēšanos!», ko viņi teica viens otram vakaros, kad vāji apgaismotajās kāpnēs acis meklēja otru pustumsā, kad rokas drebēdamas saskārās, kad balsis trīcēja. Tie bija brīnišķīgi mirkļi, kuri naktīs atkārtojās atmiņā, kad viņi dusēja, tik vārā miegā, ka ikviens pulksteņa sitiens viņus atmodināja, un viņi klausījās

savas sirds dziesmā: «Viņš mani mīl! Viņa mani mīl!» Sī dziesma burbuļoja kā strauts.

Viņiem atklājās apkārtējās pasaules burvība. Pavasaris smaidīja brīnišķīgā maigumā. Debess jums bija spoži zils, gaiss rāms un maigs, agrāk viņi to nebija ievērojuši. Visu pilsētu, sarkanos jumtus, vecās sienas, izmītās ielas, Kristofs tagad redzēja valdzinošā gaismā. Naktīs, kad visi gulēja, Minna piecēlās no gultas un, samiegojusies un drudžaini trīsēdama, ilgi stāvēja pie loga. Un pēcpusdienās, kad Kristofs vēl nebija atnācis, viņa sapņoja, šūpolēs sēdēdama, grāmatu klēpī, pusvērtām acīm, iegrimusi laimīgā pussnauda: viņai likās, ka gars un miesa izkūst, lidinās ziedoņa gaisa. Tagad viņa stundām kavējās pie klavierēm un pacietīgi, citus kaitinādama ar savu neatlaidību, atkārtoja akordus un pasāžas, līdz seja viņai aiz saviļņojuma nobālēja, sastinga. Viņa raudāja, klausīdamās Šūmana muziķu. Viņai šķita, ka viņa visus žēlo un mīl, un Kristofs izjuta to pašu. Slepus viņi deva dāvanas ubagiem, kurus satika, un abi saskatījās līdzjūtīgam acīm. Viņi bija laimīgi, ka ir tik labi.

Taisnību sakot, viņi tādi bija tikai brīžiem.^ Minna pēkšņi redzēja, cik bēdīga ir vecās Frīdas nesavtīgā dzīve; Frīda jau no mātes jaunības dienām bija viņu mājas kalpone. Minna skrēja un metās tai ap kaklu, izbrīnīdama vecenīti, kas virtuvē lāpīja veļu. Bet pēc pāris stundām viņa jau varēja Frīdu rāt, ka tā nebija atsteigusies uz zvanu. Un Kristofs, kam sirdī plauka mīla uz visu cilvēci un kas novērsās no ceļa, lai nesamītu kukainīti, bija pilnīgi nejūtīgs pret saviem ģimenes locekļiem. Viņš dīvaini vērtās jo vēsāks un sausāks pret tuviniekiem, jo sirsnīgāks kļuva pret visiem citiem. Viņš gandrīz nedomāja par saviem radiem, runāja ar tiem asi un garlaikojās to klātbūtnē. Kristofa un Minnas labsirdība nebija nekas cits kā maiguma pārpilnība, kas lāgiem pārplūda un izlējās pār pirmo garāmgājēju. Visu pārējo laiku viņi bija lielāki egoisti nekā agrāk, jo viņu prātā valdīja tikai viena doma.

Cik liela loma meitenei bija Kristofa dzīvē! Kāds saviļņojums viņu pārņēma, kad, Minnu dārzā meklēdams, viņš iztālēm ieraudzīja tās balto ģērbu vai kad teātrī, sēdēdams dažus soļus no viņu tukšajām vietām, Kristofs dzirdēja, ka atveras ložas durvis un tik tuvu atskan pazīstamā, laimes smieklu pilnā balss, vai kad, ar svešiem runājot, viņš uztvēra dārgo fon Kērihu vārdu! Viņš sarka un bālēja un dažus mirkļus neredzēja un nedzirdēja vairs nekā. Un tūdaļ atkal sajuta ķermenī un asinīs dunošu spēka strāvojumu, jaunas enerģijas šalti.

Mazā, naivā un juteklīgā vācu skuķe prata izgudrot brīnumainas rotaļas. Viņa uzlika savu gredzenu uz miltiem, un abiem tas bija jāpaņem ar zobiem, nenotriepjot degunu. Vai arī viņa uzvēra biskvītu uz aukliņas, katrs paņēma tās galu mutē, un, košļājot aukliņu ar zobiem, bija jāsacenšas, kurš ātrāk tiks pie biskvīta. Viņu sejas tuvojās vienotrai, dvaša saplūda, lūpas satikās, viņi nedabiski smējās,.un rokas viņiem kļuva ledaini aukstas. Kristofs juta tieksmi kost un darīt sāpes, viņš pēkšņi atrāvās, bet viņa joprojām piespiesti smējās. Viņi novērsās viens no otra, tēloja vienaldzību un slepus tomēr lūkojās viens otrā.

Šīs mulsinošās rotaļas bija pievilcīgas, viņi tiecās pēc tām un arī vairījās. Sevišķi Kristofu tās biedēja, un viņš labak vēlējās, lai kāds būtu klāt un traucētu, fon Kēriha kundze vai kāds cits. Lai cik apnīkstošs ir trešais, neviens nespēja pārraut mīlošo siržu sarunu, tikai stiprākas un saldākas kļuva viņu saites, citam traucējot. Ik niekam tad radās fantastiska vērtība, viena vārda, viena lūpu pavēriena, viena skatiena pietika, lai ikdienišķās dzīves banālam aizsegam redzētu cauri visas viņu dvēseles dzīves nebeidzamās bagātības. Tikai viņi vieni to saskatīja, vismaz viņi tā domāja un uzsmaidīja viens otram, priecādamies par saviem mazajiem noslēpumiem. Dzirdot viņu sarunu, neviens neko citu nebūtu uztvēris kā salona tērzēšanu par vienaldzīgiem jautājumiem, bet viņiem tā bija mūžīga mīlas dziesma. Viņi lasīja viens otra vārākās, pārejošākās vaibstu un balss noskaņās kā atvērtā grāmatā. Tikpat labi viņi būtu varējuši lasīt aizvērtām acīm, jo katram bija jāieklausās tikai savā sirdī, lai dzirdētu sava drauga sirdspukstu atbalsi. Viņus spārnoja ticība dzīvei, ticība laimei, ticība sev. Viņu cerībām nebija nobežu. Viņi mīlēja un tika mīlēti, viņi jutās laimīgi, nekādas bažas, nekādas šaubas, nekādas bailes viņiem neaizēnoja nākotni. Ak pavasara dienu dzidrais mirdzums un miers! Ne mākoņa pie debesīm! Tik gaiša ticība, ka nekas to nevar nomākt. Tik dziļš prieks, ka nekad to izsmelt nevarēs. Vai viņi dzīvo? Vai sapņo? Bez šaubām, sapņo. Dzīvei un viņu sapnim nav nekāda sakara. Tikai tas, ka šajos maģiskajos brīžos arī paši viņi ir sapnis: viņu būtnes ir atraisījušās mīlas elpā.

FON KĒRIHA kundze drīz pamanīja viņu mazās sazvērestības, kuras viņiem likās loti veiklas, -bet īstenībā bija neveiklas. Minna to jau nojauta, kopš māte nejauši bija ienākusi istabā, Kristofu un viņu pārsteigdama pārāk lielā tuvumā, durvīm veroties, abi neveiklā mulsumā bij.a atrāvušies viens no otra. Fon Kēriha kundze izlikās nekā neredzējusi. Minna to gandrīz nožēloja. Viņa labprāt būtu cīnījusies ar māti: tas būtu romantiskāk.

Taču māte vairījās dot iemeslu sadursmei, viņa bija pārāk saprātīga, lai uztrauktos par Minnu vai to norātu. Bet Minnas klātbūtnē par Kristofu fon Kēriha kundze runāja ironiski, nežēlīgi, izsmēja viņa vājās puses, iznīcināja viņu ar dažiem vārdiem. Fon Kēriha kundzei nebija nekāda aprēķina, viņa rīkojās instinktīvi, kā krietna sieviete, kas aizstāv savu īpašumu. Velti Minna pukojās, dusmojās, pārdroši atcirta mātei un stūrgalvīgi liedzās atzīt novērojumu patiesību, bet tas, ko fon Kēriha kundze teica, bija tiesa, un viņa milzīgi veikli prata trāpīt īstā vietā. Māte neaizmirsa nekā, kas varētu aizskart Minnas patmīlību: ne Kristofa lielos zābakus, ne viņa neglītās drēbes, nevīžīgi iztīrīto cepuri, provinciālo izloksni vai smieklīgo sasveicināšanās veidu, ne balss rupjo skaļumu. Mātes vārdi bija tikai it kā nejauši izteiktas piezīmes, nekad

ne prasības vai pamācības. Un, kad Minna apmulsumā dzīrās pretoties, fon Kēriha kundze gluži nevainīgi sāka runāt par ko citu. Bet cirtieni bija doti, un Minna tos sajuta.

Viņa sāka Kristofu uzlūkot neiecietīgākām acīm. Viņš to neskaidri juta un nemierīgi jautāja:

— Ko tu mani tā uzlūko?

Viņa atbildēja:

— Tāpat vien.

Bet mirkli vēlāk, kad Kristofam prāts jau bija jautrs, Minna viņu skarbi norāja par pārāk skaļiem smiekliem. Viņš jutās pārsteigts, jo nekad nebija domājis, ka Minnas klātbūtnē viņam savi smiekli būtu jākontrolē. Viss prieks bija vējā. Vai, kad zēns aizrautīgi kaut ko stāstīja, Minna izklaidīgi pārtrauca viņu un izteica piezīmi par viņa apģērbu vai naidīgā pedantismā laboja viņa rupjos izteicienus, Kristofs vairs negribēja runāt un lāgiem dusmojās. Vēlāk viņš centās sevi pārliecināt, ka Minna tā rīkojas tikai aiz intereses par viņu, un arī meitene pati tā domāja. Kristofs padevīgi lūkoja laboties. Taču Minna viņam nebija pateicīga, jo Kristofam tik un tā nekādu panākumu nebija.

Ne Kristofs, ne pati Minna nepaguva pamanīt viņā notiekošo pārmaiņu. Bija pienākušas lieldienas, un Minnai kopā ar māti vajadzēja apmeklēt radus kaut kur Veimāras tuvumā.

Pēdējā nedēļā pirms šķiršanās viņi atkal bija tuvi kā pirmajās dienās. Ja nevēroja mazu nepacietību, Minna bija tik sirsnīga kā vēl nekad. Pirms aizbraukšanas viņi ilgi pastaigājās parkā, Minna aizveda Kristofu skābaržu alejas galā un uzkāra viņam kaklā iesmaržotu maisiņu, kurā bija ielikusi savu matu sprogu. Viņi atjaunoja mūžīgos zvērestus, solījās rakstīt viens otram ik dienas un izmeklēja zvaigzni debesīs, kurā norunāja katru vakaru lūkoties.

Liktenīgā diena atausa. Desmit reižu viņš naktī bija sev jautājis: «Kur viņa būs rīt šajā laikā?» Tagad viņš domāja: «Tas notiek šodien. Šorīt viņa vēl ir šeit. Bet vakarā ...» Viņš aizgāja jau astoņos pie Minnas. Viņa vēl nebija piecēlusies. Viņš devās dārzā pastaigāties, bet drīz atgriezās. Koridori bija pilni ar somām un saiņiem. Viņš nosēdās istabas kaktā, klausīdamies, kā veras durvis, kā čīkst grīda, kā atskan soļi. Parādījās fon Kēriha kundze, Kristofu ieraudzījusi, pasmaidīja un neapstādamās zobgalīgi novēlēja viņam labrītu.

Beidzot iznāca Minna. Viņa bija bāla: tāpat kā Krisiofs, ari viņa nebija tonakt gulējusi. Viņa rosīgi rīkoja kalpus, tad sniedza Kristofam roku, runādamās ar veco Frīdu. Minna jau bija saposusies ceļam, atkal ienāca fon Kēriha kundze. Māte un meita strīdējās par cepures paudeli. Likās, ka Minna Kriš-tofu nemaz neievēro. Aizmirsts un nelaimīgs viņš stāvēja pie klavierēm. Minna ar māti aizgāja, tad atgriezās, uz sliekšņa stāvēdama, vēl pateica kaut ko mātei. Pēc tam aizvēra durvis. Viņi bija divi vien. Minna pieskrēja pie Kristofa, satvēra viņu aiz rokas un ieveda mazajā salonā, kur slēģi bija aizvērti. Un pēkšņi viņa pieglauda vaigu pie Kristofa sejas un dedzīgi apskāva zēnu. Raudādama viņa teica:

— Vai tu apsolies mani mīlēt, vai mīlēsi mani mūžīgi mūžam?

Viņi klusu elsoja un drudžaini pūlējās apslapēt šņukstus. Kad atskanēja soļi, viņi izšķīrās. Minna, acis slaucīdama, atkal sāka cienīgi runāt ar kalponi, bet balss viņai trīcēja.

Kristofam laimējās nočiept viņas nēzdodziņu, kas bija nokritis zemē, viņas mazo, netīro, saburzīto, aiz asarām valgo nēzdodziņu.

Savas draudzenes Kristofs pavadīja karietē līdz piestātnei. Abi bērni neiedrošinājās viens otru uzlūkot, lai nesāktu raudāt. Rokas viņiem bikli meklējās un spieda viena otru līdz sāpēm. Fon Kēriha kundze viņus vēroja viltīga labsirdība un izlikās nekā neredzam.

Pienāca aizbraukšanas stunda. Kad vilciens sāka kustēties, Kristofs, visu laiku stāvējis pie vagona durvīm, skrēja vagonam līdz, raudzīdamies Minnai acīs, grūstīdams nesējus, līdz vilciens aiztrauca viņam garam. Kristofs skrēja^ kamēr vagoni bija saredzami. Tad aizelsies apstajas. Viņš attapās uz stacija-s perona vienaldzīgu ļaužu vidū. Pārradās mājās. Par laimi mājinieki bija izgājuši. Un visu rītu viņš raudāja.

PIRMO REIZI Kristofs iepazina rūgtās šķiršanās sāpes. Neizturamās mokas visiem mīlētājiem. Pasaule ir tukša, dzīve tukša, viss ir tukšs. Krūtīm nav elpas, tevi māc nāvīgs slogs. It īpaši, kad redzamas paliek mīļās pēdas, kad visas apkārtējās lietas vienmēr atgādina zaudēto draudzeni, kad paliekam vieni, kur bijām kopā, uznāk dziņa vēlreiz skatīt zudušo laimi.

Te pēkšņi zem kājām atveras dzel-menis: mēs noliecamies, reibst

galva, un mēs jūtam, ka kritīsim, ka krītam. Liekas, ka nāve blenž vaigā. Un tā ir tiešām viņa, ko mēs redzam: šķiršanās ir tikai viena no nāves maskām. Kad sirdij zūd visdārgākais, tad dzīve izdziest, un tas ir melnais dzel menis, nebūtība.

Kristofs gāja apraudzīt vecās vietas, lai ciestu vēl vairāk. Fon Kē-riha kundze viņam bija iedevusi dārza atslēgu, lai viņš tur varētu staigāt. To pašu dienu viņš aizgāja turp, un viņam likās, ka sāpes aizžņaugs kaklu. Nākot viņam bija licies, ka atradīs daļiņu no tās, kura bija aizbraukusi. Un tiešām atrada: ik dārza stūrītī lidinājās viņas tēls,'ik ceļa pagriezienā viņš cerēja ieraudzīt Minnu. Gan zinādams, ka viņa nenāks, Kristofs mocīja sevi, gribēja pārliecināt, ka viņa nāks. Viņš meklēja te mīlas atmiņas, labirinta ceļu, glicīni-jām apaugušo terasi, solu skābaržu alejā un ar bendes neatlaidību klusībā atkārtoja: «Tikai vēl pirms nedēļas... pirms trim dienām ... vakar viņa bija te ... pat šorīt vēl...» Viņš tik ilgi plosīja sev sirdi ar šādām domām, līdz viņam pietrūka elpas. Bēdas savienojās ar dusmām, ka visu šo skaisto laiku viņš bija palaidis neizmantotu. Tik daudz mirkļu, tik daudz stundu bija aizritējušas, kad viņam bija pieejama lielā laime redzēt Minnu, ieelpot, uzsūkt sevī kā dzīvības maizi! Viņš bija ļāvis aizritēt laikam, neizbaudīdams ik mirkli! Un tagad! ... Nu jau bija par vēlu ... Neatgūstami! Neatgūstami!

Kristofs atgriezās mājās. Tur visi viņam derdzās. Viņš nevarēja ciest tuvinieku sejas, viņu kustības, nejēdzīgās valodas, kaut tie bija tie paši, kas vakar, kas agrāk, kad viņa vēl bija še. Viņi dzīvoja savu ierasto dzīvi, it kā tepat, viņu tuvumā, nebūtu notikusi tik liela nelaime. Pilsēta bija tā pati, kas senāk. Cilvēki gāja darbā, smējās, trokšņoja. Sienāži sirsināja, debess bija gaiša. Viņš nīda visus, un likās, ka viņu nomāc visas pasaules egoisms. Nekam vairs nebija vērtības. Viņš vairs nebija labs. Viņš nemīlēja nevienu.

Kristofs pavadīja nožēlojamas dienas. Automātiski viņš darīja savus darbus, bet viņam nebija vairs spēka dzīvot.

Kādu vakaru, kad mēms un salauzts viņš sēdēja savu tuvinieku vidū pie vakariņu galda, pie durvīm pieklauvēja pastnieks un pasniedza viņam vēstuli. Sirds viņam pateica, kas to rakstījusi, iekams viņš bija redzējis rokrakstu. Kristofu uzlūkoja četri nekaunīgi, ziņkārīgi acu pāri, gaidīdami, lai viņš lasa, un cerēdami, ka vēstule kliedēs viņu garlaiku. Kristofs izlikās zinot un nolika vēstuli blakus šķīvim. Tomēr brāļi neticēja viņam un uzglūnēja, tā ka līdz vakariņu beigām zēnam bija jāizcieš īstas mocības. Tad viņš bija brīvs un varēja ieslēgties savā istabā. Sirds viņam pukstēja tik strauji, ka, vēstuli atvērdams, viņš tikko to nesaplēsa. Viņš trīcēja, domādams, kas tur varētu būt rakstīts. Bet, tiklīdz viņš pārlasīja pirmos vārdus, viņu satvēra prieka vilnis.

Tās bija izjustas rindas. Minna rakstīja viņam slepus. Viņa sauca to par «dārgo Kristofiņu», teicās daudz raudājusi, ik vakarus lūkojusies zvaigznē, bijusi Frankfurtē, un ta esot lieliska pilsēta ar krāšņiem veikaliem, bet visur domājusi tikai par viņu. Minna atgādināja, ka Kristofs zvērējis palikt viņai uzticīgs, viņas prombūtnē nesatikties ne ar vienu un domāt tikai par viņu. Minna gribēja, lai viņš visu laiku strādā, kamēr viņa būs prom, lai viņš kļūst slavens un Minna līdz ar viņu. Beidzot Minna jautāja, vai viņš atceroties mazo salonu, kurā viņi viens otram teikuši ardievas, un vai atceroties aizbraukšanas rītu. Viņa lūdza, lai tas rīt aizejot uz mazo salonu: tur viņa domās būšot. Viņa parakstījās: «Mūžam Tava! Mūžīgi mūžam...» Un beigās piebilda: lai viņš nopērkot jaunu cepuri savas nejaukās, mīkstās platmales vietā, tādu, kādu pie viņiem valkājot visi smalki kungi: salmenīcu ar platu, zilu lentu.

Kristofs četras reizes pārlasīja vēstuli un tikai tad to pilnīgi izprata. Viņš jutās satricināts, viņam nebija vairs spēka būt laimīgam. Pēkšņi viņš bija tik noguris, ka nolikās gulēt un pārlasīja un skūpstīja vēstuli. Viņš palika to pagalvī, ik brīdi apraudzīja, vai tā ir savā vietā. Viņu bija pārņēmusi svētlaimība. Neatmodies viņš gulēja līdz rītam.

Dzīve viņam kļuva ciešamāka. Viņu aplidoja domas par uzticīgo Minnu. Viņš sāka rakstīt meitenei atbildi, bet neiedrošinājās rakstīt klaji, viņam bija jāslēpj savas jūtas, un tas bija grūti. Viņš pūlējās turklāt ļoti neveikli aizplīvurot savu mīlestību ar vispārējām ceremoniālas laipnības frāzēm.

Nosūtījis vēstuli, viņš gaidīja Minnas atbildi, viņš dzīvoja tikai savās gaidās. Viņš mācījās paciest, lūkoja staigāt, lasīt. Bet domāja tikai par Minnu, viņas vārdu iemīlēja kā elka dievu un kabatā visur nēsāja Lesinga sējumu, jo tur bija rakstīts Minnas vārds. Un katru dienu, atstādams teātri, viņš meta lielu līkumu un gāja aplūkot piecus dievinātos burtus sīkumu bodītes izkārtnē.

Kristofs sev pārmeta, ka bija sācis tikai klaiņāt, jo Minna gribēja, lai viņš strādā un pacel to slavā sev līdzi. Vientiesīgā godkārība Kristofu aizkustināja, jo tā tikai apliecināja viņas uzticību. Par atbildi viņš nolēma uzrakstīt darbu kas būs Minnai ne vien dāvāts, bet tiešām veltīts. Neko citu arī viņš nebūtu varējis darīt šajā laikā. Tiklīdz viņš sāka metu, te muzikālās idejas viņu satvēra ar joni. Tās bija kā ūdeņi, kuri, mēnešiem krājušies, pēkšņi izlauzās. Visu nedēļu viņš neizgāja vairs no istabas. Luize nolika ēdienu pie durvīm, jo pat māti viņš nelaida iekšā.

Kristofs uzrakstīja kvintetu klarnetei un stīgu instrumentiem. Pirmā da]a bija jauneklīgu cerību un dziņu dziesma, pēdējā — mīlestības dūdošana, kuru tikai retumis pārskanēja Kristofa brāzmīgais humors. Bet visa darba degpunkts bija otrā da]a larghetto, kurā Kristofs tēloja naivu un dedzīgu dvēseli. Tā bija vai tai vajadzēja būt Minnas ģīmetnei. Neviens tanī nebūtu pazinis Minnu un viņa pati vismazāk, bet svarīgi bija, ka viņš pats to pazina. Viņš trīsēja laimes priekā, ka bija izteicis savas mīļotās būtību. Neviens darbs viņam nebija veicies vieglāk un laimīgāk: te izstrāvoja mīlestības pārpilnība, kas bija sakrājusies šķiršanās laikā. Rūpes par pašu mākslas darbu, lai to savaldītu un visu kaisli ietvertu skaidrā un daiļā formā, Kristofam deva gara mod-rumu, līdzsvaru un gandrīz fizisku baudu. Tā ir augstākā svētlaime, ko pazīst ikviens mākslinieks: radīdams viņš atraisās no kaislību un sāpju verdzības, un viss, kas viņam darījis prieku, un viss, kas viņu sitis ar sāpēm, viņam liekas brīvas gribas rotaļa. Diemžēl, tie ir pārāk īsi mirkļi: jo drīz viņš atkal jūt plecos īstenības važas, kas kļuvušas vēl smagākas.

Darbā iededzies, Kristofs tikko manīja Minnas trūkumu, jo dzīvoja ar viņu, un Minna nebija vairs Minnā pašā, tā bija

Kristofā. Darbu beidzis, Kristofs atkal attapās viens, vēl vientuļāks nekā senāk. Viņš atcerējās, ka nu jau aizritējušas divi nedēļas, kopš Minnai rakstījis, un ka viņa vēl nav .atbildējusi.

Kristofs rakstīja viņai atkal un šoreiz vairs nevarēja būt tik atturīgs kā pirmajā vēstulē. Viņš jokodamies, — jo tas jau nebija ticams, — pārmeta Minnai, ka tā viņu aizmirsusi. Viņš ķircināja meiteni par tās laiskumu un teica tai glaimus. Viņš noslēpumaini runāja par savu darbu, cenzdamies modināt Minnas ziņkāri un gribēdams to pārsteigt, kad tā atgriezīsies. Viņš aprakstīja savu jauno cepuri un teicās paklausījis savas mazās despotes pavēlei: viņš vairs neatstājot istabu un izliekoties par slimu, lai izvairītos no ielūgumiem. Viņš nepateica, ka bija kritis lielhercoga nežēlastībā, jo negāja pat uz viesībām pilī, kur bija ielūgts. Šī vēstule bija līksmes un mazu noslēpumu pilna, kuri mīlētājiem tik dārgi: viņš iedomājās, ka Minna viena pati glabā šīs vēstules atslēgu, un pats priecājās par savu veiklību, ka vārda «mīlestība» vietā visur bija rakstījis tikai «draudzība».

Vēstuli uzrakstījis, Kristofs juta atvieglojumu, jo tā viņam bija devusi ilūziju, it kā viņš sarunājies ar iemīļoto, kura bija tālumā. Turklāt viņš nešaubījās, ka Minna nevilcinādamās atbildēs. Trīs dienas viņš atkal pacietīgi gaidīja Minnas atbildi. Bet, kad pagāja ceturtā diena, viņš atkal vairs nevarēja dzīvot. Viņam nebija vairs ne enerģijas, ne intereses par kaut ko, un viņš gaidīja tikai stundu, kad atnesīs pastu. Viņš nepacietībā trīcēja. Viņš kļuva māņticīgs: pavarda uguns sprēgāšanā, nejaušā vārdā meklēja pareģojumu, ka vēstule būs. Kad stunda bija garām, viņš atkal iegrima gurdumā. Ne viņš vairs strādāja, ne staigāja. Vienīgais dzīves attaisnojums viņam bija gaidīt nākošo pastnieku. Bet, kad atnāca vakars un dzisušas bija visas cerības, viņš jutās satriekts: viņam likās, ka nenodzīvos vairs līdz rītam, un stundām viņš sēdēja pie galda nerunādams un nedomādams. Viņam nebija spēka iet gulēt, pēdējo grib,as lāsīti izsmeldams, viņš aizvilkās līdz gultai un gulēja smagā, baigu sapņu māktā miegā. Viņam likās, ka naktij mūžam nebūs gala.

Šīs nebeidzamās gaidas izvērtās fiziskās mocībās, īstā slimībā. Kristofam pamodās aizdomas pret tēvu, brāļiem, pat pastnieku, ka tie viņa vēstuli neatdod. Nemiers viņu plosīja. Par Minnas uzticību viņš nešaubījās ne mirkli. Ja viņa nerakstīja, tad bija slima, nāves gultā, varbūt jau mirusi. Kris-tofs satvēra spalvu un rakstīja trešo vēstuli, dažas sāpju pilnas rindas. Viņš vairs nedomāja slēpt savas jūtas, neraizējās par pareizrakstību. Viņš steidzās uz pastu. Aiznesa savu saburzīto, ar tinti aptraipīto vēstuli. Un gaidīja nāves mokās. Citu nakti viņš skaidri redzēja Minnu, tā bija slima un sauca viņu. Viņš piecēlās no gultas un dzīrās kājām doties pie iemīļotās. Bet uz kurieni? Kur to lai meklē?

Ceturtajā rītā beidzot pienāca Minnas vēstule. Puslapu gara, vēsa un saspīlēta. Minna rakstīja, ka nevarot saprast, kas viņam iedvesis aplamās bažas, viņai klājoties labi, neesot laika rakstīt, un viņa lūdza Kristofu turpmāk nerakstīt tik neapvaldīti un vispār pārtraukt sarakstīšanos.

Kristofs bija satriekts. Viņš nešaubījās, ka tās ir Minnas patiesās domas. Viņš vainoja pats sevi, domāja, ka Minnu maldinājušas viņa neapdomīgās un aplamās vēstules. Viņš sauca sevi par muļķi un dauzīja galvu ar dūrēm. Bet velti: viņš tomēr juta, ka Minna nav viņu tik dziļi mīlējusi, cik dziļi viņš mīlējis Minnu.

Nākamās dienas bija neminami drūmas. Nebūtību nevar vārdiem izteikt. Kristofam bija laupīts pēdējais, kas viņu saistīja pie dzīves: vēstules Minnai, un viņš dzīvoja vairs tīri automātiski. Tikai vakaros viņš uz mirkli atdzīvojās, kad, gulēt iedams, kā skolnieks savā kalendārā izsvītroja vēl vienu nebeidzami garo dienu, kas viņu šķīra no Minnas atgriešanās.

ATGRIEŠANĀS diena bija jau pagājusi. Jau nedēju viņām abām vajadzēja būt mājās. Pec gurdā satriekuma Kristofs svaidījās drudžainā nemierā. Aizbraukdama Minna bija viņam solījusi paziņot dienu un stundu, kad viņas ieradīsies mājās. Ik brīdi viņš gaidīja, kad varēs iet viņas sagaidīt. Viņš minēja tūkstoš varbūtību, lūkodams izskaidrot viņu nokavēšanos.

Kādu vakaru atnāca kaimiņš, vectēva draugs — tapsētājs

Fišers, lai kopā ar Melhioru izkūpinātu pīpi tabakas un patērzētu, kā daždien viņš to pēcpusdienās mēdza darīt. Kristofs, visu laiku nemierīgu domu tirdīts un velti izgaidījies pastnieku, gribēja iet savā istabā, te pēkšņi kāds vārds viņam lika nodrebēt.

Fišers sacīja, ka citu rītu agri šim jāejot pie Kērihām aizkarus pielikt. Kristofs pārsteigts iesaucās:

— Vai tad viņas jau mājās?

— Ko nu jokojies! — smējās vecais Fišers. — Tu to zini tikpat labi kā es. Vai jau mājās! Jau aizvakar atbrauca.

Kristofs vairs neklausījās. Viņš izsteidzās no istabas. Māte, jau sen viņu slepus uzmanījusi, izgāja viņam lievenī līdz un bikli jautāja, kur viņš iešot. Neatbildējis viņš aizgāja. Viņš neganti cieta.

Viņš aizsteidzās pie Minnas un fon Kēriha kundzes. Pulkstenis bija deviņi vakarā. Viņas abas sēdēja salonā un, Kris-tofu ieraudzīdamas, nebrīnījās. Viņas mierīgi tam teica lab-vakaru. Minna, kas taisni tobrīd rakstīja, sniedza viņam roku pār galdu, no vēstules nenovērsdamās, un izklaidīgi jautāja, kā viņam klājoties. Meitene atvainojās par savu nelaipnību un izlikās, ka klausās, ko viņš saka, te pēkšņi pārtrauca Kris-tofu, mātei ko jautādama. Kristofs bija izdomājis aizkustinošu runu par visu, ko izcietis viņu prombūtnes laikā, bet nu nevarēja izteikt nekā, abas dāmas viņa vārdus nevēroja, un viņam vairs nebija drosmes runāt tālāk, visi vārdi skanēja tik neīsti.

Vēstuli uzrakstījusi, Minna paņēma rokdarbu, atsēdās netālu no Kristofa un sāka stāstīt par savu ceļojumu. Viņa stāstīja, cik jauki bija pavadījusi laiku, stāstīja par jautrām izjādēm, par dzīvi pilī un interesanto sabiedrību. Aizvien vairāk iesildama, viņa pieminēja notikumus un ļaudis, kurus Kristofs nepazina un par kuriem viņa pati un fon Kēriha kundze smējās ... Šo stāstu klausīdamies, Kristofs jutās svešs, viņš nezināja, kā lai izturas, un piespiesti smaidīja. Viņš nenovērsa acis no Minnas vaiga, kā ubags lūgdamies viņas skatienu. Bet, kad Minna uzlūkoja Kristofu — un to viņa darīja reti, jo biežāk pievērsās mātei nekā viņam, — tad viņas acis, tāpat kā balss, bija laipnas un vienaldzīgas. Vai meitene savas mātes dēļ bija tik atturīga? Kristofam ļoti gribējās parunāt ar Minnu divatā, bet fon Kēriha kundze viņus nepameta ne uz brīdi. Kristofs lūkoja runāt pats par sevi, viņš stāstīja par savu darbu, saviem nodomiem. Un pēkšņi atskārta, ka Minna viņam zūd. Viņš instinktīvi lūkoja meiteni ieinteresēt. Un tiešām likās, ka viņa to uzklausās vērīgi; Kristofa stāstījumu viņa pārtrauca ar starpsaucieniem, kuri gan ne vienmēr bija vietā, tomēr liecināja par dzīvu interesi. Taču taisni tobrīd, kad Kristofam atkal atausa cerība un viņu apbūra Minnas brīnišķais smaids, viņš redzēja, ka savu mazo rociņu meitene pielika pie mutes un žāvājās. Viņš pēkšņi apklusa. Viņa to manīja un laipni atvainojās, ka esot nogurusi. Viņš piecēlās, cerēdams, ka viņu lūgs vēl palikt, bet velti. Viņš atvadīšanās brīdi vilka garumā un gaidīja, ka viņu vismaz lūgs atnākt citu rītu, bet arī tas nevienam nenāca ne prātā. Beidzot viņam tomēr bija jāiet. Minna viņu nepavadīja. Viņa tam sniedza roku, nejutīgu roku, kas bija salta un vienaldzīga. Salona vidū Kristofs atvadījās no Minnas.

Ar izmisumu sirdī Kristofs pārradās mājās. Tā Minna, kas bija pirms diviem mēnešiem, viņa mīļā Minna, bija zudusi. Kas tad bija noticis? Kas Minnu bija pārvērtis? Nabaga zēnam, kam nebija ne jausmas par dzīvo dvēseļu nemitīgo maiņu, pilnīgo zudumu un jaundzimšanu, par dvēseļu daudzveidību, kuras mīt vienā cilvēkā un viena otru izdzēš un viena pēc otras mainās, — šī kailā patiesība bija pārāk neganta, lai viņš spētu tai ticēt. Šausmās viņš atvairīja šo domu un lūkoja sevi pārliecināt, ka ir tikai maldījies un ka Minna aizvien vēl ir tā pati. Kristofs nolēma citu rītu atkal iet pie viņas un ar viņu runāt.

Kristofs neaizmiga visu nakti, viņš skaitīja pulksteņa sitienus. Jau rīta agrumā viņš klīda gar Kērihu namu un, tiklīdz bija iespējams, gāja iekšā. Viņš nesatika Minnu, bet fon Kēriha kundzi. Rosīga un kā parasti agri piecēlusies, viņa bija izgājusi verandā puķes aplaistīt. Kristofu ieraudzījusi, viņa sveicināja to zobgalīgā tonī:

— Ak jūs tas esat... Jūs nākat īstā laikā, man jums kas sakāms. Pagaidiet brītiņu ...

Viņa iesteidzās istabā, lai noliktu kannu un noslaucītu rokas, bet tūdaļ bija atpakaļ. Redzēdama Kristofa mulso seju, kurš juta nelaimes tuvošanos, viņa pasmaidīja.

— Nāciet iesim dārzā, — viņa aicināja, — tur neviens mūs netraucēs.

Kristofs gāja Kēriha kundzei līdzi dārzā, tajā paša dārzā, kur visās malās vēl elpoja viņa mīlestība. Fon Kēriha kundze nesteidzās sākt savu runu un priecājās par Kristofa apmulsumu.

— Atsēdīsimies tepat, — viņa beidzot sacīja.

Tas bija tas pats sols, uz kura Minna šķiršanās priekšvakarā bija viņam sniegusi skūpstu.

— Man liekas, jūs gan zināt, par ko es gribu runāt, — teica fon Kēriha kundze un, Kristofu galīgi apmulsinādama, ietvērās svinīgā nopietnībā. — To es nekad nebūtu domājusi, Kristof. Es jūs uzskatīju par krietnu un uzticamu zēnu. Es paļāvos uz jums. Es nekad nebūtu domājusi, ka jūs manu uzticību tik nelietīgi izmantosiet un lūkosiet manai meitai sagrozīt galvu. Es viņu uzticēju jūsu ziņā. Jums vajadzēja viņu cienīt, cienīt mani, pašam sevi.

Balsī viņai skanēja viegla ironija, fon Kēriha kundzei šī bērnu mīlestība nelikās svarīga. Taču Kristofs to nemanīja, un pārmetumi, kurus viņš izjuta traģiski, sāpināja viņam sirdi.

— Bet, godātā kundze... godātā kundze... — viņš murmināja, un acīs viņam laistījās asaras. — Es nekad jūsu uzticību neesmu nelietīgi izmantojis ... Lūdzu, ticiet man ... Es neesmu ļauns cilvēks, es zvēru jums! ... Es mīlu Minnas jaunkundzi, es mīlu viņu no visas sirds, es gribu viņu precēt.

Fon Kēriha kundze pasmaidīja.

— Nē, mīļais zēn, — viņa teica labvēlības tonī, kas īstenībā slēpa dziļu nicību, kuru Kristofs beidzot sāka saprast, — nē, tas nav iespējams, tā ir bērnišķība.

— Kādēļ? Kādēļ? — viņš jautāja.

Kristofs satvēra fon Kēriha kundzes rokas, neticēdams, ka viņa runā nopietni, jo viņas balss skanēja ļoti laipni.

— Taisni tādēļ! — viņa atbildēja, aizvien vēl tāpat smaidīdama.

Kristofs neatlaidās. Fon Kēriha kundze teica, — nepārvērsdama ironisko toni, jo nelūkojās uz Kristofu nopietni, — ka viņam neesot mantas un Minna ilgojoties pēc citādas dzīves. Kristofs pretojās: tam neesot nozīmes, gan viņš kļūšot bagāts un slavens, un viņam būšot gods un nauda, vārdu sakot, viss, ko vien Minna grib. Fon Kēriha kundze likās skeptiska, tomēr viņai patika šī pašapziņa, un viņa nepiekrizdama tikai atkratīja galvu. Bet Kristofs neatkāpās no sava nodoma.

— Nē, Kristof, — beidzot viņa sacīja noteiktā balsī, — nē, nav vērts par to ķildoties, tas nav iespējams. Nav jau runa par naudu vien. Ir vēl daudz kas cits! . .. Sabiedriskais stāvoklis ...

Viņai nebija jāizrunā līdz galam. Šis dūriens bija skaudrs. Pēkšņi Kristofam atvērās acis. Viņš bija izjutis ironiju fon Kēriha kundzes draudzīgajā smaidā, redzējis saltumu šajā labvēlīgajā skatienā un pēkšņi aptvēra visu, kas viņu šķīra no šīs sievietes, kuru bija mīlējis kā dēls un kura viņu likās lolojusi kā māte; viņš atskārta visu aizbildniecību un augstprātību, kas slēpās fon Kēriha kundzes sirsnībā. Viņš piecēlās gluži bāls. Fon Kēriha kundze aizvien vēl runāja ar viņu savā glāstošajā balsī, bet vārdi bija lieki, jo visam bija pienācis gals. Kristofs nedzirdēja vairs šīs balss daiļo muziķu, ik vārdā izskanēja šīs izsmalcinātās dvēseles kokainība. Viņš nevarēja atbildēt nekā. Viņš aizdrāzās. Visa pasaule ap viņu virpuļoja.

Savā istabā ieslēdzies, Kristofs iekrita gultā, un viņa pazemotais lepnums iekaisa niknumā. Viņam uznāca nervu drudzis, kāds viņu bija lauzījis bērna gados. Viņš koda spilvenā, bāza mutē nēzdodziņu, lai neviens nedzirdētu viņa kliedzienus. Viņš nīda fon Kēriha kundzi, viņš nīda Minnu un dvēseles dziļumos abas nicināja. Viņš jutās tā, it kā sejā viņam būtu iecirsts negants pliķis, un viņš trīcēja aiz kauna un dusmām. Viņš gribēja tām nekavējoties atriebties. Viņam butu jāmirst, ja nevarētu atriebties.

Viņš piecēlās un uzrakstīja pārgalvīga spara pilnu vēstuli:

«Godātā kundze!

Es nezinu, vai esmu pievīlis Jūsu cerības uz mani, kaut Jūs to apgalvojat. Bet es zinu, ka manas cerības Jūs esat neganti pievīlusi. Es ticēju, ka jūs abas esat manas draudzenes. Jūs pati to sacījāt, par tādu izlikāties, un es Jūs mīlēju vairāk par savu dzīvību. Bet nu redzu, ka tie bijuši tikai meli un visa Jūsu draudzība tikai māns: Jūs mani izmantojāt, par mani smējāties, es kavēju Jums laiku, spēlēju — es biju Jūsu kalps. Bet es neesmu Jūsu kalps! Nevienam cilvēkam es neesmu kalps!

Jūs skarbi likāt man saprast, ka man nav tiesību mīlēt Jūsu meitu. Bet nekāda vara pasaulē manai sirdij nevar aizliegt mīlēt to, ko tā mīl, un, kaut arī neesmu no Jūsu aprindām, tomēr esmu tikpat cildens kā Jūs. Tikai sirds dara cilvēku cildenu; es neesmu grāfs, bet cildenuma man vairāk nekā dažam labam grāfam. Kas mani apvaino, to es ienīstu un kaut tas būtu grāfs vai sulainis. Es ienīstu visus, kuri cēli izliekas, bet kuriem nav dvēseles cēluma.

Dzīvojiet sveiki! Jūs neesat mani sapratusi. Jūs esat mani pievīlusi. Es nicinu Jūs.

Tas, kurš Jums par spīti Minnas jaunkundzi mīl un mīlēs līdz nāvei, jo tā pieder viņam, un neviens viņam nevar to atraut.»

Tiklīdz Kristofs vēstuli bija iemetis pastkastītē, viņš satrūkās par savu neprātību. Viņš lūkoja par to vairs nedomāt, bet daži teikumi neizdzisa atmiņā. Iedomājoties, ka fon Kē-riha kundze lasīs šos briesmīgos un neatsaucamos vārdus, piere viņam aprasoja saltiem sviedriem. Sākumā viņam izmisums deva spēku, taču citu rītu viņš jau atskārta, ka šī vēstule viņu šķirs no Minnas uz mūžīgiem laikiem, un tā viņam šķita lielākā nelaime. Viņš vēl cerēja, ka fon Kēriha kundze, pazīdama viņa dusmu brāzmas, nopietni nelūkosies arī uz šo pārgalvību un viņu tikai rās. Kas zina? Varbūt Kristofa jūtu dziļums aizkustinās fon Kēriha kundzi? Viņš gaidīja tikai vienu vārdu, lai mestos tai pie kājām. Viņš gaidīja piecas dienas. Tad pienāca vēstule:

«Mīļais Krafta kungs!

Ja Jums liekas, ka mūs šķir kāds pārpratums, tad, bez šaubām, visprātīgāk to nevilkt garumā. Es nosodītu pati sevi, ja arī turpmāk gribētu Jums uzmākt attiecības, kuras Jūs tik ļoti apgrūtina. Ceru, ka arī Jums pašam liksies gluži dabiski, ka mēs tās pārtraucam. Un ticu, ka Jums netrūks citu draugu, kuri Jūs pratīs cienīt tā, kā Jūs to vēlaties. Es nešaubos par Jūsu nākotni un Jūsu māksliniecisko darbību vienmēr vērošu ar simpātijām. Jūs sveicinādama,

Jozefine fon Kēriha.»

Visrūgtākie pārmetumi nebūtu bijuši tik nežēlīgi. Kristofs jutās pazudis. Cilvēkam, kas otru netaisni apsūdz, var atbildēt. Bet kas bija darāms pret šīs laipnās vienaldzības tukšumu? Viņš plosījās. Viņš domāja, ka mūžam vairs neredzes Minnu; viņa spēki bija par vājierm Viņš saprata, cik niecīgs ir viss pasaules lepnums pret sīkāko mīlestības lāsīti. Aizmirsdams visu pašcieņu, viņš pazemojās, rakstīja jaunas vēstules un lūdzās, lai viņam piedod. Un_ visas šīs vēstules bija tikpat aplamas kā pirmā, kurā viņš ļāva vāju visam savam piktumam. Atbildi viņš velti gaidīja.

Un visam bija beigas.

VIŅŠ TIKKO neaizgāja bojā. Viņš gribēja nonāvēties. Viņš gribēja nogalināt. Vismaz viņš iedomājās, ka to grib. Viņam bija slepkavīgas domas. Pieaugušie nezina, cik lielas ir mīlestības un naida kaislības, kas bieži vien saplosa bērna sirdi. Tā bija Kristofa bērnības briesmīgākā krize. Tā bija viņa bērnības gals. Tā norūdīja viņa gribu, bet netrūka daudz, un tā būtu viņu salauzusi.

Kristofs vairs nesaprata, kā lai dzīvo. Pie loga piespiedies, viņš stundām ilgi lūkojās nama sētā un, tāpat kā mazs būdams, domāja, ka vajadzētu taču būt kādai izejai no visām dzīves mokām. Šī izeja bija turpat, acu priekšā ... Uz karstām pēdām ... Tūlīt? Kas to lai zina — varbūt pēc dažām stundām — pēc gadu simteņiem. — Ak negantās mokas! ... Bērna dvēseles izmisums bija tik dziļš, ka viņš ļāvās šādu domu mulsinošiem dzelmeņiem.

Luize redzēja, ka Kristofs cieš. Viņa skaidri nezināja, kas norisinās dēla dvēselē, bet instinkts viņu biedināja no bries-

mām. Viņa lūkoja tuvoties Kristofam, izprast viņa ciešanas, viņu mierināt. Bet nabaga māte jau sen bija atradinājusies ar Kristofu sirsnīgi runāt, jau vairākus gadus viņš ieslēdzās savu domu vientulībā. Rūpēs par dienišķo maizi Luize bija pazaudējusi dēla sirdi. Un, kad nu mīļu prātu būtu gribējusi iet dēlam palīgā, māte nezināja, ko lai dara. Neziņā mulsdama, viņa klīda tam apkārt, meklēja vārdus, kas mierinātu dēla sirdi, bet, bīdamās viņu satraukt, neiedrošinājās sacīt nekā. Kaut gan Luize centās izturēties, cik vien piesardzīgi spēja, viņa tomēr Kristofu kaitināja ar katru savu kustību, ar visu savu tuvumu. Un tomēr viņš mīlēja māti, viņi mīlēja viens otru. Bet ak vai! Cik viegli izšķirt cilvēkus, kas viens otram mīļi! Tos izšķir nejauši nieki: pārāk skaļa runa, uzmācīga kustība, nepatīkama ieraša raustīt degunu vai mirkšķināt acis, nemākulība ēst vai iet un smieties. Gan cilvēks pats sev saka, ka tam nav nozīmes, un tomēr tā ir visa pasaule. Cik bieži vien tā uz mūžu šķir māti no dēla, brāli no brāļa, draugu no drauga.

Tā Kristofs šīs krizes laikā neatrada atbalstu mātes mīlestībā. Un kāda gan daļa savās kaislībās aizrautam egoismam par citu cilvēku maigajām jūtām?

Kādu nakti, kad mājās visi gulēja un Kristofs kā apmāts sēdēja savā istabā un pārcilāja savas grūtās domas, viņu klusajā ielā pēkšņi atskanēja soļi un klauvējieni pie durvīm, kuri iztraucēja zēnu no stinguma. Arā dūca neskaidras balsis, viņš atģidās, ka vakarā tēvs nebija pārnācis mājās, un dusmās nodomāja, ka droši vien tas atkal dzērumā atvests tāpat kā viņnedēļ, kad tas bija vārtījies uz ielas akmeņiem. Jo Melhiors savam netikumam ļāvās aizvien vairāk, taču viņa stiprā veselība it kā nemaz necieta no šīm pārmērībām, kuras dažu labu drīz vien būtu novedušas kapā. Viņš ēda par četriem, dzēra līdz nemaņai, caurām naktīm visnejaukākā laikā vārtījās dubļu peļķēs, pārnāca mājās piekauts un tomēr citu rītu atkal cēlās kājās visā savā trokšņainajā jautrībā un gribēja, lai visa pasaule priecājas viņam līdzi.

Luize uztrūkās no gultas un steidzās atdarīt durvis. Kristofs nepakustējies aizbāza ausis, lai nebūtu jādzird piedzērušā Melhiora balss un kaimiņu ņirgas.

Pēkšņi Kristofu satvēra neizskaidrojama, baiga nojauta, viņš saka trīcēt, aizklāja seju ar rokām. Un spalgs kliedziens lika viņam pacelt galvu. Viņš metās pie durvīm ...

Klusā balsī čukstošu vīru barā tumšajā koridorā, kuru apgaismoja tikai laternas trīsuļojošā gaisma, uz nestuvēm izstiepies — tāpat kā reiz vectēvs — gulēja nekustīgs ķermenis slapjās drēbēs. Luize šņukstēja, apķērusies viņam ap kaklu. Melhiors bija uziets kanālā noslīcis.

Kristofs iekliedzās. Visa pasaule izgaisa, visas citas mokas izgaisa. Luizei blakus viņš nometās pie tēva līķa, un viņi abi raudāja.

PIE GULTAS sēdēdams un sargādams sava tēva pēdējo miegu, kuram sejā bija barga un svinīga izteiksme, Kristofs juta, ka viņa dvēseli stindzināja nāves drūmais miers. Viņa bērnišķīgās kaislības izgaisa kā drudža murgs, visu apdvesa kapa ledainā elpa: Minnu, viņa lepnumu, viņa mīlestību. Ak, cik briesmīgi, ka viss bija tik niecīgs pret šo īstenību, pret vienīgo īstenību: nāvi! Vai bija vērts tik daudz ciest, tik daudz ilgoties, tik daudz censties, lai beidzot nonāktu tur! ...

Kristofs uzlūkoja mūžīgajā mierā aizgājušo tēvu, un viņu pārņēma nebeidzama līdzcietība. Kristofs atcerējās Melhiora labsirdības un maiguma sīkākos pierādījumus, jo, nevērojot visus viņa trūkumus, Melhiors nebija ļauns cilvēks un viņam bija piemitušas daudzas labas īpašības. Viņš bija mīlējis savus tuviniekus. Viņš bija godīgs. Viņam bija daļiņa no Kraftu nesaliecamā taisnības gara, kas morāles un goda jautājumos necieta liekulību un nekad nepieļāva sīkās nekrietnības, kuras tik daudzi atzīst tikai par maziem pārkāpumiem. Melhiors bija drosmīgs un līksmu prātu devās briesmās.

Un izšķērdīgs viņš bija tikpat savā kā citu labā. Viņš necieta bēdas un pilnām riekšavām labprāt izdāļāja visu, kas viņam piederēja un arī kas nepiederēja, — nabaga lūdzējiem, kurus satika ceļā. Visas šīs labās īpašības Kristofs tagad saskatīja skaidri: savā iedomā viņš tās iztēloja vēl labākas. — Viņam likās, ka viņš tēvu nekad nav īsti pazinis. Zēns sevi nosodīja, ka nav tēvu

16 1687 241

,r>

pietiekami mīlējis. Viņš redzēja Melhioru dzīves uzvarētu un šķita dzirdam tā nelaimīgās, vajātās un plosītās, cīņu ugunīm pārāk vājās dvēseles nopūtu par savu veltīgi izšķiesto dzīvi. Un atkal Kristofam ausīs skanēja žēla lūgšanās, ķuras skaņas reiz bija plosījušas viņam sirdi:

«Kristot, nenicini mani!»

Zēns trīcēja sirdsapziņas pārmetumos. Viņš pārliecās pār gultu un raudādams skūpstīja mirušā tēva seju. Un tāpat kā toreiz viņš atkārtoja:

— Mans mīļais tēvs, es tevi nenicinu, es tevi mīlu! Piedod man!

Bet žēlā balss nerimās un lūdzās atkal:

«Nenicini mani! Nenicini mani! ...»

Un pēkšņi Kristofs iedomājās sevi mirušā tēva vietā, šos briesmīgos vārdus viņš dzirdēja pats no savām lūpām un savā sirdī juta nederīgas, neatsaucami zudušas un izpostītas dzīves izmisumu. Un šausmās domāja: «Ak, labāk visu — visas pasaules ciešanas, visu postu nekā krist šajā tumsā! ...» Cik tuvu tai viņš jau bija atradies! Vai viņš negribēja ļauties kārdinājumam, kas viņu dzina salauzt pašam savu dzīvi un gļēvulīgi bēgt no ciešanām? It kā visas ciešanas, visas nodevības nebūtu tikai bērnišķīgas raizes, salīdzinot ar šo lielāko noziegumu: pašam sevi nodot, aizliegt savu ticību un nāvē sevi zaimot!

Kristofs atskārta, ka dzīve ir cīņa, nerimstoša un nikna, kurā tam, kas grib būt cilvēks un cilvēka vārda cienīgs, mūžam jākaro pret neredzamu naidnieku karapulkiem: pret dabas postošām varām, tumšām dziņām, netīrām domām, kuras cilvēku nodevīgi dzen sevi pamest un sevi iznīcināt. Viņš redzēja, ka tikko nebija iekritis šajās lamatās. Viņš redzēja, ka laime un mīlestība ir tikai mirkļa māns, kas dvēselei liek nomest ieročus un atsacīties no cīņas. Un piecpadsmit gadu vecais puritānis dzirdēja sava dieva balsi:

«Ej un nepagursti!»

«Kurp lai es eju, ak kungs? Lai es daru ko darīdams un lai es eju kurp iedams, vai gals nav vienmēr viens un tas pats un vai beigās viss nav viens un tas pats?»

«Ejiet un mirstiet jūs, kam mirt ir likts! Ejiet un cietiet jūs, kam ciest ir likts! Cilvēks nedzīvo savai laimei. Viņš dzīvo, piepildīdams manu likumu. Ciet! Mirsti! Bet esi, kam tev jābūt: — Esi cilvēks!»

JAUNEKLIS

.

PIRMĀ DAĻA. EILERU NAMS

NAMS bija iegrimis klusumā. Pēc tēva nāves viss likās miris. Kad nu Melhiora dimdošā balss bija apklususi, no rīta līdz vakaram bija dzirdama tikai upes vienmu|ā šalkoņa.

Kristofs atkal aizrāvās dedzīgā darbā. Mēmā niknumā viņš sevi sodīja par gribu laimīgam būt. Savā lepnumā sastindzis, viņš visus līdzcietības apliecinājumus un maigos vārdus uzklausīja klusēdams. Viņš mēmi ļāvās saviem ikdienišķajiem pienākumiem un ar neatlaidīgu centību mācīja skolniekus. Skolnieki, kas bija dzirdējuši par Kristofa nelaimi, sašuta par viņa nejūtibu. Bet tie, kas bija vecāki un sāpes jau cietuši, zināja, ka bērns aiz šķietamā vienaldzības saltuma dvēselē var slēpt dziļas ciešanas; un tie juta viņam līdz. Bet Kristofs nepateicās par viņu jūtīgo vērību. Pat mūzika nenesa viņam mierinājumu. Viņš nodevās tai bez prieka, kā pienākumam. Varēja domāt, ka viņam ir negants gandarījums nejust vairs nekādu prieku vai vairīties no tā, laupīt savai dzīvei mērķi un tomēr dzīvot joprojām.

Abi viņa brāļi no sēru nama, kas viņus nomāca ar savu klusumu, steigā aizbēga. Rūdolfs sāka darboties sava tēvoča Teodora tirdzniecības namā un dzīvoja pie viņa. Ernests jau bija izmēģinājis divus vai trīs amatus un beidzot ierīkojās kādā Reinas tvaikonī, kas braukāja no Maincas uz Ķelni; viņš parādījās tikai tad, kad viņam bija vajadzīga nauda. Tā Kristofs palika viens pats ar māti lielā un tukšā namā; naudas trūkums, parādi, kurus tēvs bija atstājis, lika viņiem meklēt vienkāršāku un lētāku pajumti, lai gan sirds viņiem tādēļ sāpēja.

Viņi uzgāja mazu dzīvoklīti — divas vai trīs istabas otrajā stāvā Tirgus ielā. Apkārtne bija trokšņaina, pašā pilsētas centrā, tālu no upes, tālu no kokiem, tālu no lauku klajuma un visām mīļajām vietām. Bet jāpaklausa bija prātam, ne jūtām, turklāt te nu Kristofs varēja ļauties savai niknajai pašmocības dziņai. Nama īpašnieks, vecais kancelejas padomnieks Eilers, bija vectēva draugs un pazina visu ģimeni: tas arī izšķīra Luizes apņēmību; tukšajā namā viņa jutās kā pazudusi un nevairāmi tiecās uz tiem, kas bija pazinuši viņai dārgos cilvēkus.

Viņi posās uz jauno dzīves vietu. Ilgi viņi izbaudīja pēdējo dienu rūgto kausu, ko izbauda mīļā mājā, kas atstājama uz mūžu. Viņi gandrīz neiedrošinājās viens otram stāstīt savas bēdas; viņi izjuta kaunu vai bailes. Abi domāja, ka nedrīkst otram rādīt savu vājību. Divi vien sēdēdami pie galda drūmajā istabā aiz pusvērtiem aizkariem, viņi neiedrošinājās runāt skaļākā balsī, steidzās jo ātrāk paēst un, bīdamies, ka nespēs apslēpt savu apmulsumu, vairījās viens otru uzlūkot. Un tūdaļ viņi izšķīrās. Kristofs atgriezās pie sava darba, bet, tiklīdz viņam bija vaļas brīdis, viņš nāca atpakaļ, slepus ielavījās namā, uz pirkstu galiem iezagās savā istabā vai uz bēniņiem. Tad aizvēra durvis, atsēdās kādā kaktā uz vecas ceļasomas vai palodzes un sēdēja, nedomādams nekā, ieklausīdamies vecā, no katra soļa trīcošā nama dīvainajā sanēšanā. Sirds viņam trīcēja līdzi vecajam namam. Viņš satraukti uztvēra liegāko skaņu iekšā vai ārā, grīdas čīkstoņu, katru vāro un ierasto troksni: viņš tos visus pazina. Apziņa viņam aizmiglojās, domas iegrima pagātnes ainās; tikai kad sv. Mārtiņa baznīcas tornī nozvanīja pulkstenis, kas atgādināja Kristofam, ka ir laiks atkal projām doties, viņš atmodās no nemaņas.

Lejas stāvā klusi nāca un gāja Luizes soļi. Un tad tos vairs nedzirdēja ilgas stundas; viņa bija kļuvusi nedzirdama. Kristofs vērīgi ieklausījās. Tad viņš nokāpa lejā, juzdams nemieru, kāds sirdī paliek vēl ilgi pēc lielas nelaimes. Viņš pa-

vēra durvis: Luize viņam pagrieza muguru. Viņa sēdēja pie sienas skapja neskaitāmu lietu ņudzeklī; tur bija dažādas drēbes, veci un aizmirsti nieki, ar kuriem saistījās tūkstoš atmiņu. Viņa cilāja šos priekšmetus, aizbildinādamās ar kārtošanu. Bet viņai nebija spēka: ik lieta atmodināja senus tēlus; viņa grozīja un cilāja tās pirkstos un ļāvās sapņiem, un paņemtā lieta izkrita no rokām. Ilgas stundas viņa sēdēja savā krēslā nokārtām rokām, gurdena un skumjās sastingusi.

Nabaga Luize pārdzīvoja savas pagātnes skaistāko laiku, drūmās pagātnes dienas, kura viņai prieku bija devusi gaužām skopi; bet viņa tik ļoti bija ieradusi ciest, ka izjuta pateicību par vismazāko laimes svētību, un bālie gaismas vižņi, kas viņas krēslainajā dzīvē bija pazibējuši, viiias ikdienību vērta spožu un starojošu. Viss ļaunums, ko Melhiors viņai bija nodarījis, aizmirsās, viņa atcerējās tikai labo. Viņas laulība bija viņas mūža lielais romāns. Melhiors bija lavies tikai kaprīzei, ko pats drīz nožēloja, bet Luize bija tiekusies uz viņu ar sirdi un dvēseli. Viņa ticēja, ka Melhiors viņu mīl, tāpat kā viņa mīlēja Melhioru; un savā sirdī viņa juta sirsnīgu pateicību Melhioram. Viņa lūkoja nedomāt par to, kāds viņš pēcgalā izvērtās. Nespēdama saredzēt dzīves īstenību, kā daždien pazemīga un drošsirdīga sieviete, kam dzīve nav jāsaprot, lai dzīvotu, Luize īstenības slogu nesa nekurnēdama. Ko nevarēja izprast, to viņa atstāja dieva ziņā. Savādā, dievticīgā bijībā viņa visu atbildību par netaisnībām uzkrāva dievam, par visām netaisnībām, kas viņai bija jāizcieš no Melhiora un citiem cilvēkiem, un domāja par viņiem tikai labu, un atcerējās tikai to, ko viņi bija labu darījuši. Tā pēc posta pilnās dzīves viņai nebija palikušas rūgtas atmiņas. Vārga būdama, viņa tikai ju+ās nogurusi visos trūkuma un pārliecīga darba gados, un tagad nu, kad Melhiora vairs nebija, kad divi viņas dēli bija atstājuši māju un trešais, kā viņai likās, varēja iztikt bez. mātes, viņa pazaudēja sparu un prieku darboties; viņa bija gurdena, vārga, viņas griba bija notrulinājusies. Viņa pārdzīvoja vienu no tām neirastēnijas krizēm, kas mūža vakarā bieži uznāk strādīgiem cilvēkiem, kad necerēts trieciens tiem laupa dzīves saturu. Viņai nebija vairs spēka līdz galam noadīt zeķi, sakārtot atvilktni, kurā viņa rakņājās un meklējās, un piecelties, lai aizdarītu logu; viņa ilgi sēdēja bez domām, bez spēka — ja atskaita atmiņu spēku. Viņa apzinājās savu postu un pati kaunā sarka par to; viņa

centās to slēpt no dēla, un Kristofs, pats savu sāpju egoisma apmāts, nekā nemanīja. Bez šaubām, viņš bieži vien slepus pukojās par gausumu, ar kādu māte tagad runāja un visu darīja. Kaut gan šis kūtrais gurdums bija gluži pretējs Lui-zes agrākajai rosībai, tomēr Kristofs par to nebija norūpējies.

Todien viņu pirmo reizi pārsteidza šī pārvērtība, kad viņš ieraudzīja māti lupatu un visādu nieku vidū, kuri mētājās uz grīdas, pie viņas kājām, klāja viņas ceļus, pildīja rokas. Viņa sēdēja ar stīvu kaklu, galvu uz priekšu izstiepusi, stingu seju. Izdzirdējusi dēla ienākšanu, viņa sarāvās, viņas bālajos vaigos iesitās sārtums; ar instinktīvu kustību viņa centās noslēpt lietas, ko turēja rokās, un, bikli smaidīdama, izdvesa:

— Redzi, es gribu visu sakārtot...

Pēkšņi Kristofu pārņēma smeldzoša līdzjūtība pret nabaga salauzto dvēseli, kas te nīka savas pagātnes svētumu vidū. Bet, lai izrautu māti no vienaldzības, viņš ierunājās mazliet paskarbi un moži:

— Mosties, celies, māt, tev nebūs mūžam dēdēt putekļos šajā aizslēgtajā istabā! Tas nav labi. Sapurinies, visa šī kārtošana jābeidz!

— Jā, — viņa pazemīgi piekrita.

Viņa lūkoja piecelties, lai izsvaidītās lietas saliktu atvilktnēs. Bet tūdaļ atkal atsēdās un izmisīgi izlaida no rokām to, ko bija saņēmusi kopā.

— Ak, es nevaru, nevaru, — viņa nopūtās, — es nekad to nevarēšu beigt.

Kristofs satrūkās. Viņš noliecās pie mātes, glāstīja tai pieri.

— Kas tev kaiš, mīļā māte? — viņš jautāja. — Vai nevaru tev palīdzēt? Vai tu esi slima?

Viņa neatbildēja. Viņa raudāja bez asarām. Viņš satvēra mātes rokas, nometās ceļos pie viņas kājām, lai istabas mijkrēslī viņu skaidrāk saskatītu.

— Māte! — viņš uztraukumā iesaucās.

Luize pieglauda savu pieri viņam pie pleca un ļāvās gaužām asarām.

— Mīļais zēn, — viņa atkārtoja vienā laidā, kļaudamās dēlam pie krūts, — mīļais, labais zēn! ... Vai tu mani neatstāsi? Apsoli, ka tu mani neatstāsi!

Sirds viņam līdzcietībā_ vai lūza.

— Nē jel, nē, mīļā māt, es tevi neatstāšu. Kā nu tu tā vari iedomāties?

— Es esmu tik nelaimīga! Viņi visi mani atstājuši, visi...

Viņa rādija uz lietām, kas bija izsvaidītas visapkārt, un

nevarēja zināt, vai viņa runāja par šīm lietām vai par saviem dēliem un nelaiķiem.

— Tu dzīvosi pie manis? Tu mani neatstāsi?... Kur es vairs iešu, ja tu mani pametīsi?

— Es palikšu pie tevis. Dzīvosim abi kopa. Neraudi vairs! Es tev to apsolu.

Viņa raudāja vēl joprojām un nevarēja rimties. Viņš slaucīja tai acis ar savu mutautiņu.

— Kas tev kaiš, mīļā māt? Vai tev kas sap?

— Es nezinu, nezinu, kas man kaiš.

Viņa lūkoja nomierināties un pasmaidīt.

— Lai es turos un valdos cik valdīdamas, katrs nieks man izvilina asaras... Nu, redzi, es sāku jau atkal... Piedod! Es esmu muļķe. Esmu jau veca, man nav vairs spēka. Nekas vairs nevar mani ielīksmot. Es nekur vairs neesmu derīga. Es gribētu, lai mani aprok ar visām šīm lietām...

Viņš piekļāva māti kā mazu bērnu pie savas sirds.

— Neskumsti, rimsties, nedomā vairs ...

Un viņa pamazām norimās.

— Man pašai kauns par savu aplamību ... Bet kas gan man varētu kaitēt, kas man varētu būt?

Vecā, strādīgā sieva nevarēja saprast, kāpēc spēki viņu tik pēkšņi pametuši, viņa jutās dziļi un sāpīgi apkaunota. Kristofs izlikās, ka nekā nav manījis.

— Tu būsi drusku pārpūlējusies, mīļā māt, — viņš teica, lūkodams runāt vienaldzīgā balsī. — Tas nav nekas nopietns, gan jau redzēsi...

Taču arī viņš bija uztraucies. No pašas bērnības viņš bija ieradis māti redzēt spirgtu, padevīgi un klusēdama tā aizvien mēdza pretoties likteņa pārbaudījumiem. Mātes pēkšņā nomāktība viņu baidīja.

Viņš palīdzēja mātei salasīt pa grīdu izsvaidītās lietas. Lāgu lāgiem viņa pie kāda priekšmeta pakavējās ilgāk, bet Kristofs to maigi izņēma viņai no rokām, un viņa nepretojās.

NO SIS dienas Kristofs uzskatīja par savu pienākumu vairāk būt kopā ar māti. Beidzis dienas darbu, viņš tūdaļ gāja pie mātes un neieslēdzās savā istabā. Nu Kristofs juta, cik vientuļa viņa bija un ka viņa nebija tik stipra, lai savu vientulību panestu: bīstami bija atstāt viņu vienu.

Vakaros viņš atsēdās mātei blakus pie vaļēja loga, pa kuru skats vērās uz lielceļu. Zeme pamazām grima tumsā. Ļaudis nāca mājās. Tālumā namu logos iedegās sīkas uguntiņas. Tūkstoškārt viņi bija to redzējuši. Bet viņiem bija lemts drīz vairs to neredzēt. Lāgu lāgiem viņi pārmija viens ar otru kādu aprautu vārdu. Aizvien no jauna valdzināti, viņi rādija viens otram vissīkākās un sen jau redzētās pazīstamās vakara parādības. Viņi ilgi klusēja. Vai ari Luizei bez sevišķa iemesla prātā ienāca kāda atmiņa, nesakarīgs notikums. Kad nu viņa savā tuvumā juta mīlestības pilnu sirdi, viņas mēle mazliet atraisījās. Viņa centās runāt. Tas viņai bija grūti, jo viņa bija radusi savu tuvinieku vidū vienmēr atrauties nomaļus: savus dēlus un vīru viņa allaž bija uzskatījusi pārāk gudrus, lai viņa ar tiem varētu tērzēt, un nekad nebija iedrošinājusies iejaukties viņu sarunās. Kristofa maigā gādība Luizei bija kas jauns un bezgala tīkams, bet tā viņu darīja biklu. Viņa meklēja vārdus, cenzdamās izteikt savas jūtas, taču teikumi viņai iznāca stūraini, neskaidri. Dažreiz viņa kaunējās pati par saviem vārdiem un stāstījuma vidū pēkšņi apstājās un uzlūkoja dēlu. Bet viņš paspieda tai roku, un māte atkal jutās droša. Viņš kaisa līdzcietībā un mīlestībā pret bērnišķīgo mātes dvēseli, pie kuras bija glaudies bērna dienās un kura nu meklēja patvērumu pie viņa. Un Kristofs sāka

izjust grūtsirdīgu tīksmi šajā tērzēšanā par sīkiem niekiem, par kuriem nevienam citam kā tikai viņam nevarēja but nekāda interese; viņš stundām klausījās nenozīmīgas atmiņas par pelēcīgo bezprieka dzīvi, atmiņas, kas_ Luizei tomēr bija bezgala dārgas. Dažreiz Kristofs lūkoja māti pārtraukt, baiļodamies, ka šīs atmiņas viņu vēl vairak nenomāc. Viņš mēģināja pierunāt māti atlaisties. Viņa saprata Kristofa domu gaitu un ar pateicības pilnu skatienu teica dēlam:

— Nē, man tagad tik labi. Paliksim vēl brītiņu.

Un tā viņi palika līdz vēlam vakaram, kad visa pilsētiņa jau bija miegā grimusi. Viņi novēlēja viens otram labu nakti, un Luize sirdī juta atvieglojumu, it kā būtu atpestījusies no savu ciešanu lielākās daļas; viņš aizgāja ar mazliet smagu sirdi, jo savam dzīves slogam juta pievienotu jaunu smagumu.

Tuvojās aizbraukšanas diena. Pēdējo vakaru viņi nosēdēja ilgāk nekā citkārt tumšajā istabā. Viņi nesarunājās. Lāgu lāgiem Luize nopūtās: «Ak dievs!» Kristofs lūkoja novirzīt viņas vērību uz gaidāmās pārkravāšanās tūkstoš sīkumiem. Viņa negribēja iet gulēt. Viņš maigi pierunāja māti doties pie miera. Bet viņš pats, savā istabā uzkāpis, vēl ilgi neap-gulās. Izliecies pa logu, viņš vērās tumsā un pēdējo reizi lūkoja saskatīt šalcošo upes straumi pie pašas mājas. Viņš dzirdēja vēja gaudas Minnas dārza lielajos kokos. Debesis bija melnas. Uz ielas neviena gājēja. Sāka līt salts lietus. Čirkstēja vēja rādītāji. Kādā kaimiņu namā raudāja bērns. Nakts nolaidās pār zemi un uzgula dvēselei ar smagu bēdu slogu. Drūmajā klusumā, ko pārtrauca lietus čabēšana uz jumtiem un ietvēm, ar lūstošu skaņu iekrita vienmuļā torņa pulksteņa sitieni: stundas, pusstundas, ceturkšņi — cits

pēc cita.

Kad beidzot Kristofs noguris un smagu sirdi nolēma doties pie miera, viņš dzirdēja, ka stāvu zemāk arī aizvērās logs. Un, gultā gulēdams, viņš ar rūgtumu domāja, ka nabaga ļaudīm pieķeršanās pagātnei sagādā negantas mokas, jo viņiem nav tiesību uz pagātni kā bagātiem; viņiem nav savas mājas, nav neviena stūrīša zemes virsū, kur viņi varētu savas atmiņas glabāt: viņu prieki, ciešanas, visas viņu dienas ir vējā izkaisītas.

CITU RITU šļācošā lietus gāzē viņi pārveda savu nabadzīgo iedzīvi uz jauno mājokli. Vecais tapsētājs Fišers viņiem bija aizdevis savus ratiņus un mazo zirģeli un pats atnāca viņiem palīgā. Bet visas mēbeles viņi nevarēja paņemt līdzi, jo dzīvoklis, uz kuru viņi pārgāja, bija daudz mazāks nekā vecais. Kristofam bija māte jāpierunā, lai vecās un nelietojamās mantas pamet likteņa ziņā. To viņš panāca ar lielām grūtībām; visnenozīmīgākajai lietai mātes acīs bija neatsverama vērtība: vai nu tas bija galds bez kājām, vai salauzts krēsls, viņa negribēja upurēt nekā. Fišeram, kam senās draudzības dē) ar vectēvu bija liela autoritāte, sava rūcošā balss bija jāpievieno Kristofa balsij, turklāt viņš, goda vīrs, kas kaimiņienes bēdas pilnīgi saprata, tai pat apsolīja dažas vērtīgākās drazas paglabāt pie sevis, līdz viņai tās būs vajadzīgas. Tikai tad Luize, gandrīz vai raudādama aiz sāpēm, bija mierā no tām šķirties.

Abiem brāļiem bija paziņots par šo notikumu, taču Ernests iepriekšējā vakarā bija atnācis un pateicis, ka esot nevaļīgs un nevarēšot nākt palīgā, bet Rūdolfs pusdienas laikā parādījās tikai īsu brīdi, noskatījās, kā mēbeles sakrauj ratos, izsacīja dažus padomus un aizgāja svarīgā izskatā.

Brauciens devās uz priekšu pa dubļainām ielām, Kristofs veda aiz pavadas zirgu, kam slīdēja kājas uz gludā bruģa. Luize gāja dēlam blakus un ar lietussargu lūkoja viņu pasargāt no niknās lietus gāzmas.

Un tad sākās drūmā iekravāšanās mitrajā dzīvoklī, ko vēl tumšāku vērta zemo padebešu blāvais atspīdums. Viņi nebūtu spējuši pretoties izmisumam, ja saimnieki nebūtu bijuši tik laipni un vērīgi. Kad rati aizbrauca un mēbeles bija juku

jukām sakrautas istabā, kad nāca jau nakts, Kristofs un Luize sagura, un viņš atlaidās uz kādas lādes, viņa — uz maisa. Te pēkšņi viņi uz kāpnēm izdzirda sīku, sausu ieklepošanos: pie durvīm klauvēja. Ienāca vecais Eilers, atvainojās, ka traucējis savus mīļos viesus, un izteica cerību, ka viņi, lai nosvinētu laimīgo atbraukšanu un pirmo vakaru jaunajā mājas-vietā, iepriecināšot viņu un nākšot vakariņās pie viņa ģimenes galda. Savām bēdām paļāvusies, Luize gribēja laipno ielūgumu atraidīt. Kristofu arī nevilināja šādas ģimenes svinības, bet vecais Eilers neatlaidās, un Kristofs, atzīdams, ka mātei būs labāk, ja pirmo vakaru jaunajā dzīvoklī viņai neļaus pavadīt savu domu vientulībā, skubināja viņu pieņemt saimnieka ielūgumu.

Viņi nokāpa lejas stāvā, kur bija sapulcējusies visa ģimene: pats vecais saimnieks, viņa meita, meitasvīrs Fogels un abu bērni — zēns un meitene, kuri bija drusku jaunāki par Kristofu. Visi savu vērību veltīja tikai jaunajiem iemītniekiem, vēlēja viņiem laimes, apvaicājās, vai viņi neesot noguruši, vai ar savām istabām apmierināti, vai viņiem nebūtu vēl kāda vajadzība, un izteica viņiem desmitiem jautājumu, no kuriem apmulsinātais Kristofs nesaprata nekā, jo viņi runāja visi vienā laidā. Zupa jau bija galdā, visi sēdās pie vakariņām. Bet čala turpinājās. Eileru meita Amālija tūdaļ sāka Luizi iepazīstināt ar vietējām savādībām, ar apkārtni, nama ierašām un priekšrocībām, pateica stundu, kurā nākot piena nesējs, stundu, kurā viņa rītos ceļoties, un stāstīja par dažādiem preču piegādātājiem un cenām, kādas viņa maksājot. Amālij,a neatlaidās, līdz bija visu pateikusi. Apātiskā Luize visiem spēkiem centās izrādīt interesi par Amālijas paskaidrojumiem, bet piezīmes, ko viņa lāgiem izmeta, skaidri rādīja, ka nekā nav sapratusi; Amālijai tās izvilināja izbrīnās saucienus, un viņa sāka savus paskaidrojumus no gala. Vecais kancelejas padomnieks Eilers Kristofam stāstīja par mūziķa karjeras grūtībām. Kristofa otrā kaimiņiene, Amālijas meita Roza, kopš vakariņu sākuma runāja vienā atņē-mienā ar tādu valodas veiklību, ka viņai nebija vaļas ne atelsties: gaisu viņa ievilka teikuma vidū un tūdaļ atkal turpināja. Fogels skumji gaudās par ēdienu. Un sākās kaislīgas pārrunas. Amālija, Eilers, mazā Roza pārtrauca savas sarunas, lai piedalītos ķildā, un izcēlās nebeidzamas domstarpības par to, vai ragū ir pārsālīts vai arī tanī sāls vēl trūkst;

cits citu viņi piesauca par lieciniekiem, un nevienam domas nesaskanēja ar kādu citu. Ikviens par sava kaimiņa garšu tikai paraustīja plecus un vienīgi savu garšu atzina par veselīgu un pareizu. Par to viņi butu varējuši ķildoties līdz pastardienai.

Beidzot visi tomēr sapratas, kad kopa sāka gausties par grūtajiem laikiem. Viņi no visas sirds iežēlojās par Luizes un Kristofa kļūmo likteni un Kristofa izturību cildināja tik izjustiem vārdiem, ka tie viņus pašus aizkustināja. Un viņi pieminēja ne vien savu viesu, bet arī paši savu, savu draugu un visu savu paziņu postu; un viņi visi bija vienis pratis, ka labos cilvēkus mūžam piemekle nelaimes, bet priekus bauda tikai egoisti un nekrietni cilvēki. Beidzot viņi nosprieda, ka dzīve ir bēdīga un tukša un ka būtu daudz labāk, ja viņi būtu miruši, ja vien dieva prāts neliktu dzīvot, lai ciestu. Šīs domas saskanēja ar Kristofa tagadējām pasaules sērām, viņš izjuta dziļu cienību pret runātāju vārdiem un aizvēra acis pret viņu mazajām dīvainībām.

Kad viņš ar māti uzkāpa neiekārtotajā istaba, viņi jutās bēdīgi un noguruši, bet vairs ne tik vientulīgi. Nakts vidū, gulēdams gultā atvērtām acīm, aiz ielas trokšņa un noguruma nevarēdams aizmigt, ieklausīdamies smagā ratu rīboņā, kas satricināja sienas, un lejas stava guļoša saimnieka ģimenes elpā, Kristofs lūkoja sevi pārliecināt, ka še nebūs tik nelaimīgs, kaut arī ne laimīgāks, jo nu viņš taču dzīvoja pie krietniem cilvēkiem, kuri gan mazliet garlaicīgi, tomēr cieta tās pašas sāpes, ko viņš, kuri šķita viņu saprotam un kurus viņš šķita saprotam.

Galu galā aizmidzis, viņš jau rītausmā atmodas, jo viņu nelaipni piecēla mūžam ķildā kaistošo kaimiņu balsis un sūkņa čīkstoņa; ūdeni sūknēja kāda nikna roka, un tā pati roka drīz sāka lielu sētas un nama kāpņu mazgāšanu.

JUSTS EILERS bija mazs, sakumpis vecītis nemierīgām acīm, sarkanu un krunkainu seju, bezzobainu muti un nekoptu bārdu, ko viņš vienā laidā plūkāja. Viņš bija ļoti godīgs, mazliet mietpilsonisks un bezgala pieklājīgs, tadeļ diezgan labi bija sapraties ar vectēvu. Daudzi apgalvoja, ka viņš tam izskatā esot līdzīgs. īstenībā viņi bija vienas un tas

pašas paaudzes cilvēki un uzauguši to pašu pasaules uzskatu gaismā, bet Eileram trūka nelaiķa Žana Mi-šela fiziskā spēka, citiem vārdiem sakot: kaut arī Justs par daudziem jautājumiem domāja tāpat, kā bija domājis Žans Mišels, tomēr līdzības viņiem nebija gandrīz nekādas, jo temperaments cilvēku veido daudz vairāk nekā viņa idejas; lai intelekts rada diezin cik lielas iedomātas vai patiesas atšķirības starp cilvēkiem, tomēr īstenais cilvēces sadalījums ir tikai viens: veselie un tie, kas tādi nav. Vecais Eilers nebija no pirmajiem. Par morāli viņš runāja tāpat kā vectēvs, oet viņu tikumi nebija līdzīgi; Eileram nebija vectēva stiprās, izturīgās dabas, viņa veselīgo plaušu un joviālā spara. Eilers un viņa dzimta bija veidoti pēc taupīgāka, skopāka plān.a. Četrdesmit gadus nostrādājis par ierēdni un tagad pensionēts, viņš cieta no bezdarbības, kura vecus cilvēkus dzen grūtsirdībā, ja tie saviem pēdējiem mūža gadiem nav pietaupījuši garīgās dzīves saturu. Visas viņa iedzimtās vai iegūtās parašas, visas viņa amata parašas bija viņu padarījušas sīkumainu un skumīgu, un šīs īpašības zināmā pakāpē atspoguļojās visos viņa bērnos.

Viņa meitasvīrs Fogels, pils kancelejas sīks ierēdnis, bija kādus piecdesmit gadus vecs. Viņš bija liela auguma spēcīgs vīrs ar gluži kailu galvu, valkāja pie deniņiem piekļautas zelta brilles un izskatījās spirgts un vesels, bet mūžīgi iedomājās, ka ir slims, un tiešām tāds bija, jo viņa domas bija sarūgtinājusi amata niecība un viņa miesu samaitājis sēdētāja dzīves veids; tāpēc viņam, bez šaubām, vēl nepiemita visas kaites, kādas pats iedomājās, bet, neraugoties uz viņa lielo un diezgan sekmīgo centību, pat zināmu kultūru, viņš bija kritis par upuri modernās dzīves nejēdzībai un kā daudzi pie rakstāmgalda piekalti ierēdņi pa|āvās hipohondrijas dēmonam. Viņš bija viens no tiem nelaimīgajiem, ko Gēte sauca «ein trauriger ungriechischer Hypochondrist» — par «bēdīgu, negrieķisku hipohondriķi» un ko gan nožēloja, tomēr vairījās no tiem.

Amālija ne nožēloja, ne vairījās no sava dzīves biedra. Robusta, skaļa un darbīga viņa daudz nevēroja sava vira gaudas, bet skarbi uzpurināja to. Tomēr ilgai, nepārtrauktai kopdzīvei nevar pretoties nekāds spēks, un, ja kādā laulībā viens ir neirastēnisks, tad droši vien pēc dažiem gadiem abi kļūst tādi paši. Lai Amālija brāza Fogeli kā brāzdama, drīz vien viņa jau vaimanāja par vīra stāvokli skaļāk nekā viņš pats un, pēkšņi no jautras zobgalības krizdams gaudās, nekā laba viņam nedarīja, gluži otrādi: vīra iedomām radīdama skaļu, gluži apstulbinošu atbalsi, viņa desmitkārt pavairoja sava vīra kaites. Galu galā Amālija nesatrieca nelaimīgo Fogeli vien, kuru nomāca viņa paša gaudu pārmērīgā atbalss, bet arī visus citus un pati sevi. Arī viņa sāka bez iemesla gausties par savu stipro veselību, par sava tēva, dēla, par savas meitas veselību. Sī gaušanās izvērtās par māniju: jo vairāk viņa visu to daudzināja, jo vairāk pati sāka tam ticēt. Vismazākās iesnas jau bija traģisks_ notikums, viss viņu mudināja uz mūžīgām bažām. Vel vairak: ja kāds jutās labi, viņa nomocījās bažās par gaidāmo slimību. Visa dzīve aizritēja nebeidzamās nāves bailēs. Starp_ citu, visi Eileri jutās gluži labi, likās, ka mūžīgā gaušanās nostiprināja viņu veselību. Visi ēda, gulēja, strādāja kā daždien, un mājas dzīve ritēja normālā gaitā. Amālijas darbīgais spars ar to vien netika remdēts, j.a viņa pati skrēja un traucās no rīta līdz vakaram, no bēniņiem uz pagrabu un atpakaļ: ikvienam, kas bija viņas tuvumā, bija jāraisa visi savi spēki, un tā viņi allaž pārbīdīja mēbeles, mazgāja grīdas, berza parketu, un visā namā skanēja troksnis un balsis, un skaļi soļi, mūžīgs satraukums un nerimstoša kustība.

Abiem bērniem, kurus nomāca mātes skaļā rosība, kas nevienam nedeva ne brīdi atelpas, likās gluži dabiski, ka viņiem vajag paklausīt. Zēnam Leonardam bija glīta, bet nenozīmīga seja un ļoti korektas manieres. Meitene Roza, gaišmate ar neparasti skaistām, zilām, maigām un mīlīgām acīm, būtu bijusi ļoti patīkama ar savas gleznainās ādas spirgtumu un labsirdīgo sejas izteiksmi, ja tikai deguns nebijis drusku par lielu un greizu; tas viņas sejai laupīja smalkumu un vērta to muļķīgu, pat smieklīgu. Viņa bija līdzīga Holbeina meitenei Bāzeles muzejā, birģermeistara Meijera meitai, kas sēž nodurtām acīm, rokas uz ceļiem salikusi, bezkrāsainos matus palaidusi klaidā pār pleciem, un droši vien sava ne-

glītā deguna dēļ rāda nomāktu un kaunīgu seju. Taču Roza par to neraizējās, un viņas nepiekūstošo mēli tas nekavēja it nemaz. Mūžam bija dzirdama viņas spalgā balss, kura aizelsdamās stāstīja dažādus notikumus, it kā viņai nekad nebūtu laika visu izteikt līdz galam. Vienmēr viņa bija pārāk strauja un visu stāstīja pilnu muti, nevērodama mātes, tēva un vectēva apsaucienus; visus viņa dzina izmisumā — ne tādēļ, ka mūžīgi mala savas vārdu dzirnavas, bet tādēļ, ka nevienam citam neļāva runāt. Jo šiem priekšzīmīgajiem, krietnajiem, pieklājīgajiem, pašaizliedzīgajiem cilvēkiem — īstiem godprātības paraugiem — piemita gandrīz visi tikumi, bet trūka viena, kurā slēpta visa dzīves burvība: viņiem trūka klusēšanas tikuma.

KRISTOFU bija pārņēmusi pazemīga pacietība. Rūpes un raizes bija klusinājušas viņa nepacietīgo un spīvo dabu. Pieredzējumi, kas viņam bija atklājuši glaimīgi daiļo dvēseļu neganto vienaldzību, lika dziļāk izjust šo krietno, vienkāršo un sasodīti garlaicīgo cilvēku vērtību, kuriem par dzīvi bija stingri un cēli uzskati. Viņi dzīvoja bez prieka, un tāpēc Kris-tofam šķita, ka viņiem nav vājību. Reiz skaidri pārliecinājies, ka tie ir priekšzīmīgi ļaudis un ka tie viņam būs patīkami, Kristofs, kā daždien īsts vācietis, visiem spēkiem centās ticēt, ka tie viņam tiešām patīk. Diemžēl, viņam tas neizdevās. Kristofam nebija tā pakalpīgā ģermāņu ideālisma, kurš negrib redzēt un arī neredz to, ko nebūtu patīkami saredzēt, bīstoties traucēt savu spriedumu ērto mieru un savas dzīves tīksmo laimību. Gluži otrādi: nekad Kristofs cilvēku trūkumus neizjuta tik dziļi, kā viņus mīlēdams, jo būtu gribējis viņus mīlēt pilnīgi, bez jebkādiem iebildumiem. Savāda, neapzināta taisnības dziņa, nevairāma patiesības griba darīja Kristofu redzīgāku un nepiekāpīgāku taisni pret tiem, kas viņam bija dārgi. Tā

viņš drīz vien sāka izjust apslēptu sašutumu par savu saimnieku dīvainībām. Viņi nemaz necentās tās slēpt. Tieši pretēji: viņi klaji izrādīja savas neciešamākās īpašības, bet labākās palika viņos apslēptas. Tā vismaz atzina Kristofs, kas teica sevi netaisnu un lūkoja, neņemot vērā pirmos iespaidus, atklāt visas tās skaistās un labās īpašības, ko viņi tik rūpīgi slēpa.

Kristofs mēģināja sadraudzēties ar veco Justu Eileru, kam par visu vairāk patika tērzēt. Atcerēdamies vectēvu, kas Justu bija mīlējis un cildinājis, Kristofs klusībā pret viņu juta simpātijās. Bet vecajam Žanam Mišelam bija piemitušas lielākas spējas aizrauties ilūzijās par saviem draugiem nekā Krustotam; Kristofs drīz par to pārliecinājās. Velti viņš ilgojās dzirdēt Eilera atmiņas par vectēvu. No viņa neinteresantajiem, nesakarīgajiem stāstījumiem Kristofam izdevās tvert tikai neskaidru, pat karikatūristisku-Žana Mišela tēlu. Eilera stāsti vienmēr sākās tā:

— Kā jau es teicu, tavam nabaga vectēvam...

Vairāk nekā Justs neatcerējās. Viņš bija dzirdējis tikai to, ko pats sacījis.

Varbūt arī Žans Mišels nebija vērīgāk klausījies. Vairums draudzību dibinās uz savstarpēju iecietību, kas ļauj stāstīt par sevi otram. Bet Žans Mišels, lai viņš savam pļāpības priekam (āvās cik vientiesīgi ļaudamies, vienmēr bija vismaz vērīgs un iejūtīgs un interesējās par visu, kas notika pasaulē. Viņš allaž nožēloja, ka nav vairs piecpadsmit gadu vecs, lai varētu piedzīvot nākošo paaudžu brīnišķīgos atklājumus un iepazīt jaunas domas. Žanam Mišelam bija piemitusi vērtīgākā cilvēku īpašība: ziņkārības spirgtums, ko gadi nenomāc un kas ik rītu atjaunojas. Viņš nebija tik apdāvināts, lai šīs spējas izlietotu, bet cik daudzi apdāvināti cilvēki viņu būtu varējuši apskaust! Cilvēku vairums mirst divdesmit līdz trīsdesmit gadu vecuma: kad šiem gadiem pāri, viņi vairs ir tikai paši savas atēnas. Un mūža beigas viņi nodzīvo, paši sevi atdarinādami, dienu dienā aizvien automātiskāk un klauniskāk atkārtodami, ko tie runājuši, darījuši, domājuši vai mīlējuši tai laikā, kad tie dzīvoja.

Tas bija jau tik bezgala sen, kad vecais Eilers dzīvoja, un viņš bija dzīvojis tik šaurā lokā, ka viss, kas palicis no viņa pāri, likās nenozīmīgs un pat mazliet smieklīgs. Bez sava senā amata un savas mājas dzīves viņš nezināja nekā un

ari negribēja nekā zināt. Par visām lietām viņam bija nemainīgi uzskati, kas bija izveidojušies jaunībā. Viņš uzskatīja sevi par mākslas pazinēju, bet šai jomā aprobežojās ar vispāratzītām autoritātēm, kuru svētos vārdus izrunāja patētiskā pielūgsmē: visi citi viņam bija tikai nieki. Ja viņam stāstīja par moderniem māksliniekiem, viņš nemaz neklausījās un sāka runāt par citām lietām. Viņš sevi dēvēja par kaislīgu mūzikas draugu un lūdza, lai Kristofs ko nospēlē. Bet, tiklīdz Kristofs, kas vienu vai divi reizes lāvās pierunāties, sāka spēlēt, vecais Eilers skaļi sarunājās ar savu meitu, it kā mūzika vairotu viņa interesi par visu, kas nebija mūzika. Kristofs uztraukumā pietrūkās spēles vidū: neviens to nemanīja. Tikai dažas — kādas trīs vai četras senlaicīgas melodijas, vienas ļoti skaistas, otras vienkārši pretīgas, Eileru namā tika uzklausītas zināmā klusumā un aizvien guva pilnīgu atzinību. Šo melodiju pirmajām skaņām plūstot, vecais iedegās sajūsmā, un acīs viņam pamirdzēja asaras, ne tik daudz aiz prieka, ko viņš klausoties izjuta, cik no atmiņu tīksmes, reiz bijušām izjūtām. Beidzot Kristofam apnika šīs melodijas, kaut arī dažas, piemēram, Bēthovena «Adelaide», viņam bija mīļas. Vecais pastāvīgi dudināja līdzi pirmās taktis un iesaucās: «Tā tikai bija mūzika!» — un bijīgi to salīdzināja ar «visu šo sasodīto, moderno muziķu, kurā nav nevienas melodijas». Viņš, bez šaubām, nemaz nepazina moderno muziķu.

Eilera meitasvīrs bija izglītotāks, viņš interesējās par moderno mākslu, bet tas bija vēl ļaunāk, jo viņa spriedumus noteica mūžīgā īdzība, hipohondriķa pesimisms. Viņam netrūka ne gaumes, ne inteliģences, bet viņš organiski nespēja samierināties ar kaut ko modernu. Ja Mocarts un Bēthovens būtu viņa laikabiedri, viņš noniecinātu arī tos un atzītu Vāgnera un Riharda Strausa nopelnus, ja tie jau kādu gadu sinv teni būtu miruši. Viņa Īdzīgais gars nevarēja pieļaut, ka vēl šodien, viņa mūža dienās, varētu dzīvot lieli vīri: šāda doma viņam šķita nepanesama. Neveiksmīgā dzīve viņu bija tik ļoti sarūgtinājusi, ka, glābdamies no izmisuma, viņš centās sevi pārliecināt, ka visiem tā ir tikpat neizdevusies un citāda nemaz nevarēja būt, un tie, kas domāja citādi, viņam šķita vientiesīgi dieva jēriņi vai liekuļi.

Par katru jaunu slavenību viņš runāja rūgtas ironijas tonī un, būdams atjautīgs, drīz varēja atrast un pierādīt šo-slavenību vājās un smieklīgās puses. Pret katru jaunu vārdu

viņš juta neuzticību; kādu mākslinieku vēl nemaz nepazīdams, viņš jau centās to noliegt, jo nepazina to. Pret Kristofu viņš juta simpātijās, jo domāja, ka šim drūmajam pusaudzim arī dzīve šķiet slikta un turklāt tam nav talanta. Sīkas, slimīgas, neapmierinātas dvēseles nekas tā netuvina kā kopējās nevarības apziņa. Un nekas tā nerosina veselības prieku un dzīves alkas tiem, kas ir veseli un dzīvot spējīgi, kā saskare ar šo viduvējo, slimīgo ļaužu muļķīgo pesimismu; šie ļautiņi, paši nejuzdamies laimīgi, noliedz citu cilvēku laimi. Kristofs arī to pieredzēja. Grūtsirdīgas domas Kristofam nebija svešas, bet viņam bija brīnums, ka, dzirdot savas domas no Fogela lūpām, viņš pats tās vairs nepazina: tās viņu kaitināja, viņš juta pret tām riebumu.

Vēl vairāk Kristofam derdzās Amālijas izturēšanās. Taču būtībā šī krietnā sieviete izlietoja praksē Kristofa teoriju par pienākumu. Mūžīgi viņa daudzināja šo vārdu. Viņa strādāja nepiekusdama un gribēja, lai visi būtu tikpat darbīgi kā viņa. Viņas darba mērķis nebija pašas vai citu cilvēku laime, gluži otrādi. Gandrīz varēja sacīt, ka viņas augstākais uzdevums bija citus tirdīt un visiem dzīvi izveidot, cik nepatīkamu vien iespējams, lai tāda tā tiktu pieņemta. Nekas nebūtu varējis atraut viņu no mājas darbu svētās un augstās misijas, kas tik daudzām sievietēm atsver visus citus cilvēciskos un sabiedriskos pienākumus. Viņa būtu pazudusi sieviete, ja noteiktās dienās, noteiktās stundās nebūtu berzusi parketu, spodrinājusi logus, durvju kloķus, visiem spēkiem purinājusi grīdsegas, pārbīdījusi krēslus, galdus un skapjus. Viņa taisni lepojās ar to. Bija jādomā, ka tas ir viņas goda jautājums. Un vai daudzas sievietes to neuzskata par savu pienākumu un neaizstāv to tikpat dedzīgi? Gods viņām ir kā mēbele, kas jātur spodrībā, kā labi novaskots parkets: vēss, ciets — un slidens.

Viņas svētā dzīves uzdevuma piepildīšana Fogela kundzi nedarīja laipnāku. Mājas darbu niekiem viņa pieķērās kā dieva noliktam pienākumam. Un viņa nicināja visus, kuri nedarīja tāpat kā viņa, kuri ļāvās savam mieram, kuri pēc darba stundām tiecās dzīvi mazliet baudīt. Viņa ielauzās pat Luizes istabā un iztraucēja, kaunināja nabaga sievieti, ja savā darbā tā lāgiem atsēdās pasapņot. Luize nopūtās, bet padevās ar skumju smaidu. Dieva laime, ka Kristofs to nezināja: Amālija nogaidīja, kad viņš aizgāja, un tikai tad ielauzās viņu dzīvoklī;

viņam pašam tā vēl nekad nebija uzbrukusi: viņš nebūtu to pieļāvis. Pret Amāliju Kristofs juta apslēptu ienaidu. Vismazāk viņš tai piedeva viņas mūžīgo trokšņošanu. Tā viņu kaitināja. Pat ieslēdzies savā istabā — mazā, zemā telpā sētas pusē — un, nevērojot gaisa trūkumu, logu cieši aizvēris, lai tikai nedzirdētu mājas saimniecības nerimstošo kņadu, viņš tomēr nevarēja no tās izvairīties. Gluži neviļus viņš vērīgi un uztraukti sāka ieklausīties vissīkākos trokšņos lejā; un, kad pēc mirkļa klusuma atkal kļuva dzirdama briesmīgā balss, kas izskanēja cauri visām sienām, Kris-tofu sagrāba niknums: viņš kliedza, piespēra kāju un sienām cauri raidīja Amālijai lāstu vārdus. Vispārējā troksnī neviens to nedzirdēja: visi domāja, ka viņš komponē. Viņš sūtīja Fogela kundzi pie visiem velniem. Tādos brīžos Kristofam likās, ka viņš augstāk vērtētu visnetikumīgāko un dumjāko sievieti, ja vien tā klusētu, jo ko līdz saprāts un godīgums, ko līdz visi tikumi, ja tie izpaužas tik skaļi.

NAIDS pret neganto troksni Kristofu sadraudzēja ar Leonardu. Vispārējā kņadā vienmēr mierīgs palika tikai šis jauneklis, un nekad viņa balss nepacēlās skaļāka. Viņš runāja apvaldīti un skaidri, vērīgi izraudzījās vārdus un nesteidzās. Versmainajai Amālijai nebija pacietības sagaidīt, kad Leonards

izrunās līdz galam; visus kaitināja viņa lēnība. Bet viņš palika, kāds bija. Nekas nespēja viņu iztraucēt no viņa miera un godbijīgās laipnības. Kristofs bija dzirdējis, ka Leonards savu dzīvi gribot ziedot garīdznieka darbam, un tas jo sevišķi modināja viņa interesi par šo jaunekli.

Kristofa attieksme pret reliģiju tolaik bija pavisam savāda: viņš pats nezināja, ko īsti juta. Viņam nekad nebija laika par to nopietni pārdomāt. Viņš nebija tik izglītots un pārāk dziļi bija ierauts dzīves cīņu grūtībās, lai varētu savas izjūtas analizēt un noskaidrot savas domas. Kā daždien brāzmains, kvēls raksturs viņš krita no vienas galējības otrā, no absolūtas ticības pilnīgā noliegumā, nedomādams, vai viņš turklāt bija vai nebija saskaņā pats ar sevi. Būdams laimīgs, viņš gandrīz nedomāja par dievu, bet sirds viņam tiecās uz ticību. Nelaimīgs būdams, viņš domāja par dievu, bet sirds bija gandrīz neticīga: viņš nevarēja iedomāties, ka dieva prāts varētu atzīt nelaimi un netaisnību. Visumā šie grūtie jautājumi viņu daudz nenodarbināja. Savas būtības dziļumos viņš bija pārāk reliģiozs, lai daudz domātu par dievu. Viņš dzīvoja dieva garā, un viņam nebija vajadzīgs dievam ticēt. Tas vajadzīgs vājiem, novārgušiem, nīkstošiem. Tie traucas uz dievu kā stāds uz sauli. Mirējs kaisli turas pie dzīvības. Bet kādēļ tam, kas pats sevī nes dzīvību un sauli, tā jāmekļē ārpasaulē?

Ja Kristofs būtu dzīvojis viens, droši vien viņš nekad nebūtu šīs domas domājis. Bet sabiedriskās dzīves pienākumi virzīja viņa domas uz šiem bērnišķīgajiem un liekajiem jautājumiem, kuriem pasaulē lemta nesamērīgi liela vieta un kurus nevar vienkārši atvairīt, jo ik uz soļa ar tiem jāsaduras. It kā veselīgai, cēlai, spēkā un mīlestībā kūsājošai dvēselei nebūtu tūkstoš svarīgāku darbu nekā nodarboties ar jautājumu: vai dievs ir vai nav!... Un ja runa būtu tikai par ticību dievam! Bet jātic noteikti vienam dievam, un tas ir noteiktā lielumā, formā un krāsā! Taču Kristofs par to nedomāja. Jēzus Kristus viņa domas gandrīz nenodarbināja. Ne tādēļ, ka viņš nebūtu to mīlējis: domādams par to, viņš to mīlēja. Bet viņš gandrīz nekad par to nedomāja. Dažreiz viņš sevi tādēļ nosodīja, dusmojās un nesaprata, kādēļ Jēzus viņu nevaldzina vairāk. Kristofs, tāpat kā viņa tuvinieki, ievēroja reliģiskās ceremonijas, viņa vectēvs aizvien bija lasījis bībeli. Kristofs kārtīgi gāja baznīcā uz dievkalpojumiem, viņš pat piedalījās dievkalpojumā, jo bija ērģelnieks un savu uzdevumu veica ar priekšzīmīgu

godprātību. Bet, baznīcu atstājot, viņam grūti būtu bijis pasacīt, ko viņš tur bija domājis. Viņš sāka lasīt svētos rakstus, gribēdams noskaidrot savas domas, un viņam bija prieks, pat bauda tos lasīt. Taču bībeli viņš atzina par tikpat skaistu, dzi|u grāmatu, kādas bija arī citas izcilas grāmatas, kuras nevienam prātā nenāca dēvēt par svētām. Klaji sakot, ja Jēzus viņam bija mīļš, tad Bēthovens daudz mīļāks. Sēžot pie sv. Floriana baznīcas ērģelēm, kur viņš pavadīj.a svētdienas dievkalpojumus, ērģeles viņu valdzināja daudz vairāk nekā mesa, un, kad baznīcā spēlēja Bahu, viņš bija reliģiozāk noskaņots nekā tajās dienās, kad spēlēja Mendelsonu. Dažas ceremonijas viņu aizrāva kaislīgā ekstāzē. Bet vai tas tiešām bija dievs, ko viņš tad mīlēja, vai varbūt tikai mūzika, kā viņam kāds mācītājs, neuzmanīgi jokodamies, bija teicis, nenoģizdams, kādā nemierā šis joks sabangoja Kristofu? Cits cilvēks to nemaz nebūtu licis vērā un savā dzīves gaitā ko grozījis — cik daudzi cilvēki ir laimīgi, nezinādami, ko paši domā! Bet Kristofu tirdīja mo-cošas patiesības slāpes, kas viņa dvēselē visos gadījumos modināja šaubas. Un, reiz tās izjutis, viņš vairs nevarēja no tām atraisīties. Viņš mocījās, gandrīz katrā savā rīcībā saskatīja divkosību. Vai viņš ticēja vai neticēja dievam? ... Viņam nebija iespējas, ne materiālas, ne garīgas, — jo tur vajadzīgas zināšanas un brīvs laiks, — šo jautājumu noskaidrot vienam pašam. Un tomēr tas bija jāizšķir. Citādi iznāktu, ka viņš ir vienaldzīgs vai liekulīgs cilvēks. Bet viņš nespēja būt ne vienaldzīgs, ne liekulīgs.

Viņš bikli un kautrīgi lūkoja izvaicāt visus, kas dzīvoja viņa tuvumā. Tiem bija pašapzinīgas sejas. Kristofs tiecās izdibināt viņu ticības pamatus. Taču velti. Gandrīz neviens viņam nepateica skaidru atbildi: tiem vienmēr bija izvairīgi vārdi. Daži viņu šķita garā lepnu un atbildēja, ka par tādām lietām nevarot strīdēties, ka tūkstoši par viņu gudrāki un labāki cilvēki dievam ticējuši nešaubīdamies un ka viņam jādarot tāpat. Citi viņam rādīja apvainotas sejas, it kā šāds jautājums viņus personīgi apvainotu; un varbūt taisni tie nemaz nebija tik stingri savā ticībā. Vēl citi paraustīja plecus un smīnēdami teica: «Ticība jau nekad nevar cilvēkam kaitēt!» Un viņu smīns sacīja: «Un tas taču ir tik ērti!» Tos Kristofs nicināja ar visiem dvēseles spēkiem.

Savas šaubas viņš lūkoja izteikt kādam mācītājam, bet šis mēģinājums viņam laupīja pēdējo drosmi. Mācītājs pat nesāka

ar Kristofu nopietni diskutēt. Lai gan sarunas biedrs izturējās labvēlīgi, tomēr viņš laipni lika Kristofam noprast, ka starp viņiem nav nekādas vienlīdzības; dvēseļu gana pārākums likās mūžības lemts un neapstrīdams, un viņu sarunai tas novilka robežu, kuru neklājās pārkāpt. Tiklīdz Kristofs gribēja sniegties tai pāri un izteikt savus jautājumus, uz kuriem godājamam vīram nepatika atbildēt, tas izvairījās ar saudzīgu un labvēlīgu smaidu un dažiem latīņu citātiem un tēvišķīgi lika Kristofam lūgt dievu, lai dievs viņa prātu apskaidrotu. Kristofu šis laipnā pārākuma tonis pazemoja un sāpināja. Ne par kādu maksu pasaulē viņš vairs neietu pie mācītāja lūgt padomu. Kristofs atzina, ka varbūt šie cilvēki ar savu inteliģenci un svēto kārtu par viņu pārāki, bet nopietnā diskusijā nav svarīgs ne pārākums, ne niecīgums, ne tituli, ne vecums, ne dižens vārds: svarīga ir tikai patiesība, kuras priekšā visi ir vienlīdzīgi.

Un Kristofs bija laimīgs, saticis jaunekli savā vecumā, kurš ticēja dievam. Arī Kristofs labprāt būtu ticējis, un viņš cerēja, ka Leonards viņam visu saprātīgi noskaidros. Viņš lūkoja tam tuvoties. Leonards pret viņu izturējās kā daždien maigi un lēnprātīgi, jo kaisla jūtu dedzība tam bija sveša. Tā kā mājās nebija iespējama sakarīga saruna, jo to ik bridi varēja pārtraukt Amālija vai vecais Eilers, Kristofs aicināja Leonardu pēc vakariņām pastaigāties. Leonards bija pārāk pieklājīgs, lai aicinājumu atraidītu, kaut mīļu prātu būtu raisījies vaļā, jo, pēc dabas būdams laisks, viņš baidījās straujas iešanas, sarunāšanās un it visa, kas varēja prasīt piepūlēšanos.

Kristofs labi nezināja, kā sarunu sākt. Pēc divām trim neveiklām frāzēm par gluži vienaldzīgām lietām viņš pēkšņi un tieši izteica jautājumu, kas plosīja viņa sirdi. Viņš jautāja Leonardam, vai tas tiešām gribot kļūt par mācītāju un vai to rosinot patiesa dvēseles dziņa. Šī jautājuma apmulsināts, Leonards viņu uzlūkoja nemierā satrauktām acīm, bet, redzēdams, ka Kristofam nav naidīgu nolūku, nomierinājās.

— Jā, — viņš atbildēja. — Kā gan citādi tas varētu būt?

— Ak! — Kristofs iesaucās. — Jūs esat ļoti laimīgs!

Kristofa balsī Leonards izdzirda skaudības pieskaņu un tādēļ jutās patīkami glaimots. Viņš tūdaļ pārvērtās, atraisījās vaļsirdībā, un seja viņam apskaidrojās.

— Jā, — viņš teica, — es esmu laimīgs.

Viņš staroja.

— Kā jūs varējāt to panākt? — Kristofs jautāja.

Iekams Leonards atbildēja, viņš Kristofu aicināja atsēsties uz sola sv. Mārtiņa klostera galerijas mierīgā nostūrī. No turienes bija redzams mazā, akācijām apaugušā laukuma stūrītis un aiz tā vakara miglā tītie lauki. Lejā gar piekalni tecēja Reina. Viņiem blakus aiz noslēgtiem vārtiem snauda sena, pamesta kapsēta, kuras kapu kopiņas grima nezāļu jūrā.

Leonards sāka runāt. Apmierinātībā starojošām acīm viņš stāstīja, cik skaisti ir atvairīties no dzīves un uziet patvērumu, kur mūžam var dzīvot drošībā. Kristofs, kam vēl asiņoja nesadzijušās rētas, arī dedzīgi izjuta dziņu pēc miera un aizmirstības, taču viņa jūtām piejaucās nožēla. Viņš nopūzdamies jautāja:

— Vai jums nebūs grūti Dilnīgi atsacīties no dzīves?

— Ak, — Leonards atsaucās dvēseles mierā, — kas tur nu būtu jānožēlo? Vai tad dzīve nav bēdīga un riebīga?

— Dzīvei netrūkst arī skaistuma, — teica Kristofs un ielūkojās skaistajā saulrietā.

— Ir gan, bet maz.

— Bet šis mazums man jau ir liels daudzums.

— Nu, tas taču gluži vienkārši un skaidri. Vienā pusē drusku laba un daudz ļauna, otrā — ne laba, ne ļauna zemes virsū, bet pēcgalā mūžīgā svētlaimība: kas te vēl varētu svārstīties?

Kristofam šis aprēķins īsti nepatika. Tik izkalkulēta dzīve viņam likās pārāk nabadzīga. Un tomēr viņš centās sevi pārliecināt, ka te slēpjas gudrība.

— Tātad, — viņš jautāja mazliet ironiski, — jūs esat pilnīgi nodrošināts pret dzīves prieka mirkļu kārdinājumiem?

— Kāds neprāts! Kas gan ies zaudēt mūžīgu svētlaimību pret īsiem prieka mirkļiem!

— Vai jūs par šo mūžību esat pilnīgi drošs?

— Bez šaubām!

Kristofs nebeidza Leonardu izjautāt. Viņš juta ilgu un cerību trīsas. Kaut Leonards viņam beidzot varētu dot nemaldīgus ticības pierādījumus! Ar kādu dedzību Kristofs atsacītos no visas pasaules, lai Leonardam līdzi tiektos uz dievu!

Lepns par savu apustuļa lomu un pārliecināts, ka Kristofs šaubas izteic tikai skata pēc un būs tik smalkjūtīgs, ka drīz piekāpsies, Leonards vispirms pievērsās svētajiem rakstiem, evaņģēliju un brīnumu autoritātei. Bet, kad Kristofs, īsu brīdi uzklausījis Leonardu, pārtrauca to, sacīdams, ka tā runāt nozīmējot uz jautājumu atbildēt ar jautājumu un ka viņš neesot lūdzis iztirzāt to, kas rada viņa šaubas, bet palīdzēt šaubas kliedēt, Leonards sapīka. Jauneklim bija jāatzīst, ka Kris-tofa kaite daudz dziļāka, nekā sākumā likās, un ka viņš ļaujas pārliecināties tikai ar prāta slēdzieniem. Leonards gan vēl joprojām domāja, ka Kristofs tikai tēlo brīvdomīgu jaunekli (viņš nevarēja iedomāties, ka tāds varētu būt no visas tiesas). Viņš nezaudēja drosmi un stiprā pašapziņā ņēma palīgā savas nesen iegūtās skolas gudrības. Raibā juceklī, svarīgā tonī, bet nekārtīgi viņš sāka klāstīt metafiziskus argumentus par dieva esību un dvēseles nemirstību. Ar sasprindzinātu uzmanību un sarauktu pieri Kristofs klusēdams centās Leonardu saprast un vairākkārt lūdza, lai viņš sacīto atkārto, ar neatlaidīgu gribas spēku lūkodams izprast viņa spriedelējumu saturu un konsekvences. Bet pēkšņi Kristofs eksplodēja, iesaukdamies, ka par viņu tikai zobojoties, ka visi Leonarda vārdi esot veiklas asprātības, daiļrunības vizuļi, kurus sagudrojuši balamutes, iedomādamies, ka aiz šiem vārdiem slēpjoties īstenība. Leonards aizvainoti sacīja, ka viņš galvojot par citēto autoru godīgumu. Kristofs paraustīja plecus un lādēdamies teica tos vai nu blēžus, vai sasodītus skribentus un prasīja citus pierādījumus.

Redzēdams, ka Kristofs ir nedziedināms, Leonards vairs neinteresējās par viņu. Leonards atcerējās kādu padomu, kas viņam bija dots, lai viņš nezaudējot laiku ķildās ar neticīgiem, vismaz ar tādiem, kuri savā spītībā negrib ticēt. Tur tikai draudot briesmas pašam krist maldos, un otram tomēr nebūšot līdzēts. Labāk šādu nelaimīgo atstāt dieva ziņā, jo dievs viņa prātu apskaidros; un, ja ne, kas gan iedrošinātos dieva gribai pretoties? Tādēļ Leonards necentās sarunu ildzināt. Viņš tikai lēnprātīgi teica, ka tagad nekas neesot darāms, ka nekādi prāta slēdzieni nevarot parādīt īsto ceļu tam, kas to tīšām negribot redzēt, un ka vajagot tikai lūgt dievu un ilgoties pēc viņa žēlastības, bez tās nekas neesot iespējams; visiem pēc tās jā-ilgojoties, un, lai varētu ticēt, vajagot gribēt.

«Gribēt?» Kristofs rūgti domāja. «Tātad dievs būs tikai tad, ja es gribēšu, lai viņš ir? Un nāves nebūs, ja man patiks to noliegt!... Ak!... Cik gan viegla dzīve tiem, kuriem nav tieksmes patiesību skatīt, tiem, kuri dzīvi var redzēt tādu, kādu paši grib, un vērpt mīlīgus sapņus, kuros maigi dusēt!» Kristofs zināja, ka šādā mīkstā sapņu gultā viņš neaizmigs nekad ...

Leonards joprojām runāja. Viņš bija pārgājis pie sava iemīļotā temata: kontemplatīvas dzīves jaukuma. Un šajā laukā, kur nebija briesmu, viņš bija neizsmeļams. Vienmuļā, priekā trīsošā balsī viņš stāstīja, cik skaista dzīve dievizjūtā, ārpus pasaules, tālu no trokšņa, par kuru viņš runāja ar negaidītu, pēkšņu naidu (tas viņam derdzās gandrīz tāpat kā Kristofam), tālu no varmācības, no īdzības, no sīkiem ļaunumiem, kuri liek ik dienas ciest, mūžam siltā un drošā patvērumā, no kura mierīgā klusumā pārskatāma visa tālās un svešās pasaules posta dzīve. Viņā klausīdamies, Kristofs skaidri atskārta šīs ticības mietpilsonisko egoismu. Leonards to nojauta un steigšus centās visu tuvāk izskaidrot. Šāda apceres dzīve neesot tukša un dīka dzīve. Gluži otrādi: lūgšanās esot lielāks radīšanas spēks nekā darbībā. Kas būtu pasaule bez lūgšanas? Dievlūdzējs nožēlojot arī citu cilvēku grēkus, uzņemoties viņu grēku nastu un esot par starpnieku dieva priekšā.

Kristofs klausījās klusēdams, bet viņa sirdī aizvien kvēlāk iedegās naids pret sludinātāju. Viņš izjuta Leonarda atsacīšanās liekulību. Viņš nebija tik netaisns, lai to pašu domātu par visiem ticīgajiem. Viņš zināja, ka atsacīšanās no dzīves dažiem ir vienkārši nespēja dzīvot, izmisums, ilgas pēc nāves, un vēl mazākam cilvēces daudzumam tā ir kaisla ekstāze... (Cik ilga? ...) Bet vai lielāko tiesu šī atsacīšanās nav cilvēku salts aprēķins, jo viņiem savs miers dārgāks par citu cilvēku laimi vai patiesību? Un, ja sirdsskaidrie to apzinās, cik ļoti viņiem jācieš, redzot sava ideāla apgānīšanu! ...

Pilnīgi laimīgais Leonards sāka daudzināt no savas dievišķīgās vistu laktas skatīto pasaules skaistuma un saskaņas ainu: lejā viss bija drūms, netaisns, sāpju un ciešanu pilns, augšā viss mirdzēja gaišs, spožs, saskanīgs; pasaule bija līdzīga brīnišķīgi uzvilktam pulksteņa mehānismam . ..

Kristofs klausījās jau nevērīgi. Viņš sevī jautāja: «Vai Leonards tiešām tic vai tikai iedomājas, ķa tic?» Bet viņa paša ticība, viņa kaislīgās ticības alkas tādēļ nebija satricinātas. Tās nevarēja iedragāt nožēlojamie argumenti, kurus izteica tik sīka dvēsele, tik gļēvs gars kā Leonards.

Pilsētu ietina nakts. Sols, uz kura viņi sēdēja, iegrima tumsā. Iedegās zvaigznes, balta migla klājās pār straumi, kapsētas kokos sirsināja sienāži. Sāka skanēt zvani: sākumā gluži viens atskanēja dzidrākais zvans, kā putns tas raidīja debesīm savas gaudas; viņa gaudas savienojās ar citu, terci zemāku skaņu; un beidzot kvintā nodunēja trešais zvans, it kā abiem atbildēdams. Visas trīs balsis savienojās. Torņu galos tās dūca kā milzīgs bišu spiets. Notrīcēja gaiss un sirds. Kristofs aizturēja elpu un nodomāja, cik niecīga ir visu komponistu mūzika pret šo skaņu okeānu, kurā dun tūkstoš dzīvību: tā ir pirmatnējā fauna, brīvā skaņu valstība pret cilvēka prāta izkārtoto, savaldīto, salto pasauli. Un viņš izgaisa šajā nebeidzamajā, skanošajā bezgalībā ...

Kad vakara dūkoņa apklusa, kad izgaisa gaisā līgojošie skaņu viļņi, Kristofs attapās. Mulsumā viņš pavērās visapkārt ... Viņš nekā vairs nepazina. Viss viņa apkārtnē, viņa dvēselē bija kā pārvērties. Dieva vairs nebija ...

Tāpat kā ticība, arī ticības zudums ir augstākas iedvesmas vēriens, pēkšņa gaisma. Prātam tur nav nekādas varas; tur vajadzīgs tikai nieks: kāds vārds, kāds klusuma mirklis, kāda zvanu skaņa. Cilvēks iziet pastaigāties, sapņo un nekā negaida. Te pēkšņi viss sakrīt pīšļos. Visapkārt tikai drupas. Cilvēks ir viens; un nav vairs ticības.

Satriektais Kristofs nevarēja aptvert, kādēļ un kā tas bija noticis. Tā bija kā ledus segu nometušās straumes brāzma pavasarī ...

Aizvien vēl skanēja Leonarda balss, vienmuļāka nekā sienāža sirsinājums. Kristofs vairs nedzirdēja to. Nakts satumsa gluži melna. Leonards apklusa. Kristofa stinguma mulsināts, vēlās stundas satraukts, viņš ierunājās, ka vajagot iet mājās. Kristofs neatbildēja. Leonards saņēma viņa roku. Kristofs satrūkās un uzlūkoja viņu mulsām acīm.

— Kristof, mums jāiet mājās, — teica Leonards.

— Ej pie velna! — Kristofs atkliedza niknā sparā.

— Ak dievs! Kristof, ko es jums esmu ļaunu darījis? — bikli jautāja satrauktais Leonards.

Kristofs atjēdzās.

— Jā, tev taisnība, draudziņ, — viņš teica maigākā balsī. — Es nezinu pats, ko runāju. Ej dieva mierā! Ej dieva mierā!

Viņš palika viens. Sirdi plosīja sāpes.

— Ak mans dievs! Ak dievs! — viņš kliedza, rokas lauzīdams un galvu kaislā jūtu brāzmā paceldams pret melnām debesīm. — Kādēļ es neticu vairs? Kādēļ es vairs nevaru ticēt? Kas man noticis? ...

Starp Kristofa ticības sabrukumu un sarunu ar Leonardu bija pārāk liela nesaskaņa: skaidrs, ka šī saruna, tāpat kā

Amālijas ķildas un viņa saimnieku smieklīgās dīvainības, nevarēja būt par cēloni lielajam satricinājumam, kas pirms dažām dienām bija sācies viņa morāliskajā pārliecībā. Tie bija tikai ārēji iemesli. Nemiera ierosinājums nenāca no ārienes. Tas bija viņā pašā. Savā sirdī viņš juta dīvainu ērmu kustības, un viņš neiedrošinājās ielūkoties pats savās domās, savam postam vaigā ... Savam postam? Vai tas bija posts? Viņu satvēra ilgas, skurbums, saldkārs gurdums. Viņš nepiederēja vairs pats sev. Velti viņš lūkoja sastingt savā vakardienas stoicismā. Viss pēkšņi bija sabrucis. Un viņš sajuta lielu, plašu pasauli, versmīgu, pirmatnēju, nebeidzamu pasauli... dievam pāri aizšalcošu pasauli!...

Tas bija tikai mirklis. Bet viss viņa agrākais dzīves līdzsvars nu bija zudis.

TIKAI VIENAM Eileru ģimenes loceklim Kristofs neveltīja nekādu vērību: tā bija mazā Roza. Viņa nebija skaista, un Kristofam, kas pats nebija nekāds skaistulis, pret citu cilvēku izskatu bija augstas prasības. Viņam piemita jaunības mierīgā cietsirdība, kas neatzīst sievieti, ja tā ir neglīta, vismaz kamēr viņa nav vecāka par tiem gadiem, kuros sieviete modina maigas jūtas un nebauda vairs tikai nopietnu, rāmu, gandrīz vai reliģisku jūtu tiesības vien. Rozai nebija nekādu sevišķu talantu, bet neinteliģenta viņa arī nebija, taču viņas nerimstošā pļāpība Kristofu vienmēr atbaidīja. Kristofs nebija centies meiteni iepazīt, jo uzskatīja viņu par vērības necienīgu un gandrīz neuzlūkoja viņu.

Un tomēr viņa bija vērtīgāka nekā daudzas citas meitenes, bez šaubām, vērtīgāka nekā tik ļoti mīlētā Minna. Roza bija krietna meitene, bez koķetērijas un godkārības un līdz Kristofa atnākšanai nebija manījusi, ka viņa ir neglīta, vismaz nebija par to bēdājusi. Jo visā viņas apkārtnē neviens par to neraizējās.

Ja kādreiz vectēvs vai māte viņu tādēļ pazoboja, viņa tikai smējās: viņa neticēja vai ari nevēroja, ko tie teica. Cik daudzas tikpat neglītas un vēl daudz neglītākas meitenes atrada tādus, kas viņas mīlēja! Vāciešiem ir laimīga iecietība pret fiziskiem trūkumiem: viņi var tos neredzēt; ar labvēlīgas fantāzijas spēku viņi tos pārvērš pat par skaistumu, izmeklēdami necerētas līdzības starp kādu neglītu seju un cilvēciska daiļuma pilnīgākiem eksemplāriem. Nebūtu nemaz bijušas vajadzīgas lielas pārliecināšanas spējas, lai vecajam Eileram liktu atzīt, ka viņa meitasmeitai ir Junonas deguns. Dieva laime, ka viņš bija pārāk lācīgs, lai teiktu glaimus; un pret sava deguna formu vienaldzīgās Rozas pašlepnums izpaudās tikai izdaudzināto mājas darbu centīgā veikšanā, jo tāds bija visas dzimtas tikums. Visu, ko Rozai mācīja, viņa uzklausīja kā evaņģēliju. Gandrīz nemaz nesatikdamās ar citiem ļaudīm, viņa nekā daudz nevarēja salīdzināt, vientiesīgi apbrīnoja savus tuviniekus un ticēja visam, ko tie teica. Kā daždien ekspansīva, paļāvīga un pieticīga meitene viņa lūkoja pielāgoties visa nama ķildīgajam tonim, un pesimistiskos spriedumus, ko mājās dzirdēja, viņa padevīgi atkārtoja. Rozai bija pašaizliedzīga sirds, mūžam viņa domāja par citiem, centās tos ielīksmot, vieglot viņu rūpes, uzminēt viņu vēlēšanās, un, nedomādama par savu laimi, viņa tiecās visus mīlēt. Mājinieki to, bez šaubām, izmantoja, lai gan izturējās pret meiteni labi un viņu mīlēja, bet pārāk liels ir kārdinājums izmantot tāda cilvēka mīlestību, kurš otram uzticas ar visu miesu un dvēseli.

Rozas laipnā vērība mājiniekiem bija tik parasta, ka neviens viņai tādēļ nepateicās; lai viņa darīja ko darīdama, visi gaidīja vēl vairāk. Un turklāt viņa bija tūļīga, steidzīga, drudžainām zēna kustībām, un bieži viņai uznāca aukaini maigu jutu joņi, kuri beidzās ar katastrofu: dažreiz viņa sasita glāzi, citreiz apgāza karafi vai aizcirta durvis ar negantu rībienu, un tas viss modināja vispārēju sašutumu. Tā viņu mūžam kāds rāja, un viņa ielīda kaktā, lai izraudātos. Bet asaras viņai neritēja ilgi. Drīz vien viņa atkal rādīja smejošu seju un aizrāvās savā pļāpībā, sirdī nejuzdama dusmas pret tiem, kas bija viņu sāpinājuši.

Kristofa ierašanās bija liels notikums Rozas dzīvē. Viņa bieži bija dzirdējusi runājam par Kristofu. Pilsētas tenkās viņam bija diezgan liela loma: viņš taču bija maza vietējā slavenība. Eileru dzimtas sarunās Kristofa vārds bija dzirdams jo bieži, sevišķi, kad dzīvs vēl bija vecais Žans MiŠelsy kas, lepodamies ar savu dēladēlu, visu paziņu mājās dziedāja* tam slavas dziesmas. Jauno muziķi Roza bija divas trīs reizes redzējusi koncertā. Dzirdēdama, ka jaunais Krafts dzīvos viņu namā, viņa aiz prieka sasita plaukstas. Rožu bargi sarāja par takta trūkumu, un viņa samulsa. Nekā ļauna viņa nebija domājusi. Tik vienmuļā dzīvē, kāda ritēja Eileru namā, jauns viesis bija necerēts prieks. Pēdējās dienas pirms Kris-tofa ierašanās viņai aizritēja drudžainās gaidās. Meitene izjuta nāves bailes, vai tikai Kristofam šī māja patiks, un viņa centās padarīt dzīvokli, cik patīkamu vien varēdama. Pārkravāšanās dienā viņa nolika uz kamīna mazu puķu pušķi kā apsveicienu jaunajā dzīves vietā. Bet pati par savu izskatur savu ģērbu viņa nebija gādājusi. Un no pirmā acu uzmetiena Kristofs redzēja, ka meitene ir neglīta un bezgaumīgi ģērbusies. Viņai gan neradās tāds pats iespaids par Kristofu, kaut iemeslu netrūka. Jo novārgušais, neapkoptais Kristofs bija nejaukāks, kā daždien būdams. Bet Rozai, kas nemaz nespēja par kādu cilvēku domāt ko ļaunu, Rozai, kura savu vectēvu, savu tēvu un māti šķita pilnīgi skaistus, prātā nenāca Kristofu redzēt citādu, nekā bija iedomājusies, un viņa apbrīnoja to no visas sirds. Viņa samulsa, sēdēdama Kristofam blakus pie galda, un kā par postu mulsumā sarunāja tik daudz lieku un aplamu vārdu, ka jau pirmajā mirklī zaudēja Kristofa simpātijās. Viņa to nemanīja, un šis pirmais vakars viņas mūžā palika kā starojoša atmiņa. Kad Kristofs un viņa māte uzkāpa savā dzīvoklī un Roza viena pati sēdēja savā istabā, viņa augšā dzirdēja jauno viesu soļus, un šie trokšņi līksmi atbalsojās viņas sirdī: viss nams meitenei likās atdzīvojamies.

Citu rītu Roza nemierīgā ziņkārībā, rūpju pilnā vērībā pirmo reizi ielūkojās spogulī. Un, neapzinādamās vēl visu savas nelaimes lielumu, meitene sāka to nojaust. Viņa lūkoja izpētīt katru savu vaibstu, bet velti. Viņai bija bēdīgas jausmas. Viņa dziļi nopūtās un mīļu prātu būtu pārveidojusi savu ģērbu. Taču viņa pārvērta to vēl neglītāku. Turklāt viņa ne-atjautīgā dedzībā sāka Kristofu garlaikot ar savu laipno uzmanību. Savā bērnišķīgajā dziņā vienmēr redzēt jaunos draugus un viņiem pakalpot Roza ik mirkli skrēja pa kāpnēm augšā un lejā, ikreiz līdz nesdama kādu nederīgu lietu, un, mūžam smiedamās, triekdama un klaigādama, uzmācās ar saviem palīdzības piedāvājumiem. Rozas dedzību un runību varēja klusināt tikai viņas mātes nepacietīgi saucošā balss. Kristofs savieba skābu seju: ja viņam nebūtu iepriekš pieņemto labo nodomu, tad viņš jau reižu divdesmit būtu Rožu aiztriecis. Divas dienas viņš izturēja, trešajā aizslēdza savas durvis. Roza klauvēja, sauca, līdz beidzot saprata, mulsdama nokāpa lejā un nekad vairs to neatkārtoja. Meiteni redzēdams, Kristofs sacīja, ka viņam darāms steidzams darbs un viņš nevarot kavēt savu laiku. Roza bikli atvainojas. Par savas nevainīgās tuvošanās neveiksmi viņa nevarēja vairs šaubīties: savu mērķi viņa pati bija attālinājusi un Kristofu atsvešinājusi. Viņš vairs necentās slēpt sapīkumu un pat neklausījās, kad Roza runāja, un ļāva savai nepacietībai vaļu. Roza juta, ka viņas pļāpība Kristofu kaitina, un ar visa gribas spēka sasprindzināšanu viņai izdevās dažas vakara stundas klusēt; bet tas sniedzās pāri viņas spēkiem: pēkšņi viņa atkal ļāvās savam pļāpības garam. Teikuma vidū Kristofs pameta viņu. Roza nebija tādēļ uz viņu dusmīga. Meitene dusmojas pati uz sevi. Viņa sevi uzskatīja par muļķi, garlaicīgu un smieklīgu. Visi šie trūkumi viņai šķita milzīgi, meitene gribēja cīnīties pret tiem, bet pirmo mēģinājumu neveiksmes viņai laupīja sparu, un viņa atzina, ka nevar nekā, ka viņai nav spēka. Tomēr viņa uzsāka cīņu vienmēr no jauna.

Bet Rozai bija vēl citi trūkumi, un pret tiem viņa nevarēja cīnīties: ko meitene varēja darīt pret savu neglītumu? Savas nelaimes apziņa viņai uzausa pēkšņi, kad viņa kādu dienu pavērās spogulī: tas viņu satrieca kā zibens šautra. Protams, meitene nelaimi vēl pārspīlēja un savu degunu redzēja desmitkārt lielāku, nekā tas bija; tas viņai likās izstiepies pār visu seju; viņa vairs neiedrošinājās nevienam rādīties, viņa gribēja mirt. Bet jaunībai ir tik liela cerību vara, ka šādi izmisuma joņi nav ilgi. Vēlāk Roze centās sevi pārliecināt, ka ir tikai maldījusies; viņa lūkoja tam ticēt, un bija brīži, kad savu degunu viņa atzina gluži parastu, pat tīri glītu. Instinktīvi un, bez šaubām, ļoti neveikli viņa centās sameklēt visādās bērnišķīgas viltības, piemēram: matus sukāja tā, lai piere nav tik klaja un sejas trūkumi nav tik redzami. Tam nebija nekāda sakara ar koķetēriju, par mīlestību viņa neiedrošinājās ne sapņot. Viņa prasīja tik maz: tikai drusku draudzības. Un pat šo mazumu Kristofs negribēja viņai dāvāt. Rozai likās, ka viņa būtu laimīga, ja Kristofs satiekoties draudzīgi

un mīļi teiktu viņai labdienu vai novēlotu labu nakti. Taču Kristofa skatiens bija ciets un salts! Tas stindzināja viņas sirdi. Viņš gan neteica Rozai nelaipnības, bet viņa labāk būtu dzirdējusi rājienus nekā cietsirdīgo klusēšanu.

Vakarā Kristofs sēdēja pie klavierēm un spēlēja. Lai mājas troksnis viņu tik daudz netraucētu, viņš bija ierīkojies šaurā bēniņu istabā. Roza lejā klausījās uztrauktā iejūsmā. Viņa mīlēja muziķu, bet viņas neizkoptā gaume bija bez smalkuma. Kamēr māte bija istabā, Roza sēdēja kaktā un likās darbā iegrimusi. Bet dvēsele līgoja līdzi skaņām, kas plūda no augšas. Tiklīdz viņai uzsmaidīja laime un Amālija aizgāja pie kaimiņiem, Roza pēkšņi uztrūkās kājās, aizmeta savu darbu un trīcošu sirdi uzkāpa bēniņos. Viņa aizturēja! elpu un ausi piespieda pie durvīm. Tā viņa klausījās, līdz Amālija pārnāca. Roza gāja uz pirkstgaliem, baidīdamās sa-; celt troksni, bet viņa bija neveikla, turklāt mūžam steidzās, tādēļ ik mirkli varēja nogāzties pa kāpnēm. Un reiz, kad viņa atkal klausījās, salīkusi un ausi piespiedusi pie atslēgas cauruma, viņa zaudēja līdzsvaru un ar pieri ietriecās durvīs. Izbailēs viņai aizrāvās elpa. Mūzika pēkšņi apklusa; viņai nebija vairs spēka aizsteigties. Kad durvis atvērās, viņa piecēlās kājās. Kristofs viņu ieraudzīja, uzlūkoja piktu skatienu, ne vārda neteicis, rupji viņu atgrūda, dusmās noskrēja pa kāpnēm un aizgāja. Viņš pārradās tikai pusdienas laikā, nevēroja Rozas skumju pilnos skatienus, kuri lūdzās piedošanu, un izlikās, ka viņu nemaz neredz. No šīs dienas Kristofs nespēlēja vairākas nedēļas. Klusībā Roza lēja karstas asaras; neviens to nemanīja, neviens viņu neievēroja. Viņa kaislīgi lūdza dievu ... par ko? — Viņa pati skaidri nezināja. Viņai vajadzēja kādam izteikt savas bēdas. Viņa bija pārliecināta, ka Kristofs viņu nīst.

Un tomēr viņa cerēja. Meitenei pietika, ja Kristofs bija kaut drusku pret viņu vērīgs, ja tas likās uzklausām, ko viņa saka, un ja draudzīgāk nekā agrāk sniedza viņai roku ...

Daži Rozas tuvinieku neuzmanīgi vārdi viņas fantāziju novirzīja gluži maldīgā ceļā.

VISAI Eileru dzimtai Kristofs bija simpātisks. Pret šo lielo, sešpadsmit gadu veco zēnu, kas bija tik nopietns, dzīvoj.a tik vientulīgi un kam bija tik cēlas domas par saviem pienākumiem, visi juta dziļu cienību. Tādā namā, kāds bija Eileru nams, Kristofa lāgiem neapvaldītie dusmu uzliesmojumi, spītīgā klusēšana, viņa drūmā seja un nelaipnās manieres nevienu nepārsteidza. Pat Fogela kundze, kas visus māksliniekus uzskatīja par dīkiem maldoņiem, neiedrošinājās Kristofu nosodīt un rāt, ka caurus vakarus tas bezmērķīgi nosēdēja, izkāries savā bēniņu logā, līdz satumsa nakts, jo viņa zināja, ka augu dienu jauneklis strādāja ar saviem skolniekiem. Līdz ar pārējiem mājiniekiem viņa bija laipna un vērīga pret Kristofu, slepus lolodama kādu vēlējumu, ko neviens neizteica, bet visi zināja.

Roza sāka manīt, ka viņas vecāki samirkšķinājās un noslēpumaini sačukstējās, kad viņa runāja ar Kristofu. Sakuma meitene to nevēroja. Bet tad viņā modās ziņkārībā, viņa gribēja izdibināt, par ko tie sačukstējās, taču neiedrošinājās jautāt.

Kādu vakaru Roza uzkāpa dārzā uz sola, lai divu koku starpā izvilktu auklu veļas žāvēšanai, un, zemē lēkdama, atbalstījās uz Kristofa pleca. Taisni tobrīd viņa nejauši ielūkojās tēvam un vectēvam acīs, kuri tur sēdēja un kūpināja savas pīpes, muguras atspieduši pret nama sienu. Abi vīri samirkšķinājās, un Justs Eilers teica Fogelam:

— Tas būtu jauks un mīlīgs pārītis.

Redzēdams, ka jaunā meitene klausās, Fogels viņam piebikstīja ar elkoni, un vecais nu veikli un atjautīgi (tā vismaz viņam pašam likās) iekrekstējas: «Flm, hm!» — turklāt tik skali, ka to vajadzēja dzirdēt divdesmit soļu apkaime katram garāmgājējam. Kristofs, stāvēdams ar muguru pret veco Eileru, nekā nemanīja. Bet Roza tā samulsa, ka, nevērīgi lēkdama, izmežģīja kāju. Meitene butu pakritusi, ja Kristofs nebūtu viņu saturējis, klusībā sodīdamies par viņas mūžīgo tūļību. Viņai ļoti sāpēja kāja, bet viņa nedomāja par to, viņa domāja tikai par nupat dzirdētajiem vārdiem. Viņa iebēga savā istabā; ik soli sperot, viņai smeldza kāja, bet viņa saņēmās, lai neviens nekā nevarētu manīt. Roza līgoja saldā lieg-laimes mulsumā. Viņa atkrita krēslā pie savas gultas un seju ieslēpa spilvenos. Vaigi viņai tvīka un kvēloja, acīs mirdzēja asaras, un tomēr viņa smējās. Meitenei bija kauns, viņa būtu vai zemē ielīdusi, galvā joņoja dažādasvdomas, deniņos dūca un dunēja, potīte sāpēja; viņa bija kā apmāta un kaisa drudzī. Neskaidri Roza dzirdēja trokšņus ārā, uz ielas rotaļājošos bērnu klaigas, un ausīs nepārtraukti skanēja vectēva vārdi; viņa sāka klusi klusi smieties, pietvīka, seju aizvien vēl slēpdama gultas segā; viņa lūdzās, pateicās, vēlējās, baidījās — viņa mīlēja.

Māte viņu sauca. Viņa lūkoja piecelties. Pirmo soli sperot, meitene juta tik skaudras sāpes, ka pakrita gandrīz nemaņā; viņai reiba galva. Viņai likās, ka nu jāmirst, un viņa gribēja mirt, un tomēr visa būtne traucās dzīvot, dzīvot solītās laimes dēl. Beidzot atnāca māte, un drīz viss nams bija kājās. Kā daždien viņu sabāra, tad apsēja kāju, noguldīja gultā, un gulēdama viņa ieklausījās savu sāpju dobjajā dunā un dvēseles laimes gavilēs. Saldā nakts... Vissīkākās atmiņas no šī svētlaimīgā vakara viņai palika svētas. Viņa nedomāja par Kristofu, viņa pati nezināja, ko domāja. Viņa bija

laimīga.

Citu rītu viņu apmeklēja Kristofs, kas par notikušo nelaimi jutās līdzvainīgs, un pirmo reizi runāja ar Rožu gandrīz sirsnīgi. Tādēļ viņa bija bezgala pateicīga un svētīja

savas sāpes. Visu mūžu viņa būtu cietusi sāpes, lai visu mūžu baudītu tik lielu prieku. Vairākas dienas viņai bija jānoguļ gultā nepakustoties. Laiks meitenei aizritēja, pārdomājot vectēva vārdus, jo viņai uzmācās šaubas, vai vectēvs bija teicis:

«Tas būs...»

Vai arī: «Tas būtu ...?»

Bet varbūt viņš neteica nekā šiem vārdiem līdzīga? — Jā, viņš teica gan, viņa bija skaidri dzirdējusi... Kā! Vai tad

viņi neredzēja, cik viņa neglīta un ka Kristofs viņu ne

cieta? . .. Bet bija tik jauki cerēt! Beidzot meitene sāka ticēt, ka varbūt ir maldījusies, ka viņa nemaz nav tik neglīta, kā pašai likās. Roza saslējās krēslā un ielūkojās pretim piekārtajā spogulī: viņa vairs nesaprata, ko lai par sevi domā. Vectēvam un tēvam taču vajadzēja labāk zināt nekā viņai pašai, pats par sevi taču nevar spriest... Ak dievs! Kaut tas būtu iespējams! ... Ja gluži nejauši... ja, pašai nemanot... ja ... ja viņa kļūtu skaista! Varbūt viņa pārspīlēja arī sirsnības trūkumu Kristofa jūtās. Tas gan bija tiesa, ka šis vienaldzīgais jauneklis, pirmajā rītā pēc nelaimes gadījuma izturējies laipni pret Rožu, vēlāk vairs nepainteresējās par meiteni, viņš to aizmirsa. Taču Roza Kristofam piedeva: viņam bija tik daudz darba! Kā Kristofs varētu domāt par viņu? Mākslinieku nevar vērtēt tāpat kā citus cilvēkus ...

Bet nelīdzēja visa viņas atsacīšanās: kad Kristofs gāja garām, viņa ar trīsošu sirdi gaidīja no tā kādu mīļu vārdu. Vienu vienīgu vārdu, vienīgu skatienu ... Citu visu aizpildīja viņas iztēle. Topoša mīlestība neprasa daudz! Tai pietiek, ja mīlētāji satiekas, ja, garām ejot, viens otram pieskaras; šajā periodā dvēselē strāvo tik kaislīgs sapņu spēks, ka tas vien spēj radīt mīlestību. Kāds nieks mīlētāju aizrauj tādā reibonī, kādu tas diezin vai jutīs, kad beidzot savu ilgu, savu dziņu mērķi būs sasniedzis un kļuvis aizvien jo prasīgāks, jo vairāk savas tieksmes piepildījis. — Nevienam nezinot, Roza dzīvoja pašas izsapņotā pasaulē: Kristofs viņu klusībā mīlēja, un tikai biklums jauneklim liedza atzīties, vai arī tie bija citi aplami, romantiski iemesli, kuri patika šīs sentimentālās zostiņas fantāzijai. Un viņa izdomāja nebeidzamus notikumus bez sakara un gala, citu par citu aplamākus: viņa pati to zināja, bet negribēja zināt un ļāvās savam kairi saldajam mānam, augas dienas noliekusies pār rokdarbu. Viņa pat aizmirsa pļāpāt: visa viņas vārdu brāzma izgāzās dvēselē — kā upe, kas pēkšņi nozūd pazemē. Bet tur tā guva gandarījumu. Tie bija kaislīgi runu, mēmu vārdu plūdi! Dažreiz varēja redzēt, ka lūpas Rozai kustējās kā cilvēkiem, kuriem, grāmatu lasot, labākas saprašanas dēļ vārdi jāskaita pa balsieniem.

No sapņiem atmodusies, meitene jutās laimīga, bet arī bēdīga. Viņa zināja, ka viss, ko nupat bija sev stāstījusi, ir tikai izdoma. Taču laimes atspīdums viņai palika, un viņa paļāvīgi atgriezās dzīvē. Viņa tomēr cerēja iekarot Kristofa sirdi.

Pati skaidri to neapzinādamās, viņa sāka rīkoties. Ar nemaldīgu instinktu, kādu modina dziļas jūtas, vientiesīgā meitene jau pirmajā mirklī prata uziet īsto ceļu, pa kuru varēja piekļūt pie sava drauga sirds. Roza nevērsās tieši pie Kris-tofa. Bet, atkal atspirgusi un vesela, atkal mūžīgā steiga skraidīdama pa visu māju, viņa sadraudzējās ar Luizi. Meitene izmantoja katru visniecīgāko iemeslu. Viņa izdomāja tūkstoš sīku pakalpojumu. Iziedama no mājām, viņa uzņemas nopirkt Luizei vajadzīgo, viņa aiztaupīja tai ceļu uz tirgu, sarunas ar preču piegādātājiem, viņa nesa tai ūdeni no sētas akas, palīdzēja saimniecībā, spodrināja logus, berza grīdu, kaut Luize pretojās, jo kaunējās, ka pati nevar visu padarīt, taču bija tik nogurusi, ka nespēja noraidīt palīdzības piedāvājumu. Kristofs augām dienām bija ārpus mājas. Luize jutās pamesta, un sirsnīgās, trokšņainās meitenes tuvums viņu ielīksmoja. Roza gandrīz pie viņas vien dzīvoja. Meitene paņēma līdzi rokdarbu, un abas sāka triekt un tērzēt. Meitene ar vientiesīgu viltu lūkoja sarunas novirzīt uz Kristofu. Roza jutās laimīga, dzirdēdama runājam par jaunekli, dzirdēdama kaut viņa vārdu pieminam; rokas viņai trīcēja, un viņa neiedrošinājās pacelt acis. Luize jutās laimīga, kad runāja par savu mīļo Kristofu un stāstīja viņa bērnības stāstus, kuri bija niecīgi un nenozīmīgi, pat mazliet smieklīgi. Bet viņai nebija jābīstas, ka Rozai tie tādi liksies. Gluži otrādi: Rozai bija neminams prieks un laimeslīksme Kristofu iedomāties kā mazu bērnu ar visām viņa nerātnībām šī vecuma svētlaimības mirdzumā; mātes maigums, kas slēpjas sievietes sirdī, meitenes dvēselē brīnišķīgi savienojās ar citām maigām jūtām. Roza smējās no visas sirds, un acis viņai kļuva valgas. Luizi aizkustināja Rozas sirsnīgā vērība. Viņa noģida, kas norisinās jaunās meitenes sirdī, bet slēpa savas nojautas, kaut arī priecājās par to, jo viņa vienīgā visā namā saprata, cik vērtīga ir šī skaidrā sirds. Dažreiz Luize pārtrauca runu un uzlūkoja Rožu. Klusuma pārsteigta, Roza pacēla galvu no rokdarba. Luize viņai uzsmaidīja. Kaislā dedzībā Roza metās viņai ap kaklu un seju paslēpa pie Luizes krūtīm. Tad abas atkal strādāja un tērzēja tālāk.

Kad vakarā pārnāca Kristofs, par Rozas vērību pateicīgā Luize centās piepildīt savu mazo nodomu un neskopojās ar jaunās kaimiņienes cildinājumiem. Kristofu aizkustināja Rozas labsirdība. Viņš redzēja, ko meitene labu darījusi viņa mātei, kurai seja staroja gaišāk un jautrāk, un viņš pateicās tai vissirsnīgākajiem vārdiem. Roza kaut ko nomurmināja un aizbēga, lai slēptu savu apmulsumu: tā viņa Kristofam likās daudz gudrāka un tīkamāka nekā runādama. Meiteni uzlūko* dams, Kristofs atvairīja savus agrākos aizspriedumus un nebija nemaz tik pārsteigts, redzēdams viņā tādas īpašības, kādas nebija nojautis. Roza to manīja, viņa juta, ka Kristofa simpātijās aizvien pieaug, un domāja, ka beidzot tās izvērtīsies par mīlestību. Un viņa pilnīgi ļāvās saviem sapņiem. Pirmās jaunības krāšņajā pašapziņā viņa bija gandrīz pārliecināta, ka viss, ko cilvēks no sirds vēlas, beidzot tomēr piepildās. — Un vai viņas vēlēšanās bija tik neprātīga? Vai Kristofam visvairāk, vairāk nekā visiem citiem nebija jājūt viņas labsirdība, viņas maigā ziedošanās dziņa?

Bet Kristofs nedomāja par viņu. Viņš cienīja Rožu, taču viņa domās tai nebija vietas. Kristofu tirdīja pavisam citas raizes. Kristofs nebija vairs Kristofs. Viņš nepazina vairs pats sevi. Viņa dvēselē norisinājās liela pārvērtība, kas uzvandīja viņa būtības pamatus.

KRISTOFS bija ļoti gurdens un nemierīgs. Bez iemesla viņš jutās vārgs, un galva bija smaga, acis, ausis un visi jutekļi dūca dīvainā skurbumā. Savas domas viņš nespeja vadīt noteiktā virzienā. Gars nomācošā drudžainībā traucās no vienas parādības uz otru. No šīm mūžīgām ņirbošu ainu maiņām viņam reiba galva. Sākumā viņš vainoja nogurumu un pavasara dienu tvīksmi. Bet pavasaris aizšalca, un viņa pošfs vērtās aizvien lielāks.

Viņu plosīja tas, ko dzejnieki, kas visam pieskaras ar vāru roku, dēvē par jaunības drudzi, par Kerubīna mulsumu; tā

bija mīlestības dziņu Taisīšanās jaunekļa miesā un dvēselē. II kā šī briesmīgā krize, kurā nevaldāma izstrāvo visa būtne, it kā šis apvērsums, kurā viss: ticība, domas, darbība, visa dzīvība. šķiet zūdam un sāpju un prieka pilnās drebošās šalkās no jauna atdzimstam, it kā tas būtu izskaidrojams ar bērnišķību!

Visa viņa miesa, visa viņa dvēsele rūga. Viņš vēroja sevi ziņkārībā un riebumā, bet viņam nebija spēka cīnīties. Viņš nesaprata, kas viņā norisinās. Visa viņa būtne bangoja. Dienas viņam aizritēja tveicējošā apmātībā. Darbs viņam sagādāja mokas. Naktīs viņu tirdīja smags, nemierīgs miegs, baigi sapņi, joņiem iekāre: viņā bija modusies dzīvnieciskā dvēsele. Šausmās viņš sevi vēroja, kvēlodams, noplūzdams sviedriem. Viņš lūkoja gainīt netīrās, trakās domas, viņš sev jautāja, vai viņam netuvojas ārprāts.

Diena viņam nedeva patvērumu no dzīvnieciskām domām. Viņš jutās grimstam dvēseles baismu dzelmeņos: nebija nekas pie kā varētu tverties, nebija šķēršļa, ko varētu nolikt pret šo haosu. Visi viņa cietokšņi, visas bruņas, kurās viņš bija tik lepns, — viņa dievs, viņa māksla, viņa cēlums, viņa tikumiskais spēks — viss sakrita drupās, saira. Viņš redzēja sevi zemē nogāztu, kailu un važās saistītu un nevarēja pakustēties, kā mironis, pie kura mielojas maitas putni. Reizēm viņš sašutumā pietrūkās: kur palikusi viņa griba? Velti viņš to sauca: viņš tikai saspīlēja, satrauca sevi kā sapnī, kad zina, ka redz tikai sapni, un grib atmosties. Beidzot viņš atzina, ka būs vieglāk, ja nemaz necīnīsies. Un apātiskā fatā-lismā viņš ļāvās savam liktenim.

Viņa dzīves vienmērīgā plūsma likās pārtraukta: drīz viņš iegāzās pazemes dzīlēs, drīz brāzmainā trakumā traucās uz augšu. Dienu virkne bija sarauta. Stundu vienmuļā klajumā atvērās tumšas bedres, kurās iekrita dvēsele. Kristofs noskatījās šajā izrādē, it kā tā viņam būtu sveša. Viss un visi — un viņš pats sevim — kļuva svešs. Automātiski viņš darīja savu darbu, savu pienākumu, viņam likās, ka dzīves mašīnai ik brīdi jāapstājas: mehānisms bija bojāts. Pie galda mātei un saviem saimniekiem blakus, orķestra, muziķu un publikas vidū viņš pēkšņi izjuta dīvainu tukšumu: pārsteigti viņš vēroja ņirdzīgās sejas visapkārt un nekā vairs nesaprata. Viņš sevī jautāja:

«Kāds sakars šīm būtnēm ar...?»

Viņš neiedrošinājās piebilst:

«Ar mani.»

Jo viņš vairs nezināja, vai vēl ir dzīvs. Viņš runāja, un viņam šķita, ka runā kāds cits. Viņš kustējās un savas kustības redzēja it kā no tāluma, no lieliem augstumiem — no augstas torņa smailes. Mulsu seju viņš pieskārās savai pierei. Viņš būtu varējis izdarīt kādu neprātību.

Sevišķi, kad visu acis vērsās uz viņu, viņam bija visvairāk jāsavaldās. Piemēram, tajos vakaros, kad viņš gāja uz pili vai kad bija jāspēlē koncertā. Pēkšņi viņam uznāca nevairāma dziņa izvaibstīt ērmīgu seju, pateikt kādu aplamību, lielhercogam parādīt garu degunu vai kādai dāmai iespert pa dibenu. Kādu vakaru, orķestri diriģēdams, viņš sevī cīnījās ar neprātīgu vēlēšanos visas publikas priekšā nomest savas drēbes; tiklīdz viņš sāka šai iedomai pretoties, tā uzmācās ar nevairāmu spēku, viņam vajadzēja milzīgi saņemties, lai nepadotos tai. So ērmīgo cīņu izturējis, viņš stāvēja nosvīdis un tukšu galvu. Viņš tiešām zaudēja prātu. Tiklīdz viņš iedomār jās, kas nebūtu jādara, tad taisni tas viņu apsēda ar plosošu neatlaidību.

Tā viņa dzīve ritēja starp bendējošu saspīlētību un krišanu tukšumā. Pikts, negants vējš tuksnesī. No kurienes tas nāca? Ko nozīmē šī neprātība? No kādām dzīlēm cēlās šīs dziņas, kas raustīja viņa locekļus, tirdīja domas? Viņš bija kā loks, ko varmācīga roka savelk līdz lūzumam — kāda nezināma mērķa dēļ? — un tad aizmet kā nederīgu žagaru. Kam viņš bija kļuvis par laupījumu? Viņš neiedrošinājās to izdibināt. Viņš jutās uzvarēts, pazemots un vairījās raudzīties savam postam acīs. Gurdens viņš bija un gļēvs. Nu viņš saprata cilvēkus, kurus reiz bija nicinājis: tos, kuri negribēja redzēt mocošo patiesību. Kad viņam uzmācās atmiņas par zūdošo laiku, pamesto darbu, zaudēto nākotni, šādās tukšuma stundās viņš stinga šausmās. Bet darba sparā viņš tomēr neraisījās un savu gļēvulību attaisnoja ar izmisuma pilno nebūtības apliecinājumu; viņš izbaudīja rūgtu līksmi ļauties šai nebūtībai, kā salauzta kuģa atliekas ļaujas straumei. Kādēļ lai cīnās? Nebija taču ne daiļā, ne labā, ne dieva, ne dzīvības, nevienas dzīvas radības. Kad viņš izgāja uz ielas, viņam pēkšņi zuda zeme zem kājām; nebija vairs ne zemes, ne gaisa, ne gaismas, ne arī viņa paša: nebija vairs nekā. Viņš ļima, galva ar varu vilka pieri uz leju, viņš tikko pasargājās no kritiena. Viņam

likās, ka tā ir nāve, pēkšņa, spēja. Viņam likās, ka viņš jau miris ...

Kristofam uzauga jauna āda. Kristofam izauga jauna dvēsele. Viņš redzēja, ka novazātā un novītusī bērnības dvēsele sairst, un nenojauta vēl, ka viņam auga spirgta, jaunāka un stiprāka dvēsele. Kā dzīves ritumā mainās miesa, tāpat mainās arī dvēsele, un šī pārvērtība vienmēr vis nenorisinās lēnās un ilgās dienās: ir kritiski brīži, kuros viss atjaunojas ar spēju joni. Pieaugušais maina dvēseli. Agrākais apvalks atmirst. Šādās baiļu stundās nabaga radījumarn liekas, ka visam jau pienācis gals. Un tomēr viss ir tikai sācies. Dzīve mirst. Un jaunā dzīve jau ir dzimusi.

KĀDU NAKTI Kristofs savā istabā, ar elkoņiem uz galda atspiedies, muguru logam pievērsis, viens pats sēdēja pie sveces gaismas. Viņš nestrādāja. Jau vairākas nedēļas viņš nevarēja strādāt. Viss viņam galvā jaucās un griezās. Par visu viņš pēkšņi sāka šaubīties: par reliģiju, mākslu, morāli, par visu dzīvi. Un šajā domu apvērsumā nebija ne kārtības, ne likumības. Viņš bija ieracies bez izlases sanestās grāmatu kaudzēs, kuras bija ņemtas no vectēva vai no Fogela bibliotēkas: teoloģiskas, zinātniskas, filozofiskas grāmatas, bieži vien atsevišķi sējumi. Viņam viss bija vēl jāmācās, un viņš vēl nesaprata nekā. Nevienu grāmatu viņš neizlasīja līdz galam, aizklīda dažādos novirzienos, bezgalīgās paskaidrojumu lapās, kuras viņam sniedza tikai nogurumu, tukšumu un neapmierinātību.

Tā viņš sēdēja arī tovakar drūmā bezdomu apmātībā. Mājās visi gulēja. Logs viņa istabā bija atvērts.

No āra neiešalca ne klusākā vēsma.

Smagi mākoņi smacēja debesis.

Kristofs truli raudzījās, kā izdeg svece lukturī. Viņš nevarēja iet gulēt. Viņš nedomāja nekā. Viņš juta, ka nebūtība ap viņu kļūst bezgalīga. Viņš centās neielūkoties dzel-

menī, kas viņu neatvairāmi saistīja, taču pats pret savu gribu pārliecās pār to un iegremdēja skatienu naktī. Tukšumā dunēja haoss, vēlās miglas klēpji. Kristofu satvēra nāves bailes, miesa notrīcēja saltos drebuļos; viņš pieķērās pie galda malas, lai nepakristu. Viņš stāvēja drudžainās gaidās, viņš gaidīja kaut ko neminamu, brīnumainu, dievu ...

Pēkšņi viņam aiz muguras, sētā, izgāzās kā pa atvērtām slūžām ūdens plūdi, smaga, taisnās šļācēs līstoša gāzma. Stingušais gaiss ietrīsējās. Sausā, izkaltusī zeme iedunējās kā zvans. Ziedošās un versmaini karstās zemes stiprā smarža, puķu, augļu un mīlošu miesu aromāts pacēlās kā trakas dedzības un prieka drudžains jonis. Kristofs stāvēja kā uzvilkta stīga, satraukts un sabangots. Viņš nodrebēja... Pārplīsa plīvurs. Izšāvās žilbinoša gaisma. Zibens šautras spožumā ielūkojies nakts dzīlē, viņš redzēja — viņš kļuva dievs. Dievs bija viņā pašā, dievs izlauzās cauri istabas griestiem, nama sienām; dievs pašķīra būtības robežas, piepildīja debesis, visumu, nebūtību. Pasaule iešalca dievā kā ūdens krāce. Arī Kristofu šausmās un laimeslīksmē satvēra šī sabrukuma virpulis, kas dabas likumus salauza kā zāļu stiebrus. Elpa viņam aizrāvās, viņš apreiba no šīs iegrimšanas dievā ... Bezdibeņa dievs, krāču dievs! Būtības liesmu jonis! Dzīvības viesulis! Dzīvības neprāts — bez mērķa, bez robežas, bez pamata — tikai dzīvības trakās gaviles!

KAD Šī brāzma pārskrēja, Kristofs iegrima dziļā miegā, kādu sen nebija gulējis. Citu rītu, kad viņš atmodās, viņam reiba galva, viņš jutās kā salauzts, it kā iepriekšējā vakarā būtu piedzēries. Bet sirds dziļumos viņam joprojām zaigoja drūmās un varenās gaismas atspulgs, kura vakar viņu bija satriekusi. Viņš lūkoja to atkal sevī iededzināt. Taču velti. Jo vairāk viņš tiecās uz to, jo tālāk tā zuda. Un no šī brīža, visa viņa enerģija bija mūžīgā saspīlētībā, lai atkal atmodinātu lielā brīža parādību. Veltīgas pūles. Sajūsma neklausīja gribai.

Tomēr šī mistiskā murga lēkme nepalika vienīgā, tā atkārtojās vairāki lāgi, kaut nekad vairs tik stipra kā pirmo reizi. Bet šīs vīzijas aiztrauca garām taisni tādos brīžos, kad Kristofs vismazāk tās gaidīja, īsu, pēkšņu mirkļu, rokas žesta pa-

vēriena ilgumā; iekams viņš paguva ko atskārst, vīzija bija. pazudusi, un viņš sevī jautāja, vai_ tikai nav redzējis sapni. Bolīds, kas viņā naktī dega, bija pārvērties par zibošiem putekļiem, sīkiem, ņirbošiem gaismas vizuļiem, kurus acis tikko paguva uztvert. Tie atvizēja aizvien biežāk. Beidzot tie Kris-tofu ietvēra nedziestošā un blāvā sapņu lokā, kuri izslīdēja no Kristofa apziņas. Viss, kas viņu varēja novērst no šīs pus-halucinācijas, Kristofu kaitināja. Viņš nevarēja strādāt, pat nelūkoja vairs to darīt. Katra ļaužu sabiedrība viņam derdzās un visvairāk viņa kaimiņi, pat paša māte, jo visi tie iedomājās, ka tiem ir lielākas tiesības uz viņa dvēseli.

Kristofs nedzīvoja mājās, savas dienas ierada pavadīt ara un pārradās tikai naktī. Viņš meklēja lauku vientulību, lai tur netraucēts, kā apmāts ļautos savu sapņu varai. — Bet brīva, spirdzinošā gaisā, saskarē ar zemi drudžaina saspiletiba izlīdzinājās un viņa domām zuda spocīgais raksturs. Viņa skurbumu tas tomēr nekliedēja, drīzāk pavairoja, bet tas vairs nebija briesmu pilnais gara neprāts, tas bija visas būtības veselīgs noreibums: spēkā kūsājošā ķermeņa un dvēseles no-reibums.

Kristofs skatīja jaunā gaismā pasauli, it kā nebūtu to redzējis. Sākās jauna bērnība. Viņam šķita, ka burvju balss izrunājusi: «Sezam, atdaries!» Visa daba liesmoja jautra un līksma. Saule kaisa. Debesis likās kūstam un izpletās kā dzidra straume. Zeme kūpēja un smaržoja baudkārē. Puķes, koki, kukaiņi, visa dzīvā radība bija kā lielās dzīvības uguns līpinošas liesmas, kas locīdamās uzvijās gaisā. Visa radība kliedza prieka līksmē.

Un šis prieks kļuva viņa paša prieks. Šis spēks bija viņa spēks. Kristofs saplūda ar visu radību. Līdz šim, pat laimīgajās bērna dienās, kad dabu viņš bija vērojis kvēlošā un apgarotā ziņkārībā, visi dieva radījumi viņam likās kā sīkas, nošķirtas pasaules, kuras viņu baidīja un uzjautrināja, kurām nebija nekāda sakara ar viņu un kuras viņš nevarēja izprast. Vai viņš vispār bija pārliecināts, ka tie juta, ka tie dzīvoja? Tie bija dīvaini mehānismi; un Kristofs ar neapzinīga bērna negantību bija saplosījis nelaimīgos kukaiņus, priecādamies par viņu jocīgajām konvulsijām un nedomādams, ka tie cieta sāpes. Tikai mūžam mierīgais tēvocis Gotfrīds kādu dienu sašutis bija izrāvis Kristofam no rokām nelaimīgu mūsu, ko puisēns spīdzināja. Sākumā Kristofs lūkoja smieties, bet, tēvoča satraukuma saviļņots, raudāja gaužas asaras: viņš sāka saprast, ka viņa upuris tiešām ir dzīvs, tāpat kā viņš pats, un ka viņš nodarījis lielu grēku. Bet, ja arī Kristofs no šīs dienas dzīvniekiem vairs nedarīja gauži, simpātijās pret tiem viņš tomēr nejuta; viņš gāja tiem garām, nekad nepalū-kojis, kas norisinās viņu mazajā mehānismā, drīzāk viņš baidījās to iedomāties: tas viņam likās kā ļauns sapnis. — Un pēkšņi viss viņam tagad noskaidrojās. Šie mazie, tumšie kukaiņi pārvērtās par gaismas ziedokļiem.^

Zālē viļādamies, kur visapkārt mudžēja šī sīkā radība, no kukaiņu spietiem zumošo koku ēnā Kristofs noskatījās skudru drudžainajā darbībā, vēroja garkājaino zirnekli, kura gaita līdzīga dīvainai dejai, lēkājošo sienāzi, kas aizsprikstēja lielu gabalu, smagās un mudīgās vaboles, kailos un iesārtos tārpus ar viņu elastīgo, balti plankumaino ādu. Vai arī, acis aizvēris un rokas palicis pagalvī, viņš ieklausījās neredzamā orķestrī, ap smaržainām eglēm ņiprā rotaļā dejojošo, saules staru gaismā zaigojošo kukaiņu sīkšanā, mūsu fanfarās, lapseņu ērģelēs, kameņu dūkoņā, kuras kā zvani šūpojās koku lapotnē, vēja līgoto koku dievišķīgā šalkoņā, zaru priecīgās čalās un viļņainās zāles liegā knikstēšanā; un maigās dvesmas bija kā dabas elpa, kas ņirbina dzidrā ezera līmeni, kā gaisīgas kleitas čabēšana un mīļotu kājiņu vieglo soļu troksnis, kas aiz-zūd gaisā.

Visus šos trokšņus, visus šos saucienus Kristofs dzirdēja pats sevī. No mazākās līdz lielākai visas šīs būtnes šūpoja viena un tā pati dzīvības straume: arī viņu tā skāra. Visiem bija vienas un tās pašas asinis, un Kristofs brālīgi juta to priekus un bēdas; to spēks iestrāvoja viņa spēkā, kā upi pieplūdina tūkstoš avotu. Viņš iegrima visā šajā radībā. Krūtis viņam vai plīsa no spīvā gaisa, kas vaļā rāva visus logus un lauzās viņa stingušajā sirdī. Šī maiņa bija pārāk spēja: tikai pats par savu dzīvi domādams, kura viņam likās zūdam un gaistam kā lietus mākonis, viņš visur bija redzējis vienīgi nebūtību un nu visur skatīja dzīvību bez gala un malas — un viņa vienīgās ilgas bija iegrimt aizmirstībā, lai atdzimtu visumā. Viņš šķita no kapa augšā ceļamies. Kaislā līksmē viņš peldēja šalcošajā dzīvības straumē un, šīs straumes nests, jutās pilnīgi brīvs. Viņš nezināja, ka neviena būtne nav brīva, ka brīvs nav arī pats likums, kas visumu vada, ka vienīgi nāve varbūt brīvo.

Bet tauriņa kāpurs, izkūņojies no smacējošās tumsas, tlk-smīgi izstiepās savā jaunajā apvalkā: viņš vēl nebija paguvis saskatīt sava jaunā cietuma sienas.

SĀKAS jauns dienu ritums. Tās bija mirdzošas un drudžainas, noslēpumainas un apburtas dienas kā toreiz, kad Kristofs, bērns būdams, visas lietas bija skatījis pirmo reizi. No rīta ausmas līdz saules rietam viņš dzīvoja nedziestošā sapnī. Visi viņa darbi palika novārtā. Apzinīgais jauneklis, kas caurus gadus, pat slims būdams, nekad nenokavēja stundas vai orķestra mēģinājumus, nu izgudroja melīgus ieganstus, lai izvairītos no darba. Viņš nekaunējās melot un nejuta sirdsapziņas ēdas.

Stoiskie dzīves principi, kuriem viņš līksmu prātu bija pakļāvis savu gribu, nu viņam likās neīsti un melīgi. To bargā valdonība sabruka pret dzīvo dabu. Vienīgais tikums bija veselīga, stipra, brīva cilvēka daba, visu citu lai parauj velns!

Kristofs varēja tikai līdzcietīgi pavīpsnāt par uzmanīgās politikas sīkajiem mērogiem, kuri pasauli sapin morāles valgos un grib tanīs ieslodzīt dzīvi. Nožēlojamā skudru cilts, smieklīgie kurmju rakumi! Tiklīdz dzīve tiem gāj.a pāri, tie bija samīti...

Dzīvības sparā kaistošo Kristofu reizēm satvēra postīšanas kāre, dedzināšanas, laušanas prieks un griba ļaut vaļu aklai, varenai un slāpējošai spēku darbībai. Šādi joņi vienmēr beidzās pēkšņos jūtu uzliesmojumos: viņš raudāja, krita zemē, skūpstīja zemi, kurā būtu varējis iekosties zobiem, ierakties rokām un gūt no tās veldzi; viņš trīcēja drudzī un kaislību dziņā.

Kādu vakaru Kristofs staigāja gar mežmalu. Acis viņam žilbināja gaisma, galva reiba; viņš bija tajā pārkairinātības stāvoklī, kad viss liekas pārvērties. Samtainā vakargaisma visu ietina burvībā. Kastaņkokos stīgoja purpura un zelta stari. No pļavām plūda fosforisks zaigums. Debesis bija baudkāras un tvīksmaini liegas kā acis. Kaimiņu laukos meitene kopa sienu. īsos lindrakos, kailu kaklu un kailām rokām, viņa sienu meta kaudzēs. Viņai bija strups deguns, plati vaigi, apaļa piere un mati apsieti ar lakatiņu. Rietošā saule sārtoja viņas iedegušo ādu, tā bija brūna kā māla trauks un likās iesūcam sevī pēdējos gaismas starus.

Viņa savaldzināja Kristofu. Pie skābarža koka piespiedies, viņš dedzīgā vērībā noskatījās, kā meitene tuvojās mežmalai. Viņa nevēroja Kristofu. Tikai mirkli viņa pacēla savu vienaldzīgo skatienu: iedegušajā sejā staroja zilas, bargas acis. Meitene gāja Kristofam tik tuvu garām, ka tas saskatīja viņas pakausī zeltainas pūkas, kad, sienu vākdama, viņa noliecās. Un pēkšņi izlauzās tumšā dziņa, kas bangoja visā Kristofa būtnē. Viņš uzklupa meitenei no muguras, apskāva viņas kaklu un viduci, atlieca viņas galvu un ar savām lūpām pieplaka pie viņas pusvērtās mutes. Viņš skūpstīja sausās, sasprēgājušās lūpas, juta meitenes zobus, kas viņam pikti koda. Kristofa rokas slīdēja pa meitenes spēcīgajiem pleciem, pa viņas sasvīdušo kreklu. Viņa gainījās. Viņš kļāva meiteni aizvien ciešāk klāt, viņam gribējās to žņaugt. Viņa atbrīvojās, kliedza, spļaudījās, lūpas noslaucīja ar roku un nikni lamāja Kristofu. Palaidis meiteni vaļā, Kristofs aizjoņoja pāri laukiem. Viņa svieda tam pakaļ akmeņus un pavadīja vēl negantākiem, netīrākiem lamu vārdiem. Viņš nenosarka tik daudz par to, ko meitene sacīja vai domāja, cik pats par savām domām. Viņa pēkšņā, neapzinātā rīcība viņu pašu biedēja. Ko viņš darījis? Un ko vēl darīs? Un tas, ko viņš

jau saprata, viņam derdzās. Viņš cīnījās pats ar sevi un nezināja, kurā pusē ir patiesais Kristofs. Akla vara bija viņu apmājusi, un viņš velti bēga: jo viņš bēga tikai no sevis. Ko tā gribēja viņam darīt? Ko viņš darīs rīt... Vai viņš neskries atpakaļ pie šīs meitenes? Un tad? ... Viņš atcerējās reiboņa mirkli, kad bija sagrābis viņas kaklu. Viss bija iespējams. Pat noziegums! ... Jā, pat noziegums... Viņš aizelsās savas sirds satrauktībā. Sasniedzis lauku ceļu, viņš apstājās, atvilka elpu. Tālumā meitene sarunājās ar citu meiteni, kas bija atskrējusi, dzirdot viņas kliedzienus, un, dūres vīstīdamas, abas noraudzījās Kristofam pakaļ un skaļi smējās.

Viņš pārradās mājās. Vairākas dienas viņš ieslēdzās savā istabā un neizkustējās no tās. Pat uz pilsētu viņš gāja tikai tad, ja bija neatliekama vajadzība. Bailēs viņš vairījās no katras izdevības iziet pa vārtiem, aizklīst lauku klajumos. Viņš baidījās atkal just šo ārprāta dvašu, kura viņu bija apstulbojusi, satvērusi kā vēja grūdiens negaisa tvanā. Viņam likās, ka pilsētas sienas viņu pasargās. Viņš nedomāja, ka glūnošais ienaidnieks var iespraukties pa nemanāmu spraugu divu slēģu starpā, pa kuru nevar iespraukties acu skatiens.

OTRA DAĻA. SABINE

EILERU nama spārnā, sētas viņā galā, parterā, dzīvoja jauna sieviete, gadus divdesmit veca, kopš dažiem mēnešiem jau atraitne. Sabine Frēliha kundze ar savu mazo meitiņu arī bija vecā Eilera īrniece. Viņai bija tirgotava, kuras fasāde vērās uz ielu, divas istabas sētas pusē un mazs dārza stūrītis, ko šķīra no Eileru dārza vienkāršs stiepļu sieta žogs, ap kuru vijās efejas. Tur viņa reti bija redzama. Tikai mazā meitenīte tur rotaļājās no rīta līdz vakaram. Dārzs auga savā vaļā vecajam Justam par lielu nepatiku, jo viņš mīlēja koptas alejas un kārtīgas puķu dobes. Viņš lūkoja savai īrniecei to ieskaidrot, un droši vien tādēļ viņa vairs nerādījās nekad, bet dārzs palika, kāds bijis.

Frēliha kundzei bija maza galantērijas preču tirgotava. Tā atradās pilsētas centrā, kur tirdzniecība kūsāja un būtu varējusi labi uzplaukt, bet Frēliha kundze nerūpējās par to daudz vairāk kā par dārzu. Savu saimniecību viņa nevadīja pati, kā, pēc Fogela kundzes domām, būtu klājies sievietei, kura pati sevi ciena, sevišķi, ja apstākļi tai neļauj dīku dzīvi, bet viņa algoja kalponi, piecpadsmit gadu vecu meiteni, kas no rītiem atnāca uz dažām stundām, uzposa istabas un uzraudzīja tirgotavu, kamēr jaunā sieviete vāļājās pa gultu vai uzposās.

Kristofs reizēm redzēja pa logu, ka Sabine kailām kājām, garā naktskreklā staigāja savā istabā vai ilgas stundas sēdēja pie spoguļa, jo viņa bija tik nebēdīga, ka aizkarus vienmēr aizmirsa nolaist, un, ja arī to pamanīja, tomēr bija tik vienaldzīga, ka necentās piecelties un logu aizklāt. Kristofs bija kaunīgāks nekā jaunā sieviete un aizgāja nost no loga, lai viņu nemulsinātu, bet kārdinājums bija liels. Mazliet nosarkdams, viņš zagšus, sāniski uzmeta acis Sabines kailajām, mazliet kalsenajām rokām, kuras gurdeni un kairi vijās ap klaidā palaistajiem matiem, tad viņa pirkstus sakrustoja pakausī un tā aizmirsās, līdz rokas notirpa un atkrita gar sāniem. Kristofs lūkoja sev iestāstīt, ka šo patīkamo ainu ieraudzījis, logam garām iedams, gluži neviļus un ka viņa muzikālās pārdomas tā netraucē; bet viņam sāka tā iepatikties, un viņš zaudēja tikpat daudz laika Sabines kundzes vērošanā, cik viņa savas tualetes kopšanā. Sabine nebija greznošanās kāra, drīzāk viņa bija nevīžīga un savam ģērbam neveltīja tik rūpīgu vērību kā Amālija vai Roza. Pie spoguļa Sabine mūžam sēdēja tikai aiz laiskuma, ik adatas iespraušana matos viņai prasīja lielas pūles, pēc tam bija jāalpūšas, un, spogulī lūkodamās, viņa savieba sāpīgas grimases. Gluži saģērbusies viņa vēl nebija arī vakarā.

Meitene bieži vien aizgāja, iekams Sabine bija paguvusi uzposties, un pie tirgotavas durvīm piezvanīja kāds pircējs. Viņa ļāva tam saukt un zvanīt divi trīs lāgi, iekams piecēlās no sava dziļā atzveltņa. Smaidīdama viņa kūtriem soļiem iegāja tirgotavā, nesteigdamās uzmeklēja pieprasīto preci, bet, ja, brļdi meklējusi, to neuzgāja vai arī — tas notika bieži vien — viņai bija pārāk daudz jānopūlas, to meklējot, piemēram: ja no viena tirgotavas gala uz otru bija jānes kāpnes, tad viņa, mierīgi smaidīdama, pateica, ka tās preces veikalā vairs neesot. Sabines kundze nerūpējās par kārtību savā veikalā un neapgādāja vajadzīgās preces, pircējiem tas apnika, tie sāka iepirkties citā veikalā. Tomēr dusmīgs nebija neviens. Nebija iespējams dusmoties uz šo laipno sievieti, kas runāja tik maigā balsī un ne par ko neuztraucās. Viss, ko viņai kāds būtu varējis teikt, viņai bija vienaldzīgi; to visi izjuta, un, kurš sāka gausties, tas tomēr nevarēja izturēt līdz galam: kad viņa smaidīja savu apburošo smaidu, katrs viņai uzsmaidīja un aizgāja laimīgs; bet atpakaļ vairs nenāca. Tādēļ viņa nebēdāja nenieka. Viņa tikai smaidīja.

Viņa izskatījās kā jauna florenciete. Uzacis izliektas smalka zīmējumā, aiz skropstu aizkara pusvērtas, pelēkas acis. Apakšējie plakstiņi mazliet pietūkuši, apvilkti ar vieglu vieglu grumbiņu. Mazais, gleznais deguns uz galu pacēlās liegā izliekumā. Un tikpat graciozs izliekums to šķīra no virslūpas, kas pār pusvērto muti allaž raucās vārā, gurdā smaidā. Apakšlūpa bija mazliet par biezu. Apaļajā zodā bija jūtama Filipo Lipi madonnas bērnišķīgā nopietnība. Ādas krāsa bija ietumša, mati gaišbrūni, cirtas mūžam izirušas, frizūra kā mazai raganai. Viņai bija graciozs ķermenis ar vāriem locekļiem, laiskām kustībām. Gan nevērīgi ģērbusies — pa pusei vaļā pamestā jaciņā, kurai trūka pogu, izmīdītās kurpēs, viņa tomēr apbūra ar savu jaunavīgo grāciju, maigumu, instinktīvi valdzinošo, glāsmaino būtni. Kad viņa iznāca uz tirgotavas sliekšņa paelpot svaigu gaisu, garām ejošie jaunekļi viņu uzlūkoja priecīgām acīm. Kaut arī tie bija viņai gluži vienaldzīgi, viņa tomēr manīja jaunekļu ielīksmi. Viņas skatienā tad ieviesās tā pateicīgi laimīgā izteiksme, kuru savās acīs vieš visas sievietes, juzdamas, ka viņas tiek uzlūkotas ar simpātiju. Viņas skatiens likās sakām:

«Pateicos! ... Tikai droši! Droši! Skatieties uz mani droši! ...»

Kaut gan viņai bija liels prieks visiem patikt, tomēr viņas laiskā gurdenība bija pārāk liela, lai viņa censtos to panākt.

Eileri un Fogeli nebeidza aprunāt Sabines kundzi. Tos kaitināja' viss, ko viņa darīja un kāda viņa bija: viņas laiskums, dzīvokļa nekārtība, nevīžīgais ģērbs, laipnā vienaldzība pret viņu piezīmēm, viņas mūžīgais smaids, dveseles līdzsvars un miers, ar kādu viņa bija pārcietusi sava vīra nāvi, ar kādu viņa izturējās pret sava bērna sīkām nerātnībām, pret savu veikalu un ikdienišķās dzīves lielām un mazām raizēm, ne par matu nepārvērzdama savas ierašas, savu mūžam dīko dzīves laimību. Visa viņas būtne tos pukoja, un visļaunākais bija tas, ka viņa patika taisni tāda, kāda viņa bija. To Fogela kundze nevarēja viņai piedot. Bija gandrīz jādomā, ka Sabine ar savu dzīvi grib ironiski sodīt visu seno tradīciju un skaidro principu melus: visus svētos pienākumus pret darbu bez algas un prieka, visus uztraukumus, ķildas, gaudas un veselīgo pesimismu, kas bija Eileru dzimtas un citu krietno ļaužu dzīves pamats un mērķis un viņu dzīvi izvērta par_ paragri aizdegtām šķīstīšanas ugunīm. Ka sieviete, kas nekā nedarīja un visu dienu dzīvoja laimīga un atļāvās viņus zobot ar savu nekaunīgo mieru, kamēr viņi plēsās un strādāja melnās_miesās kā katordznieki, — un ka apkārtējie ļaudis turklāt vēl attaisnoja viņu — nē, tas jau sniedzās pāri .mēram, tad jau godīgiem cilvēkiem pasaulē vairs dzīves nevar būt! ... Bet, paldies dievam, zemes virsū vēl netrūka cilvēku ar veselu un skaidru prātu. Viņu sabiedrībā Fogela kundze mierināja savu sirdi. Ik dienas viņa izteica savus un uzklausīja savu draugu ieskatus par jauno atraitni, kam tie ziņkāri uzglūnēja, pa logu. Šīs tenkas, vakaros pie galda sēžot, bija visas ģimenes prieks. Kristofs klausījās izklaidīgi. Viņš bija tik ļoti ieradis Fogelus redzēt par savu kaimiņu dzīves tiesnešiem, ka viņu sodīšanās zēnam bija vienaldzīga. Viņš gan pazina vēl tikai Sabines kundzes pakausi un kailās rokas — tās, starp citu, bija ļoti jaukas — un nevarēja izveidot galīgu spriedumu par jauno sievieti. Tomēr viņš juta simpātiju pret Sabini un aiz pretestības gara to pat cienīja taisni tādēļ, ka Fogela kundzei tā nepatika.

KAD LAIKS bija ļoti karsts, pēc vakariņām nevarēja palikt smacīgajā sētā, kur visu pēcpusdienu spīdēja saule. At-elpot varēja tikai ielas malā. Eilers ar meitasvīru un Luizi dažreiz atsēdās pie durvīm. Fogela kundze un Roza iznāca tikai uz īsu brīdi: viņas aizvien aizkavēja mājas darbi. Fogela kundze pašlepni parādīja, ka viņai nav laika slaistīties, un diezgan skaļā balsī, lai visi dzird, sacīja, ka cilvēkus, kuri nekā labāka nemākot kā kvernēt savu durvju priekšā un ne-

pakustināt ne pirkstiņa, viņa nevarot ciest. Nevarēdama tomēr šos ļaudis piedabūt pie darba (un viņa to gaužam nožēloja), viņa vismaz likās tos neredzam un iesteidzās atpakaļ, lai strādātu jo dedzīgāk. Roza domāja, ka viņai jābūt tikpat dedzīgai kā mātei. Eileram un Fogelam visur vilka caurvējš, viņi baidījās sasaldēties un arī drīz vien gāja iekšā: Gulēt viņi likās ļoti agri un ne par kādu naudu pasaulē nebūtu atkāpušies no savām ierašām. Pēc pulksten deviņiem ārā palika tikai Luize un Kristofs. Luize visu dienu nodzīvoja istabā, un vakaros Kristofs, ja vien bija brīvs, pakavēja mātei laiku, lai viņa mazliet paelpotu spirgtu gaisu. Viena pati viņa nebūtu iznākusi laukā: ielas troksnis viņu biedēja. Visapkārt, skaļi klaigādami, skraidīja bērni. Visas apkārtnes suņi tiem atsaucas ar spalgām rejām. Skanēja klavieres, drusku tālāk klarnete un kāda blakus ielā mežrags. Sasaucās ielas gājēju balsis. Ļaudis nāca un gāja un pūlīšos stāvēja pie savu namu durvīm. Ja Luize būtu sēdējusi viena, šī kņada būtu viņu apstulbojusi. Bet pie sava dēla sāniem viņai bija prieks sēdēt. Pamazām troksnis aprima. Bērni un suņi pirmie aizgāja gulēt. Ļaužu pūlīši izklīda. Gaiss kļuva arvien dzidrāks. Viss iegrima klusuma. Luize sīkā balstiņā stāstīja jaunākās ziņas, ko bija dzirdējusi no Amālijas vai Rozas. Tās viņai nelikās svarīgas, bet viņa nezināja, ko citu lai ar dēlu runā, taču juta dziņu tam tuvoties. kaut ko teikt. Kristofs izlikās, ka mātes vārdi viņu interesē, bet viņš neklausījās tanīs. Viņš savā nodabā sapņoja un pārdomāja aizritējušās dienas gaitas.

Kādu vakaru, kad viņi tā sēdēja un māte runāja, Kristofs redzēja turpat blakus atveramies veikala durvis. Klusi iznāca sievietes stāvs un atsēdās pie durvīm. Viņas krēsls atradās tikai dažus soļus no Luizes krēsla. Viņa iesēdās visdziļākajā ēnā. Kristofs nevarēja saskatīt viņas seju, bet pazina to. Kris-tofa stingums izgaisa. Gaiss viņam likās liegāks. Luize nemanīja Sabines tuvumu un klusi turpināja mierīgo stāstījumu. Kristofs sāka ieklausīties vērīgāk un juta dziņu izteikt piezīmes, runāt, lai būtu dzirdama viņa balss. Vārais siluets nekustējās, sēdēja mazliet sadudzis, sakrustotām kājām un uz ceļiem noliktām rokām. Viņa raudzījās tālumā, likās nekā nedzirdam. Luize samiegojās un iegāja istabā. Kristofs teicās vēl brītiņu pakavēties ārā.

Pulkstenis bija jau gandrīz desmit. Iela tukša. Pedejie kaimiņi cits pēc cita nozuda savās mājās. Atskanēja tirgotavu slēgšanas trokšņi. Iezaigojās apgaismotie logi un izdzisa. Viens vai divi vēl kavējās, tad izdzisa ari tie. Viss apklusa ... Viņi bija divi vien, viens otru neuzlūkoja, aizturēja elpu un likās nemanījuši, cik tuvu kopā viņi sēdēja. No tāliem laukiem atkūpēja nopļauto pļavu smarža un no kaimiņu balkona neļķu aromāts. Gaiss bija nekustīgs. Viņiem pār galvu zalgoja Piena ceļš. Zaļgani blāvā debess jumā kā puķes uzziedēja zvaigznes. Tuvīnā baznīcā nosita vienpadsmit, un šīs skaņas atbalsoja citu apkārtnes baznīcu skaidrie vai dobjie dimdieni un istabu klusie pulksteņu zvani vai aizsmakušu dzegužu kūkojieni.

Viņi pēkšņi atmodās no saviem sapņiem un abi reizē piecēlās. Un, tiklīdz viņi gribēja aiziet katrs uz savu pusi, viņi sveicināja viens otru, pamādami galvu, ne vārda neteikdami. Kristofs uzkāpa savā istabā. Viņš iededza sveci, atsēdās, galvu atbalstīja rokās un sēdēja ilgi, nedomādams nekā. Tad, dziļi nopūties, gāja gulēt.

Citu rītu piecēlies, viņš neviļus piegāja pie loga un paskatījās uz Sabines logiem. Bet aizkari bija nolaisti. Tā tie palika visu rītu. Un no šīs dienas tie vienmēr bija nolaisti.

NĀKAMO vakaru Kristofs atkal aicināja māti pasēdēt durvju priekšā. Un viņš ierada tā sēdēt katru vakaru. Luize priecājās par to: viņai bija sāpējusi sirds, redzot, ka Kristofs

tūdaļ pēc vakariņām ieslēdzās savā istabā un aizdarīja logus un slēģus. Mazā, mēmā ēna arī nekavējās ik vakarus atsēsties ierastajā vietā. Luizei nemanot, viņi abi sasveicinājās ar ātru galvas pamājienu. Kristofs tērzēja ar māti. Sabine* uzsmaidīja savai mazajai meitiņai, kas rotaļājās uz ielas. Deviņos viņa aizvien aizveda meitenīti gulēt un tad pati klusi iznāca atpakaļ. Ja Sabine brīdi aizkavējās, Kristofs sāka bažīties, vai viņa vairs nāks. Viņš ieklausījās sīkākajā troksnī, mazās meitenītes smieklos, jo tai vēl nenāca miegs; viņš izdzirda

Sabines ģērba čaukstus, iekams viņa parādījās uz savas tirgotavas sliekšņa. Pēkšņi novērsis acis, Kristofs spraigi sarunājās ar savu māti. Dažreiz Kristofam šķita, ka Sabine viņu uzlūko. Arī viņš uz to raidīja slepenus skatienus. Bet nekad viņu acis nesaskatījās.

Bērns viņus saistīja un tuvināja. Citiem bērniem līdzi meitenīte skraidīja pa ielu. Bērni sāka ķircināt lielu, lēnprātīgu suni, kas snauda, purnu noguldījis starp ķepām; suns pazi-bināja sarkanu aci un beidzot īdzīgi norūca: bērni izklīda, bailēs un priekā brēkdami, un aizmuka kur kurais. Sabines meitiņa skaudīgi kliedza, skrēja atskatīdamās, it kā viņai kāds dzītos pakaļ, un ieslēpās Luizei klēpī, kura mīlīgi smaidīja. Luize brītiņu paturēja meitenīti pie sevis, izvaicāja to, un sarunas ar Sabini sākās. Kristofs tanīs nepiedalījās. Viņš neuzrunāja Sabini. Sabine neteica viņam ne vārda. Klusējošā norunā viņi izlikās nepazīstam viens otru. Bet viņš nepalaida garām nevienu vārdu no sarunas, ko risināja abas sievietes. Luizei Kristofa klusēšana likās naidīga. Sabine gan tā nedomāja, bet Kristofs viņu mulsināja, un viņa kautrējās atbildēt. Tad viņa sagudroja kādu ieganstu un iegāja istabā.

Luize sasaldējās un visu nedēļu neatstāja istabu. Kristofs un Sabine sēdēja divi vien. Pirmo reizi šī vienatne viņus baidīja. Lai sadūšotos, Sabine paņēma klēpī mazo meitiņu un kaislīgā maigumā skūpstīja to. Kristofs jutās mazliet apmulsis un nezināja, vai viņam jāizliekas, ka nav nekā redzējis, vai otrādi. Stāvoklis kļuva aizvien grūtāks: kaut viņi nebija viens otram ne reizes teikuši ne vārda, tomēr Luizes klātbūtnē bija iepazinušies. Kristofs lūkoja izspiest dažus teikumus, bet balss skaņa aizspiedās kaklā. Vēlreiz meitenīte viņus izpestīja no grūtībām. Spēlējot «paslēpšanos», viņa tekāja apkārt Kristofa krēslam, līdz viņš saķēra to un nosķūpstīja. Bērnus viņš sevišķi nemīlēja, bet viņam bija dīvains un salds prieks noskūpstīt taisni šo bērnu. Rotaļā iekaisusi, meitiņa vairījās un centās izrauties. Kristofs viņu ķircināja, un viņa iekoda tam rokā. Tad viņš nolika meitenīti zemē, Sabine smējās. Bērnā noskatīdamies, viņi izrunāja dažus nenozīmīgus vārdus. Kristofs, juzdams, ka tas ir viņa pienākums, lūkoja sākt valodas, bet viņš nebija veikls runātājs, un Sabine viņam nepalīdzēja, tā tikai atkārtoja, ko viņš bija teicis:

— Šis vakars tiešām ir jauks!

— Jā, vakars ir burvīgs.

— Sētā nevar vairs elpu atgūt.

— Jā, sētā tiešām var nosmakt.

Turpināt sarunu kļuva aizvien grūtāk. Laiks jau bija mazo vest istabā, Sabine steigšus izmantoja šo izdevību un nozuda līdzi savai meitiņai. Ārā viņa vairs neiznāca.

Kristofs baidījās, ka citu vakaru Sabine darīs tāpat un, tiklīdz Luizes nebūs klāt, vairīsies no viņa tuvuma. Bet notika gluži otrādi, nākamo vakaru Sabine pati mēģināja sākt sarunu. Viņas griba bija lielāka nekā prieks to darīt, visiem spēkiem viņa centās atrast sarunas vielu, bet jautājumi, ko viņa izteica, pašai bija garlaicīgi: jautājumi un atbildes izskanēja sirdi plosošā klusumā. Kristofs atcerējās pirmās sarunas ar Oto, bet Sabines sarunu temati bija vēl aprobežotāk^, turklāt viņai nebija Oto pacietības. Redzēdama savu mēģinājumu pārāk niecīgos panākumus, viņa vairs necentās: tās bija pārmērīgas pūles, viņai vairs nepatika. Viņa apklusa, un Kristofs darīja tāpat.

Un uzreiz visa pasaule viņiem atvērās gaiša un līksma. Nakts atkal bija klusa, un sirdis vērpa tālāk savu domu kamolus. Sabine lēni šūpojās krēslā un sapņoja. Kristofam bija savi sapņi. Viņi nesarunājās. Pēc pusstundas Kristofs sāka čukstā sarunāties pats ar sevi un sajūsminājās par reibinošo smaržu, ko liega vēsma atpūta no garām braucošiem zemeņu ratiem. Sabine atbildēja divus trīs vārdus. Un atkal viņi klusēja. Viņi izbaudīja nebeidzamo klusuma brīžu un vienaldzīgo vārdu burvīgumu. Viņi līgoja abi tai pašā sapnī, abi domāja vienu un to pašu domu; kāda tā bija, viņi nezināja un arī necentās to izprast. Kad pulkstenis nosita vienpadsmit, viņi smaidīdami šķīrās.

Dienu vēlāk viņi vairs nelūkoja sākt sarunu: viņi atkal iegrima iemīļotajā klusumā. Lāgiem viņi izrunāja dažus vien-balsiena vārdus, kuri liecināja, ka viņi domā vienu un to pašu.

Sabine sāka smieties.

— Cik labi, — viņa teica, — ka nav jāmocās ar runāšanu! Vienmēr liekas, ka tas jādara, un tomēr tas ir tik garlaicīgi!

— Ak! — Kristofs iesaucās dziļā pārliecība, — kaut visa pasaule domātu tā kā jūs!

Viņi abi smējās. Viņi domāja par Fogela kundzi.

— Nabaga sieviete, — teica Sabine. — Cik ļoti viņa nogurdina!

— Bet pati nenogurst nekad, — atteica Kristofs un savieba īdzīgu seju.

Sabine smējās par Kristofa vaibstiem un vārdiem.

— Vai jums tas liekas jocīgi? — viņš jautāja. — Jums ir viegli smieties. Jūs esat drošībā!

— Es ceru gan, — Sabine atteica. — Es savas istabas durvis aizbultēju.

Viņai atrisa maigi, klusi, gandrīz nedzirdami smiekli. Kristofs sajūsmināts ieklausījās tanīs nakts klusumā. Viņš kāri ieelpoja spirgto gaisu.

— Ak, cik brīnišķīgi ir kādu vakaru nerunāt! — viņš iesaucās un izstiepa rokas.

— Un cik visas sarunas ir liekas, — viņa sacīja.

— Jā, — Kristofs piekrita, — saprasties tik labi var bez vārdiem!

Viņi atkal iegrima klusēšanā. Nakts viņiem neļāva vienam otru saskatīt, viņi abi smaidīja.

Un, kaut viņi, kopā sēdēdami, juta vienu un to pašu — vai vismaz tā iedomājās, — tomēr viens par otru nekā nezināja. Sabine arī necentās zināt. Kristofs bija ziņkārīgāks. Kādu vakaru viņš jautāja:

— Vai jums patīk mūzika?

— Nē, — viņa vienkārši atzinās. — Mani tā garlaiko. Es tur nekā nesaprotu.

Šī vaļsirdība Kristofam likās apburoša. Cilvēku meli viņam bija apnikuši: viņi teicās neprātīgi mīlam muziķu, bet, klausīdamies to, garlaicībā beidzās vai nost. Tādēļ Kristofam šķita gandrīz kā liels nopelns, ja mūzika kādam cilvēkam nepatika, un viņš to klaji atzina. Kristofs apvaicājās, vai Sabine ko lasot.

— Nē, man nav grāmatu.

Viņš piedāvāja tai savas.

— Vai tās nav nopietnas grāmatas? — viņa noraizējusies jautāja.

— Nē, ja tādas jums nepatīk, tad došu citas. Dzejas.

— Bet tās taču ir nopietnas grāmatas!

— Tad romānus!

Viņa savieba sejiņu.

— Vai tie jūs neinteresē?

— Interesē gan, bet tie vienmēr ir pārāk gari. Man nekad nav pacietības tos izlasīt līdz galam. Es aizmirstu sākumu,

steidzos pāri nodaļām un nesaprotu nekā. Un tad es metu to prom!

— Jauks intereses pierādījums!

— Cik tad lielu interesi tādi sadomājumi būtu pelnījuši! Es savas simpātijās taupu citām, labākām lietām nekā grāmatām.

— Varbūt teātrim?

— Nē, nē, tam gan ne!

— Vai jūs uz teātri neejat?

— Nē, tur ir pārāk karsti. Tur tik daudz cilvēku! Mājās daudz labāk. No spilgtā apgaismojuma sāp acis, un visi aktieri ir tik neglīti!

Tur viņu domas saskanēja. Taču teātrī bija vēl kas cits: lugas.

— Jā, — viņa izklaidīgi atteica. — Bet man nav laika.

— Kas tad jums no rīta līdz vakaram darāms?

Viņa pasmaidīja.

— Darba man daudz.

— Pareizi, — viņš sacīja, — jums taču ir veikals.

— Ak, — viņa mierīgi atbildēja, — tur man nav nekāda darba.

— Vai tad jūsu meitenīte paņem visu jūsu laiku?

— Ak nē, ko nu mana mazā nabadzīte! Viņa ir klusa un paklausīga. Viņa rotaļājas viena.

— Kas tad vēl cits?

Kristofs atvainojās par savu ziņkārību. Bet viņai tā patika.

— Ir tik daudz dažādu darbu!

— Kādu?

— To nemaz nevar pateikt. Visādu! No rīta pieceļoties vien un tualeti uzpošot, par pusdienām domājot, pusdienas sarīkojot, pusdienas paēdot, par vakariņām domājot, savu istabu uzkopjot ... pienāk jau vakars ... Un drusku laika taču jāatlicina arī nekā nedarīšanai!...

— Un jums nav garlaicīgi?

— Nekad.

— Arī tad ne, kad nedarāt nekā?

— Tad vismazāk. Drīzāk man garlaicīgi, kad es ko daru.

Viņi saskatījās smiedamies.

— Cik jūs gan laimīga! — iesaucās Kristofs. — Es nevaru nedarīt nekā.

— Man liekas, jūs to protat gluži labi.

k

— Es jau dažas dienas to mācos.

— Tur jums būs lieli panākumi!

Tā runājoties ar Sabini, Kristofam sirds bija mierīga un gaiša. Viņš vairāk nekā negribēja kā Sabini redzēt. Izgaisa visas viņa rūpes, viņa nemiers, nervozās bailes, kas žņaudza sirdi. Par Sabini domājot, dvēselē viņam iešalca miers. Ar viņu runājot, dvēsele līgoja saskaņā. Kristofs neiedrošinājās to atzīt, bet, tikko viņš juta Sabines tuvumu, viņu auklēja brīnišķīga laimības nemaņa, kas viņu ieaijāja liegā snauda. Naktīs viņš gulēja tik saldu miegu, kādu nekad vēl nebija gulējis.

NO DARBA pārnākdams, Kristofs mēdza ielūkoties veikalā. Reti gadījās, kad viņš Sabini neredzēja. Viņi smaidīdami sasveicinājās. Dažreiz Sabine stāvēja uz sliekšņa, un viņi pārmija dažus vārdus, vai arī Kristofs pavēra durvis, pasauca meitenīti un iedeva viņai konfektes.

Kādu dienu Kristofs apņēmās ieiet veikalā. Viņš teicās pirkt pogas savam uzvalkam. Sabine sāka tās meklēt, bet nevarēja atrast. Visas pogas bija izsvaidītas juceklī: divas vienādas tur nevarēja uziet. Viņai drusku nepatika, ka Kristofs redzēja šo nekārtību. Viņš tikai jautri smējās un ziņkāri ielūkojās lādīte.

— Nē! — viņa iesaucās un atvilktni lūkoja aizslēpt ar rokām. — Neskatieties te iekšā. Tur ir briesmīgs juceklis...

Viņa atkal sāka meklēt. Bet Kristofs viņu mulsināja. Viņa sāka gražoties un aizcirta atvilktni.

— Es nevaru atrast, — viņa teica. — Ejiet pie Lisī, tepat blakus.

Viņai droši vien būs. Viņai ir viss, kas vajadzīgs.

Kristofam nāca smiekli par pircēju pievilkšanas metodi.

— Vai tā jūs visus savus pircējus sūtāt pie viņas?

— Nav jau pirmā reize, — Sabine atbildēja jautrā garā. Bei drusku viņai bija kauns.

— Ir tik garlaicīgi visu t( sakārtot, — viņa teica. — Es

nevaru un nevaru saņemties... Bet rīt es noteikti te ievedīšu kārtību.

— Vai nevaru jums palīdzēt? — jautāja Kristofs.

Sabine atraidīja šo piedāvājumu. Viņa būtu to pieņēmusi,

taču neiedrošinājās tenku dēļ. Un tas viņu mazliet arī apkaunoja.

Viņi trieca un tērzēja tālāk.

— Un kā būs ar jūsu pogām? — brīdi klusējusi, viņa jautāja Kristofam. — Vai neiesiet pie Lisī?

— Nekad un nemūžam, — viņš attrauca. — Es gaidīšu, kamēr jūsu veikalā būs kārtība.

— Ak, — atbildēja Sabine, jau aizmirsusi, ko nupat bija teikusi, — tik ilgi vis labāk negaidiet!

To viņa pasacīja tik sirsnīgi, ka abiem bija jāsmejas.

Kristofs piegāja pie atvilktnes, kuru viņa bija iestūmusi atpakaļ.

— Vai atļausiet man meklēt?

Sabine piesteidzās viņam klāt un viņu atvairīja.

— Nē, nē, labāk nemeklējiet, es skaidri zinu, ka neatradīsiet nekā!

— Derēsim, ka atradīšu!

Kristofs uzreiz uzvaroši izņēma no atvilktnes pogu, ko bija meklējis. Bet viņam vajadzēja vairākas, un viņš gribēja rakņāties tālāk, te pēkšņi Sabine atņēma viņam lādīti un satrauktā patmīlībā sāka meklēt pati.

Diena dzisa. Sabine piegāja pie loga. Kristofs atsēdās turpat līdzās, mazā meitiņa uztrausās viņam uz ceļiem. Viņš izlikās klausāmies meitenītes jautrās čalas un atbildēja tai izklaidīgi. Viņš uzlūkoja Sabini, kas juta viņa skatienus. Viņa noliecās pār lādīti, un Kristofs redzēja viņas pakausi un vaigu. Viņā raudzīdamies, Kristofs redzēja, ka viņa pietvīkst. Arī viņš pietvīka.

Bērns trieca vienā triekšanā. Neviens tam neatbildēja. Sabine vairs nepakustējās. Kristofs neredzēja, ko Sabine dara, bet Iskaidri zināja, ka viņa nedara nekā, pat neuzlūko lādīti, ko tur rokā. Klusums ieilga. Mazā draiskule nolēca Kristofam Ino ceļiem:

— Kādēļ jūs vairs nerunājat ar mani?

Sabine pēkšņi apcirtās un apskāva meitenīti. Lādītes saturs nokrita zemē, mazā nerātne priekā iekliedzās un četrrāpus sāka medīt pogas, kas aizripoja uz visām pusēm. Sabine atgriezās pie loga un pieglauda seju pie rūts. Viņa likās iegrimusi ielas vērošanā.

— Ardievu, — mulsdams teica Kristofs.

Klusi klusi, neatskatīdamās viņa atņēma:

— Ardievu.

SVĒTDIENAS novakarē nams palika tukšs. Visa ģimene aizgāja uz baznīcu un vakara dievkalpojumu. Sabine uz baznīcu negāja nekad. Kristofs jokodamies viņu tādēļ reiz rāja, ieraudzījis viņu mazajā dārzā pie durvīm sēžot, kad klusi dziedāja zvani, it kā aicinādami uz baznīcu. Tādā pašā tonī viņa atbildēja, ka visiem gan esot jābūt mesā, bet uz vakara dievkalpojumu varot arī neiet, tādēļ pārliecīga centība būtu lieka, pat drusku nesmalkjū-tīga, un viņai liekoties, ka dievam mīļāki tie, kas viņam neuzmācas.

— Jūs radāt dievu pēc savas līdzības, — teica Kristofs.

— Man dieva vietā būtu ļoti garlaicīgi, — viņa pārliecināti sacīja.

— Ja jūs būtu dieva vietā, jūs par savu pasauli daudz neraizētos.

— Es gribētu tikai to, lai cilvēki neraizējas par mani.

— Var būt, ka pasaulē tad klātos daudz labāk, — Kristofs piekrita.

— Klusu, — Sabine viņu apsauca, — mēs zaimojam dievu!

— Tie nav zaimi, ja es saku, ka dievs ir līdzīgs jums. Viņš droši vien jūtas glaimots.

— Jel apklustiet! — gan smiedamās, gan dusmodamās uzsauca Sabine. Viņa sāka baiļoties, ka dievam šādas runas tiešām var nepatikt. Un steigšus pievērsās citam tematam.

— Šis taču ir vienīgais brīdis visā nedēļā, kad mierīgi var papriecāties par dārza jaukumu, — viņa sacīja.

— Jā, — piekrita Kristofs, — viņi nav mājās.

Abi saskatījās.

— Cik klusu! — iesaucās Sabine. — Tāds klusums nemaz nav ierasts... Un grūti pat iedomāties, kur mēs esam...

— Ak, — Kristofs dedzīgi teica, — dažreiz es varētu viņus nožņaugt!

Viņam nebija jāpaskaidro, par ko viņš runāja.

— Vai visus? — Sabine jautri vaicāja.

— Jā, jums taisnība, — Kristofs atbildēja bez dedzības. — Tur ir arī Roza.

— Nabaga meitene! — iesaucās Sabine.

Viņi klusēja.

— Kaut mūžam būtu tā kā tagad! — Kristofs nopūtās.

Sabine pievērsa viņam smejošās acis. Un atkal tās nodūra.

Viņš redzēja, ka Sabine ko strādā.

— Ko jūs tur darāt? — viņš jautāja.

(Viņus šķīra starp abiem dārziem augošā efeju siena.)

Sabine pacēla podu, ko bija turējusi klēpī.

— Redziet, es lobu pākstis.

Viņa izdvesa dziļu nopūtu.

— Tas taču nav nepatīkams darbs, — viņš smiedamies teica.

— Ak, — viņa atņēma, — mūžīgi nodarboties ar ēdiena gatavošanu ir šausmīgi!

— Jūs droši vien labāk atteiktos no ēšanas nekā lauzītu galvu par ēdienu vārīšanu, — Kristofs sacīja.

— Bez šaubām, — viņa apstiprināja.

— Pagaidiet, es iešu jums palīgā.

Kristofs pārkāpa pār sētu un piegāja pie Sabines. Viņa sēdēja uz krēsla pie savām durvīm. Viņš atsēdās uz pakāpiena pie viņas kājām. No viņas klēpja Kristofs pilnām saujām ņēma zaļās pākstis un mazās, apaļās zirņu lodītes meta Sabinei klēpī ieliktajā traukā. Viņš raudzījās zemē. Viņš redzēja Sabines melnās zeķes, kas apspīlēja viņas kājas. Viņš neiedrošinājās vairs pacelt acis uz Sabini.

Gaiss bija smags, debesis ļoti baltas, ļoti zemas, ne liegākās vēsmas. Neviena lapa neiešalcās. Dārzu ietvēra augsta siena, aiz tās pasaulei bija gals.

Bērns bija izgājis staigāt ar kaimiņieni. Viņi bija divi vien. Viņi nekā nerunāja. Viņi vairs nevarēja runāt. Neskatīdamies Kristofs izgrāba Sabinei no klēpja jaunu pākšu sauju. Viņai pieskaroties, Kristofam pirksti trīcēja: tie svaigo, gludo pākšu vidū saskārās ar Sabines drebošajiem pirkstiem. Viņi nevarēja vairs tā turpināt. Viņi neuzlūkoja viens otru un sēdēja kā sastinguši: Sabine ar pusvērtu muti un nokārtām rokām, atlaidusies krēslā. Kristofs pieglaudies tai pie kājām. Ar plecu un roku viņš juta Sabines kāju siltumu. Abi elsa. Kristofs, vēsinādams rokas, piespieda tās pie akmens kāpieniem, viena roka nejauši pieskārās Sabines kājai, tai, no kuras kurpe bija noslīdējusi, un viņš nevarēja vairs atrauties no tās. Viņus pārņēma dīvainas trīsas. Viņiem gandrīz reiba galva. Kristofs sažņaudza Sabines mazās, gleznās kājas sīkos pirkstiņus. Sabini satvēra kvēla un salta šalts, un viņa tiecās uz Kristofu ...

No šī skurbuma viņus iztraucēja pazīstamas balsis. Viņi sarāvās. Kristofs pēkšņi pietrūkās un pārlēca atpakaļ pār sētu. Sabine sakratīja klēpī palikušās pākstis un devās istabā. Sētas vidū viņš vēlreiz atskatījās. Viņa stāvēja uz sliekšņa. Viņi uzlūkoja viens otru. Koku lapas sāka drebināt retas lietus lāses ... Sabine aizvēra durvis. Pārradās Fogela kundze un Roza ... Kristofs uzkāpa savā istabā.

Kad lietus straumēs grimstošā, dzeltenīgā diena izdzisa, viņš, nevairāmas dziņas traukts, piecēlās no galda, pieskrēja pie aizvērtā loga un izstiepa rokas uz pretējo logu. Tai pašā mirklī viņš pie pretējā loga pelēkā mijkrēslī ieraudzīja — šķita ieraudzījis — Sabini, kas izstiepa rokas uz viņu.

Viņš izdrāzās no istabas. Viņš nosteidzās lejā, dzīrās atkal lēkt pāri sētai. Bet, pavēries logā, pie kura bija parādījusies Sabine, Kristofs redzēja, ka slēģi ir aizvērti. Viss nams likās miegā grimis. Mulsumā viņš apstājās. Vecais Eilers, iedams uz pagrabu, ieraudzīja Kristofu un pasauca viņu. Kopā ar Eileru Kristofs atgriezās mājā. Viņam šķita, ka viņš sapņojis.

ROZAI nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai pamanītu, kas notika. Neuzticības jūtas viņai bija svešas, un viņa vēl nezināja, kas ir greizsirdība. Viņa gribēja atdot visu un pati pretim neprasīja nekā. Skumju sirdi atsacīdamās no Kristofa mīlestības, Roza nebija varējusi iedomāties, ka viņš mīlētu kādu citu.

Kādu vakaru viņa beidza pēdējos dūrienus savā garlaicīgajā rokdarbā, ko bija strādājusi vairākus mēnešus. Viņa bija laimīga un juta dziņu reiz uz brīdi atpestīties no darba un iet ar Kristofu patērzēt. Tiklīdz māte pagrieza muguru, Roza izzagās no istabas. Kā nerātns skolas puika viņa slepus atstāja māju. Viņa priecājās, ka varēs Kristofam parādīt garu degunu, jo viņš bija nicīgi apgalvojis, ka Roza savu rokdarbu nebeigšot nekad. Viņai gribējās Kristofu satikt uz ielas. Nabaga meiča gan zināja, ka ir Kristofam gluži vienaldzīga, tomēr viņa vēl joprojām uzskatīja, ka arī citiem, sastopoties ar viņu, jāizjūt tikpat liels prieks, kādu izjuta viņa pati.

Viņa izgāja. Pie nama durvīm kā parasti sēdēja Kristofs un Sabine. Rozai sažņaudzās sirds. Bet viņa nepaļāvās savām neprātīgajām jūtām un jautrā, laipnā balsī pasauca Kristofu. Viņas spalgā balss nakts klusumā Kristofam ausīs ieskanēja kā aplama nots. Viņš sarāvās un īdzīgi savieba seju. Triumfēdama Roza savu rokdarbu piebāza viņam pie deguna. Kristofs nepacietīgi atvairīja meiteni.

— Mans rokdarbs ir pabeigts, pabeigts! — Roza iesaucās.

— Tad sāciet jaunu! — vienaldzīgi atteica Kristofs.

Roza stāvēja kā apstulbota. Pēkšņi izdzisa viss viņas

prieks.

Kristofs zobgalīgi turpināja:

— Kad būsiet pabeigusi trīsdesmit citus rokdarbus un k|u vusi pavisam veca, tad vismaz varēsiet sacīt, ka jūsu mūžs nav pagājis velti!

Roza gandrīz vai sāka raudāt.

— Ak dievs, cik jūs esat dusmīgs, Kristof! — viņa iesaucās.

Kristofs apkaunējās un pateica Rozai dažus draudzīgus vārdus. Viņa bija tik pieticīga, ka uzreiz savā sirdī atkal juta seno uzticību, un tūdaj sāka skaļi pļāpāt: klusu runāt viņa nevarēja, viņa kliedza pilnā kaklā, kā daždien mājās bija ieradusi. Lai Kristofs lūkoja kā lūkodams, savu īgnumu viņš nevarēja apslēpt. Sākumā viņš attrauca dažus piktus vienbalsiena vārdus, tad neatbildēja vairs nemaz, pagrieza viņai muguru, iesēdās dziļāk savā krēslā, grozījās no vienas puses uz otru un grieza zobus par viņas neklusināmo runību. Roza redzēja, ka viņa uztrauc Kristofu, un zināja, ka viņai jāklusē, bet viņa turpināja aizvien skaļāk. Sabine, dažus soļus no viņiem klusu sēdēdama tumsā, noklausījās viņu ķildā ar ironisku mieru. Nogurusi un atzinusi, ka vakars jau zaudēts, viņa beidzot piecēlās un iegāja istabā. Kristofs viņas nozušanu pamanīja, kad viņas vairs tur nebija. Viņš tūdaļ pietrūkās un neatvainojies aizsteidzās, Rozai nelaipni novēlējis labu nakti.

Roza palika viena pati uz ielas un satriekta raudzījās durvīs, kur bija nozudis Kristofs. Acīs viņai pieriesa asaras. Ātri viņa ieskrēja mājā, klusu, lai nebūtu jārunā ar māti, uzkāpa savā istabā, noģērbās un, palīdusi zem segas, sāka raudāt. Roza necentās pārdomāt, kas bija noticis, viņa nevaicāja, vai Kristofs Sabini mīl, vai Kristofs un Sabine viņu necieš; meitene zināja, ka viss ir zudis, ka dzīvei nav vairs nozīmes un viņu gaida tikai nāve.

Citu rītu Roza atguva garīgo līdzsvaru, un atkal viņai atausa mūžam maldinošā cerība. Viņa apcerēja vakardienas notikumu un lūkoja sevi pārliecināt, ka nepamatoti iedomājusies to tik svarīgu. Bez šaubām, Kristofs nemīlēja viņu, Roza ar to samierinājās, bet sirds dziļumos ieslēpa pašai sevī neizteiktas domas, ka viņas mīlestības spēks beidzot iekaros Kristofa mīlestību. Kur viņai radusies iedoma, ka Sabini un Kristofu saista kādas jūtas? Kā viņš, tik gudrs būdams, varētu mīlēt tik sīku un nenozīmīgu personu, kuras niecība taču visiem bija redzama? Roza atkal jutās mierīga, bet sāka Kristofu novērot. Visu dienu viņa neredzēja nekā, jo nekas nebija redzams. Taču

Kristofs, redzēdams Rozas mūžīgo skraidelēšanu ap viņu, sāka just savādu nemieru un satrauktību. Un viņa nemiers nebija vairs klusināms, kad vakarā Roza atkal iznāca ārā un sparīgi piesēdās viņiem blakus uz ielas. Tas bija vakardienas notikuma atkārtojums: Roza runāja viena pati. Bet Sabine vairs nekavējās tik ilgi un iegāja savā istabā, Kristofs arī aizgāja. Roza vairs nešaubījās, ka viņas tuvums bija nepatīkams, taču nelaimīgā meitene lūkoja sevi pievilt. Roza nenojauta, ka par viņas uzmācību nekā jaunāka vairs nevarēja būt, un savā aplamā nevērībā citas dienas darīja to pašu.

Nākamo vakaru Kristofs Rozas klātbūtnē velti gaidīja Sabini.

Dienu vēlāk Roza sēdēja viena. Viņi bija no cīņas atteikušies. Bet Roza iemantoja tikai Kristofa īgnumu, jo viņš bija pikts, ka viņam laupīti mīļie vakari, viņa vienīgā laime. Viņš nevarēja Rozai to piedot, jo, pats savās jūtās aizrāvies, neatskārta Rozas jūtas pret viņu.

Sabine tās bija atskārtusi sen, viņa jau zināja, ka Roza ir greizsirdīga, zināja to, vēl nesaprazdama, vai pati ir iemīlējusies. Bet viņa to neteica nevienam un dabiskā cietsirdībā kā daždien skaista sieviete, kas apzinās savu uzvaru, klusi un ironiski vēroja neveiklās sāncenses veltīgās pūles.

KAUJAS laukā uzvarējusi, Roza neizpratnē apcerēja savas taktikas rezultātus. Vislabāk būtu bijis, ja viņa būtu atteikusies no sava nodoma un vismaz tagad Kristofam jāvusi mieru, bet taisni to viņa nedarīja; visjaunākais varēja būt tas, ka ar Kristofu viņa runāja par Sabini, un taisni to viņa darīja.

Lūkodama izdibināt Kristofa domas, Roza bikli, ar trīcošu sirdi tam sacīja, ka Sabine ir skaista. Kristofs vienaldzīgi atteica, ka viņa ir ļoti skaista. Lai gan Roza šo atbildi bija jau paredzējusi, tomēr

viņai sažņaudzās sirds, to dzirdot no Kristofa lūpām. Viņa zināja, ka Sabine ir skaista, bet nekad to nebija likusi vērā. Tagad viņa to skatīja pirmo reizi un turklāt ar Kristofa acīm, viņa redzēja Sabines smalkos vaibstus, tās glezno degunu, mīlīgo muti, visu apburošo augumu, graciozās kustības ... Ak, cik tas skaudri smeldza! ... Ko Roza nebūtu devusi, lai varētu ietverties Sabines izskatā! Viņa zināja, ka Sabini visi atzīst skaistāku par viņu! ... Viņu! Vai tad viņa pati sevi radījusi? Ak, cik neganti viņu nomāca viņas pašas miesa! Cik neglīta tā viņai likās! Tā viņai derdzās. Cik briesmīgi bija domāt, ka tikai nāve viņu atpestīs no šī ķermeņa!... Roza bija pārāk lepna un reizē pazemīga, lai gaustos, ka neviens viņu nemīl: viņai nebija tiesības mīlētai būt. Un viņa centās kjūt vēl pazemīgāka. Bet viņas instinkts iekaisa sašutumā. Nē, tas bija netaisni! ... Kādēļ šis augums bija viņas, ne Sabines augums? ... Un kādēļ Kristofs mīlēja Sabini? Ar ko viņa bija to pelnījusi? Roza redzēja Sabini skaidrām acīm: laisku, nevīžīgu, patmīlīgu, pret visu vienaldzīgu; tā nerūpējās ne par savu māju, ne savu bērnu, ne citu ko, tikai pati par sevi un dzīvoja tikai, lai gulētu, slaistītos un nedarītu nekā ... Un tas patika ... tas patika Kristofam, Kristofam, tik nopietnam un nepiekāpīgam, Kristofam, ko viņa dievināja un apbrīnoja par visu vairāk! Nē, tas bija pārāk netaisni! Un muļķīgi!... Kā Kristofs varēja to neredzēt? ... Roza nevarēja atturēties, lāgu lāgiem par Sabini neizteikusi kādu dzēlīgu piezīmi: viņa negribēja to darīt, bet nevarēja nedarīt! Vēlāk meitene pati vienmēr to nožēloja, jo bija labsirdīga un nemēdza runāt ļaunu par citiem. Vēl vairāk viņa to nožēloja tādēļ, ka ar savām piezīmēm izpelnījās asas atbildes, kuras viņai rādīja, cik dziļi Kristofs bija iemīlējies. Tādos brīžos viņš nesaudzēja nevienu. Savās dziļākās jūtās sāpināts, arī viņš lūkoja sāpināt, un tas viņam izdevās. Roza neatbildēja nekā un, galvu nodūrusi, zobus sakodusi, lai nebūtu jāraud, aizgāja. Viņa uzskatīja, ka pati bijusi vainīga un saņēmusi tikai to, ko pelnījusi, Kristofu sāpinādama, zaimodama to, ko viņš mīlēja.

Rozas māte nebija tik iecietīga. Fogela kundze, kuras acis redzēja visu, un vecais Eilers jau sen bija manījuši Kristofa un viņa jaunās kaimiņienes slepenās tikšanās: viņiem nebija grūti savirknēt visu romānu. Viņu nodomus, tik rūpīgi iecerētus un virzītus uz Rozas un Kristofa precībām, šis romāns izjauca, un to viņi izjuta kā personīgu apvainojumu, lai gan Kristofa pienākums taču nebija uzminēt, ka, viņam pašam nekā nejautājot, tie visi par viņu tik tēvišķīgi bija gādājuši. Bet despotiskā Amālija nevarēja pieļaut, ka citi varētu domāt savādāk nekā viņa. Amālija bija svēti sašutusi, ka Kristofs viņas nicinošos un neskaitāmas reizes izteiktos spriedumus par Sabini gluži vienkārši nav licis vērā.

Viņa nekautrējās tos vienā laidā Kristofam atkārtot. Tiklīdz viņi satikās, Amālijai vienmēr gadījās kāds iemesls runāt par kaimiņieni. Viņa lūkoja pieskarties taisni tiem Sabi-nes trūkumiem, pret kuriem Kristofs bija visjūtīgāks, un viņas rupjais skatiens un jestrā mēle tos atrada viegli. Ar neganto sievietes instinktu, kas ir daudz pārāks par vīrieša instinktu gan labdarīšanas, gan ļaundarīšanas mākslā, Amālija uztvēra taisni to, ko vajadzēja, un tik daudz nerunāja par Sabines laiskumu un morāliem trūkumiem, cik par tās netīrību. Amālijas nesmalkjūtīgais glūņas skatiens, pa logu lūkodamies, bija sakrājis visus vajadzīgos pierādījumus par jaunās sievietes istabu un tualetes noslēpumiem, un tos nu viņa klāstīja ar nejēdzīgu kāri un dedzību. Ja pieklājība viņai neļāva ko izteikt, viņas mājieni lika iedomāties daudz ļaunākas ainas, nekā pati būtu varējusi iztēlot.

Kristofs nobālēja aiz kauna un dusmām, viņš kļuva balts kā galdauts, un lūpas viņam trīcēja. Paredzēdama, kas notiks, Roza lūdzās, lai māte jel rimstas, un pat lūkoja Sabini aizstāvēt. Bet Amālija iekaisa vēl vairāk.

Te pēkšņi Kristofs pietrūkās no krēsla. Viņš cirta dūri galdā un uzkliedza Amālijai, ka esot zemiski tik neķītri runāt par kādu sievieti, izokšķerēt tās mājas dzīvi un tās vājības izdaudzināt visai pasaulei un tikai ļoti ļauns cilvēks esot spējīgs tā uzbrukt krietnam un mierīgam cilvēkam, kas dzīvojot tikai savu dzīvi un nevienam nedarot ļaunu, nevienu neaprunājot. Tie esot rūgti maldi, ja ar šādiem zaimiem domājot Sabinei kaitēt: tā tikai vairojot simpātijās pret viņu un viņas labo sirdi.

Amālija redzēja, ka aizgājusi par tālu, bet Kristofa vārdi viņu apvainoja, un, ķildu novirzīdama uz citu tematu, viņa sacīja, ka pārāk viegli, pārāk ērti esot runāt tikai par citu labo sirdi un ar to visu attaisnot. Zili zibeņi! Pārāk viegli esot iekarot laba un krietna cilvēka slavu, ja nekā nedarot un izvairoties no saviem pienākumiem!

Kristofs atcirta, ka ikviena cilvēka pirmais pienākums esot citiem darīt dzīvi patīkamu, taču sastopami arī ļaudis, kuri par savu pienākumu uzskatot darīt tikai to, kas riebīgs, garlaicīgs, apnicīgs, kas ierobežojot citu cilvēku brīvību, kas kaitējot saviem kaimiņiem, kalpiem, pašu ģimenei un pat sev pašiem. Lai dievs pasargājot no šādiem ļaudīm un šādiem pienākumiem kā no sērgas!...

Ķilda vērtās aizvien sīvāka. Amālija bija asa un nesaudzīga. Kristofs nepalika viņai parādā. Un redzamākās sekas bija tās, ka no šīs dienas Kristofs vairs neslēpa savu draudzību ar Sa-bini. Viņš gāja un klaudzināja pie kaimiņienes durvīm. Viņš tērzēja un jautri smējās ar Sabini. Turklāt viņš izraudzījās taisni tos brīžus, kad Amālija vai Roza viņu varēja redzet. Amālija atriebās ar naidā kaistošām runām. Bet nabaga Ro-zai šī negantība lauza sirdi. Meitene juta, ka Kristofs viņus visus nicina un ka viņš atriebsies. Roza rūgti raudāja:

Tā Kristofs, pats bieži cietis no netaisnībām, mācījās citiem sagādāt nepelnītas ciešanas.

DRĪZ pēc šiem notikumiem Sabines brālis, dzirnavnieks Landegā (mazā, no pilsētas dažus ljē attālā miestiņā), svinēja sava dēla kristības. Sabine bija krustmāte. Viņa piesūtīja ielūgumu Kristofam. Viņam nepatika šādas svinības, bet, gribēdams kaitināt Fogelus un būt Sabines tuvumā, viņš ielūgumu labprāt pieņēma.

Sabine atļāvās nevainīgo prieku ielūgt arī Amāliju un Rožu, droši zinādama, ka viņas atteiksies. Abas tiešām nekavējoties

atteicās. Roza būtu braukusi mīļu prātu. Viņa neienīda Sa-bini, reizēm pat iesila dziļā maigumā pret jauno sievieti, jo Kristofs to mīlēja. Roza labprāt būtu to Sabinei pateikusi, kritusi viņai ap kaklu. Bet līdzās bija māte, un meita sekoja mātes piemēram. Iecirtušies lepnumā, arī Roza' atsacījās. Un, kad viņi abi aizbrauca, kad Roza iedomājās, ka viņi ir kopā, bauda savu laimi, ka viņi šajā skaistajā jūlija dienā abi staigā pa laukiem, kamēr viņai jādēd istabā pie lāpāmās veļas kaudzes blakus rūcošai un dusmīgai mātei, smeldzošas skumjas sažņaudza meitenei sirdi, un viņa nolādēja savu pašlepnumu. Ja būtu vēl laiks!... Ja būtu vēl laiks? Ak vai! Viņa izturētos atkal tāpat...

Dzirnavnieks bija atsūtījis atsperu ratus pakaļ Kristofam un Sabinei. Pa ceļam viņi paņēma līdzi vēl kādus ielūgtos viesus. Laiks bija vēss un sauss. Saules spožumā laistījās sarkanie pīlādžogu ķekari un ķirši, kas auga gar ceļu.

Sabine smaidīja. Viņas bālo seju spirgtais vējš krāsoja rožainā sārtumā. Mazo meitenīti Kristofs turēja klēpī. Viņi nesarunājās viens ar otru, viņi runāja ar saviem blakus sēdētājiem, vienalga, ar kuru un par ko. Viņi bija laimīgi, dzirdēdami viens otra balsi, viņi bija laimīgi, ka abi brauca vienos ratos. Viņi rādīja viens otram garām aizzūdošos namus, kokus, ceļa gājējus un saskatījās bērnišķīgā priekā starojošām acīm. Sabinei patika lauku dzīve, taču aiz mūžīgā laiskuma viņa gandrīz nekad neizbrauca no pilsētas. Bija gandrīz jau gads, kopš viņa nebija bijusi uz laukiem: viņa priecājās par visu, ko acis skatīja. Kristofam tas nebija nekas jauns, taču viņš mīlēja Sabini un kā daždien mīlētājs visu redzēja ar viņas acīm, dziļi izjuta viņas prieka trīsas un jūsmoja vēl vairāk nekā iemīļotā, jo, jūtās savienodamies ar to, viņš it kā iedvesa tai savu dvēseli.

Pie dzirnavām piebraukuši, viņi sētā ieraudzīja visus mājas ļaudis un svētku viesus, kas viņus sagaidīja ar lielu troksni. Korim pievienojās vistas, zosis un suņi. Dzirnavnieks Bertolds, ņiprs un brašs vīrs gaišiem matiem, stūrainu galvaskausu un stūrainiem pleciem, tikpat plats un liels, cik Sabine glezna un smalka, savu mazo māsu pacēla gaisā un vārīgi nolika zemē, it kā bīdamies, ka viņa nesalūst. Kristofs tūdaļ redzēja, ka mazā māsiņa — kā jau daždien tā gadās — ar savu milzīgo brāli darīja, kas iepatikās, un ka viņš, gan skarbi zobodamies par tās kaprīzēm, laiskumu, par tūkstoš

un vienu trūkumu, savai māsai tomēr būtu pakalpīgi skūpstījis daiļās kājiņas. Tā Sabine bija ieradusi, un viņai tas likās gluži dabiski. Viņai viss likās gluži dabiski, un nekas viņu nepārsteidza. Sabine necentās modināt mīlestību pret sevi, viņai likās, ka gluži vienkārši tā ir jā-būt; ja viņu kāds nemīlēja, viņa nenoskuma, un tāpēc viņu visi mīlēja.

Kristofs redzēja vēl ko citu, kas viņam tik labi nepatika: viņš redzēja, ka kristībās nav vajadzīga krustmāte vien, bet arī krusttēvs, kam uz krustmāti ir zināmas tiesības, no kurām tas neatsakās, ja krustmāte ir jauna un skaista. To Kristofs redzēja skaidri un nepārprotami, kad Sabinei smaidīdams piegāja klāt kāds fermeris ar gaišām sprogām, ar auskariem ausīs un noskūpstīja viņai abus vaigus. Kristofs vis nepārmeta sev, ka bijis tāds muļķis un aizmirsis senās parašas un tādēļ gluži aplami uztraucies, bet saskaitās uz Sabini, it kā tā tīšu prātu būtu viņu ievilinājusi šajās lamatās. Viņš sapīka vēl vairāk, kad pa visu ceremonijas laiku viņam bija jāpaliek tālu no Sabines. Ceļā uz baznīcu Sabine lāgu lāgiem atskatījās un uzlūkoja Kris-tofu ar draudzīgiem skatieniem. Viņš izlikās Sabini neredzam. Sabine juta, ka Kristofs ir dusmīgs, un_ nojauta, kādēļ, taču viņa par to neuztraucās, viņai naca tikai smiekli. Pat ja Sabine īsti saķildotos ar iemīļoto un šī ķilda viņu sāpinātu, arī tad viņa necenstos novērst pārpratumu: tas prasītu pārāk lielas pūles. Gan jau viss atkal pats no sevis nokārtotos.

Pie galda Kristofs sēdēja starp pašu dzirnavnieci un druknu, sārtu meiču, kuru bija pavadījis uz mesu, neveltīdams viņai ne mazāko vērību. Pēkšņi Kristofam iešāvās prātā uzlūkot savu kaimiņieni. Viņa izskatījās tīri glīti, un, Sabinei atriebdamies, Kristofs sāka ar sārtvaidzi meiču skaļi lakstoties, lai Sabine to ievērotu. Tā arī notika, taču greizsirdības jūtas Sabinei bija svešas: zinot, ka viņu kāds mīl, viņai bija gluži vienaldzīgi, vai tas mīl ari kādu citu sievieti vai viņu vien. Sabine nedusmojās un nepukojās, bet sirsnīgi priecājās, ka Kristofs jūtas labi. No otra galda gala viņa tam uzsmaidīja visapburošāko smaidu. Tas Kristofu samulsināja, viņš nešaubījās vairs, ka Sabine ir vienaldzīga pret viņu, un atkal iegrima īdzīgā klusēšanā, no kuras viņu nevarēja atraisīt ne jautrās asprātības, ne iztukšotās vīna glāzes. Galu galā samiego-

jies viņš sev nikni pārmeta, ka bija atbraucis uz šo nebeidzamo ēšanu, un nemaz nedzirdēja dzirnavnieka priekšlikumu pavizināties laivā, lai dažus viesus aizvestu mājās. Kristofs neredzēja Sabines mājienu, ar kuru viņa aicināja to pie sevis, lai varētu sēsties abi vienā laivā. Kad Kristofam pašam tas iekrita prātā, Sabines laivā vairs nebija vietas un viņam bija jākāpj citā. Jaunā neveiksme viņu nokaitināja vēl vairāk, taču drīz vien viņš atskārta, ka pa ceļam gandrīz visi līdzbraucēji izkāps. Tad viņa seja noskaidrojās, un viņš visiem rādīja laipnu vaigu. Arī jaukā novakare, airēšanas prieks un krietno cilvēku jautrība beidzot izkliedēja visu viņa drūmo noskaņojumu. Sabines gan nebija viņa laivā, bet viņš cerēja, ka, atpakaļ braucot, viņi abi būs kopā, un tagad priecājās visiem līdzi.

Viņi sēdēja trijās laivās, kuras brauca diezgan tuvu kopā un savā starpā sacentās airēšanā. Cits citam viņi uzsauca priecīgus mudinājumus. Kad laivas aizslīdēja viena otrai garām, Kristofs uztvēra Sabines smaidošo skatienu. Viņš nevarēja atturēties un arī uzsmaidīja viņai: miers bija noslēgts. Viņš jau zināja, ka atpakaļ viņi brauks kopā.

Braucēji sāka četrbalsīgi dziedāt. Katra grupa pēc kārtas nodziedāja vienu pantiņu, un piedziedājumu uztvēra viss koris. Izklīdušās laivas cita citai atbildēja ar skaņu atbalsi. Kā putni skaņas lidoja pār ūdeni. Lāgu lāgiem kāda laiva piebrauca pie krasta: viens vai divi zemnieki izkāpa. Tie palika stāvot upmalā un māja atsveicienus aizlīgojošām laivām. Mazā sabiedrība izkusa. Balsis cita pēc citas atšķīrās no kora. Beidzot palika tikai Kristofs, Sabine un dzirnavnieks.

Straumei ļaudamies, viņi brauca mājās visi vienā laivā. Kristofs un Bertolds sēdēja pie airiem, bet neairēja. Sabine, Kristofam pretim sēdēdama laivas galā, tērzēja ar savu brāli un uzlūkoja Kristofu. Taču viņu acis runāja citu, tikai viņu sirdīm zināmu valodu. Tas nebūtu bijis iespējams, ja klusējuši būtu melīgie vārdi. Sie likās sakām: «Es neskatos uz jums.» Bet skatieni čukstēja: «Kas esi tu? Kas esi? Es tevi mīlu!... Es tevi mīlu, lai tu būtu kas būdams! ...»

Debesis apmācās, laukos kūpēja migla, upē garoja tvaiki, saule izdzisa birgas mākoņos. Sabine notrīcēja saltos drebuļos un plecus un galvu ietina savā mazajā, melnajā seģenē. Viņa likās nogurusi. Kad laiva līgoja gar krastu līkstošo vītolu pazarē, viņa aizvēra acis: viņas mazā sejiņa bija bāla,

lūpās ievilcies sāpīgs vaibsts. Viņa nekustējās vairs, likās, ka ciešanas viņu plosa — ir plosījušas, — viņa Šķita mirusi. Kristofam sažņaudzās sirds. Viņš pieliecās pie Sabines. Pēkšņi viņa atvēra acis, ieraudzīja Kristofa jautājošās, rūpju pilnās acis un uzsmaidīja tam. Tas viņam bija kā saules stars. Viņš jautāja klusā balsī:

— Vai jums kas kaiš?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu un sacīja:

— Man salst.

Abi vīrieši apsedza Sabini ar saviem mēteļiem un ietina viņas kājas, ceļus, it kā mazu bērnu ievīstīdami gultiņā. Viņa paļāvās abu pavadoņu gādībai un ar acīm pateicās. Sāka līņāt ledaini salts lietus. Viņi satvēra irkļus un steidzās uz māju. Smagi mākoņi smacēja debesis. Upe aizlocījās tumša un melna. Lauku māju logos šur tur iedegās gaisma. Kad viņi piebrauca pie dzirnavām, lietus šļāca straumēm un Sabine bija izmirkusi līdz ādai.

Virtuvē viņi iekūra lielu uguni un gaidīja, kad pāries lietus gāze. Bet lietus lija aizvien niknākām šļācēm, turklāt sacēlās arī negants vējš. Līdz pilsētai bija jābrauc trīs ljē. Dzirnavnieks sacīja, ka Sabinei viņš tādā laikā neļaus braukt, un uzaicināja abus nakti pārgulēt dzirnavās. Kristofs gan vairījās un Sabines acīs meklēja padomu, bet Sabine vērās uguns liesmās, it kā tīšu prātu gribēdama, lai Kristofs izšķiras pats. Kad Kristofs piekrita, viņa pievērsa tam savu pietvīkušo seju, un tas redzēja, ka Sabine bija apmierināta.

Neaizmirstamais vakars ... Ārā strāvoja lietus brāzmas. Melnajā kamīnā zvīļoja zelta dzirkstis. Viņi sēdēja ciešā lokā. Pie sienām līgojās viņu fantastiskie silueti. Dzirnavnieks mācīja Sabines meitiņu, kā rokām izveidot ēnu tēlus. Bērns mē-jās, tomēr drusku viņam bija bailes. Sabine sēdēja pieliekusies pie uguns un automātiski rušināja ogles ar smagu biguli. Viņa bija mazliet nogurusi un savā nodabā sapņoja, klausīdamās svaines stāstos par dzirnavu kalpiem un lāgiem pamādama galvu. Kristofs sēdēja tumsā blakus Bertoldam, glāstīja mazās meitenītes matus un acis nenovērsa no Sabines smaida. Sabine zināja, ka Kristofs viņu uzlūko. Viņš zināja, ka Sabine smaida viņam. Visu vakaru viņi nepateica viens otram ne vārda un viņu acis nesaskatījās: viņiem tas nebija vajadzīgs.

VIŅI aizgāja gulēt agri. Kris-tofa un Sabines istabas bija blakus. Durvis veda no vienas istabas otrā. Kristofs neviļus ieraudzīja, ka durvju aizbīdnis atradās Sabines istabā. Viņš iegulās gultā un mēģināja aizmigt. Lietus rībināja logu rūtis. Kamīnā kauca vējš. Augšas stāvā dauzījās durvis. Aiz loga vaidēja vēja plosīta papele. Kristofs nevarēja aizvērt acis. Viņš domāja, ka Sabine guļ tepat blakus, vienā pajumtē. Viņus šķīra tikai plāna ■siena. No Sabines istabas neatskanēja ne mazākais troksnis. Bet viņš šķita redzam Sabini. Viņš piecēlās gultā sēdus, klusā balsī sauca Sabini, teica tai maigus, kaislīgus vārdus. Un Kristofam likās, ka viņš dzird mīļotas balsi, kas atbild, atkārto viņa vārdus, sauc viņu dziļā, liegā balsī. Viņš nezināja, v,ai pats šos jautājumus un šīs atbildes izsapņojis vai viņa tiešām runāja. Pēkšņi Kristofs gluži skaidri izdzirda savu vārdu, viņš nevarēja vairs valdīties un izlēca no gultas, tumsā taustīdamies, devās uz Sabines istabas durvīm. Viņš negribēj.a tās atvērt, šīs aizbultētās durvis viņu sargaja pašu no sevis. Bet, rokturim pieskāries, viņš manīja, ka durvis vērās...

Viņš stāvēja apmulsis ... Klusi viņš aizvēra durvis, atvēra un atkal aizvēra. Vai Sabine tās nebija aizbultējusi? Ja, viņš to skaidri zināja. Kas tad tās atvēris? .._. Sirds viņam pukstēja strauji un elpa aizrāvās. Viņš atbalstījās pie gultas gala, atsēdās, lai atgūtu elpu. Kaislības svelme viņu plosīja. Ta satrieca viņa spēku, un viņš nevarēja pakustēties: visa miesa trīcēja kvēlošās šalkās. Viņu biedēja neizbaudītā kaislība, nezināmā laime, ko ilgus mēnešus pats bija saucis, kas nu bija atnākusi, bija viņam blakus, un viņu vairs nešķīra no tās nekas. Brāzmīgais, mīlestības neprāta apmatais jauneklis pēkšņi izjuta šausmas un riebumu pret piepildītām dziņām. Viņš kaunējās no tām, kaunējās no sava nodoma. Viņš mīlēja pārāk dziļi, lai iedrošinātos savu mīlestību izbaudīt. Viņu satvēra bailes, un viņš būtu darījis visu, lai izvairītos no lai-

mes, kas pati skrēja rokās. Mīlēt, mīlēt, — vai tiešam tas nekad nav iespējams, mīlēto cilvēku neapgānot? ...

Viņš atgriezās pie durvīm. Mīlestībā un bailēs trīcēdams, viņš turēja roku uz durvju kloķa, neiedrošinādamies to nospiest.

Un viņā pusē aiz durvīm, salā drebēdama, kailām kājām uz grīdas saltajām plāksnēm stāvēja Sabine.

Tā viņi abi vilcinājās ... Cik ilgi? Mirkļus? Stundas? ... Viņi nezināja, ka viņi tur stāv, un tomēr zināja. Viņi izstiepa rokas viens otram pretim, — Kristofu žņaudza tik skaudra mīlestības liesma, ka viņam nebija spēka ieiet, Sabine sauca viņu, gaidīja un trīcēja bailēs, ka viņš var ienākt... Un, kad viņš beidzot dzīrās ieiet, taisni tobrīd viņa atkal aizšāva bultu.

Viņš uzskatīja sevi par traku. Visā spēkā viņš uzgula durvīm. Lūpas piespiedis pie atslēgas cauruma, viņš lūdzās:

— Atdari!

Klusu viņš sauca Sabini: viņa dzirdēja Kristofa smago elpu. Viņa stāvēja aiz durvīm sastingusi, viņai nebija spēka atvērt durvis, viņai nebija spēka atgulties ...

Koki aizvien vēl vētrā lūza un krakstēja un nama durvis dauzījās... Salauztiem locekļiem, bēdu māktām sirdīm viņi gāja atpakaļ katrs savā gultā. Aizsmakušām balsīm nodziedāja gaiļi. Piesvīdušās loga rūtīs iespīdēja pirmie ausmas stari. Atausa drūms un sērīgs rīts, kas grima nebeidzamās lietus šļācēs.

Tiklīdz varēja, Kristofs piecēlās; viņš nokāpa lejā virtuvē un sarunājās ar dzirnavu ļaudīm. Viņš steidzās aizbraukt, jo baidījās Sabini satikt vienatnē. Viņš izjuta atvieglojumu, kad ienāca dzirnavniece un pateica, ka Sabine jūtoties slima, vakar laivas braucienā esot sasaldējusies un šodien vēl nevarēšot mājās braukt.

Gājiens atpakaļ uz pilsētu bija drūms. Kristofs atteicās no pajūga un kājām devās pār izmirkušajiem laukiem, pa dzeltenīgo miglu, kas zemi, kokus un namus ietina kā līķautā. Visa dzīve likās kā apmākusies diena. Apkārtne bija pārvērtusies dīvainā rēgu valstībā. Un arī viņš pats bija kā rēgs.

MĀJĀS Kristofu sagaidīja īgnas sejas. Visi bija sašutuši, ka nakti viņš diezin kur pārlaidis kopā ar Sabini. Viņš ieslēdzās savā istabā un sēdās pie darba, Sabine pārnāca citu rītu un arī ieslēdzās istabā. Viņi baidījās satikties. Laiks aizvien vēl bija lietains un salts, ārā viņi negāja. Viņi redzēja viens otru pa aizvērto logu rūtīm. Sabine, ietinusies lakatā, sēdēja pie uguns un grima domās. Kristofs bij,a ieracies nošu papīros. Pa logu viņi atturīgi, pat vēsi sasveicinājās un mākslotā steigā katrs atgriezās pie pārtrauktās nodarbošanās. Skaidri viņi neapzinājās, ko juta, viņi dusmojās viens uz otru, dusmojās paši uz sevi, dusmojās uz visu. Atmiņas par dzirnavās pavadīto nakti viņu domās bija dzēstas: to atceroties, viņi nosarka un paši nezināja, vai sarka par savu neprātu vai tāpēc, ka nebija tam ļāvušies. Vienam otru redzēt bija mokas, jo tūdaļ atausa atmiņas, no kurām viņi gribēja bēgt, un klusējošā domu saskaņā viņi ievilkās katrs savas istabas dzijuma, lai viens otru aizmirstu uz mūžu. Bet to viņi nespēja, šī slepenā naidība viņus mocīja. Kristofu plosīja drūma, apslēpta niknuma izteiksme, ko viņš reiz bija manījis Sabines saltajā sejā. Tikpat gauži cieta viņa pati no šīm domām. Lai viņa cīnījās pret tām kā cīnīdamās, viņa nevarēja no tām atpestīties. Turklāt viņu tirdīja kauns, ka Kristofs droši vien uzminējis, kas viņā norisinās, kauns, ka viņa bija piedāvājusies .. * piedāvājusies un nebija atdevusies.

Dedzīgā priekā Kristofs pieņēma uzaicinājumu uz dažiem koncertiem Ķelnē un Diseldorfā. Cik labi bija divas trīs nedēļas nedzīvot mājās! Rīkošanās uz šiem koncertiem un jauna kompozīcija, ko viņš bija nodomājis tur spēlēt, viņu nodarbināja pilnīgi, un galu galā viņš aizmirsa nomocošās atmiņas. Tās izdzisa arī Sabines dvēselē, jo viņa atkal iegrima ierastās dzīves ikdienā. Un viņi sāka viens par otru domāt vienaldzīgi. Vai viņi tiešām bija mīlējuši viens otru? Viņi par to šaubījās. Kristofs gandrīz gribēja aizbraukt uz Ķejni, Sabinei ne ardievas nepateicis.

Aizbraukšanas priekšvakarā nejaušība viņus atkal saveda kopā. Bija viena no tām svētdienas novakarēm, kad visi mājinieki bija baznīcā. Arī Kristais bija izgājis, lai iepirktos brauciena vajadzībām. Sabine sēdēja savā mazajā dārziņā un gozējās saules rieta staros. Kristofs pārnāca mājās: viņš ļoti steidzās un, Sabini ieraudzījis, gribēja to sveicināt un aiziet garām. Bet, garām steidzoties, Kristofu kaut kas aizturēja: vai tas bija Sabines bālums vai kādas neminamas jūtas — nožēla, bailes, maigums?... Viņš apstājās, pievērsās Sabinei, atspiedās pret dārza žogu un novēlēja viņai labvakaru. Neatbildējusi viņa sniedza tam roku. Viņas smaids staroja labsirdīgā priekā, kādu Kristofs nekad nebija redzējis Sabines sejā. Viņas kustības teica: «Lai miers ar mums...» Viņš pāri žogam satvēra Sabines roku, pieliecās un noskūpstīja to. Viņa lūkoja roku atraut. Viņš gribēja mesties ceļos Sabinei pie kājām un viņai sacīt: «Es mīlu tevi...» Bet viņi uzlūkoja viens otru klusēdami. Viņi neteica, ko juta. Pēc brītiņa viņa atbrīvoja savu roku un novērsās. Arī viņš novērsās, slēpdams mulsumu. Un atkal viņi paskatījās viens otrā jautrām acīm. Saule rietēja. Saltā, skaidrā debess jumā slīdēja tfiēļas, dzeltensārtas un zaļganas atblāzmas. Ar viņam pazīstamu kustību Sabine, saltos drebuļos trīcēdama, ciešāk apvilka ap pleciem seģeni. Viņš jautāja:

— Kā jums klājas?

Viņa uzmeta lūpu, it kā nebūtu vērts atbildēt. Un atkal viņi saskatījās laimes pilnām acīm. Viņiem likās, ka būtu viens otru zaudējuši un atkal atraduši...

Beidzot viņš pārtrauca klusumu un teica:

— Rīt es braukšu prom.

Sabines seja pārvērtās izbailēs.

— Jūs brauksiet prom? — viņa atkārtoja.

Viņš steidzās piezīmēt:

— Ak, tikai uz divām trim nedēļām!

— Uz divām trim nedēļām! — viņa iesaucās, un sejā viņai ievilkās skumju ēnas.

Viņš stāstīja Sabinei, ka esot angažēts uz koncertiem, bet pārbraucis visu ziemu dzīvošot mājās.

— Ziema, — viņa teica, — vēl tālu ...

— Nav vairs tālu, — viņš atbildēja, — drīz vien būs klāt.

Viņu neuzlūkodama, Sabine pakratīja galvu.

— Kad mēs atkal tiksimies? — brīdi klusējusi, viņa jautāja.

Viņš skaidri neaptvēra šo jautājumu: viņš taču bija uz to jau atbildējis.

— Tiklīdz es būšu atkal mājās: pēc četrpadsmit dienam, vēlākais pēc trim nedēļām.

Viņas sejā aizvien vēl atspoguļojās izbailes. Viņš lūkoja jokot.

— Laiks jums aizritēs ātri, — viņš teica. — Jus varēsiet mierīgi izgulēties.

— Jā, — atteica Sabine.

Viņa raudzīja pasmaidīt, bet lūpas viņai trīcēja.

— Kristot! — pēkšņi Sabine iesaucās, izstiepdama rokas viņam pretim.

Viņas balsī izskanēja dziļas bēdas. Likās, ka viņa būtu teikusi:

«Paliec! Nebrauc prom!...»

Viņš satvēra Sabines roku, brīnā uzlūkoja jauno sievieti, nesaprazdams, kādēļ tā šim četrpadsmit dienu ilgajam ceļojumam piešķir tik lielu nozīmi, bet viņš gaidīja tikai vienu vārdu no Sabines lūpām, lai teiktu:

«Es palikšu!»

Taisni tobrīd, kad viņa dzīrās runāt, atvērās vārti un parādījās Roza. Sabine atraisīja savu roku no Kristofa rokas un iesteidzās namā. Uz sliekšņa stāvēdama, viņa vēlreiz atskatījās uz Kristofu — un nozuda.

KRISTOFS cerēja vakarā viņu vēlreiz redzēt. Bet Fogeli nenovērsa acis no viņa, Luize visur staigāja viņa pēdās, un kā daždien, nokavējis daudzus darbus pirms brauciena, viņš nevarēja atlicināt ne mirkli, lai izietu laukā.

Citu rītu agri viņš aizbrauca, Sabines durvīm garām ejot, Kris-tofam uznāca dziņa ieiet pie viņas vai pieklauvēt pie viņas loga: bija grūti pamest viņu, nepateicot ardievas, jo Roza vakar viņus bija iztraucējusi. Bet Kristofs nodomāja, ka Sabine guļ un ka viņa nemaz nebūs priecīga, ja viņš to modinās. Un ko tad viņš tai teiktu? No brauciena atsacīties jau bija par vēlu. Un ja nu viņa to lūgtu? — Viņam patika izbaudīt savu varu pār Sabini un, ja būtu vajadzīgs, likt viņai pārciest arī mazas bēdas... Sāpes, ko Sabine izjuta viņa aizbraukšanas dēļ, Kristofam nelikās nopietnas, un viņš domāja, ka īsā šķiršanās tikai stiprinās mīlestību, ko tā varbūt juta pret viņu.

Viņš steidzās uz staciju. Viņš tomēr izjuta sirdsapziņas ēdas. Bet, tiklīdz vilciens aizjoņoja, viss bija aizmirsts. Sirdi cilāja jaunības spars. Līksmu prātu .viņš sveica veco pilsētu, kuras jumti un torņu gali laistījās saulē. Un aizbraucēja nebēdībā viņš palicējiem teica ardievas un nedomāja vairs par tiem.

Visu laiku, ko Kristofs pavadīja Diseldorfā un Ķelnē, Sabini viņš neatcerējās ne mirkli. No rīta līdz vakaram laiks Kristofam aizritēja mēģinājumos un koncertos, dinejās un sarunās, viņu nodarbināja tūkstoš jaunu interešu, visu atvairīja viņa panākumu reibinošais gandarījums, un viņam nebija laika grimt pagātnes atmiņās. Vienīgo reizi, piektajā naktī pēc aizbraukšanas, Kristofs pēkšņi atmodās no smaga sapņa un juta, ka miegā domājis par viņu, ka taisni šī doma to bija atmodinājusi. Tomēr Kristofs nevarēja vairs atcerēties, ko par viņu bija domājis. Viņš bija iztrūcināts un satraukts. Tas nebija brīnums: iepriekšējā vakarā viņš bija spēlējis koncertā un vēlāk ļāvies pierunāties un aizgājis uz vakariņām, kur viņš izdzēra dažas glāzes šampanieša. Nevarēdams aizmigt, viņš piecēlās. Viņu neatlaidīgi vajāja kāda muzikāla frāze. Viņam likās, ka tā viņu arī sapnī mocījusi, un viņš uzrakstīja to. Izlasījis to, viņš jutās pārsteigts, cik šī mūzika bija skumīga. To rakstot, viņš nemaz nebija bēdīgs: tā vismaz viņam likās. Kristofs atcerējās, ka agrāk, kad jutās bēdīgs, viņš varēja rakstīt tikai līksmas, jautras meldijas, kuru jautrība viņu taisni sāpināja. Ilgi viņš nedomāja par to, jo dvēseles noskaņu maiņas viņam bija ierastas, kaut pats tās neizprata. Drīz viņš atkal aizmiga un citu rītu visu bija aizmirsis.

Kristofs paildzināja ceļojumu pa trim četrām dienām. Viņš izjuta savādu prieku to ildzināt, zinādams, ka, tiklīdz pats gribēs, tūdaļ varēs braukt mājās, bet viņš nesteidzās. Tikai vilcienā sēžot mājās braucot, viņam uzmācās domas par Sabini. Viņš nebija tai rakstījis. Viņš bija pat iik bezrūpīgs, ka nekad neaizgāja uz pastu apvaicāties, vai nav pienākusi vēstule. Šī klusēšana viņam sagādāja slepenu baudu, jo viņš zināja, ka viņu gaida, ka viņu mīl... Vai viņu mīlēja? Sa-bine nekad viņam nebija to teikusi, viņš pats nekad nebija tai atzinies. Bet viņi to zināja bez vārdiem. Nekas tomēr nevarēja atsvērt atzīšanās vārdu drošību. Kādēļ viņi bija klusējuši? Tiklīdz viņi dzīrās šos vārdus izrunāt, vienmēr kāda nejaušība vai mulsums viņus aizkavēja. Kādēļ? Kādēļ? Cik daudz laika viņi bija zaudējuši!... Kristofs kvēloja ilgās no mīļajām lūpām reiz dzirdēt dārgos atzīšanās vārdus. Viņš kvēloja dziņā teikt tos Šabinei un skaļi izrunāja tos tukšajā vagona kupejā. Jo vairāk viņš tuvojās mājām, jo drudžaināk viņu žņaudza nepacietība, baiļu trīsas... Ātrāk! Tikai ātrāk! Ak, pēc stundas viņš to atkal redzēs!...

tofu ieraudzījusi, viņa notrīcēja līksmā pārsteigumā, bet tūdaļ atkal rādīja stingru seju. Viņš nodomāja, ka Roza aizvien vēl uz viņu skaišas, tomēr savā jautrajā omā to nevēroja. Viņš nosteidzās lejā pie Rozas.

PULKSTENIS bija pusseptiņi rītā, kad Kristofs pārbrauca. Neviens vēl nebija piecēlies. Sabines logi bija aizvērti. Sētai pāri viņš pārgāja uz pirkstu galiem, lai tā nedzird viņa soļus. Viņš smējās, cerēdams to pārsteigt. Viņš uzkāpa savā istabā. Māte gulēja. Klusi Kristofs pārģērbās. Viņš bija izsalcis, bet baidījās, ka, bufetē meklēdams, atmodinās Luizi. Pēkšņi viņš ārā izdzirda soļus, klusi atvēra logu un ieraudzīja Rožu, kas kā daždien bija piecēlusies pirmā un slaucīja sētu. Viņš lēnā balsī pasauca meiteni. Kris-

— Roza, Roza, — viņš priecīgi iesaucās, — dod man ēst, ja nedosi, es apēdīšu tevi pašu! Es badā nomiršu!

Roz,a pasmaidīja un ieveda viņu lejas stāva virtuvē. Krūzē pienu .iedama, viņa nevarēja klusināt neskaitāmos jautājumus par Kristofa braucienu un koncertiem. Un, kaut

viņš mīļu prātu atbildēja, — jo atgriešanās prieka reibumā Rozas pļāpība viņam bija gandrīz patīkama, — Roza pēkšņi aprāvās un nejautāja vairs nekā, seja viņai izstiepās, un, acis novērsusi, viņa likās noraizējusies. Drīz vien viņas veiklā runība atkal turpinājās, taču šķita, ka viņa sev pārmeta šo pļāpību, un no jauna apklusa. Beidzot Kristofs to manīja un jautāja:

— Kas tev kaiš, Roza? Vai esi uz mani dusmīga?

Viņa enerģiski papurināja galvu, savā ierastajā straujumā pievērsās Kristofam un ar abām rokām satvēra viņa roku:

— Ak Kristot! ... — viņa iesaucās.

Viņš satrūkās. Maizes rika viņam izkrita no rokas.

— Kas ir? Kas noticis?

Viņa atkārtoja:

— Ak Kristot! Ir notikusi liela nelaime!...

Viņš atgrūda galdu. Viņš izdvesa:

— Kur?

Roza parādīja uz namu sētas viņa puse.

Kristofs iekliedzās:

— Sabine!

Viņa raudāja.

— Viņa ir mirusi.

Kristofs neredzēja vairs nekā. Viņš piecēlās, jutās satriekts, pieķērās pie galda malas, visu, kas galdā bija, nogāza zemē un gribēja kliegt. Viņu plosīja negantas sāpes. Viņam uznāca vemšana.

Izbiedētā Roza pieskrēja viņam klāt, saturēja viņa galvu, raudāja.

Atguvis valodu, viņš iesaucās:

— Nav tiesa!

Viņš zināja, ka tā ir tiesa. Bet viņš gribēja to noliegt, notikušo viņš gribēja pārvērst par nenotikušu. Redzēdams Rozas asarās mirkstošo seju, viņš nešaubījās vairs un sāka elsot.

Roza pacēla galvu.

— Kristot! — viņa teica.

Viņš sēdēja, rokas izstiepis pār galdu, seju paslēpis.

Roza pieliecās pie viņa.

— Kristot!... Māte nāk!...

Kristofs pietrūkās.

— Nē, nē, — viņš teica, — es negribu, ka viņa mani redz!

Roza saņēma Kristofu aiz rokas un ļimstošo, aiz_ asarām

aklo jaunekli ieveda sētā, malkas būcenī. Roza aizvēra durvis. Viņi bija tumsā. Viņš atsēdās uz liela bluķa, uz kura mēdza skaldīt malku. Viņa uz žagaru klēpja. Trokšņi no sētas ieskanēja dobji un apslāpēti. Te viņš varēja raudāt, nebīdamies, ka viņu kāds dzirdēs. Viņš kaislīgi ļāvās asaram. Roza nekad nebija dzirdējusi Kristofu raudam, viņai pat Ūkās, ka tas nemaz nevar raudāt; viņa pazina tikai savas bērnišķīgās, ātri izsīkstošās asaras, un šis vīrieša izmisums viņu baidīja un modināja līdzcietību. Viņa kvēloja karstā mīlestībā uz Kristofu. Viņas mīlestībā nebija egoisma; tā bija nebeidzama ziedošanās līksme, svēta griba ciest Kristofa sāpes un atņemt viņam visas ciešanas. Mātes maigumā viņa apskāva Kristofu.

— Mīļais Kristof, — viņa teica, — neraudi!

Kristofs novērsās:

— Es gribu mirt!

Roza salika rokas kā lūgšanā.

— Nerunā tā, Kristof!

— Es gribu mirt. Es nevaru vairs... Es nevaru vairs dzīvot... Kam lai es dzīvoju?

— Kristof, mīļais Kristofiņ! Tu neesi viens, tu neesi atstāts! Tevi mīl.

— Ko tas man var līdzēt. Es nemīlu vairs nekā. Visa pasaule var mierīgi dzīvot vai mirt. Es nemīlu nevienu, tikai viņu es mīlēju, viņu vienīgo!

Galvu rokās ieslēpis, viņš elsoja aizvien skaļak. Roza vairs nezināja, ko teikt, ko darīt. Kristofa kaislības egoisms viņu dziļi sāpināja. Un taisni tobrīd, kad viņa jutās tam vistuvāk, viņa redzēja, ka ir pamestāka, nelaimīgāka kā jebkad. Sāpes viņus netuvināja, bet izšķīra vēl vairāk. Viņa rūgti raudāja.

Pēc brītiņa Kristofs aprima un jautāja:

— Bet kā? Kā tas notika? ...

Roza saprata.

— Vakarā pēc tavas aizbraukšanas viņa sasaldējās, viņai bija influence. Un tā viņu aizrāva nāvē...

Viņš izdvesa:

— Ak dievs! Kādēļ neviens man nerakstīja?

Viņa atbildēja:

— Es jau rakstīju. Bet nezināju tavu adresi, tu to neatstāji. Es biju teātrī, jautāju tur. Taču neviens nezināja.

Viņš zināja, cik Roza bija nedroša un bikla un cik dārgi viņai maksājis šis gājiens. Viņš jautāja:

— Vai viņa .., vai viņa tev lūdza, lai tu raksti?

Viņa pakratīja galvu:

— Nē. Bet man likās ...

Viņš pateicās tai ar skatienu. Rozai sirds vai lūza.

— Mans nabaga... nabaga Kristofs! — viņa nopūtās.

Raudādama viņa pieglaudās tam pie krūtīm. Kristofs izjuta visu šī skaidrā maiguma spēku. Tik ļoti viņš ilgojās mierinājuma! Viņš noskūpstīja Rožu.

— Tu esi tik laba, — viņš teica. — Vai tu viņu mīlēji, tu?

Viņa atraisījās no Kristofa rokām, uzlūkoja to ar kaislu

skatienu, neatbildēja ne vārda un atkal sāka raudāt.

Šis skatiens viņam noskaidroja visu. Šis skatiens viņam teica:

«Tā nebija viņa, ko es mīlēju ...»

Kristofs beidzot skaidri redzēja, ko nebija zinājis, ko vairākus mēnešus nebija gribējis saredzēt. Viņš saprata, ka Roza viņu mīl.

— Klusu! — viņa teica. — Mani sauc!

Atskanēja Amālijas balss.

Roza jautāja:

— Vai iesi savā dzīvoklī?

Viņš atbildēja:

— Nē, es vēl nevaru, vēl nevaru runāt ar savu māti.. < Vēlāk...

Viņa sacīja:

— Pagaidi! Es nākšu atpakaļ.

Viņš palika tumšajā būcenī, kurā pa zirnekļu tīkliem aizaustu, šauru lūku iespīdēja dienas gaismas stars. Ārā skanēja ielas tirgotājas saucieni, kaimiņu kūtī sprauslāja zirgs un spārdījās ar pakaviem pret sienu. Tas, ko Kristofs nupat bija atklājis, viņu neiepriecināja, tomēr īsu brīdi viņš domāja par to. Viņš saprata daudz, ko agrāk nebija varējis sev izskaidrot: viņš atcerējās neskaitāmus sīkus notikumus, kurus senāk nebija ievērojis, un skatīja tos jaunā gaismā. Viņš brīnījās, ka domā par to, un sašuta par savām domām, kas viņu novērsa no bēdām. Taču viņa bēdas bija tik briesmīgas, viņa posts tik liels, ka pašaizsardzības instinkts, kas bijastiprāks par viņa mīlestību, viņam lika novērst acis no šī posta, tvert šīs jaunās domas, kā izmisumā dara slīcējs, kas neviļus ķeras pie pirmās skaidas, kas tam nesniedz glābiņu, bet palīdz vēl mirkli noturēties virs ūdens. Pats ciezdams, viņš juta, ko cieš otrs — cieš viņa dēļ. Viņš saprata asaras, kas nupat viņa dēļ bija raudātas. Viņš izjuta līdzcietību pret Rožu. Viņš domāja, cik cietsirdīgs bijis pret to un cik cietsirdīgs viņš vēl varētu būt. Jo viņš nemīlēja Rožu. Ko tas līdzēja, ka viņa mīlēja Kristofu? Nabaga meitene! ... Velti Kristofs atkal un atkal atkārtoja, ka viņa ir laba (to viņa nupat bija pierādījusi). Kāda viņam daļa gar tās labsirdību? Kāda viņam daļa gar tās dzīvību? ... Viņš domāja:

«Kādēļ viņa nav mirusi un tā otra nav dzīva? Viņa dzīvo, viņa mīl mani, un to viņa man var daudzināt šodien, rīt, visu mūžu, bet tai — vienīgajai, kuru es mīlu, tai bija jāmirst, nepateikušai, ka viņa mani mīl. Es neteicu viņai, ka viņu mīlu, un es nekad vairs to nedzirdēšu no viņas lūpām, un viņa nekad to nezinās ...»

Pēkšņi Kristofam atausa atmiņā pēdējais vakars: viņš atcerējās, kā viņi bija grasījušies runāt, viens otram sacīt atzīšanās vārdus, bet Rozas atnākšana viņus iztraucēja. Un viņš ienīda Rožu ...

Būceņa durvis atkal atvērās. Roza klusi sauca Kristofu un taustīdamās viņu meklēja. Viņa satvēra Kristofa roku. No Rozas pieskāriena Kristofu satvēra riebums: velti viņš sevi tādēļ rāja, šī sajūta bija stiprāka par viņu pašu.

Roza klusēja: viņas līdzcietības dziļums bija viņu mācījis klusēt. Kristofs bija Rozai pateicīgs, ka viņa bēdas tā netraucēja ar liekiem vārdiem. Bet viņš gribēja vēl ko zināt... Roza bija vienīgā, kas tam varēja stāstīt par viņu. Klusā balsī Kristofs jautāja:

— Kad viņa ...

(Viņš neiedrošinājās izteikt: nomira.)

Roza atbildēja:

— Pagājušajā sestdienā.

Prātā viņam pazibēja kāda atmiņa. Viņš teica:

— Nakts vidū.

Roza uzlūkoja viņu pārsteigtām acīm un sacīja:

— Jā, pašā nakts vidū, starp diviem un trim.

Viņā naktī komponētā sēru melodija atskanēja Kristofa dvēselē.

Trīcošām lūpām viņš jautāja:

— Vai viņa ļoti cieta?

— Nē, nē, paldies dievam, mīļais Kristof, jācieš viņai nebija gandrīz nemaz. Viņa bija tik vārga! Viņa nevarēja ar nāvi cīnīties. Visiem bija redzams, ka viņas gals nav ilgi gaidāms.

— Un vai viņa pati to juta?

— Nezinu. Droši vien ...

— Vai viņa ko teica?

— Nē, nekā. Viņa sūdzējās kā bērns.

— Vai tu biji pie viņas?

— Jā, pirmās divas dienas, kamēr atbrauca viņas brālis, es biju tur viena pati.

Pateicības jūtu uzliesmojumā viņš spieda Rozai roku.

— Pateicos!

Viņa juta, ka sirdī spēji iestrāvo asinis.

Brīdi klusējis, viņš sāka runāt, izdvesa jautājumu, kas viņu smacēja:

— Vai viņa ... nekā nelika man pasacīt?

Roza skumji papurināja galvu. Cik labprāt viņa būtu tam pateikusi ilgoto atbildi! Viņa rāja sevi, ka neprot melot. Viņa lūkoja Kristofu mierināt:

— Viņa gulēja nemaņā.

— Vai viņa nekā nerunāja?

— Viņas vārdi nebija saprotami. Viņa runāja pavisam klusu.

— Kur palika viņas meitenīte?

— Brālis viņu aizveda uz dzimto pusi.

— Un kur viņa?

— Arī viņa ir turpat. Viņnedēļas pirmdienā to aizveda.

Abi atkal sāka raudāt.

Vēlreiz Fogela kundzes balss sauca Rožu. Kristofs atkal palika viens un garā pārdzīvoja Sabines nāves dienas. Astoņas dienas, aizritējušas jau astoņas dienas... Ak dievs! Cik bēdīgs viņas liktenis! Cik skaudīgs lietus lija visu šo nedēļu! ... Bet viņš bija varējis smieties, viņš bija juties laimīgs!

Kabatā viņš sataustīja zīda papīrā ietītu vīstoklīti: tās bija sudraba sprādzes, ko viņš atveda Sabines kurpēm. Kristofs atcerējās to vakaru, kad viņa roka bija noglāstījusi Sabines kāju, no kuras kurpīte bija noslīdējusi. Viņas mazās kājiņas — kur nu tās bija? Cik neganti tās sala!... Viņš nodomāja, ka atmiņa par šo vāro, liego pieskārienu ir vienīgais, kas viņam palicis no mīļotās miesas. Nekad viņš nebija iedrošinājies tai pieskarties, to apskaut. Nezināma, nepazīta viņa bija atstājusi šo pasauli. Nekas tam nebija zināms par viņu, ne par viņas dvēseli, ne viņas miesu. Kristofam nebija nekādu atmiņu par viņas tēlu, viņas dzīvi, viņas mīlestību ... Viņas mīlestību? ... Ko Kristofs zināja par viņas mīlestību? ... Viņam nebija ne vēstules, nekādas piemiņas, nekā. Kur viņu tvert, kur viņu meklēt: vai pašam sevī, vai ārpus sevis? ... Ak tukšums! Nekas viņam nebija palicis no Sabines, tikai mīlestība, ko viņš juta pret to, viņam bija palicis tikai viņš pats... Un tomēr viņa brāzmīgā dziņa izraut to no iznīcības, viņa griba noliegt nāvi trauca viņu sacelties negantā ticībā:

... Ne son gia morto; e ben c’albergo cangi, resto in te vivo, c’or mi vedi e piangi se l’un neir altro amante si transforma.

Es neesmu mirusi, tikai mājokli mainījusi, es turpmāk dzīvošu tevi, redzama tikai tev un tevis apraudāta. Mīļotās dvēsele ieveidojas mīlētāja dvēselē.

Nekad Kristofs nebija lasījis šos cēlos vārdus, bet tie bija rakstīti viņa dvēselē. Ikviens, kam pienākusi kārta, kāpj gadu simteņu Golgātā. Ikviens no jauna, ikviens savā ceļā rod mūžīgās ciešanas, mūžīgo izmisuma un cerību neprātu. Ikviens savu soli sper to gājēju pēdās, kuri bijuši pirms viņa, kuri pirms viņa cīnījušies pret nāvi, nāvi nolieguši un tomēr miruši.

KRISTOFS ieslēdzās savā istabā. Visu dienu viņš nepacēla aizkarus, lai neredzētu pretējos logus. No Fogeliem viņš vairījās: tie viņam derdzās. Nekā ļauna par tiem viņš nevarēja teikt: tie bija strādīgi un tikli ļaudis un nāves priekšā savas kaislības klusināja. Viņi saprata Kristofa ciešanas un bijāja tās, viņam dzirdot, nekad nepieminēja Sabines vārdu. Bet, kad viņa bija vēl dzīva, tie bija viņas ienaidnieki: ar to Kristofam pietika, lai tagad, kad Sabines vairs nav, tie būtu viņa ienaidnieki.

Eileru un Fogelu trokšņainais skaļums nebija pārvērties, un, kaut viņi izjuta patiesu, tomēr ātri zūdošu līdzcietību, Kristofs skaidri redzēja, ka lielā nelaime viņiem bija vienal-

dzīga (tas bija gluži dabiski), varbūt klusībā viņi pat sajuta to kā atvieglojumu. Vismaz Kristofam tā šķita. Mācījies gaišām acīm saskatīt Fogelu nolūkus pret viņu, Kristofs sāka tos pārspīlēt. īstenībā viņš bija tiem diezgan vienaldzīgs, tikai viņš pats savu nozīmi iedomājās pārāk lielu. Bet viņš nešaubījās, ka Sabines nāve, iznīcinādama svarīgāko kavēkli saimnieku nodomiem, viņiem pavēra izredzes uz Rozas panākumiem. Tādēļ Kristofs Rožu ienīda. Jau tas vien, ka Fogeli, Luize, Roza pati bija uzdrošinājušies slepeni, pat neapspriežoties ar Kristofu, izlemt viņa likteni, bija pietiekami, lai viņu atsvešinātu no tās, kura viņam bija jāmīl. Ikreiz, kad viņš šķita aizskartu savu rūpīgi sargāto brīvību, Kristofs iedegās sašutuma dusmās. Bet te nebija runa par viņu vien. Šī patvaļīgā lemšana par viņu aizskāra ne tikai viņu, bet arī mirušo, kurai viņš bija dāvājis savu sirdi. Tāpēc viņš nikni aizstāvēja savas tiesības, kaut arī neviens nedomāja tām uzbrukt. Kristofs skatījās aizdomīgi pat uz labsirdīgo Rožu, kas, redzēdama viņa ciešanas, itin bieži klaudzināja pie viņa durvīm, gribēdama mierināt Kristofu un aprunāties ar viņu par to, kuras vairs nebija. Kristofs neatstūma Rozi, jo viņam bija kāds vajadzīgs, ar kuru varēja runāt par Sabini. Viņš gribēja zināt vispēdējos sīkumus par Sabines slimības laiku. Bet viņš nebija Rozai pateicīgs un tās sirdī iedomājās savtīgas tieksmes. Viņš redzēja, ka visa ģimene, pat Amālija, pieļāva šīs tikšanās un ilgās sarunas, kuras tie nekad nebūtu pieļāvuši, ja Roza nebūtu nākusi ar viņu ziņu. Vai Rozai nebija tie paši nodomi, kas viņas tuviniekiem? Kristofs nevarēja ticēt, ka Rozas līdzcietība būtu īsti sirsnīga un brīva no visiem personīgiem nolūkiem.

Un tā tiešām tāda nebija. Roza nožēloja Kristofu no visas sirds. Viņa lūkoja ar Kjristofa acīm skatīt Sabini un mīlēt to, viņa klusībā nopēla savas ļaunās domas par Sabini un vakaros to pieminēja savās lūgšanās. Bet vai Roza varēja aizmirst, ka viņa, viņa pati vēl dzīvoja, ka Kristofu viņa ik brīdi redzēja, ka viņa to mīlēja, ka viņai no tās otrās vairs nebija jābīstas, ka Sabine izgaisa un pamazām izgaisīs pat atmiņas par to, ka viņa bija palikusi viena pati, un varbūt kādu dienu? ... Vai Roza savās sāpēs, sava drauga sāpēs, kuras viņa juta kā pati savas sāpes, varēja klusināt pēkšņu prieka joni, aplamu cerību neprātu? Roza tādēļ sevi sodīja un rāja. Bet šī cerība viņai nāca kā zibens stars. Kristofs to pamanīja. Viņš uzlūkoja Rožu ar acīm, kuru skatiens tai stindzināja sirdi: viņa tur redzēja naidā kvēlošas domas. Kristofs dusmojās, ka viņa dzīvoja, kad Sabine bija mirusi.

Atbrauca dzirnavnieks, lai ratos aizvestu Sabines niecīgo mantu. No stundām mājās nākdams, Kristofs uz ielas pie pašām durvīm ieraudzīja gultu, skapi, ķīpas, veļu — visu, kas viņai bija piederējis, visu, ko viņa bija atstājusi. Tas viņam bija briesmīgs mirklis. Viņš ātri aizsteidzas garām. Durvīs viņš satika Bertoldu, un tas viņu apturēja.

— Ak mīļais Krafta kungs, — dzirnavnieks teica un ilgi kratīja Kristofam roku. — Kas to būtu domājis, kad visi vel bijām kopā! Cik toreiz mēs bijām jautri un priecīgi! Bet taisni no tās dienas nolādētā brauciena pa upi viņa sasirga. Ja! Ko nu vairs palīdz mūsu gaudas! Viņas vairs nav. Pēc viņas nāks mūsu kārta. Tā ir dzīves kārtība ... Un jums? Kā klājas jums? Man, paldies dievam, ļoti labi.

Viņš bija pietvīcis, nosvīdis un oda pēc vīna. Domas, ka tas ir Sabines brālis, ka tam ir tiesība uz viņas piemiņu, Kristofu sāpināja. Viņam bija mokas dzirdēt šī cilvēka runas par to, kuru viņš mīlēja. Bet dzirnavnieks bija priecīgs, ka saticis kādu, ar kuru varēja patriekties par Sabini. Kristofa vienaldzīgo saltumu viņš nesaprata. Viņam nebija ne jausmas, ka viņa tuvums, pēkšņais atgādinājums par svinību, dienu dzirnavās, laimīgie brīži, kurus viņš tik rupji bija modinājis atmiņā, Sabines relikvijas, kas bija noliktas uz ietves un ko viņš runādams vairāki lāgi paspēra ar kāju, Kristofa dvēselē uzvandīja sāpju dzelmeņus. Ikreiz, kad dzirnavnieks pieminēja Sabines vārdu, Kristofam sirds vai lūza. Viņš lūkoja atrast kādu iemeslu, kas apklusinātu Bertolda pļāpību.

Viņš virzījās uz kāpnēm. Bet Bertolds no viņa neatlaidās, aizturēja viņu uz sliekšņa un runāja vienā runāšanā. Un, kad dzirnavnieks ar vienkāršo ļaužu īpatnējo prieku, ko tie sajūt, stāstīdami šādas bēdu ziņas, beidzot sāka runāt par Sabines slimību, izklāstīdams vismocošākos sīkumus, Kristofs vairs neizcieta (viņš sasprindzināja visus spēkus, lai aiz sāpēm nebūtu jākliedz) un pārtrauca Bertoldu.

— Piedodiet, — viņš vienaldzīgi teica, — man jāiet!

Un atstāja dzirnavnieku, ne ardievas nepateicis.

Par Kristofa nejūtību dzirnavnieks sašuta. Viņš jau agrāk bija nojautis savas māsas slepeno tieksmi uz Kristofu, un šāda vienaldzība viņam likās briesmīga. Viņš nolēma, ka Kristofam nav ne miņas no dzīvas sirds.

Kristofs iebēga savā istabā. Viņš juta, ka viņam būs jā-nosmok. Kamēr dzirnavnieks krāva mantas, Kristofs negāja laukā. Viņš nozvērējās, ka neskatīsies ārā pa logu, bet nevarēja atturēties. Ieslēpies kaktā, aiz loga aizkariem, viņš ar sāpīgu uzmanību noraudzījās mīļo mantu aizvešanā. Kad rati nozuda, viņš gribēja traukties uz ielas un saukt: «Nē, nē, atstājiet tās man! Nelaupiet man tās!» Viņš būtu varējis lūgties, lai viņam atdod kaut pēdējo nieku, lai neatņem viņam visu. Bet kā viņš varēja iedrošināties dzirnavniekam to lūgt! Viņi bija sveši. Pat Sabine nebija zinājusi par viņa mīlestību. Kā viņš varēja to citam kādam atklāt? Un, ja viņš kaut vārdu būtu izrunājis, viņš būtu sācis raudāt... Nē, nē, viņam bija jāklusē, jānoskatās šajā nozudumā, un no grimstošā kuģa viņš nevarēja izglābt ne skaidiņu ...

Kad viss jau bija galā, kad māja bija tukša, durvis klaudzēdamas aizvērušās, kad logu rūtis vairs netrīcēja no aizbraucošo ratu rīboņas, Kristofs pakrita zemē, un viņam vairs nebija ne asaru, ne domu par savām ciešanām, ne spēka cīnīties — viņš bija sastindzis, viņš bija kā miris.

Pie durvīm kāds klauvēja. Viņš nekustējās. Atkal klauvēja. Viņš bija aizmirsis durvis aizslēgt. Ienāca Roza. Redzēdama Kristofu zemē uz grīdas, viņa iekliedzās un šausmās apstājās. Dusmās viņš pacēla galvu:

— Kas vajadzīgs? Ko tu gribi? Ļauj man mieru!

Viņa negāja prom, piespiedās pie durvīm un teica:

— Kristof...

Klusēdams Kristofs piecēlās: viņš kaunējās, ka Roza viņu redzējusi tādā izskatā. Ar rokām nopurinādams putekļus, viņš asi jautāja:

— Saki, — kas tev vajadzīgs?

Roza mulsumā atbildēja:

— Piedod ... Kristof... es ienācu ... es atnesu ...

Viņš redzēja, ka Rozai bija kaut kas rokā.

— Še, — viņa sacīja, sniegdama Kristofam kādu priekšmetu. — Es lūdzu, lai Bertolds man atstāj kādu piemiņu no viņas. Man likās, tev par to būs prieks...

Tas bija mazs sudraba spogulītis, viņas kabatas spogulītis, kurā viņa — ne sevi apbrīnodama, bet laiku kavēdama — bija lūkojusies stundām ilgi.

Kristofs tvēra to, tvēra roku, kura viņam to sniedza.

— Ak Rozīte! — viņš iesaucās.

Viņš stāvēja, Rozas labsirdības un savas netaisnības apziņas satriekts. Kristofs kaislīgi un strauji pakrita ceļos Rozai pie kājām un skūpstīja viņas roku:

— Piedod ... Piedod ...

Sākumā Roza nesaprata, te pēkšņi visu atskārta skaidri un gaiši; viņa pietvīka, trīcēja, sāka raudāt. Viņa saprata, ka Kristofs grib sacīt:

«Piedod, ka esmu bijis netaisns... piedod, ka tevi nemīlu ... piedod, ka es nevaru un nekad nevarēšu tevi mīlēt! ...

Roza neatrāva savu roku, jo zināja, ka tā nebija viņa, ko Kristofs skūpstīja. Vaigu ieguldījis tai rokā, viņš raudāja karstas asaras, jo juta, ka Rozai atvērusies viņa dvesele: tanī bija rūgtas skumjas, ka viņš nevarēja Rožu mīlēt un lika tai tik gauži ciest.

Tā viņi sēdēja istabas mijkrēslī sirmās stundas klusuma un raudāja.

Beidzot viņa atraisīja savu roku. Viņš klusu izdvesa:

— Piedod ...

Roza maigi uzlika roku Kristofam uz pieres. Viņš piecēlās. Klusēdami viņi saskūpstījās un uz lūpām sajuta asaru sāļo garšu.

— Mēs vienmēr būsim draugi, — beidzot viņš teica klusa balsī.

Viņa pakratīja galvu un, pārāk bēdīga, lai varētu runāt, atstāja to.

Kristofs un Roza, viņi abi domaja, ka pasaules kārtība ir aplama. Kas mīl, tas netiek mīlēts. Kuru mīl, tas nemīl pats.

Kas mīl un mīlēts tiek, tas kādu dienu, agrāk vai vēlāk, no savas mīlestības ir šķirts... Un viņš cieš. Un citiem liek ciest. Bet nelaimīgākais nav vienmēr tas, kas cieš.

KRISTOFS atkal sāka vairīties no mājām. Tur viņš nevarēja vairs izturēt. Viņš nevarēja lūkoties uz pretejiem logiem bez aizkariem, uz tukšo dzīvokli.

Viņš mācījās pazīt vēl rūgtākas sāpes. Vecais Eilers bija steidzies atkal izīrēt partera dzīvokli. Kādu dienu Sabines istabā Kristofs ieraudzīja jaunas sejas. Jauna dzīve izdzēsa aizgājušās dzīves miņu.

Kristofs nevarēja vairs palikt dzīvoklī. Augas dienas viņš pavadīja ārā un tikai naktī, kad nekas vairs nebija saskatāms, pārradās mājās. Viņš sāka kā senāk klīst pa laukiem. Nevairāma tieksme viņu dzina uz Bertolda fermu. Bet viņš negāja iekšā, neiedrošinājās pieiet tai pārāk tuvu un staigāja apkārt tikai iztālēm. Kādā pakalnā Kristofs uzgāja vietu, no> kuras bija redzama fermas sēta, plašais līdzenums un upe: tas bija viņa ierastais ceļa mērķis. No turienes viņš vēroja upes līkumu līdz vītolu pudurim, kura pavēnī bija redzējis nāves ēnu pārslīdam pār Sabines seju. No turienes viņš saskatīja abu istabu logus, kur viņi abi tirdošā nomodā bija pārlaiduši neaizmirstamo nakti — viens otram tik tuvi un viens no otra tik tālu, vienu durvju, mūžības durvju šķirti. No turienes viņa skatiens aizklīda uz kapsētu. Kristofs nevarēja kapsētā ieiet: kopš bērnības viņš juta bailes no šiem^1

iznīcības mājokļiem, ar kuriem nevarēja saistīt savas domas par mīļiem aizgājējiem. Bet no tāluma, no augstās pakalnes, šis mazais nāves tīrums nemaz neizskatījās drūms un baigs, tas mierīgi dusēja saulē... Dusēt! ... Viņa dusēja tik mīļu prātu! Tur nekas viņu netraucēja. Pār lauku klajumu sadziedājās gaiļi. No fermas atdunēja dzirnavu ratu rūkoņa, putnu klaigas, bērnu kliedzieni, Kristofs ieraudzīja Sabines meitiņu, redzēja, kā viņa skraidīja, dzirdēja viņas smieklus. Reiz fermas tuvumā Kristofs ceļa līkumā uzglūnēja meitenītei un, kad viņa skrēja garām, saķēra viņu un dedzīgi noskūpstīja. Mazai uznāca bailes, un viņa sāka raudāt. Kristofu viņa bija gandrīz jau aizmirsusi. Viņš jautāja tai:

— Vai tev še patīk?

— Jā, patīk gan ...

— Vai uz pilsētu atpakaļ vairs negribi?

— Nē!

Viņš palaida to vaļā. Šī bērna vienaldzība Kristofu sāpināja. Nabaga Sabine! ... Un tomēr tā bija viņa... viņas da]a. Niecīga daļiņa! Bērns nebija mātei līdzīgs, tas bija gulējis viņas klēpī, bet no noslēpumainās tuvības paglabājis tikai klusu klusu dvesmu: balss noskaņu, smaidu lupas, galvas pieliecienu. Citas līdzības meitai un mātei nebija, un šī ar Sabini saistītā būtne Kristofam šķita gandrīz nepatīkama.

Tikai pats sevī viņš atkal atrada Sabini. Ta viņam visur sekoja, bet pilnīgi ar to vienots viņš jutās tikai vientulības brīžos. Nekur Sabine nebija Kristofam tuvāka kā šajā pakalnē, tālu no ļaužu acīm, šai apvidū, kur it viss glabaja viņas piemiņu. Daudzus ljē viņš nostaigāja, lai sasniegtu šo vietu, un kalnā uzskrēja ar trīcošu sirdi kā uz tikšanos: tā arī bija brīnišķīga tikšanās. Kalnā uzskrējis, Kristofs atgulās zemē — uz tās pašas zemes, kurā atdusējās viņa. Kristofs aizvēra acis, un viņa to kļāva savās skaujās. Viņš neredzeja Sabines vaigu, nedzirdēja viņas balsi: tas nebija vajadzīgs, jo viņa ietvērās Kristofā un piederēja viņam ar visu_ būtni. Kaislīga murga aizrautībā viņš neatskārta vairs nekā, tikai juta, ka viņi ir kopā.

Taču tas nebija ilgi. Taisnību sakot, tikai reizi viņš patiesi juta šo savienošanos. Otrā dienā jau darbojās viņa gribas spēks. Un vēlāk Kristofs velti lūkoja izbaudīt šo izjūtu. Ar domu varu viņš centās tvert Sabines tēlu. Agrāk tas bija parādījies pats no sevis. Nu tas pazibēja kā stars un viņu apgaismoja. Bet tas notika tikai pēc ilgām gaidām un tumsas.

«Nabaga Sabine,» viņš domāja, «visi tevi aizmirsuši, tikai es tevi mīlu, tikai es tevi glabāšu mūžīgā piemiņā, tu mana dārgā! Tu esi mana, es neļaušu tev izgaist!»

Tā viņš runāja, jo viņa atmiņā Sabine sāka jau gaist: tā izdzisa Kristofa domās, kā ūdens iztek no plaukstas. Viņš uzticīgi gāja uz tikšanos. Viņš gribēja domāt par Sabini un aizvēra acis. Bet notika, ka pēc pusstundas, stundas vai divām stundām viņš atģidās, ka nav domājis nekā. Viņa juceklīgās domas kā sūknis uzsūca ielejas trokšņus, dzirnavu rīboņu, pakalnā ganošos kazu zvārgulīšu šķindoņu, vēja šalkoņu kokos, kuru pakājē viņš gulēja. Kristofs dusmojās uz savām smadzenēm: tās centās viņam klausīt, turēt zudušo tēlu, ar kuru viņš gribēja saistīt savu dzīvi, bet nomāktas un saplosītas tās sagura, un, atviegloti nopūzdamies, Kristofs atkal ļāvās nesakarīgai iespaidu straumei.

Viņš atraisījās no savas apmātības. Sabini meklēdams, viņš izskraidīja visus apkaimes laukus. Viņš meklēja Sabini spogulī, kurā bija starojis tās smaids. Viņš meklēja to upes krastā, kuras ūdenī tā bija gremdējusi savas rokas. Bet spogulis un ūdens viņam alplaiksnīja tikai viņa paša attēlu. Ātrā gājienā satraukums, spirgtais gaiss, bangojošās asinis viņa dvēselē modināja muziķu. Viņš tomēr vēl gribēja sevi pievilt.

— Ak Sabine! ... — viņš nopūtās.

Nemiera radītās dziesmas Kristofs veltīja viņai, dziesmās gribēja dot jaunu dzīvību savai mīlestībai un savām ciešanām. Bet, lai viņš centās kā cenzdamies, mīlestība un ciešanas gan atdzima, bet nabaga Sabinei tur vietas nebija. Mīlestība un ciešanas vērās nākotnē un neraudzījās atpakaļ pagātnē. Pret savu jaunību Kristofs bija nevarīgs. Dzīvības vilnis viņā strāvoja ar jaunu šalti. Skumjas, nožēlas, skaidrā un kvēlā mīlestība, klusinātās dziņas viņa drudžaino sparu uzpūta liesmās. Sāpēm par spīti sirds viņam pukstēja līksmā un brāzmīgā ritmā. Trauksmainas dziesmas cēlās reibinošās skaņās: viss sumināja dzīvību, pat bēdas bija tērpušās svētku krāšņumā. Kristofs bija pārāk patiess, lai turpinātu pašapmānu, un viņš nicināja sevi. Bet dzīvības straume rāva viņu līdzi; un skumīgs, ar nāvi dvēselē un dzīvību miesā, viņš ļāvās savam atdzimstošajam spēkam, savam skurbinošajam, neprātīgajam dzīvespriekam, kas stiprās dvēseles tikai iededzina un atdzīvina pēc sāpēm, izmisuma, neaizmirstama zaudējuma, sūrstošām rētām, visām nāves mokām.

Un tomēr Kristofs zināja, ka savas dvēseles slēptākā stūrītī viņš bija paglabājis neaizsniedzamu un svētu vietu, kur bija ieslēpta Sabines ēna. Dzīvības krāce to nevarēja aizskalot. Tā ikviens savas dvēseles dzīlēs glabā to cilvēku kapu, kurus viņš mīlējis. Ilgus gadus viņi dus, un nekas viņus nemodina. Bet pienāk diena, un dzīle atveras. Mirušie ceļas augšā no saviem kapiem un dzisušām lūpām uzsmaida tiem, kuri viņus reiz mīlējuši, kuru krūtīs dus viņu piemiņa ka mātes klēpī snaudošs bērns.

TREŠĀ DAĻA. ADA

PĒC LIETAINAS vasaras atstaroja skaidrs rudens. Augļu dārzos pie zariem tvīka sārti augļi. Āboli laistījās kā ziloņkaula lodes. Daži koki jau laikus bija tērpušies vēlā rudens krāšņumā: uguns

kvēlē briedušo meloņu, citronu, apelsīnu, žāvētas gaļas krāsā. Mežos iedegās dzeltensārtas liesmas, un pļavās atmirdzēja rudens puķu košums.

Kristofs nokāpa no paugura. Bija svētdienas novakare. Viņš gāja lieliem soļiem; pa nogāzi lejā kāpdams, viņš gandrīz skrēja. Viņš dziedāja kādu melodiju, kura viņam skanēja dvēselē visu dienu. Pietvīcis, izspūris viņš drāzās, rokas vicinādams, kā neprātā valbīdams acis, te pēkšņi ceļa likumā ieraudzīja lielu, gaišmatainu meiteni, kas bija pakāpusies uz sētas un, ar visu spēku noliekusi milzīgu zaru, kārīgi mielojās ar mazām, tumši mēļām plūmēm. Abi bija vienlīdz samulsuši. Meitene viņu uzlūkoja, piebāzusi pilnu muti plūmēm, un pēkšņi sāka skaļi smieties. Viņš darīja tāpat. Viņa bija skaista ar savu mīlīgo, apaļo sejiņu, ko apņēma gaišu matu cirtas kā saules vizma, ar saviem tuklajiem, sārtajiem vaigiem, lielajām, zilajām acīm, paprāvo, niķīgi uzraukto degunu, mazo, koši sārto mutīti, kurā mirdzēja stipri, balti zobi, ar savu juteklisko zodu, ar

/

visu savu raženo, labi veidoto, spēcīgo augumu. Viņš uzsauca tai:

— Labu apetīti! — un gribēja iet savu ceļu tālāk. Bet viņa attrauca:

— Klausieties! Pagaidiet! Vai gribat mīļš un labs būt? Palīdziet man nokāpt! Es vairs nevaru ...

Kristofs atgriezās un jautāja meitenei, kā viņai izdevies tik augstu uzkāpt.

— Ar maniem kaķa nagiem... Uzrāpties vienmēr ir viegli...

— Sevišķi, ja pār galvu karājas tik kārdinoši augļi...

— Jā ... Bet, kad cilvēks paēdis, viņam nav vairs spara. Nevar tikt vairs atpakaļ.

Kristofs novēroja no lejas meiteni un sacīja:

— Tur jau jums klājas brīnišķi. Palieciet vien mierīgi turpat augšā. Rīt es nākšu jūs apciemot. Labu nakti!

Bet viņš nespēra ne soli un stāvēja kā piekalts.

Meitene izlikās nobijusies un, jauki vaibstīdamās, lūdzās, lai viņš to nepamet. Tā viņi viens otru uzlūkoja un smējās. Rādīdama zaru, pie kura bija pieķērusies, viņa jautāja:

— Vai jurņs arī negribas?

Kopš kopīgajām pastaigām ar Oto Kristofa bijība pret cita īpašumu nebija pieaugusi: viņš nevilcinādamies pieņēma piedāvājumu. Meitene uzjautrinājās, apmētādama viņu ar plūmēm.

Kad viņš bija visas apēdis, viņa teica:

— Tagad palīdziet!

Kristofam bija patīkami paķircināt nepazīstamo. Viņa jau kļuva nepacietīga. Beidzot viņš uzsauca:

— Kāpiet nu! — un izstiepa tai pretim rokas.

Bet, tiklīdz viņa dzīrās lēkt, viņai prātā iešāvās laba doma:

— Pagaidiet, jāsalasa pārtikas krājums!

Viņa šķina visskaistākās plūmes un meta tās aiz ņiebura.

— Tagad uzmanieties, ka nesaspiežat!

Kristofam gandrīz vai gribējās to darīt.

Meitene nosvērās lejup un ielēca viņam rokās. Kristofs gan bija spēcīgs, tomēr negaidītais svars viņu salieca, un viņš gandrīz paklupa ar visu savu nastu. Viņi bija gandrīz vienādā augumā. Viņu sejas saskārās. Viņš noskūpstīja ar plūmju sulu aptrieptās, saldās lūpas, un viņa, ilgi nedomājusi, sniedza skūpstu atpakaļ.

— Kurp jūs iedama? — viņš jautāja.

— Nezinu.

— Vai esat iznākusi pastaigāties?

— Nē, esmu kopā ar saviem draugiem. Bet viņi visi pazuda ... Uhū! — viņa pēkšņi iesaucās pilnā balsī.

Atbildes, nebija.

Ilgāk viņa vairs necentās saukt. Abi sāka soļot uz priekšu, kur deguns rāda.

— Un uz kurieni jums jāiet? — viņa vaicaja.

— Es arī nezinu.

— Jauki! Tad iesim kopā.

Viņa izvilka aiz ņiebura samestās plūmes un sāka tās notiesāt.

— Kad tikai jums netiek pārlieku.

— Nemūžam! Es ēdu tās augu dienu.

Ņiebura izgriezumā Kristofs ieraudzīja savas līdzgaitnieces krekliņu.

— Tās tagad ir sasilušas, — viņa teica.

— Parādiet!

Smiedamās viņa pasniedza Kristofam plūmi. Viņš to ap ēda. Viņa glūnoši pavērās uz Kristofu un kā bērns sūkāja plūmi. Viņš skaidri nezināja, kā šī dēka beigsies. Meitene gan nojauta to. Viņa gaiflīja.

— Uhū! — no meža atskanēja sauciens.

— Uhū! — viņa atsaucās. — Tur jau viņi ir! Tavu laimi!

Sirdī viņa nodomāja, ka drīzāk tā ir nelaime. Bet sievietei valoda nav dota, lai viņa izteiktu, ko domā ... Paldies dievam! Citādi zemes virsū vairs nebūtu nekādas morāles ...

Balsis skanēja aizvien tuvāk. Viņas draugi iznāca uz ceļa. Vienā lēcienā viņa bija pāri ceļmalas grāvim, uzrāpās kraujā nogāzē un paslēpās aiz kokiem. Viņš noskatījās brīnīdamies. Ar enerģisku mājienu tā aicināja viņu pie sevis. Viņš paklausīja tai, un abi nozuda mežā.

— Uhū! — viņa atkal iesaucās, kad abi jau bija aizgājuši labu gabalu. — Lai viņi krietni pameklē! — viņa teica Kristofam.

Draugi bija apstājušies uz ceļa un ieklausījās, no kuras puses atskanēja viņas balss. Viņi atsaucās un ar joni iedrāzās biezoknī. Bet viņa tos negaidīja. Viņai bija prieks slēpties drīz pa labi, drīz pa kreisi. Viņas draugi vai visas plaušas

izkliedza. Bet viņa neuztraucās un pēkšņi sāka ūināt uz otru pusi. Beidzot draugi bija noguruši un neatbildēja vairs, jo zināja, ka nerātne drīzāk iznāks pati, ja viņi to nemeklēs, un, uzsaukuši: «Laimīgu ceļu!» — tie dziedādami aizgāja.

Meitene dusmojās, ka draugi par viņu vairs nebēdāja. Kaut viņa pati bija gribējusi no tiem atkratīties, tomēr sašuta, ka tie tik ātri samierinājās ar viņas prombūtni. Kristofs nezināja, ko lai saka. Šī vistiņu ķeršana ar svešu meiteni viņam nesagādāja sevišķu prieku, un viņam prātā nenāca izmantot viņu vienatni. Arī viņa to nedomāja: savās vilšanās dusmās viņa piemirsa Kristofu.

— Nē, tas tiešām nav izturams! — viņa iesaucās un sasita plaukstas. — Viņi pamet mani vienu un aiziet!

— Bet jūs taču pati tā gribējāt, — Kristofs aizrādīja.

— Nemaz ne!

— Jūs aizbēgāt no viņiem.

— Ja es bēgu, tad tā ir mana daļa, ne viņu. Viņiem bija jāmeklē, kur es esmu. Un ja nu es būtu nomaldījusies? ...

Viņa sāka gausties par to, kas būtu varējis notikt, ja ... ja viss būtu bijis pavisam otrādi, nekā īstenībā bija.

— Iešu un viņus krietni sabrāzīšu! — viņa teica.

Lieliem soļiem meitene izsteidzās uz ceļa.

Iedama viņa pēkšņi atcerējās Kristofu un paskatījās uz to. Bet bija jau par vēlu. Viņa sāka smieties. Mazais velniņš, kas meitenē tikko vēl plosījās, bija izgaisis.

Pagaidām viņa uzlūkoja Kristofu vienaldzīgām acīm. Turklāt viņai sāka gribēties ēst. Vēders viņai atgādināja, ka ir jau vakariņu laiks, un, cik vien ātri varēdama, viņa steidzās uz restorānu, lai satiktu draugus. Viņa pieķērās Kristofam pie rokas, ar visu savu smagumu uzgula uz tas, sūkstīdamās, ka esot milzīgi piekususi. Tas tomēr nekavēja viņu strauji vilkt lejā no kalna Kristofu un pilnā kaklā kliegt un smieties.

Viņi tērzēja. Meitene izdibināja, kas Kristofs ir. Viņa vārds tai bija svešs, un muzikanta titulam tā veltīja ļoti niecīgu vērību. Kristofs dabūja zināt, ka viņa ir pārdevēja modes preču veikalā Ķeizara ielā (elegantākā iela visa pilsētā), vārds viņai Adelaide, draugiem vienkārši Ada. Viņas pastaigāšanas gājiena līdzgaitnieki bija: draudzene, kas strādāja turpat, kur viņa, un divi pieklājīgi jaunekļi, viens Veilera banka ierēdnis.

un otrs pārdevējs lielā modes preču tirgotavā. Izmantodami svētdienu, viņi nolēmuši paēst vakariņas restorānā «Līdaka», no kura pavērās burvīgs skats uz Reinu, un pēc vakariņām tvaikonī doties uz mājām.

Kad Ada un Kristofs iegāja restorānā, draugi tur jau sēdēja. Ada neaizmirsa tos pamatīgi nostrostēt, pārmeta tiem nodevīgu aiziešanu un iepazīstināja tos ar Kristofu kā ar savu glābēju. Draugi viņas gaudu dziesmā neklausījās. Kristofu viņi pazina: bankas ierēdnis vārda pēc, komijs bija dzirdējis dažas Kristofa kompozīcijas (un uzreiz nodungoja dažas taktis). Cieņa, ar kādu viņi izturējās pret Kristofu, iespaidoja arī Adu, jo vairāk tādēļ, ka Mirra, otrā meitene (īstenībā viņas vārds bija Hansija vai Jolianna), ar galma muzikanta kungu sāka sarunāties godbijīgā un glaimi vēlīgā tonī. Mirra bija tumšmate ar zibošām acīm, kaulainu pieri, gludiem matiem un pastāvīgi mazliet saviebtu, tomēr apgarotu ķīnietes seju; ar savu gaceles purniņu, zeltaini vizošo ādas krāsu viņa bija diezgan piemīlīga. Visi lūdza, lai Kristofs viņu vakariņas pagodinot ar savu klātbūtni.

Kristofs nekad nebija piedalījies šādās svinībās: abi kavalieri sacentās laipnības izpaudumos pret viņu, un meitenes, kā daždien draudzenes, iekaisa dziņā Kristofu vienotrai novilt. Abas lakstojās ap viņu: Mirra — atturīgi smaidīdama, acīm zibsnīdama, ik mirkli viņam pagaldē pieskardamās ar kāju, Ada — rupji un neslēpti, koķetēdama ar skaistajām acīm, daiļo muti un visu savas apburošās personas kairo valdzinājumu. Šī parupjā koķetērija Kristofu mulsināja un mocīja. Tomēr abas nerātnās meitenes viņu apbūra, aizmigloja nepatīkamās, īgnās sejas, kas viņam bija jāredz mājās. Mirra viņam patika labāk: viņš redzēja, ka tā bija gudrāka par Adu; bet tās glaimīgā valoda un divdomīgais smaids Kristofu gan valdzināja, gan atbaidīja, Mirra nevarēja sacensties ar Ādas līksmi starojošo spēku, un viņa to zināja. Redzēdama, ka ir zaudējusi, viņa atkāpās, nebeidza smaidīt savu dīvaino smaidu un pacietīgi gaidīja, kad pienāks viņas stunda. Apzinādamās savu uzvaru, Ada nemēģināja izmantot savas priekšrocības, jo bija centusies savaldzināt Kristofu vienīgi tādēļ, lai kaitinātu draudzeni. To panākusi, viņa jutās apmierināta. Un tomēr rotaļa bija aizrāvusi arī Adu. Kristofa acīs viņa ieraudzīja kaislību, ko pati bija iekūrusi, un arī viņa uzliesmoja kaislības kvēlē.

Viņa apklusa, beidza nerātno ķircināšanos: klusēdami viņi saskatījās. Lūpās viņi vēl juta savus skūpstus. Lāgu lāgiem ar joni, skaļi un trokšņaini viņi piedalījās citu biedru asprātībās, tad pēkšņi atkal iegrima klusēšanā un nenovērsa acis viens no otra. Beidzot viņi vairs pat nesaskatījās, bīdamies sevi nodot. Sevī iegrimuši, viņi apcerēja savu tvīkstošo nemieru.

Pēc vakariņām viņi dzīrās doties atceļā. Viņiem bija jāiet divi kilometri pa mežu, lai sasniegtu tvaikoņa piestātni. Ada piecēlās no galda pirmā un Kristofs viņai līdzi. Viņi gaidīja ārā, restorāna priekšā, kamēr saposās citi. Nerunādami ne vārda, viņi stāvēja blakus biezajā miglā, kurai cauri spīdēja tikai pie durvīm iedegtā laterna.

Ada satvēra Kristofu aiz rokas un gar mājas sienu ieveda viņu dārza tumsā. Viņi paslēpās zem balkona, ko ietina meža vīnogulāju vijas. Visapkārt bija dziļa tumsa. Viņi neredzēja viens otru. Egļu galotnēs vīvināja vējš. Kristofs sajuta Ādas siltos pirkstus, kuri bija savijušies ar viņa pirkstiem, un pie meitenes krūtīm piespraustā heliotropa zieda smaržu.

Pēkšņi Ada apskāva Kristofu. Kristofs iespieda lūpas miglas pierasinātajos, valgajos Ādas matos, skūpstīja viņas acis, degunu, viņas vaigus, lūpu kaktiņus, meklēja, uzgāja viņas lūpas un sakļāvās ar tām ilgā, kaislīgā skūpstā.

Arī citi bija iznākuši ārā. Tie sauca:

— Ada!...

Sakļāvušies viņi stāvēja nekustēdamies, tikko elpodami.

Viņi dzirdēja Mirras balsi:

— Viņi būs aizgājuši pa priekšu.

Viņu ceļabiedru soļi aizskanēja nakts klusumā. Kristofs un Ada sakļāvās vēl ciešāk, viņu lūpas izdvesa kaislīgus čukstus.

Tālumā nosita ciema pulkstenis. Viņi atraisījās no skaujām. Ātriem soļiem viņi steidzās uz piestātni. Nerunādami, rokas savijuši, viņi devās projām, iedami soļu rakstā, sīkiem, straujiem un enerģiskiem soļiem, tādiem pašiem, kāda bija visa Ādas būtība. Ceļš bija tukšs, lauki klusi un melni, un viņi neredzēja ne desmit soļu tālumā. Jautri un droši viņi traucās cauri mīļotai naktij. Ne reizi viņi nepaklupa ceļa grambās. Lai atgūtu nokavējumu, viņi nolēma iet pa īsāko ceļu. Bet taka, gabaliņu aizklīzdama no vīna kalna taisni lejā, sāka atkal vīties augšup. Miglā viņi dzirdēja upes šalkoņu un pienākošā tvaikoņa ratu troksni. Viņi pameta ceļu un skrēja pāri laukiem. Beidzot viņi nonāca Reinas krastā, bet piestātne vēl bija diez-

gan tālu. Viņu jautrais gars tādēļ nedzisa. Ada bija aizmirsusi, ka visu vakaru bija sūdzējusies par nogurumu. Viņiem likās, ka visu nakti tie varētu klīst pa klusējošās zāles paklaju, pa biezo miglu, ko mēnesnīcas pievizētā upe vērta vēl biezāku, valgāku. Nokauca tvaikoņa sirēna, neredzamais ērms tusnīdams attālinājās. Smiedamies viņi teica:

— Brauksim ar nākošo!

Liegi viļņi čaloja piekrastē pie viņu kājām.

Piestātnē viņiem pateica:

— Pēdējais tvaikonis nupat aizbrauca.

Kristofam sirds pukstēja nemierīgi un strauji. Ādas roka aizvien ciešāk spieda sava pavadoņa roku.

— Ak dievs! — viņa iesaucās. — Gan jau rīt arī kāds brauks!

Dažu soļu attālumā upes krastā miglai cauri atspīdēja gaisma, pāri terasei staba galā piekārtās laternas uguns. Vēl tālāk daži apgaismoti logi, maza viesnīca.

Viņi iegāja mazītiņā dārziņā. Zem kājām čirkstēja grants. Tumsā meklēdamies, viņi atrada kāpnes. Kad viņi iegāja, saimnieks jau dzēsa nost ugunis. Kristofam pie rokas turēdamās, Ada lūdza istabu. Telpai, kurā viņus ieveda, logi vērās uz dārziņu. Kristofs izliecās laukā pa logu, ielūkojās straumes fosforizējošā atspīdumā, laternas acī, kurai apkārt vijās kukaiņi ar platiem spārniem. Durvis aizvērās. Ada stāvēja pie gultas un smaidīja. Viņš neuzdrošinājās meiteni uzlūkot. Arī viņa neuzlūkoja Kristofu, bet plakstiņu ēnā pusvērtās acis novēroja katru Kristofa kustību. Ik soli sperot, grīda nočīkstēja. Namā bija dzirdams pat mazākais troksnis. Viņi atsēdās uz gultas un klusēdami apskāvās. *

LIPINOŠĀ gaisma dārzā jau izdzisusi. Viss jau izdzisis .. * Nakts ... Tumsas dzelmenis ... Ne gaismas, ne apziņas ... Dzīvot! Būtības spēks, neizdibināms un plēsīgs. Visvarenais prieks. Iznīcinošais prieks. Prieks, kas pievelk dzīvu būtni kā tukšums akmeni. Alku brāzma, kas nomāc domas. Traks un skurbinošs viesulis, kas aizdrāžas naktī...

Nakts ... Nakts, kad saplūst elpas, — divu vienotu miesu brīnišķais siltums, kad veras neziņas dzelmes, kurās tie abi iegrimst. Nakts, kura ietver bezgalīgas naktis, stundas kā

gadsimtus, mirkļus, kuri ir kā nāve... Kopēji sapņi, kvēloši vārdi, aizvērtas acis, kailo, tumsā vienotru meklējošo kāju saldie pieskārieni, asaras un smiekli, burvīga laime, mīlas brīnums lietu tukšumā, aizmirstība, aukainas, brāzmīgas ainas, kas iešaujas smadzenēs, skurbās nakts vīzijas ... Reina šalc līcītī pie pašas mājas sienas, tālē bangas brāžas pret viļņu lauzējiem un gaisā izput sīkās šļakatās, kas rasina smiltis. No ūdens spara vaid un dreb tvaikoņu tilts. Tauvas savelkas un atlaižas. Straumes balss paceļas dimdoša un dobja un pieskan visu istabu. Gulta liekas kā Laiva. Savijušos ķermeņus aizrauj reibinoša straume — un viņi lido tukšumā kā putni. Nakts tumst aizvien melnāka, tukšums vēršas aizvien tukšāks. Viņi kļaujas ciešāk viens pie otra ... Ada raud, Kristofs grimst nemaņā. Abi izgaist .aukainās nakts plūsmā ...

Nakts ... Nāve ... Kādēļ atkal jāmostas? ...

Pirmie ausmas stari glāsta mitrās logu rūtis. Gurušās miesās atkal uzliesmo dzīvības spars. Kristofs atmostas, Ādas acis veras viņā lielas un platas. Viņu galvas atdusas uz viena spilvena. Viņu rokas savijušās. Viņu lūpas savienojas. īsu mirkļu ilgotnē aizrit visa dzīve: saulainas, miera pilnas dienas ...

«Kur esmu es? Vai esmu divatnējs? Vai dzīvoju vēl? Es nejūtu vairs savu būtību. Mani apņem bezgalība: man ir statujas dvēsele ar lielām, klusām acīm, olimpiskā mierā starojoša ...»

Un atkal viņi iegrimst miega gadsimtos. Pazīstamas rīta skaņas, tālie zvani, garām līgojoša laiva, divi irkļi, no kuriem lāso ūdens piles, soļu troksnis uz ceļa ieglaužas viņu sapņa laimē un netraucē to, liek tikai izjust, izbaudīt savu dzīvību.. <

\

TVAIKONIS, skaļi aizslīdēdams gar logu, Kristofu atraisīja no apmātības stinguma. Viņi bija norunājuši septiņos braukt mājās, lai ierastajā laikā būtu pilsētā, savā darbā. Viņš čukstēj,a:

— Vai dzirdi?

Ada neatvēra acis, pasmaidīja, sniedza Kristofam lūpas, lūkoja viņu skūpstīt, tad ļāva galvai atkrist viņam uz pleca ... Logā skatīdamies, viņš baltā debess jumā redzēja garām aizslīdam tvaikoņa dūmeni, tukšo komandas tiltiņu un dūmu mutuļus. LIn atkal viņš iegrima miegā ...

Stunda aizritēja gluži nemanot. Dzirdot pulksteņa sitienus, viņš pietrūkās gultā sēdus.

— Ada! — viņš maigi sauca savai draudzenei ausī. — Medī! — viņš atkārtoja. — Ir jau astoņi!

Aizvien vēl aizvērtām acīm viņa pukodamās rauca uzacis un lūpas.

— Ak, ļauj man gulēt! — viņa attrauca.

Un, gurdeni nopūzdamās, meitene atraisījās no Kristofa rokām, pagrieza viņam muguru un atkal aizmiga uz otriem sāniem.

Viņš izstiepās tai blakus. Dzīslās viņiem ar vienādu sparu ritēja karstās asinis. Viņš savā nodabā sapņoja. Asinis viņam šalkoja rāmi un vienmērīgi. Viņa skaidrie jutekļi spirgti un asi uztvēra visus iespaidus. Viņš priecājās par savu spēku un jaunību. Viņš bija lepns, apzinādamies savu vīrietību. Viņš uzsmaidīja savai laimei un jutās viens: kā daždien viens, varbūt vairāk nekā citkārt, bet viņš nebija skumīgs, viņš līgoja dievišķā vientulībā. Ne grūtā drudža vairs, ne rēgu. Skaisti spoguļojās daba viņa skaidrajā, līksmajā dvēselē. Uz muguras gulēdams, skatienus iegremdējis starojošās miglas žilbinošajā gaisā, viņš smaidīja:

«Cik labi ir dzīvot!»

Dzīvot!.... Garām aizslīdēja laiva ... Un pēkšņi Kristofs atcerējās tos, kuru vairs nebija, viņš domāja par aizslīdējušo laivu, kurā viņi abi kopā bija sēdējuši: viņš — viņa...

Viņa? ... Ne tā, kas guļ viņr.m blakus. Bet viņa, vienīgā, mīlētā, mazā nabadzīte, kura bija mirusi. — Un kas ir šī, kas ir te līdzās? Kā viņa te gadījusies? Kā viņi nokļuvuši šajā istabā, vienā gultā? Viņš uzluko Adu: tā viņam ir sveša, vakarrīt viņš to vēl nepazina. Kas viņam zināms par šo meiteni? Viņš zina, ka tā nav gudra. Viņš zina, ka tā nav laba, viņš zina, ka šajā mirklī tā nav skaista ar savu miegaino, gurdeno seju, zemo pieri, elpai vaļā pavērto muti, biezajām un izvērstajām lūpām. Viņš zina, ka viņš to nemīl. Un skaudras sāpes viņam iesmeldz, atceroties, ka pirmajā tikšanās mirklī viņš skūpstīja šīs svešās lūpas, ka pirmajā naktī viņš ieguva skaisto, vienaldzīgo miesu — un ka to, kuru viņš mīlēja, viņš redzēja savā tuvumā dzīvojam un mirstam un nekad neiedrošinājās ne tās matiem pieskarties, un ka tās burvīgā dvesma viņam zudusi uz mūžīgiem laikiem. Nekā vairs nav. Viss zudis ... Zeme viņam visu laupījusi. Viņš nebija to sargājis ...

Un, noliecies pār nevainīgo gulētāju, Kristofs vēro viņas seju un uzlūko to ļaunām acīm. Pēkšņi Ada jūt viņa_skatienu. Meiteni uztrauc apziņa, ka viņu novēro, ar lielām pūlēm viņa atver smagos plakstiņus, pasmaida un kā bērns, kas mostas no miega, mulstošu mēli saka:

— Neuzlūko mani, man nejauks izskats...

Miega pieveikta, viņa atkrīt spilvenā, aizvien vēl smaida un neskaidri šļupst:

— Ak, es esmu tik... tik nogurusi!... — Un atkal iegrimst savos sapņos.

Kristofs nevarēja valdīt smieklus, viņš maigi noskūpstīja Ādas muti un bērnišķīgo degunu. Vēl brīdi noskatījies uz aizmigušo, lielo bērnu, Kristofs pārkāpa meitenei pāri un klusi piecēlās. Ada atviegloti nopūtās un tukšajā gultā tīksmīgi izstiepās šķērsām visā garumā. Ģērbdamies Kristofs centās netrokšņot, ’lai netraucētu guļošo, kaut gan viņu nemaz nebūtu bijis viegli atmodināt. Saģērbies viņš krēslā atsēdās pie loga un raudzījās uz miglā kūpošo upi, kura likās veļam spīguļojošus ledus klēpjus. Viņš ļāvās nomoda sapnim, kurā izskanēja grūtsirdīga pastorāles muzjka.

Lāgiem Ada pavēra acis, redzēja Kristofu kā miglā un tikai pēc dažiem mirkļiem viņu pazina, uzsmaidīja viņam un atkal iegrima miegā. Reiz viņa jautāja, cik pulkstenis.

— Bez ceturkšņa deviņi.

Samiegojusies viņa pārdomāja:

— Ķo tas nozīmē: bez ceturkšņa deviņi?

Pusē desmitos viņa izstaipījās, nopūtās un teicās celties augšā. Pulkstenis nosita desmit, bet viņa vēl nekustējās. Viņa pukojās:

— Atkal jau sit!... Laiks skrien kā negudrs!...

Kristofs smējās un uz gultas malas atsēdās viņai blakus.

Viņa apvija tam rokas ap kaklu un stāstīja savu sapni. Viņš neklausījās diezin cik vērīgi un ar maigiem vārdiem pārtrauca meiteni. Bet viņa lika tam klusēt un dziļā nopietnībā sāka stāstīt no gala, it kā viņas stāstam būtu sevišķi liela nozīme.

Viņa bijusi kādā dinejā, lielhercogs arī tur bijis. Mirra izskatījusies kā sprogaina aita un aptecējusi galdu ... Ada pacēlusies gaisā, līgojusi lielos augstumos, dejojusi. Tas nemaz neesot bijis tik grūti, vajadzējis tikai tā un šitā ... un atkal tā ... un veicies labi...

Kristofs zobojās par Adu. Viņa arī smējās, kaut mazliet pukodamās, ka tas smējās par viņas sapni. Viņa paraustīja plecus:

— Ak, tu nekā nesaproti...

Brokastis viņi ēda, gultā sēdēdami, un kafiju dzēra no vienas krūzītes.

Beidzot Ada cēlās, viņa atmeta segas, savas skaistās, baltās, apaļās kājas nolaida uz paklājiņa pie gultas, tad atvilka elpu, atsēdās un aplūkoja savu kāju skaistumu. Beidzot viņa sasita plaukstas un dzina Kristofu no istabas laukā, bet tas nesteidzās, un viņa saņēma to aiz pleciem, izstūma no istabas un aizslēdza durvis.

Kad viņa ilgu laiku tā bija tīksminādamās sēdējusi, apraudzījusi savus skaistos locekļus un izstaipījusies, izplunčojusies un mazgājoties nodziedājusi četrpadsmit pantu garu sentimentālu «dziesmu», uzšļakstījusi ūdeni Kristofam, kas bungoja pie loga, projām ejot, dārzā noplūkusi pēdējo rozi, viņi iekāpa kuģī. Migla vēl nebija izklīdusi, taču saule spīdēja tai cauri: viņi līgoja pienainā gaismā. Ada sēdēja dibenklājā Kristofam blakus, savieba miegainu, īdzīgu seju un pukojās, ka gaisma spiežoties acīs un visu dienu viņai sāpēšot galva. Kad Kristofs nevēroja viņas gaudas, viņa ievilkās nīgrā klusumā. Acis viņai bija tikai pusvērtas, un viņas jocīgā nopietnība bija ļoti bērnišķa. Bet, kad nākošā piestātnē viņai tuvumā atsēdās eleganta dāma, viņa žirgti sacirtās un ar Kristofu centās sarunāties, cik mīlīgi un smalki vien varēdama. Viņa ceremo-nāli to uzrunāja ar «jūs».

Kristofs raizējās, ko viņa savai saimniecei teiks, attaisnodama ilgo nokavējumu. Bet viņa daudz par to nebēdāja:

— Tā jau nav pirmā reize...

— Kā tā?

— Kad es nokavējos, — viņa atbildēja, Kristofa jautājuma samulsināta.

Viņš neiedrošinājās jautāt agrāko nokavējumu iemeslus.

— Ko tu viņai teiksi?

— Teikšu, ka māte slima ... vai mirusi... Es jau nezinu ...

Kristofu kaitināja šī vieglprātība.

— Es negribu, ka tu melo.

Viņa jutās apvainota:

— Vispirms: es nemeloju... Un es taču nevaru viņai teikt...

— Kādēļ ne?

Ada sāka smieties, paraustīja plecus un teica, ka viņš esot rupjš un neaudzināts, un lūdza, lai viņš tai vairs nesakot «tu».

— Vai man nav tiesības tevi tā saukt?

— Nē!

— Pēc visa, kas noticis?

— Nekas nav noticis!

Ada smiedamās uzlūkoja Kristofu asām, izaicinošām acīm. Viņa to bija teikusi gan jokodamās, bet būtu varējusi (Kristofs juta to) pateikt gluži nopietni un pati saviem vārdiem ticēt. Bet, pēkšņi atcerēdamās ko jautru, viņa sāka smieties un Kristofu skaļi skūpstīt, nekautrēdamās no citiem braucējiem, kuri arī nemaz nelikās pārsteigti.

TAGAD nu Kristofa pastaigāšanās gājienu biedri bija komiji un pārdevējas, kuru vulgaritāte viņam nemaz nepatika un no kuriem viņš ceļā lūkoja atbrīvoties, bet Ada aiz spītības vairs negribēja maldīties pa mežiem. Kad lietus lija vai citu iemeslu dēļ viņi palika pilsētā, Kristofs veda Adu uz teātri, muzeju vai uz zvēru dārzu, jo viņa centās visur rādīties Kristofa sabiedrībā. Ada pat izteica vēlēšanos, lai Kristofs to pa-

vada uz baznīcu, bet viņš bija tik aplami patiess, ka negribēja ne soli spert pār baznīcas slieksni, kopš neticēja vairs dievam, — arī ērģelnieka vietu viņš aiz kāda cita iegansta bija atstājis — un tomēr, pašam neapzinoties, viņš bija parak reliģiozs un Ādas uzaicinājumu uzskatīja par dieva zaimošanu.

Vakaros viņš gāja pie Ādas. Tur viņš vienmēr satika Mirru, kas dzīvoja tajā pašā namā. Mirra nedusmojās uz Kristofu, sniedza viņam savu glāsmaino, glezno roku, patērzēja par vienaldzīgām vai vieglprātīgām lietām un smalkjūtīgi nozuda. Abas jaunavas likās lielākas draudzenes, kopš viņām bija mazāk iemesla tādām būt: viņas vienmēr bija abas kopā. Ādai nebija nekādu noslēpumu pret Mirru, viņa stāstīja tai visu. Mirra vērīgi klausījās: viņām abām bija it kā vienāds prieks par visu.

Kristofs abu draudzeņu sabiedrībā nejutās labi. Viņu draudzība, viņu dīvainās sarunas, valšķīgais tonis, vulgārā maniere, ar kādu Mirra uz visu skatījās un par visu runāja (Kris-tofa klātbūtnē gan smalkjūtīgāk nekā viņa prombūtne, bet vēlāk Ada viņam visu pastāstīja), viņu pjāpīgā, uzmācīgā ziņkārība, kura vienmēr novirzījās uz nerātnībām un diezgan rupjām juteklībām, visa šī divdomīgā un mazliet animāliskā atmosfēra viņam derdzās un bija nepatīkamaun tomēr_interesēja, jo viņš to redzēja pirmo reizi. Viņš jutās gluži kā pazudis, kad abi mazie zvēriņi runāja par savām lupatām, gvelza aplamības, draišķīgi smējās, un, tiklīdz viņas sāka stāstīt kādu mīlestības dēku, acis viņām priekā zibēja. Kad Mjrra aizgaja, Kristofs atviegloti uzelpoja. Kad viņas abas runāja, Kristofs jutās kā svešā zemē, kuras iedzīvotāju valodu viņš nesaprata. Saprasties viņi nevarēja: viņas neklausījās, ko Kristofs sacīja, un zobojās par savu savādnieku.

Divatā palikuši, viņi turpināja sarunu divās dažādās valodās, taču vismaz centās viens otru saprast. Bet, jo vairāk viņš saprata Adu, jo neizprotamāka tā viņam likās. Viņa bija pirmā sieviete, kuru viņš iepazina tuvāk. Jo par nabaga Sapini viņš nekā nebija zinājis, tā palika viņa sirdī kā sapņu tēls. Ada viņu mudināja atgūt zaudēto laiku. Viņš lūkoja uzminēt sievietes mīklu: mīklu varbūt tikai tiem, kuri te meklē kādu jēgu.

Ada bija pilnīgi neinteliģenta, bet tas bija viņas mazākais trūkums. Kristofs būtu ar to samierinājies, ja viņa pati atzītu šo savu trūkumu. Taču Ada, ko nodarbināja tikai blēņas, pašapzinīgi trieca par mākslu un zinātni un par visu sprieda pašgudri un iedomīgi. Ada runāja par muziķu, izskaidroja Kris-tofam to, kas viņam vislabāk bija zināms, teica absolūtus un negrozāmus spriedumus. Velti bija censties Adu pamācīt: viņa izlikās pret visu jūtīga un visu zinoša, bet bija spītīga un patmīlīga, viņa negribēja, viņa nevarēja nekā saprast. Ak, kādēļ viņa neatzinās, ka tiešām nekā nesaprot! Viņš būtu mīlējis Adu daudz vairāk, ja viņa samierinātos būt tā, kas viņa bija, ar visām savām labajām īpašībām un saviem trūkumiem!

Pārdomas nebija viņas tiesa. Viņas tiesa bija ēst, dzert, dziedāt, dejot, kliegt, smieties un gulēt, viņa gribēja būt laimīga, bet, diemžēl, tas viņai neizdevās. Viņa gan bija kārum-niece, laiska, jutekliska, naivi egoistiska (tādēļ Kristofs par viņu drīz skaitās, drīz zobojās), īsi sakot, viņai bija gandrīz visi netikumi, kad dzīvi dara laimīgu un patīkamu tiem, kuriem tādi piemīt, kaut arī ne viņu draugiem — un tomēr ari tiem! Jo vai tad laimīga seja, vismaz, ja tā ir skaista, neap-staro visus, kas tai tuvojas? — Ādai bija daudzi iemesli ar savu dzīvi būt apmierinātai, bet viņai trūka saprāta, lai būtu laimīga. Šī skaistā, raženā meitene, spirgta, jautra un izskatā tik veselīga, pāri šalcošā dzīvespriekā kūsājoša, ar lielisku ēstgribu, mūžam zūdījās par savu veselību. Viņa ēda par četriem, bet vaidēja par ēstgribas trūkumu. Viņa gaudās par visu: viņa nevarēja paiet, viņai trūka elpas, viņai sāpēja galva, kājas, acis, vēders un sirds. Par visu vairāk viņu mocīja bailes, viņa bija neiedomājami māņticīga un visur saskatīja ļaunas zīmes: krusteniski saliktas dakšiņas un naži, ēdēju skaits pie galda vai apgāzts sāls trauks, viss viņai jundīja nelaimi, kura bija jānovērš ar daudzām un dažādām ceremonijām. Staigājot viņa skaitīja kraukļus un vienmēr noskatījās, uz kuru pusi tie aizlaidās. Bailēs trīcēdama, viņa raudzījās uz ceļu, pa kuru gāja, un sāka vaimanāt, ja no rīta tam pāri pārskrēja zirneklis: viņa tūdaļ gribēja doties atpakaļ, un, vienīgi pārliecinot viņu, ka divpadsmit jau pāri un zīmes nerāda vairs ļaunu, bet labu, izdevās viņu pierunāt pastaigu turpināt. Viņu baidīja pašas sapņi: tos viņa Kristofam stāstīja gari un plaši. Stundām viņa lūkoja atcerēties kādu sīkumu, ja bija to aizmirsusi, viņa neaiztaupīja Kristofam nekā no sava nebeidzamā nesakarību krājuma, kur bija runa par dīvainām kāzām, par miroņiem, šuvējām un prinčiem, par smieklīgi svarīgām un dažreiz ļoti nepieklājīgām lietām. Viņam bija jāklausās, jāizsaka savas domas. Bieži vien šo aplamo iedomu iespaidi Adā neizgaisa visu dienu. Dzīve viņai likās šķība un greiza, cilvēkus un lietas viņa uzlūkoja drūmi un īdzīgi un ar savām gaudu litānijām Kristofu dzina izmisumā. Tiešām nebija vērts no saviem pūcīgiem mietpilsoņiem, no savas mājas bēgt, lai arī še atrastu savu mūžīgo ienaidnieku. <rTrauriger ungriechi-scher Hypochondrist,» viņš domāja.

Drūmas klusēšanas vietā Ādai nereti uznāca skala, pārspīlēta jautrība. Pret to bija tikpat grūti karot kā pret viņas īdzību. Un sākās smieklu joņi, kuriem nebija ne iemesla, ne gala, mežonīgi skrējieni pāri laukiem, draišķības, bērnišķības, visādas muļķības, zemes piku, kustoņu, zirnekļu, skudru, tārpu ķeršana, to medīšana, spīdzināšana, un neprāta apmātībā Ada lika tiem citam citu aprīt: kaķiem viņa deva putnus, vistām tārpus, zirnekļiem skudras, turklāt viņa to nedarīja aiz ļaunprātības, bet aiz neapzināti ļauna instinkta, aiz ziņkārības, garlaicības. Viņas būtnē plosījās neklusināma dziņa teikt pārgalvīgas nerātnības, piecdesmit reižu atkārtot vārdus, kuriem nebija nekāda satura, niekoties, pukoties, ķircināties, aizmirsties. Un koķetēt, aizskart katru garāmgājēju! ... Tiklīdz parādījās kāds vīrietis, viņas runa kūsāja straujāk, viņa smējās, trokšņoja, vaibstījās kā neprātīga un visiem spēkiem centās saistīt vērību, pat viņas soļu gaita kļuva mākslota, koķeta, vīzdegunīga. Tad Kristofs ar šausmām nojauta, ka viņa sāks runāt nopietni. Un tā arī aizvien notika. Viņa kļuva sentimentāla, un kā aizvien — sākās pārmērīgi skaļi jūsmošanas plūdi. Kristofs cieta, viņš juta tieksmi sist Ādai. Vismazāk viņš varēja tai piedot viņas mākslotību. Viņš vēl nezināja, ka vaļsirdība ir tikpat reta dāvana kā gudrība vai skaistums un ka no visiem to nevar prasīt. Melus viņš necieta, bet Ada tos viņam sniedza bagātīgi. Viņa meloja, acīs skatīdamās, turklāt nesamulsināmi mierīgi. Apbrīnojami viegli viņa aizmirsa visu, kas viņai nepatika, un pat to, kas viņai bija paticis, — kā daždien sievietes, kuras dzīvo mirklim.

Un tomēr viņi mīlēja viens otru, mīlēja no visas sirds. Savā mīlestībā Ada bija tikpat patiesa kā Kristofs. Viņu mīlestībai gan nebija garīgu simpātiju pamata, tomēr tai netrūka patiesas sirsnības, tai nebija nekā kopīga ar zemisku kaislību. Tā bija skaista jaunības mīlestība, un, lai cik jutekliska būdama, tā tomēr nebija netīra, jo tanī ziedēja jaunība; tā bija vientiesīga, gandrīz šķīsta un savā smeldzošā baudu neapziņā tīra. Kaut Ada sen nebija tik nevainīga kā Kristofs, tomēr viņa staroja plaukstošas miesas un dvēseles dievišķā skaidrībā, kalna strauta dzidrumā un dzīvā jutekļu spirgtumā, kas rada tīrās skaidrības ilūziju, un līdzīga tam nav nekā. Patmīlīga, maziska, nepatiesa ikdienišķā dzīvē, mīlestībā viņa bija vienkārša, patiesa un gandrīz laba; viņa mācījās pazīt to prieku, ko dod ziedošanās cita gribai. Kristofs to vēroja dziļā sajūsmā, viņš būtu varējis Ādas dēļ mirt. Kas gan var pateikt, cik smieklīgas un aizkustinošas ilūzijas mīloša sirds vieš savā mīlestībā! Un mīlētājam piemītošo dabisko iedomu spēku Kristofa mākslinieciskā fantāzija vēl simtkārtīgi pavairoja. Ādas smaidā viņš iedomājās visdziļāko nozīmību, maigs un mīļš vārdiņš viņam liecināja par tās labo sirdi. Kristofs viņā mīlēja to, kas pasaulē bija labs un skaists. Viņš Adu sauca par savu dvēseli, savu dzīvību. Un mīlestības aizgrābtībā viņi abi kopā raudāja.

Tā nebija bauda vien, kas viņus saistīja. Tā bija no atmiņām un sapņiem austa neminama poēzija — vai no viņu pašu sapņiem? Vai no to mīlētāju sapņiem, kuri bijuši pirms viņiem, kuri mīlējuši pirms viņiem? Varbūt neapzinīgi viņi bija paglabājuši atmiņā pirmo mirkļu burvību, kad viņi mežā satikās, pirmo dienu, pirmo kopējo nakšu burvību, kad viņi gulēja viens otra skaujās nekustēdamies, nedomādami un grima mīlestības, klusas baudu līksmes skurbā. Pēkšņa pārdzīvoto ainu, neskaidru domu atdzimšana, kuru pieskārieni viņiem lika nobālēt un ciešāk sakļauties, dūca ap viņiem kā bites. Kvēloša un liegi glāstoša gaisma ... Pārāk lielai laimībai ļaudamās, sirds klusē. Klusums, drudžaini murgi, zemes noslēpumainais smaids, kura bikli veras pirmās ziedoņa saules spožumā ... Jauna mīlestība divas jaunas būtnes ir kā aprīļa rīts. Tā izgaist kā rasa. Sirds jaunība izgaist, kā saulē izkūst marta sniegs.

KRISTOFA mīlestību pret Adu nekas tā nevarēja stiprināt kā citu ļaužu spriedumi par viņiem.

No pirmā rīta pēc viņu tikšanās viss kvartāls bija informēts. Ada necentās piedzīvojumu slēpt, drīzāk viņa lielījās ar saviem panākumiem. Kristofain daudz mīļāka būtu bijusi viņas smalkjūtīga atturība. Viņš juta ļaužu glūnošo ziņkārību un, lai neizskatītos, ka viņš no tiem bēg, visur gāja kopā ar Adu. Mazā pilsētiņa bija īsts tenku midzenis. Orķestra kolēģi Kris-tofam teica labsirdīgi ironiskus komplimentus, bet viņš tiem neatbildēja, jo necieta, ka citi jaucas viņa darīšanās. Pilī nosodīja viņa pašcieņas trūkumu. Pilsoniskā sabiedrība bargi notiesāja viņa uzvešanos. Dažās ģimenēs viņš zaudēja mūzikas stundas. Citas mātes atzina par svētu pienākumu ar neuzticīgu skatienu vērot savu meitu klavieru vingrinājumus, it kā Kristofa nolūks būtu laupīt viņu dārgās zostiņas. Matēs cerēja, ka jaunajām dāmiņām nav ne jausmas par to, kas noticis. Bet jaunkundzes zināja visu. Un, nicinādamas Kristofu par gaumes trūkumu, viņas aiz ziņkārības vai beidzas nost, gribēdamas izdibināt visus sīkumus. Vienīgi sīktirgotāju un komiju sabiedrībā Kristofs bija iemīļots, taču ne ilgi: viņu kaitināja tiklab vienu suminājums, kā otru nicinājums. Nevarēdams cīnīties pret saviem nievātājiem, viņš vismaz centās atkratīties no cildinātā jiem, un tas viņam izdevās viegli Viņš bija sašutis par vispārējo ne-smalkjūtīgo ziņkārību.

Par visiem vairāk uztraukts bija Justs Eilers un visa Fogelu dzimta Kristofa necienīgā dēka viņiem likā^ kā personīgs apvainojums, kau^1 viņu nodomi par Kristofu nebija tik visai nopietni, jo šādi māk slinieki viņos modināja neuzticību, sevišķi Fogela kundzē. Bet kā daždien drūmi cilvēki viņi ticēja, ka liktenis viņus vajā, un tādēļ, pārliecinājušies, ka no Kristofa un Rozas precībām nekas neiznāks, viņi iedomājās, ka vienmēr sapņojuši par šīm precībām un arī te parādās viņu mūžīgā nelaime. Ja nu par viņu neveiksmi atbildīgs bija liktenis, tad taču gluži loģiski, ka Kristofs tas nevarēja būt, bet Fo-gelu loģika vienmēr atrada iemeslus gaudām. Viņi nosprieda, ka Kristofu šajā postā nav dzinis viņa paša prieks, bet griba tos apvainot. Viņi bija ļoti sašutuši. Kā daždien dievbijīgi, tikli, visu ģimenes tikumu sargāti ļaudis viņi piederēja pie tiem, kuri miesas grēku atzīst par briesmīgāko, lielāko no visiem, gandrīz vienīgo grēku, jo tiešām tas ir vienīgais, no kura jābīstas: pats par sevi saprotams, ka labi audzināts cilvēks nekad nekritīs kārdināšanā zagt vai nogalināt. Tā nu Kristofu viņi atzina par pašos pamatos samaitātu cilvēku un krasi mainīja izturēšanos pret viņu. Tie rādīja viņam saltas sejas un novērsāsvkad viņš gāja garām. Kristofam nebija ne mazākās vēlēšanās izskaidroties ar viņiem, un viņš tikai paraustīja plecus par Fogelu ērmībām. Kristofs izlikās, ka Amālijas nekaunība tam vienaldzīga, bet viņa, gan neslēj^dama Kristofam savu naidu, visiem spēkiem centās viņu ierosināt uz ķildu, lai varētu viņam izteikt visu, kas sirdī bija sakrājies.

Tikai Rozas izturēšanās Kristofu sāpināja. Meitene viņu tiesāja bargāk nekā pārējie mājinieki. Ne tādēļ, ka Kristofa jaunā mīlestība būtu sadragājusi viņas pēdējo cerību uz tā mīlestību: viņa zināja, ka viss jau zudis, kaut viņa aizvien vēl nebeidza cerēt... viņa cerēja mūžīgi! Bet Kristofu viņa bija izveidojusi par savu elku, un pēkšņi šis elks sabruka pīšļos! Tās bija sūrstošākās sāpes viņas nevainīgajā, taisnīgajā sirdī, daudz negantākas, nekā viņa nicinātai un aizmirstai būt. Puritāniski, šauros tikumības jēdzienos audzināta, kuriem Roza kaislīgi ticēja, viņa skuma par visu, ko par Kristofu dzirdēja, un juta gandrīz riebumu pret to. Jau tad viņa bija cietusi, kad Kristofs mīlēja Sabini, jau tad viņai zuda daudzas ilūzijas par savu varoni. Viņa nesaprata, kā Kristofs varēja mīlēt tik seklu dvēseli; šī mīlestība viņai nelikās cildināma. Bet tā vismaz bija tīra mīlestība, un Sabine nebija necienīga. Beidzot visam pāri bija gājusi nāve un visu svētījusi... Taču, ja Kristofs tik drīz varēja citu iemīlēt — un kādu citu? — tas bija zemsirdīgi, tas bija nekrietni! Roza bija gatava aizsargāt Sabini, jo nevarēja Kristofam piedot, ka viņš to aizmirsis... Ak! — viņš pieminēja to mūžīgi! Bet Roza nesaprata, ka kvēloša sirds var just divas mīlestības reizē. Viņa domāja, ka pagātnei nevar uzticīgs būt, ja neziedo tagadni. Šķīsta un vēsa Roza nesaprata ne dzīvi, ne Kristofu; viņa domāja, ka visam jābūt tikpat tīram, aprobežotam un pienākumu saistītam, kāda bija viņa pati. Savā dvēselē un visā savā būtībā viņa bija tik pieticīga, ka pazina tikai vienu lepnumu: savas tīrības lepnumu. Un to viņa prasīja pati no sevis un no citiem. Viņa nepiedeva Kristofam, ka viņš tā pazemojies, un negribēja piedot nemūžam.

Kristofs lūkoja ar viņu kaut parunāt, ja arī ne izskaidroties. (Ko viņš būtu varējis teikt šai mazajai, puritāniskajai, vientiesīgajai meitenei?) Viņš būtu tai apliecinājis savu draudzību, teicis, ka viņam vajadzīga tās cienība, uz kuru viņš nav zaudējis tiesības. Kristofs gribēja aizkavēt to, ka Roza tik aplami attālinājās no viņa. Bet Roza vairījās no viņa, bargi klusēdama, un Kristofs juta, ka viņa to nicina.

Tas viņu skumdināja un kaitināja. Viņš apzinājās, ka nav šādu nicinājumu pelnījis, un tomēr cieta un sāka justies vainīgs. Par Sabini domādams, viņš izjuta visrūgtākos pašpārmetumus. Viņš tirdīja sevi:

«Ak dievs, kā tas varēja notikt? Kāds es esmu nelietis! ...»

Taču viņš nespēja pretoties straumei, kas viņu aizrāva. Dzīve viņam likās noziedzīga, un viņš aizvēra acis, lai dzīvodams to neredzētu. Viņam bija kaislīga dziņa dzīvot, mīlēt, ticēt un laimīgam būt!... Nē, viņa mīlestība nebija nicināma! Kristofs zināja, ka, Adu mīlēdams, viņš varbūt nerīkojas gudri, nebija arī laimīgs. Bet kas tur bija nicināms? Pat pieņemot, kaut gan Kristofs centās par to šaubīties, — ka Ada varbūt nav sevišķi tikumiska, vai tādēļ viņa mīlestība bija netīrāka? Mīlestība dzīvo tajā, kurš mīl, nevis tajā, kuru mīl. Mīlestībai ir tikpat augsta vērtība, cik mīlētājam. Tīram viss ir tīrs. Stipram un veselīgam viss ir tīrs. Mīlestība, kas putnus izpušķo ar visskaistākām spalvām, skaidrā sirdī liek uzziedēt visam, kas viņā tīrs un cēls. Vēlēšanās otram rādīt tikai to, kas viņa cienīgs, liek priecāties tikai par tādām domām, tādiem darbiem, kuri saskan ar skaisto tēlu, ko radījusi mīlestība. Un jaunā šalts, kurā iegrimst dvēsele, spēka un prieka svētās staru ugunis ir skaistas un svētīgas un sirdi paceļ lielākā cēlumā.

Kristofu sarūgtināja tas, ka draugi viņu nesaprata. Bet vissmagāk bija izjust to, ka ari viņa māte sāka ciest.

Labsirdīgā, krietnā sieva nebūt nepiekrita Fogelu šaurajiem spriedumiem. Luizi mūžā bija piemeklējušas dziļas, patiesas bēdas, un citu viņai nebija jāmeklē. Luize bija pazemīga un dzīves salauzta sieviete, kam liktenis bija devis skopu prieka tiesu, un vēl skopāku viņa pati prasīja, samierinādamās ar visu un necenzdamās ko izprast; viņa nekad neuzdrošinājās citus sodīt un tiesāt, jo uzskatīja, ka nevienam nav dotas tādas tiesības. Luize nebija tik pašgudra, lai apgalvotu, ka citi maldās, domādami savādāk nekā viņa; viņai būtu licies smieklīgi citiem uzmākt savas morāles un savas ticības likumus. Starp citu, viņas morāle un ticība bija gluži instinktīva. Pati tikla un skaidra_ būdama, Luize ar vienkāršai tautai piemītošo lēnprātību aizvēra acis pret citu cilvēku vājībām. Viņas vīratēvs Žans Mišels senāk bija viņu tādēļ rājis: Luize neatšķīra godīgus cilvēkus no tiem, kas tādi nebija, uz ielas vai tirgus laukumā viņa apstājās un mīļu prātu sniedza roku visā apkārtnē pārāk plaši pazīstamam_ielas_ meitām un draudzīgi tērzēja ar tām, un nevairījās no tām kā citas godīgas sievietes. Ļauno atšķirt no labā, citus sodīt vai attaisnot Luize uzticēja dievam. No citiem viņa gaidīja tikai to draudzīgo saticību, kas nepieciešami vajadzīga, lai dzīve visiem būtu panesama. Ja vien cilvēks ir labs, tad viss būs labi.

Bet, kopš Luize dzīvoja pie Fogeliem, viņa bija sākusi pārvērsties. Visas šīs ģimenes nicinošais, pulgojošais gars jo vieglāk tādēļ viņu ieguva par savu laupījumu, ka viņa bija satraukta un vārga un viņai nebija spēka, lai pretotos. Amālija bija pamazām pakļāvusi Luizi. No rīta līdz vakaram klausīdamās Amālijas nerimstošajā vārdu plūsmā, arī nomāktā un pazemīgā Luize neapzinīgi ierada visu kritizēt un pelt. Fogela kundze nenieka viņai neslēpa, ko domāja par Kristofu. Luizes miers Amāliju uztrauca. Viņa atzina, ka tā ir nekaunība, ja Luizei vienaldzīgs viss, kas citus iededzināja naidā un sašutumā, un viņa nerimās, līdz bija sakūdījusi arī Luizi. Kristofs to redzēja. Luize neiedrošinājās viņu rāt, bet katru dienu tā viņu nomocīja ar biklām, rūpju pilnam piezīmēm. Kad Kristofs nepacietībā kaut ko strauji atcirta, viņa neteica vairs nekā, bet mātes acīs viņš vēroja mūžīgas bēdas. Mājās pārnācis, viņš bieži redzēja, ka māte raudājusi.

Kristofs pazina savu māti un droši zināja, ka viņai šis, raizes uzkrāvuši citi. Un viņš zināja arī, kur tās radušās.

Viņš nosprieda, ka tam reiz jādara gals. Kādu vakaru, kad Luize vairs nevarēja valdīt asaras un neēdusi piecēlās no galda un Kristofs nevarēja izdibināt viņas skumju cēloņus, viņš nodrāzās lejā un pieklauvēja pie Fogelu durvīm. Viņš kaisa sīvās dusmās. Kristofu kaitināja ne vien tas, ka Fogela kundze nelietīgi bija likusi ciest viņa mātei, viņš gribēja tai atmaksāt arī par Rozas sakūdīšanu, par Sabines pastāvīgo vajāšanu, par visu, ko ilgus mēnešus bija izcietis. Jau sen viņš stiepa sakrāto dusmu slogu, kuram nu ar joni bija jāizlaužas.

Kristofs iedrāzās Fogela kundzes istabā un aiz niknuma trīcošā balsī, gan gribēdams būt mierīgs, jautāja, ko tā sastāstījusi viņa mātei, kas nu novesta līdz izmisumam.

Amālija jutās apvainota: viņa varot stāstīt, ko pati gribot, un viņai neesot nevienam jāatbild par saviem vārdiem un tieši viņam vismazāk. Sen jau sacerējusi savu runu, Amālija nu izlietoja izdevību un to izteica, beigās piebilzdama, lai mātes bēdu cēloni Kristofs meklējot pats savā dzīvē, kura viņam esot par kaunu un citiem par piedauzību.

Kristofs tikai gaidīja uzbrukumu, lai sāktu cīņu. Viņš uztraukumā kliedza, ka par savu dzīvi pats esot kungs, ka viņam esot gluži vienaldzīgi, vai Fogela kundzei tā patīk vai ne, un, ja Fogela kundze vēloties to tiesāt, tad lai sakot to viņam pašam, lai sakot, ko vien viņas sirds varot kārot: viņas vārdi tam iešot pāri kā lietus, bet viņš aizliedzot — vai viņa to saprotot? — viņš aizliedzot to sacīt viņa mātei, un vai Fogela kundzei neesot kauna spīdzināt vecu un slimu sievieti!

Fogela kundze kliedza, cik jaudāja. Neviens vēl nebija iedrošinājies ar viņu sarunāties tādā tonī. Viņa sacīja, ka kuram katram diedelniekam, katram plikadīdām nejaušot sevi mācīt — turklāt vēl viņas pašas mājā! Viņa pamieloja Kristofu ar jestriem lamu vārdiem.

Uz skaļo troksni istabā saskrēja arī citi mājinieki, tikai Fogels ne, jo viņš bēga no visa, kas varētu kaitēt viņa veselībai. Bet vecais Eilers, ko sašutumā kaistošā Amālija piesauca par liecinieku, lūdza Kristofu, lai viņš turpmāk to pasargājot no savām piezīmēm un saviem apmeklējumiem. Eilers pateica, ka viņi paši bez Kristofa zināšot, kas viņiem darāms un kas ir viņu pienākums.

Kristofs atcirta, ka viņš aizejot un no šis dienas vairs kāju nesperšot pār viņu slieksni. Bet viņš negāja, iekams nebija atvieglojis sirdi un pateicis, kas tam bija sakāms par viņu daudzināto Pienākumu, kurš Kristofam bija izvērties par personīgu ienaidnieku. Viņš sacīja, ka šāds Pienākums spējot likt iemīlēt netikumu. Tieši tādi ļaudis kā viņi novēršot cilvēku no labā, pārvērzdami to ar savu rīcību un vārdiem par ļaunumu. Tādi kā viņi esot vainīgi, ja cilvēks ļaujoties savaldzināties no mazāk godīgiem, toties laipniem un jautriem ļaudīm. Tā esot pienākuma vārda nelietīga un lieka valkāšana, ja visur to daudzina un piepilda to ar nelokāmu vienaldzību un pašgudru bardzību, kas aptumšo, sazāļo visu dzīvi. Pienākums ir kas neparasts un liels, tas jāglabā tiem brīžiem, kuri prasa patiesus upurus, un ar tā vārdu nedrīkst slēpt savas ļaunās dziņas. Ja kāds savā muļķībā vai neapdāvinātībā ir īgns un naidīgs, viņš nevar prasīt, lai arī citi tādi būtu. Augstākais tikums ir prieks. Un tikumam jārāda laimīga^ brīva, gaiša seja. Kas labu dara, tam pašam prieks par savu darbu. Bet šis mūžīgi uzmāktais pienākums, šī pedantiskā tirānija, ķildīgais tonis, liekie strīdi, šie dusmu pilnie uzklie-dzieni, trokšņi, šis grācijas, viegluma, laipnības trūkums, šī dzīve bez daiļuma, bez klusuma, šis sīkais, nožēlojamais, pret visu aklais pesimisms, kas dzīvi rāda bēdīgāku, nekā tā ir, šī uzpūtīgā muļķība, kurai daudz vieglāk citus nicināt nekā saprast, visa šī mietpilsoniskā morāle bez cēluma, bez laimes, bez skaistuma ir derdzīga un kaitīga: pateicoties šādiem ļaudīm, netikums liekas cilvēciskāks nekā tikums.

Tā domāja Kristofs, un savā dziņā sāpināt tos, kuri bija viņu sāpinājuši, viņš nemanīja, ka ir tikpat netaisns kā tie, par kuriem pats runāja.

Protams, ka šie nabaga ļaudis tiešām bija gandrīz tādi, kādus viņš tos redzēja. Bet tā nebija viņu vaina: viņu sejām, viņu kustībām un domām dzīve bez prieka un laimes bija laupījusi skaistumu. Viņus bija sakropļojis dzīves posts, ne lielais posts, kas izgāžas ar grandošu joni un cilvēku nokauj vai norūda, bet mūžam piemeklējošās neveiksmes, sīkais posts, kas viņus grauž no pirmās mūža dienas līdz pēdējai un vienmēr ir viens un tas pats... Un tas ir briesmīgs! Jo cik daudz taisnīguma, labsirdības, klusas varonības_ pērļu neaptumšo šī neizskatīgā čaula!... Visu tautas spēku, visu nākotnes briedumu!

KRISTOFS nemaldījās, domādams, ka pienākums ir kaut kas ārkārtējs. Bet mīlestība arī ir tāda pati. Visam, kas ir ko vērts, nāvīgs ienaidnieks ir nevis ļaunums (ļaunumam arī sava vērtība), bet ieras-tība. Dvēseles nāvīgais ienaidnieks ir notrulināšanās ikdienībā.

Ādai sāka apnikt viņu attiecības.

Viņa nebija tik gudra, lai brāzrņī-gajā un bagātajā dvēselē, kāda bija Kristofam, savai mīlestībai smeltu vienmēr jaunu atdzimšanu. Viņas jutekļi, viņas godkāre no šīs mīlestības bija izsmēlusi visus priekus, kādus vien varēja tanī rast. Atlika tikai iznīcināšanas prieks. Uz to viņu dzina kāds slepens instinkts, kas dzen tik daudzas, pat krietnas sievietes, tik daudzus, pat gudrus vīriešus, kuri nekā nerada, ne vērtības, ne bērnus, kuri nerada dzīvību, bet sevī glabā pārāk daudz dzīvības, lai pazemīgi samierinātos ar savu nederīgumu. Viņi gribētu, lai arī citi būtu tikpat neauglīgi, nederīgi kā viņi. Un to viņi visiem spēkiem tiecas panākt. Dažreiz tas notiek gluži neviļus, un, pamanīdami sevī šo noziedzīgo tieksmi, viņi sašutuši to apslāpē. Bet visbiežāk viņi to kultivē un cik vien varēdami — daži tikai šaurā tuvinieku lokā, klusi un .atturīgi, citi klaji, visas pasaules priekšā, — cenšas iznīcināt visu, kas dzīvo, kas gribētu dzīvot un ir( pelnījis, ka dzīvo. Kritiķis, kas dedzīgi cenšas lielos vīrus un lielās domas pazemot līdz savam augumam, un meitene, kurai prieks savus mīlētājus apkaunot, ir divas bīstamas un kaitīgas vienas sugas plēsoņas. Otrā tomēr ir patīkamāka.

Ādai arī būtu paticis Kristofu samaitāt, lai viņu pazemotu. Savā būtībā viņa nebija stipra sieviete. Viņai nebija tik daudz prāta, lai kļūtu par samaitājošu kārdinātāju. Viņa juta to un slepenībā pret Kristofu kvēloja naida dusmās, ka viņas mīlestība nespēj tam nodarīt nekāda ļaunuma. Viņa neatzinās, ka sevī slēpj šo dziņu. Ja Ada varētu nodarīt ļaunu Kristofam, varbūt viņa to nedarītu. Bet doma, ka viņai nav varas pār Kristofu, Ādai bija nepanesama. Sievietei liekas, ka viņu nemīl, ja viņai laupa varas ilūziju pār mīļoto cilvēku,

un viņa neatlaidīgi cenšas šo varu pierādīt. Kristofs to nesaprata. Kad Ada viņam niekodamās jautāja:

— Vai tu manis dēļ atsacītos no savas mūzikas? — kaut viņai tas nebija vajadzīgs, Kristofs vaļsirdīgi atsaucās:

’ — To es nedarītu ne tevis, ne cita dēļ! Mūzika būs mūžam mana augstākā dziņa!

— Un tu vēl iedrošinies apgalvot, ka mani mīli? — viņa gražīgi iesaucās.

Ada nīda Kristofa muziķu — jo kaislīgāk tādēļ, ka nesaprata to un nevarēja uziet vārīgo vietu, kurā savam neredzamajam ienaidniekam visdrošāk varētu uzbrukt un Kristofa cildeno dziņu iedragāt. Kad Ada sāka par to necienīgi, neatzinīgi runāt un nicīgi kritizēt Kristofa kompozīcijas, viņš skaļi un jautri smējās. Gan nevarēdama nomākt savas dusmas, viņa tomēr atzina, ka labāk būs klusēt, jo juta, ka pati sevi dara smieklīgu.

Bet, ja no šīs puses nekas nebija sasniedzams, Ada atrada citu vārīgu vietu, kas bija daudz vieglāk ievainojama: tā bija Kristofa tikumiskā apziņa. Par spīti ķildām ar Foge-liem, par spīti jaunības pārgalvībām Kristofa dvēsele bija uzglabājusies instinktīva skaidrības, tīrības tieksme, kuru viņš pats neapzinājās, bet kura tādu sievieti kā Adu sākuma pārsteidza, tad valdzināja un apbūra, pēc tam likās jocīga, bet drīz vien sāka kaitināt, līdz beidzot iededzināja naida. Viņa nestājās klaji pret Kristofu. Viņa viltīgi jautaja:

— Vai tu mīli mani?

— Bez šaubām!

— Cik ļoti tu mani mīli?

— Cik ļoti vien var mīlēt.

— Tas nav daudz ... Bet vienalga! ... Ko tu varētu mana labā darīt?

— Visu, ko tu vien gribētu!

— Vai arī ko ļaunu?

— Savāda mīlestība!

— Atbildi skaidri un gaiši: vai tu to varētu?

— Tas nekad nebūs vajadzīgs.

— Bet ja nu es tā gribētu?

— Tu būtu netaisna.

— Varbūt... Vai tu to darītu?

Viņš gribēja Adu noskūpstīt. Bet tā viņu atvairīja.

— Vai tu to darītu, jā vai nē?

— Nē, mana mīļā!

Dusmās viņa pagrieza tam muguru.

— Tu mani nemīli, tu nemaz nezini, kas ir mīlestība!

— Varbūt, — viņš vientiesīgi piekrita.

Kristofs labi zināja, ka kaislības brīdī viņš varēja izdarīt kādu muļķību, varbūt arī ko zemisku — kas to lai zina? — varbūt vēl ko ļaunāku. Bet viņam bija kauns ar to lielīties,, viņam likās bīstami Ādai to teikt un atzīties. Instinkts brīdināja Kristofu, ka mīļā ienaidniece viņam uzglūn un katru vārdu protokolē: viņš negribēja sniegt tai ieroci pret sevi.

Kādu citu reizi Ada to pašu lūkoja panākt no citas puses, viņa tam jautāja:

— Vai tu mīli mani pats no sevis vai tikai tādēļ, ka es tevi mīlu?

— Pats no sevis.

— Tad tu mani mīlēsi arī tad, kad tevi es vairs nemīlēšu?

— Jā.

— Bet vai tu mani vel mīlētu, ja es butu cita iemīlējusies?

— Tad — es tiešām nezinu. Liekas gan, ka ne. Tu, bez šaubām, būtu pēdējā, kam es to teiktu.

— Kas tad tur būtu pārvērties?

— Daudz kas. Varbūt es pats. Un tu, bez šaubām!

— Vai tam kāda nozīme, ja es būtu citāda?

— Vislielākā nozīme. Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi. Ja tu kļūtu citāda, es nezinu, vai tevi mīlētu.

— Tu nemīli, tu mani nemīli! Ko nozīmē tavas izrunas? Cilvēks vai nu mīl, vai nemīl. Ja tu mani mīli, tev jāmīl tāda, kāda es esmu, mūžīgi mūžam, lai es daru ko darīdama.

— Tā būtu dzīvnieka mīlestība.

— Taisni tādu mīlestību es gribu.

— Tad tu, bez šaubām, esi maldījusies, — viņš jokoja, — es neesmu tas, ko esi meklējusi. Ja es arī tā gribētu, es tomēr nevarētu. Bet es arī negribu.

— Tu esi ļoti liels uz savu gudrību! Tu savu prātu mīli vairāk nekā mani.

— Es tevi mīlu daudz vairāk, nekā tu pati sevi mīli, tu nepateicīgā. Un, jo tu daiļāka un labāka, jo vairāk tevi mīlu.

— Tu esi īsts skolotājs, — viņa teica pukodamās.

— Ko lai dara? Es mīlu to, kas skaists. Nedaiļums man derdzas.

— Arī mans?

— Taisni tavs!

Piktumā viņa piespēra kāju:

— Es negribu, ka mani nosoda!

— Es nosodu tevī tikai to, kas ļauns, mana mīļā, jo gribu, lai tu būtu labāka par visiem, — viņš maigi teica, Adu mierinādams.

Viņa ļāva sevi apskaut un bija pat tik žēlīga, ka pasmaidīja un sniedza viņam savas lūpas. Bet pēc brītiņa, kad Kris-tofs jau domāja, ka Ada visu aizmirsusi, viņa nemierīgi jautāja:

— Kas tev manī šķiet nedaiļš?

Viņš sargājās to pateikt un gļēvi atbildēja:

— Nevaru iedomāties.

Brīdi viņa pārdomāja, pasmaidīja un teica:

— Redzi nu, Kristof, tu saki, ka melus nīsti.

— Es nīstu tos.

— Tev taisnība, — viņa sacīja. — Es arī tos nīstu. Sājā ziņā man sirds ir skaidra, es nekad nemeloju.

Kristofs uzlūkoja Adu: viņa runāja vaļsirdīgi. Sī neapzinība atbruņoja Kristofu.

— Bet kādēļ tad tu būtu dusmīgs uz mani, — 'viņa turpināja, apvīdama roku Kristofam ap kaklu, — ja es mīlētu citu un tev to pasacītu?

— Ko tu mani mūžīgi tirdi?

— Es jau netirdu, es nesaku, ka mīlu kādu citu. Tici man es nemīlu ... Bet ja nu kādreiz es mīlētu? ...

— Nedomāsim par to.

— Bet es gribu domāt... Tu taču neļaunosies? Vai tad tu būsi uz mani dusmīgs?

— Es nebūšu dusmīgs, es gluži vienkārši tevi atstāšu.

— Mani atstāsi? Kādēļ? Bet ja nu es tevi vēl mīlēšu?

— Citu līdzi mīlēdama?

— Kādēļ ne? Tas nav nekas jauns.

— Labi, bet mēs tā nedarīsim.

— Kādēļ?

— To pašu dienu, kad tu iemīlētos cita, es tevi vairs ne mīlētu, mana mazā, nemaz vairs ne, ne drusku arī ne.

— Nupat tu sacīji, varbūt... Redzi nu: tu nemīli!

— Labi, labi. Tev tā būs labāk.

— Kādēļ?

— Ja es tevi vēl mīlētu, kad tu citu mīlētu, tad tev un man, un tam otram varētu klāties greizi.

— Še tev nu bija! ... Nu tu neesi vairs skaidrā prātā! Tad es būtu nolādēta visu mūžu palikt ar tevi?

— Apmierinies! Tu esi brīva. Tu vari mani atstāt, kad gribi. Tikai nesaki tad: «Palieci sveiks!», bet: «Ardievu uz visu mūžu!»

— Bet ja nu es tomēr vēl tevi mīlētu?

— Ja cilvēki mīl, viņi ziedojas viens otram.

— Tad ziedojies!

Kristofam bija jāsmejas par Ādas egoismu, un viņa pati smējās līdzi.

— Ja ziedojas tikai viens, tad arī mīl tikai viens, — viņš sacīja.

— Tu maldies. Es tevi mīlētu daudz vairāk, ja tu manis dēļ ziedotos. Un iedomājies tikai, cik daudzreiz karstāk tu mīlētu mani! Pēc šāda ziedojuma tu būtu ļoti laimīgs.

Viņi smējās un bija priecīgi, ka sākušos ķildu varēja izvērst par joku.

Kristofs smiedamies uzlūkoja Adu. Viņai tiešām vēl nebija nodoma Kristofu atstāt; kaut tas viņu bieži kaitināja un garlaikoja ar savu mūžīgo nopietnību, viņa tomēr cienīja tik dziļas un skaidras jūtas, kādas bija Kristofam, un vēl nemīlēja nevienu citu. Ada tikai jokojās, tā runādama, jo zināja, ka Kristofam tas nepatīk, un viņai pašai bija prieks rotaļāties ar pikantām, ne visai tīrām domām — kā bērnam, kuram patīk pančkāties netīrā ūdenī. Kristofs to zināja. Viņš nedusmojās. Bet viņu nogurdināja šīs neveselīgās vārdu maiņas, šī ērmīgā cīņa ar aušīgo, nenoteikto meiteni, ko viņš mīlēja un kas varbūt arī mīlēja viņu; Kristofu nogurdināja pastāvīgā saspīlē-tība, cenšoties sevi pievilt par Adu un tās jūtām, dažreiz nogurdināja līdz asarām. Viņš domāja: «Kādēļ, kādēļ viņa ir tāda? Kādēļ cilvēks ir tāds? Ak, cik sekla ir dzīve!»

Un tai pašā laikā viņš smaidīja, lūkodamies glītajā sejā, kas noliecās pār viņu, zilajās acīs, ziedošajā sejas krāsā, Ādas smejošajās, pļāpīgajās lūpās, kurās atspīdēja mēles spirgtais valgums, zobu baltais mirdzums. Viņu lūpas gandrīz saskārās, bet Kristofs skatījās uz Adu kā no tāluma, no liela tāluma, no citas pasaules, un redzēja, ka viņa attālinājās aizvien vairāk, izgaisa, izdzisa miglā ... Un viņš neredzēja vairs Adu. Viņš nedzirdēja vairs to, iegrima smaidošā aizmirstībā, kur ieklausījās savā mūzikā, savos sapņos, tūkstoš Ādai svešās pasaulēs. Viņš dzirdēja kādu melodiju. Viņš klusībā komponēja ... Ak, cik skaistas ārijas! ... Tik skumjas, tik bezgala skumjas!... Un tomēr tik skaistas, mīlā tvīkstošas ... Ak! Cik labi tā ... Tas ir tas, kam jābūt... Cits viss nemaz nav bijis patiess ...

Kāds kratīja viņa roku. Kāda balss viņam uzsauca:

— Saki: kas tev kaiš? Vai tu esi prātu zaudējis? Ko tu mani tā uzlūko? Kāpēc tu neatbildi?

Viņš atkal redzēja acis, kas viņā raudzījās. Kas tā tāda? ... — Ak, jā, jā ... — viņš nopūtās.

Ada vēroja Kristofu. Viņa gribēja zināt, ko viņš domājis. Ada nekā nesaprata, tomēr juta, ka viņas pūles ir veltīgas: nekad viņai neiegūt Kristofu pilnīgi, aizvien paliek kādas durvis, kur viņš var izgaist. Klusībā viņa tādēļ pukojās.

— Kādēļ tu raudi? — viņa jautāja reiz, kad Kristofs bija pārradies no sava dīvainā ceļojuma citā pasaulē.

Viņš pārlaida roku pār pieri. Viņš juta, ka acis viņam kļuvušas valgas.

— Nezinu, — viņš atbildēja.

— Kādēļ tu neatbildi man? Trīs reizes es tev jautāju vienu un to pašu.

— Ko tu gribēji zināt? — Kristofs maigi_ vaicāja.

Ada atkal uzmācās ar apnicīgajam ķildām.

Kristofs gurdi pamāja ar roku.

— Labi, es nerunāšu vairs. Tikai vel vienu vardu!

Un viss sākās no jauna.

Kristofs pietrūkās negantās dusmās.

— Vai tu reiz beigsi savas nejēdzības?

— Es jau tikai jokoju.

— Arī jokiem jābūt tīriem!

— Vismaz runā! Paskaidro, — kāpēc tev tas nepatīk?

— Nenāk ne prātā! Par to neviens nerunā, kādēļ mesliem nejauka smaka. Tāda tā ir, un tas ir viss. Es aizturu degunu un aizeju.

Saniknots g/iņš aizgāja un ilgi staigaja lieliem soļiem un ieelpoja salto gaisu.

Bet citu rītu Ada vairaki lāgi sāka atkal to pašu. Un ta ik dienas. Viņa klāja vaļā visu, kas Kristofu varētu apvainot vai kaitināt.

Kristofs šo pastāvīgo Ādas tieksmi viņu ķircināt lūkoja izskaidrot kā neirastēniskas meitenes neveselīgu rotaļāšanos. Viņš raustīja tikai plecus, likās nekā nedzirdējis un neņēma vērā Ādas vārdus. Tomēr viņam bieži uznāca dziņa Adu izsviest pa logu, jo neirastēniju un neirastēniķus viņš nevarēja ciest.

Bet, tiklīdz Kristofs desmit minūtes nebija Adu redzējis, viņš visu, kas viņam pie tās nepatika, bija jau aizmirsis. Un viņš ar jaunām cerībām un ilūzijām gāja atpakaļ pie Ādas. Viņš to mīlēja. Mīlestība ir nebeidzama, ticība. Nav svarīgi, vai dievs ir vai nav: cilvēks tam tic, ja nevar neticēt. Cilvēks mīl, ja nevar nemīlēt: mīlestībai nav vajadzīgi iemesli!...

PĒC KRISTOFA konflikta ar Fogeliem Eileru namā vairs nevarēja palikt, un Luizei bija jāmeklē cits dzīvoklis savam dēlam un sev.

Kādu dienu jaunajā dzīvoklī pēkšņi ieradās Ernests, Kris-tofa jaunākais brālis, par kuru viņi sen nebija nekā dzirdējuši. Ernestam nebija darba, viņš bija izmēģinājies daudzās vietās, bet no visām ticis padzīts. Maks viņam bija tukšs un veselība sagrauzta, un tā viņš atzina, ka atkal jādodas pie mātes, kur viņam būs drošs patvērums.

Ernestam ar brāļiem bija labas attiecības, tie abi viņu nevērtēja augsti, un viņš to zināja, bet tādēļ neļaunojās, jo viņam bija viss vienalga. Brāļi arī nedusmojās uz viņu. Tās būtu bijušas veltīgas pūles. Viss, ko viņam teica, izgaisa bez pēdām. Viņš smaidīja savām skaistajām, glaimīgajām acīm, lūkoja saviebt satriektu seju, bet domāja pavisam ko citu, visam piekrita, par visu pateicās un beidzot no viena vai otra brāļa izvīla naudu. Pašam negribot, Kristofs mīlēja šo laipno palaidni, kas izskatā tāpat kā viņš un pat vēl vairāk bija līdzīgs viņu tēvam Melhioram. Ernests bija liels un spēcīgs, tāpat kā Kristofs, ar harmonisku seju, vaļsirdīgām, skaidrām acīm.

taisnu degunu, smejošām lūpām, skaistiem zobiem un_ glaimīgām manierēm. Skatīdamies uz Ernestu, Kristofs jutās atbruņots un neizteica ne pusi no rājieniem, ko bija nodomājis tam teikt: sirdī viņš juta mātes labvēlību pret šo skaisto, brašo zēnu, kura dzīslās ritēja tās pašas Kraftu asinis un kurš vismaz ar savu izskatu darīja viņam godu. Kristofs nedomāja, ka Ernests būtu ļauns, un muļķis tas arī nebija nekādā ziņā. Ernestam gan trūka izglītības, toties gars viņam bija dedzīgs un modrs, viņš spēja interesēties pat par garīgiem jautājumiem. Muziķu viņš klausījās ar dziļu un patiesu prieku, sava brāļa kompozīcijas gan nesaprazdams, viņš tomēr klausījās tās vērīgi. Kristofam, ko tuvinieki nebija lutinājuši ar intereses izpaudumiem, bija prieks Ernestu redzēt savos koncertos.

Ernests apbrīnojami izprata savu brāļu raksturu un veikli prata tos izmantot. Lai arī Kristofs Ernesta egoismu un vienaldzību redzēja, cik gaiši redzēdams, un skaidri zinaja, ka jaunākais brālis par savu māti tikai tad domāja, kad tā viņam bija vajadzīga, tomēr aizvien no jauna Ernesta glaimīga izturēšanās Kristofu uzveica, un ļoti reti viņš Ernestam ko liedza. Kristofam viņš bija daudz mīļāks nekā otrais brālis Rūdolfs, kas bija solīds un korekts, nevainojami tikumīgs, cītīgi nodevās saviem veikaliem, naudu nevienam neprasīja un arī pats nekad nedeva, ik svētdienas noteiktā stundā nāca sērst pie savas mātes un runāja tikai par sevi, dižojās, lielījās ar savu veikalu un visu, kas attiecās uz viņu, ne par vienu neinteresējās un, tiklīdz nosita viņa stunda, aizgāja ap-nfiierināts, ka izpildījis savu pienākumu. Kristofs Rūdolfu necieta. Viņš vienmēr aizgāja no mājām, kad Rūdolfs nāca pie mātes. Rūdolfs bija greizsirdīgs uz Kristofu, jo nicināja māksliniekus, un Kristofa panākumi viņu tirdīja. Tirgoņu aprindās, kur Rūdolfs gāja viesībās, viņš, bez šaubām, lielījās ar sava brāļa mazo slavu, taču Kristofam un mātei neteica par to ne vārda, vispār izlikās, ka nekā nezina par to. Toties viņš dzīvi interesējās par katru neveiksmi, ko Kristofs piedzīvoja. Kristofs pacēlās pāri šiem dzīves niekiem un izlikās, ka tos nepamana, bet viņš justos dziļi sāpināts, ja dabūtu zināt to, ko nekad nebūtu varējis iedomāties: ka visas ļaunvelīgas ziņas par Kristofu, ko zināja Rūdolfs, bija izpaudis Ernests. Jaunais resgalis smalki izprata starpību starp Rudolfu un Kristofu: viņš nešaubīdamies atzina Kristofa pārākumu un izjuta pat zināmu, mazliet ironisku simpātiju pret vecākā brāļa naivo vientiesību. Bet viņš nekad nekavējās savas atziņas izmantot. Gan nicinādams Rūdolfa skaudību un īgno garu, viņš nekaunīgi no tā guva savu tiesu. Ernests glaimoja Rūdolfa godkārībai un greizsirdībai, godbijīgi noklausījās viņa sprediķos un pienesa viņam jaunākās tenkas, sevišķi par Kristofu, jo tās zināja pilnīgi. Ar to viņš sasniedza savu mērķi, un Rūdolfs, aizmirsdams savu skopumu, izvilka no kabatas naudu, tāpat kā Kristofs.

Tā Ernests fīdzīgi izmantoja abus un par abiem zobojās.

Un tomēr abi brāļi viņu mīlēja.

KAUT ARĪ Ernests bija veikls un izmanīgs, tomēr šoreiz viņš ieradās pie mātes gaužām nožēlojamā stāvoklī. Viņš nāca no Minhenes, kur bija atradis pēdējo vietu un kā daždien atkal zaudējis. Lietus šļācēs viņš ceļa lielāko tiesu bija veicis kājām un diezin kur naktis pārgulējis. Viņš bija dubļainām kājām, vienās skrandās — kā pēdējais ubags un neganti klepoja, jo ceļā bija sasaldējies un dabūjis bronhītu. Tādā izskatā viņu ieraudzījusi, Luize sabijās, un Kristofs par viņu iežēlojās no visas sirds. Ernestam asaru netrūka nekad, un viņš tūdaļ steidzās izmantot radīto iespaidu. Sākās aizkustinoša scēna, un visi trīs raudāja karstas asaras.

Kristofs Ernestam atdeva savu istabu, māte sasildīja gultu un no guldīja slimnieku, kas likās tik vārgs, ka katru mirkli var izlais^4 garu. Luize un Kristofs cauras nak tis pārmaiņus sēdēja pie viņa gu' tas. Bija jāaicina ārsts, bija vajadzi gas zāles, silta istaba, labs ēdiens

Ernestu vajadzēja no galvas līdz kājām ieģērbt jaunās drēbēs, bij.r jāgādā veļa, apavi, uzvalks, jo viņam nebija nekā. Ernests tikai prie cājās. Luizei un Kristofam bija jāziedo viss, lai samaksātu lielos izdevumus. Un taisni to laiku viņiem bija naudas grūtības: jauns

dzīvoklis, gan dārgāks, bet tikpat neērts kā agrākais, stundu trūkums Kristofam un daudz lielāki izdevumi. Ar lielām pūlēm viņi kaut kā kūlās. Nu vajadzēja ķerties pie ārkārtējiem līdzekļiem. Kristofs būtu varējis lūgt Rudolfu, jo tam butu daudz vieglāk Ernestu apgādāt, bet to viņš negribēja: jaunākajam brālim palīdzēt bija viņa gods. To viņš uzskatīja par savu pienākumu, jo bija vecākais brālis — jo viņš bija Kristofs. Aiz kauna sarkstošam viņam vajadzēja pieņemt kādu piedāvājumu, ko pirms pāris nedēļām bija sašutuma dusmās noraidījis: tas bij.a kāda nepazīstama bagāta diletanta piedāvājums, lai Kristofs viņam pārdod savu kompozīciju, ko viņš izdotu par savu darbu. Luize cauru dienu par maksu lāpīja veļu. Viņi slēpa viens no otra savu uzupurēšanos un neteica, kur ņēmuši naudu.

Atspirgstošais Ernests, čokurā savilcies, sēdēja pie krāsns un kādu dienu pēc vairākām klepus lēkmēm atzinās, ka viņam ir parādi. Tos samaksāja. Neviens viņam nekā nepārmeta. Tas nebū'u bijis cēlsirdīgi pret slimu un mājās pārnākušu pazudušo dēlu, kas nožēloja savus maldus, jo izciestie pārbaudījumi šķita Ernestu pārvērtuši. Aiz asarām aizlūstošā balsi viņš runāja par saviem bijušajiem maldu ceļiem, un Luize skūpstīja viņu, lūdzās, lai viņš vairs nepiemin savas ļaunās dienas. Viņš bija maigs, prata savu māti apžilbināt, apburt ar saviem mīlestības apliecinājumiem. Senāk Kristofs par tiem bija mazliet greizsirdīgs. Tagad viņš atzina, ka jaunākajam un vājākajam dēlam jābūt arī vismīļākajam. Kaut gadu starpība viņiem bija maza, Kristofam Ernests likās drīzāk dēls nekā brālis. Ernests Kristofam izrādīja dziļu bijību, bieži pieminēja lielos izdevumus, kādi viņa dēļ Kristofam radušies, bet Kristofs viņam neļāva par tiem runāt, un Ernests viņam pateicās ar pazemīgu un sirsnīgu skatienu. Visus Kristofa padomus viņš padevīgi uzklausījās, un likās, ka viņš iededzies dziņā sākt jaunu dzīvi godīgā darbā, tikko būs atveseļojies.

Viņš atspirga, bet izveseļošanās bija gausa. Ārsts sacīja, ka viņam sevišķi modri jāsargājot sava sapostītā veselība. Un tā Ernests palika pie savas mātes, gulēja Kristofa gultā, gardi ēda brāļa pelnīto maizi un Luizes ceptos saldumus. Viņam prātā nenāca šo vietu atstāt. Arī Luize un Kristofs par to nerunāja. Viņi bija pārāk laimīgi, ka atkal atraduši dēlu, brāli, ko tie mīlēja.

Garajos vakaros, ko Kristofs pavadīja kopā ar Ernestu, Kristofs pamazām pierada sarunāties ar Ernestu vaļsirdīgāk. Kristofam bija vajadzīgs kāds, kam uzticēt savas sirds domas. Ernests bija saprātīgs, viņš visu ātri uztvēra no pusvārda vai arī izlikās saprotam brāli. Ar viņu tērzēt bija prieks. Bet Kristofs nekad neiedrošinājās runāt par to, kas viņa sirdi visvairāk plosīja: par savu mīlestību. Viņu atturēja savāda kaut' rība. Ernests, kas visu skaidri zināja, neizrādīja to.

Kādu dienu galīgi izdziedinātais Ernests izmantoja saulaino novakari un aizgāja klaiņot pa Reinas krastu. Aiz pilsētas, trokšņainam restorānam garām iedams, kur svētdienās visi gāja dejot un alu dzert, pie kāda galdiņa, kur valdīja sevišķi skaļa jautrība, viņš ieraudzīja Kristofu kopā ar Adu un Mirru. Arī Kristofs viņu redzēja un nosarka. Ernests tēloja taktisku cilvēku un, brāli neuzrunājis, aizgāja garām.

Šī satikšanās Kristofu mocīja: tā viņam lika asāk sajust, kādā sabiedrībā viņš uzturējās. Sevišķi nepatīkami viņam bija, ka brālis viņu tur redzējis, turklāt nevis tādēļ, ka viņš no šīs dienas zaudēja tiesību kritizēt brāļa dzīvi, bet visvairāk tādēļ, ka par saviem vecākā brāļa pienākumiem viņam bija ļoti augstas, ļoti vientiesīgas un mazliet vecmodīgas domas, kuras daudziem būtu likušās smieklīgas: Kristofs atzina, ka viņa rīcība ir pretrunā ar viņa pienākumu un viņu pazemo paša acīs.

Kad vakarā viņi abi sēdēja kopīgajā istabā, Kristofs gaidīja, ka Ernests sāks runāt par savu pieredzējumu. Bet Ernests ar gudru ziņu klusēja un arī gaidīja. Tad noģērbjoties Kristofs sāka stāstīt par savu mīlestību. Viņš bija tik samulsis, ka neiedrošinājās Ernestu uzlūkot, un centās runāt kā brašs un nebēdīgs students. Ernests viņam nepalīdzēja; tas sēdēja mēms, Kristofu neuzlūkodams un tomēr novērodams asi un skaidri: jaunākā brāļa acīm nepagāja secen Kristofa neveiklība un mulso vārdu komika. Kristofs gandrīz neiedrošinājās izrunāt Ādas vārdu, un visu, ko viņš stāstīja par to, varēja stāstīt par katru mīļotu sievieti. Bet viņš runāja par savu mīlestību un pamazām ļāvās maigo jūtu straumei, kura šalca viņa sirdī, un sacīja, cik skaisti esot mīlēt, cik drūms un pamests viņš bijis, iekams savā naktī ieraudzījis šo gaismu, un ka dzīvei bez dziļas un patiesas mīlestības neesot nekādas vērtības. Ernests nopietni klausījās; viņš atbildēja smalkjūtīgi un pats nejautāja nekā, bet aizkustināts rokas spiediens liecināja, ka viņš jūt Kristofam līdzi. Viņi izteica viens otram savas domas par dzīvi un par mīlestību. Kristofs bija laimīgs, ka tiek tik labi saprasts. Gulēt iedami, viņi apkampās brāļu mīlestības maigumā.

Kristofs pamazām pierada, kaut bikli un atturīgi, Ernestam uzticēt visu savas mīlestības stāstu, jo par brāļa smalkjūtību nešaubījās. Viņš pat izpauda savas bažas par Adu, bet nekad nenosodīja to: viņš apsūdzēja pats sevi un asaru pilnam acīm sacīja, ka nevarēšot vairs dzīvot, ja Adu zaudēšot.

Ādai Kristofs stāstīja par Ernestu: viņš cildināja braļa aso prātu un skaistumu.

Ernests nelūdza, lai Kristofs viņu iepazīstina ar Adu, bet sērīgi noslēdzās Kristofa istabā un negāja nekur, sacīdams, ka viņš taču nevienu nepazīstot. Kristofs sev pārmeta, ka svētdienās turpināja savus pastaigāšanās gājienus divatā ar Adu un brāli vienu pameta mājās. Protams, ka Kristofam nebija patīkami, ja ar savu draudzeni nevarēja būt viens pats, bet viņš pastāvīgi izjuta sirdsapziņas pārmetumus par savu egoismu un galu galā aicināja Ernestu līdz.

Iepazīšanās notika pie Ādas durvīm kāpņu telpā. Ernests un Ada sasveicinājās ļoti ceremoniāli: Ada bija savas nešķiramās Mirras pavadībā, kura, Ernestu ieraudzīdama, klusi iesaucās patīkamā pārsteigumā un kāpa lejā. Ernests pasmaidīja, piegāja pie Mirras un noskūpstīja viņu, un meitenei tas likās gluži dabiski.

— Kā! Vai jūs jau pazīstami? — Kristofs iesaucas.

— Bez šaubām! — smiedamās apstiprināja Mirra.

— Vai sen jau?

— Krietni sen!

— Vai tu to jau zināji? — Kristofs jautāja Ādai. — Kādēļ tu nekā man neteici?

— Vai tu domā, ka es pazīstu visus Mirras mīļākos? — plecus raustīdama, atcirta Ada.

Mirra izdzirdēja viņas vārdus un jokodamās izlikās dusmīga. Kristofs nevarēja izdibināt vairāk nekā. Viņš bija noskumis. Viņam likās, ka Ernests, Mirra un Ada nav_ vaļsirdīgi, ka tie visi ko slēpj, bet pieķert tos nevarēja, tomēr grūti bija ticēt, ka Mirra, kurai nebija nekādu noslēpumu pret Adu, taisni to būtu viņai slēpusi un ka Ernests un Ada nebūtu bijuši pazīstami. Kristofs novēroja viņus. Bet viņi izrunāja tikai dažus vārdus, un visu pastaigāšanās’ laiku Ernests lakstojās tikai ap Mirru. Ada savukārt sarunājās tikai ar Kris-tofu un bija pret viņu laipnāka, mīlīgāka nekā parasti.

No šīs dienas Ernests piedalījās visos viņu pastaigas gājienos. Kristofs labprāt būtu pametis viņu mājās, bet neiedrošinājās to pateikt. Un Kristofam nebija cita iemesla no brāļa vairīties kā tikai kauns par viņa līdzdalību šajās izpriecās. Kristofam nebija nekādu aizdomu. Ernests nemodināja viņā neuzticību: viņš likās iemīlējies Mirrā un pret Adu izturējās ar laipnu atturību, gandrīz pārspīlētu godbijību, it kā sava brāļa mīļākai veltīdams daļu no tās cienības, ko juta pret brāli pašu. Adu šī godbijība nepārsteidza, un pret Ernestu viņa bija tikpat apvaldīta un laipna.

Kopīgi viņi devās tālās pastaigās. Mājās nākot, abi brāļi gāja pa priekšu, Ada un Mirra smiedamās un sačukstēdamās nāca viņu pēdās. Ceļa vidū viņas pēkšņi apstājās un sāka tērzēt. Kristofs un Ernests arī apstājās un gaidīja savas draudzenes. Kristofs kļuva nepacietīgs, un viņš gāja projām, bet drīz atkal īdzīgi apcirtās un, redzēdams, ka Ernests triec ar abām čaukstenēm, nāca atpakaļ. Viņš labprāt būtu gribējis zināt, ko viņi visi runāja, bet, tiklīdz viņi tuvojās Kristofam, saruna pēkšņi aprāvās.

— Ko jūs vienmēr tik noslēpumaini sačukstaties? — Kristofs jautāja.

Viņi atbildēja ar jautru joku. Visi trīs tie sapratās un turējās kopā kā tirgus zagļi.

KRISTOFAM bija diezgan asa ķilda ar Adu. Viņi bija saskaitušies no paša rīta. Kā par brīnumu Ada nesavieba cienīgi apvainotu seju, kā tādos brīžos mēdza darīt, Kristofam atriebdamās un viņu mākdama neizturamā garlaicībā. Šoreiz viņa likās Kristofu nemaz neredzam un pret otriem diviem staigātājiem bija laipna un sevišķi jautra. Gandrīz šķita, ka sa-ķildošanās ar Kristofu neskumdināja Adu. Turpretī Kristofs tiecās samierināties ar Adu; tik dziļi iemīlējies viņš nebija vēl nekad. Viņa maigās jūtas savienojās ar pateicību par visu, kas šajā mīlestībā bija skaists un labs, un dziļām nozēlām, ka jaukās stundas pagājušas tik aplamā ķildā, — un viņam uznāca nedibinātas bailes, pamodās neapjaustas domas, ka šai mīlestībai tuvojas gals. Grūtsirdīgi Kristofs ielūkojās

Ādas skaistajā sejā; viņa izlikās neredzam un ar citiem jautri smējās; šī seja viņam modināja burvīgas un dārgas atmiņas, šī seja dažreiz — kā taisni tagad — izstaroja bezgalīgu labsirdību un tik tīrus, dzidrus smaidus, ka Kristofam neviļus uzmācās jautājums, kādēļ viņi nevar labāk sadzīvot, kādēļ viņi tīšu prātu posta savu laimi, kādēļ viņa aizmirst visas gaišās, līksmās stundas un grib noliegt to, kas bijis labs, un kādēļ viņa tik dīvainā apmierinātībā grib iznīcināt un aptraipīt viņu mīlestības skaidrību. Kristofam uznāca neklusināma dziņa uzticēties tai, ko viņš mīlēja, un viņš vēlreiz ļāvās ilūzijai par Adu. Kristofs sev pārmeta, ka bijis netaisns, viņš izjuta sirdsapziņas mokas, ka bijis pret Adu neiecietīgs. Kristofs piegāja viņai klāt, lūkoja ar viņu runāt; Ada atbildēja dažus vienaldzīgus vārdus: viņai nebija ne mazākās vēlēšanās ar Kristofu samierināties. Kristofs neatlaidās, viņš lūdzās, čukstēdams tai ausī, lai tā nāk un, citiem nedzirdot, viņu uzklausa. Sapīkusi viņa tam sekoj.a. Kad viņi bija aizgājuši dažus soļus sānis un neredzēja vairs ne Mirru, ne Ernestu, Kristofs pēkšņi satvēra Ādas roku, lūdzās piedošanu un mežā, kaltušo lapu paklājā, nometās ceļos pie viņas kājām. Viņš sacīja, ka nevarot dzīvot, juzdams tās naidu, nevarot priecāties par skaisto dienu, par jauko pastaigāšanās gājienu, neKas viņu nevarot vairs ielīksmot, viņam esot nepieciešama tās mīlestība.

Viņš bieži bijis netaisns, pārsteidzīgs, riebīgs; viņš lūdzās, lai tā viņam piedod: pie visa vainīga bijusi mīlestība, jo tā neciešot nekā viduvēja, nekā tāda, kas nebūtu viņu mīļo, kopā palaisto brīžu cienīgs. Kristofs modināja tos Ādas atmiņā, pieminēja viņu pirmo tikšanos, pirmās kopā pavadītās dienas, viņš aizvien vēl to mīlot tikpat liesmaini un mūžīgi tāpat mīlēšot. Lai viņa nelaupot tam savu maigo tuvumu! Viņa tam esot visa pasaule ...

Ada klausījās un smaidīja samulsusi, gandrīz aizkustināta. Viņa uzlūkoja Kristofu ar mīļām, labām acīm, kuras sacīja, ka viņi mīl viens otru un dusmas pārgājušas. Viņi sniedza viens otram skūpstu un saķērušies aizgāja pa mežu, kurā lapas jau bija nobirušas. Kristofs Ādai likās mīļš un jauks, un viņai glaimoja tā maigie vārdi, un tomēr viņa pat nedomāja atteikties no ļaunprātīgās iedomas, kas perinājās viņas galvā. Tagad gan viņa nevarēja vairs tik viegli izšķirties, iedoma šķita mazāk valdzinoša.

Tomēr viņa darīja, ko bija nodomājusi. Kādēļ? Kas to lai izdibina? ... Varbūt tādēļ, ka viņas atriebība jau bija nolemta? Kas to lai zina? Varbūt viņai likās sevišķi kairinoši taisni todien pievilt savu draugu, lai tam, lai pati sev pierādītu savu brīvību? Viņa neticēja, ka Kristofu zaudēs, to viņa nebūtu gribējusi. Par Kristofa mīlestību viņa bija drošāka kā vēl nekad.

Visi četri nonāca meža pļaviņā. Tur izšķīrās divas takas. Kristofs aizgāja pa vienu. Ernests apgalvoja, ka pa otru varot drīzāk sasniegt kalna galu, kurā viņi gribēja kāpt. Ada viņam piekrita. Kristofs pazina šo ceļu, ko daudzreiz bija gājis, un sacīja, ka viņi maldās. Ernests un Ada arī nepiekāpās. Viņi nolēma pārbaudīt, kam taisnība, un saderēja, kurš būs pirmais. Ada aizgāja Ernestam līdzi. Mirra pavadīja Kristofu un izlikās pārliecināta, ka viņam taisnība. Un viņa piebilda: «Kā jau daždien!» Kristofs derības uzņēma nopietni un, negribēdams tās zaudēt, gāja ātriem soļiem, tik ātriem, ka Mirra tikko jaudāja tikt līdzi, turklāt viņa nemaz negribēja steigties.

— Ko tu tik ātri steidzies, draugs, — viņa teica savā ironiskajā, mierīgajā tonī, — mēs tik un tā būsim pirmie!

Kristofs nokaunējās. ..

— Tev taisnība, — viņš teica, — man ari liekas, ka eju pārāk ātri: derībās tas nav godīgi.

Viņš sāka iet lēnākiem soļiem.

— Bet es viņus pazīstu, — Kristofs pēc brītiņa sacīja, — viņi droši vien skrien, cik jaudas, lai tikai būtu pirmie.

Mirra sāka skaļi smieties:

— Nē, nē, esi vien mierīgs!

Mirra gāja Kristofam blakus un cieši kļāvās viņam pie sāniem. Viņa bija mazāka par Kristofu un ejot pacēla uz to savas gudrās, glaimās acis. Viņa tiešām bija glīta un kārdinoša. Kristofs tikko vairs pazina to: nekas nebija mainīgāks par Mirru. Ikdienišķā dzīvē viņas seja bija bāla un mazliet pietūkusi, bet niecīgākais satraukums, jautras domas vai griba kādam patikt pēkšņi gaisināja gurdeno izteiksmi, vaigi pietvīka, grumbas ap acīm izdzisa, acīs iedegās ziboša kvēle, un visā sejā uzziedēja dzīvība, jaunība, apgarots mirdzums, kāds Ādas vaibstos nebija redzams nekad. Kristofu pārsteidza šī lielā pārvērtība, un viņš novērsa acis: viņu mulsināja vienatne ar Mirru. Viņš jutās neērti Mirras klātbūtnē, neklausījās, ko meitene sacīja, neatbildēja viņai vai atbildēja gluži aplami: jo domāja — gribēja domāt — tikai par Adu. Kristofs domāja par labsirdīgajām acīm, kādas Ādai nupat bija, un viņa sirds līgoja mīlestības reibumā. Mirra vedināja Kristofu jūsmot par skaisto mežu, par smalko zaru tīkliem, kuri tik viegli un graciozi vijās pret skaidro debess jumu ... Jā, viss bija skaists: mākoņi bija izklīduši, Ada atgriezusies pie viņa atpakaļ, viņam bija laimējies salauzt ledu, kas viņus stindzināja, viņi atkal viens otru mīlēja, viņi abi bija viens. Krūtis Kristofam cilājās līksmi un viegli: cik gaiss bija dzidrs! Ada bija atkal pie viņa... Visa Kristofa būtne tiecās uz Adu vien ... Gaiss bija drēgns: vai viņa nesalst? ... Skaistos kokus sidraboja sarma: cik žēl, ka viņa to neredzēja! ... Pēkšņi Kristofs atcerējās derības un sāka steigties, visu vērību saistīdams pie ceļa, lai soļi nenoklīstu. Mērķi sasniedzis, viņš uzgavilēja:

— Mēs esam pirmie!

Viņš līksmi vīcināja ar platmali. Mirra viņu uzlūkoja smaidīdama.

Vieta, kur viņi stāvēja, bija gara, krauja klints pašā meža vidū. No klintsgala, ko apņēma lazdu krūmi un sīki, kropli ozoliņi, viņi pārredzēja visu mežaino nogāzi, mēļā miglā tītās egļu galotnes un Reinas garo viju zilganā lejā. Nevienas putnu dziesmas. Nevienas balss skaņas. Ne dvesmas. Stin-gūsi, ziemas tērpā tīta diena, kas, salā trīcēdama, gozējās iemigušās saules bālajos staros. Tālumā lāgiem noskanēja aprauti lokomotīves kaucieni. Kristofs stāvēja klintsgala malā un sapņaini vēroja snaudošo ainavu. Mirra vēroja Kjistofu.

Jautrā izskatā viņš pievērsās Mirrai:

— Vai es neteicu? Ko viņi tiepās?... Labi, labi! Pagaidīsim! ...

Viņš izstiepās uz saules piesildītās zemes.

— Gluži pareizi, pagaidīsim... — teica Mirra un noņēma cepuri.

Viņas balsī izskanēja tik neslēpta zobgalība, ka Kristofs piecēlās sēdus un vērīgi uzlūkoja viņu.

— Ko tu gribi sacīt? — viņš nemierīgi jautāja.

— Ko tu nupat teici?

— Es teicu: pagaidīsim. Nebija vērts tik ātri steigties.

— Tev taisnība.

Viņi abi atlaidās uz sūnotās zemes un gaidīja. Mirra dudināja dziesmiņu. Kristofs klusi dziedāja līdzi. Bet ik brīdi viņš apstājās un ieklausījās:

— Man liekas, es viņus dzirdu.

Mirra turpināja savu dziesmu.

— Esi brītiņu mierā, jā?

Mirra apklusa.

— Nē, nebija nekā.

Viņa atkal atsāka dziedāt.

Kristofam vairs nebija pacietības gaidīt.

— Varbūt viņi ir aizmaldījušies.

— Aizmaldījušies? Te nemaz nevar aizmaldīties. Un Ernestam taču visi ceļi zināmi.

Dīvainas domas iešāvās Kristofam prātā:

— Varbūt viņi tomēr būs atnākuši pirmie un atkal aizgājuši?

Mirrai, augšpēdus guļot un debesīs raugoties, dziesmas vidū uznāca tik neprātīgi smiekli, ka viņa gandrīz aizelsās. Bet Kristofs neatlaidās no savām domām. Viņš gribēja doties lejā uz piestātni, kur draugi droši vien jau viņus gaidīšot. Mirra beidzot atraisījās no savas nekustības.

— Tā mēs viņus visdrošāk pazaudētu!... Par piestātni mums taču nav bijusi runa. Mums bija jāsatiekas šeit.

Viņš atsēdās Mirrai blakus. Viņa zobojās par Kristofa nepacietību. Viņš juta, ka Mirra viņu novēro ironiskiem skatie- niem. Bet viņš sāka nopietni bažīties —_ viņu dēļ baiļoties: aizdomu viņam nebija. Viņš atkal piecēlās. Viņš gribēja doties atpakaļ mežā, viņus meklēt, viņus saukt. Mirra iesmējās klusiem, guldzošiem smiekliem; viņa izvilka no kabatas adatu, šķēres un diegu, lēnā garā no cepures nogrieza spalvas un atkal piešuva: viņa likās norīkojusies uz visu dienu.

— Rimsties, nu, rimsties, muļķīti, -viņa teica. — Ja jau viņi būtu gribējuši nākt, viņi jau sen būtu atnākuši. Ka tu to nesaproti?

Tas Kristofam bija kā dūriens sirdī. Viņš apcirtās un pievērsās Mirrai; viņa neuzlūkoja to un bija iegrimusi sava darbā. Viņš piegāja tai klāt.

— Mirra! — viņš uzsauca.

— Ko? — viņa atņēma nepakustēdamās.

Kristofs nometās ceļos, lai tuvāk ieskatītos viņas sejā.

— Mirra! — viņš atkārtoja.

— Ko tu gribi? — viņa atvaicāja, acis novērsdama no darba un smaidā uzlūkodama Kristofu. — Kas tev kaiš?

Viņa ieraudzīja Kristofa satraukto seju, un viņas seja ievilkās smīns.

— Mirra, — viņš teica nomāktā balsī, — saki: ko tu domā? ...

Viņa paraustīja plecus, nosmīnēja un atkal ķērās pie sava darba.

Kristofs satvēra viņas roku un atņēma viņai cepuri.

— Met nost cepuri, saki man ...

Viņa raudzījās tam taisni sejā un gaidīja. Viņa redzēja, ka Kristofam lūpas trīcēja.

— Vai tu domā, — viņš klusi teica, — ka Ernests un Ada ... ?

Viņa pavīpsnāja:

— Un vai tu domā, ka ne!

Viņš pietrūkās trakā sašutumā:

— Nē! Nē! Tas nevar būt! Tu pati tā nedomā! ... Nē! Nē!

Viņa uzlika tam rokas uz pleciem un locīdamās smējās.

— Kāds tu gan esi nelga, kāds tu gan nelga, mans mīļais!

Viņš sparīgi sapurināja Mirru:

— Nesmejies! Ko tu smejies? Ja tā būtu tiesa, tu nesmietos. Tu mīli Ernestu ...

Mirra tikai smējās un, pievilkusi Kristofu sev pie krūtīm, viņu noskūpstīja. Neviļus viņš sniedza tai skūpstu pretī. Bet,

kad viņa lūpas sajuta no sava brāļa skūpstiem vēl karsto Mirras muti, viņš atrāvās. Mirras galvu turēdams no sevis atstatu, viņš jautāja:

— Vai tu to zināji? Vai tā jums bija norunāts?

Viņa smiedamās pamāja galvu:

— Jā.

Kristofs neiekliedzās, viņa roka nepacēlās pret Mirru. Viņš atvēra muti, it kā nevarēdams atgūt elpu, viņš aizdarīja acis un rokas žņaudza pie krūtīm: viņam likās, ka pārtrūks sirds. Un, galvu rokās iespiedis, viņš atgulās zemē, viņu kratīja riebuma un izmisuma drudzis, kādu dažkārt bija pārdzīvojis bērnībā.

Mirra nebija sevišķi maiga sieviete, tomēr viņa juta līdzcietību pret Kristofu; mātes līdzjūtības uzliesmojumā tā no-' liecās pār viņu, teica viņam mīļus vārdus, sniedza flakonu ar ožamo sāli. Bet viņš riebumā atgrūda Mirru un pietrūkās tik spējā jonī, ka viņa sabijās. Viņam nebija ne spēka, ne gribas atriebties. Viņš uzlūkoja Mirru ar sāpēs pārvērstu seju.

— Nožēlojamā, — viņš satriekts teica, — tu pati neapjēdz, kādu postu esi man nodarījusi...

Mirra gribēja Kristofu aizturēt. Viņš drāzās taisni cauri mežam, viņam neganti derdzās šīs nešķīstības, šīs netīrās sirdis, šī asinsgrēka rotaļa, kurā viņu bija gribējuši ievilkt. Aiz riebuma Kristofs raudāja, trīcēja un šņukstēja. Viņam derdzās Ada, viņi visi, viņš pats, viņa miesa un viņa sirds. Kristofā plosījās naida viesulis: tas sen jau bija krājies, agri vai vēlu bija jānāk reakcijai pret zemiskajām domām, pret necienīgajiem kompromisiem, pret saindēto atmosfēru, kurā viņš dzīvoja jau vairākus mēnešus. Tikai viņa mīlestības dziņa, tieksme sevi maldināt par iemīļoto šo krizi bija, cik iespējams, atvirzījusi. Tagad pēkšņi tā izlauzās ar joni, un tā bija labāk. Dvēseles skaidrības vēja brāzma, varena un barga, aizslaucīja visus baciļus. Ar vienu triecienu riebums nokāva viņa mīlestību pret Adu.

Ja Ada ar šo kaprīzi bija cerējusi nostiprināt savu varu pār Kristofu, tad viņa vēl lieku reizi pierādīja, ka it nemaz neizprot jaunekli, kas viņu mīlēja. Greizsirdība, kura saista tikai netīras sirdis, tik jaunu, lepnu un skaidru dvēseli, kāda bija Kristofam, varēja iesvelt vienīgi sašutumā. Bet viņš nepiedeva, nemūžam nevarēja piedot, ka Ada viņu pievīla nevis aiz kaislības, pat ne aiz aplamiem, nejēdzīgiem un apkaunojošiem, tomēr bieži vien neklusināmiem untumiem, kuriem sieviete dažkārt gandrīz nespēj pretoties. Nē — viņš tagad skaidri saskatīja Ādas slepeno tieksmi viņu apkaunot, pazemot, atriebties un sodīt par viņa morālisko pretestības spēku, viņa naidīgo ticību, novilkt viņu mietpilsoniskas viduvējības līmenī, pie savām kājām, pierādīt sev pašai savu ļaundarīgo varu. Un šausmās viņš sev jautāja: no kurienes cilvēku vairumam rodas griba visu apgānīt, dziņa apgānīt taisni to, kas viņos pašos un arī citos ir tīrs. Kas tās par lopu dveselem, kuru prieks ir dubļos valstīties un kuras jūtas laimīgas, ja viņu āda nav vairs tīra nevienā vietā! ...

Divas dienas Ada gaidīja, ka Kristofs atgriezīsies. Tad viņa sāka uztraukties un aizsūtīja tam maigu un mīlīgu vēstuli, kurā ne vārda neminēja par notikušo. Kristofs neatbildēja. Viņš Adu ienīda tik dziļā un kvēlā naidā,_ ka nevarēja vairs atrast vārdu, lai to izteiktu. Viņš bija dzēsis Adu no savas dzīves. Ādas viņam pasaulē vairs nebija.

NO ADAS Kristofs bija atbrīvojies, bet ne pats no sevis. Velti viņš lūkoja atgūt pagātnes tīro un gaišo mieru. Pagātnē atgriešanās nav. Savs ceļš jāiet tālāk. Un atskatīties ir labi tikai, lai redzētu atmiņu miglā izgaistam tās vietas, kur garam iets, tālos dūmu mutuļus pār jumtiem, zem kuriem gulētas naktis. Bet nekas tik ļoti mus neattalina no mūsu bijušas dvēseles kā daži kaislību meneši. Ceļš pēkšņi aizgriežas uz citu pusi, un apkārtne pārvērtusies, it kā visam, kas palicis aiz muguras, cilvēks teiktu pēdējās ardievas.

Kristofs nevarēja samierināties ar to. Viņš izstiepa rokas uz pagātni. Viņš neatlaidīgi tiecās dot jaunu dzīvību savai bijušajai, vientulīgajai un atteikšanās gribā kaistošajai dvēselei. Bet tās vairs nebija. Kaislība ir mazāk bīstama pati par sevi, bīstamākas ir drupu kaudzes, ko tā sablīvē. Lai arī Kristofs vairs nemīlēja, lai viņš mīlestību nīda cik nīzdams, tās nagi viņam bija iecirtuši savas zīmes: sirdī viņam bija tukšums, ko vajadzēja piepildīt. Nevaldāmā dziņa pēc maigām jūtām un prieka, kura visus, kas to baudījuši, saplosa, Kristofa dvēselē bija dzisusi, un viņam bija vajadzīga cita kaislība, kaut gluži pretēja: naida, lepnās skaidrības kaislība, ticība tikumībai. Bet tā bija par mazu, par vāju, lai remdētu viņa salkumu, tā remdēja tikai uz īsu mirkli. Viņa dzīve izvērtās par drudžainu pretrunu virkni, viņš metās no vienas galējības otrā. Reizēm viņš gribēj.a ļauties necilvēcīgas askēzes bardzībai — negribēja vairs ēst, bet dzert tikai ūdeni, miesu novārdzināt nebeidzamās pārpūlēs, bezmiegā un atsacīties no visiem priekiem. Citreiz viņš iedvesmoja sevi pārliecībā, ka spēks ir tādu cilvēku patiesā morāle, kāds bija viņš, un viņš traucās pēc tūkstoš priekiem. Un abos gadījumos viņš bija nelaimīgs. Viņš nevarēja vairs būt viens. Viņš nevarēja vairs nebūt viens.

Vienīgais mierinājums viņam varētu būt tikai patiesa draudzība, varbūt ar Rožu: tur viņš varētu patverties. Bet abu ģimeņu strīds nebija vairs izlīdzināms. Viņi vairs nesatikās. Tikai reizi Kristofs redzēja Rožu. Viņa nāca no mesas. Kristofs mulsa neziņā, vai viņu uzrunāt vai ne, un arī viņa, Kristofu ieraudzījusi, dzīrās tam pretī, bet, kad tas gribēja doties cauri dievlūdzēju baram, kas plūda lejū pa baznīcas kāpnēm, viņa novērsa acis. Kad Kristofs bija Rozai blakus, viņa salti sveicināja to un aizgāja garām. Jaunās meitenes sirdī Kristofs juta dziļu un ledainu naidu. Un viņš neatskārta, ka Roza, aizvien vēl mīlēja viņu un mī|u prātu būtu viņam to teikusi. Bet meitenei tas šķita grēks, Kristofs viņai likās ļauns un samaitāts, un viņa iedomājās to bezgala tālu. Tā viņi viens otru pazaudēja uz visu mūžu. Un varbūt abiem tā bija labāk. Roza gan bija labsirdīga, bet viņai trūka dzīvības dzirksts, lai saprastu Kristofu. Viņš būtu jutis gan siltumu un cieņu, bet nosmacis aprobežotā dzīvē bez prieka, bez ciešanām, bez gaisa. Viņi abi būtu tikai cietuši. Abi būtu cietuši, viens otram likdami sāpes ciest. Un tā viņu neveiksme galu galā varbūt bija veiksme, kā tas bieži gadās, kā vienmēr gadās stiprajiem un izturīgajiem.

Taču pašreiz šī galīgā šķiršanās viņiem abiem bija bēdas un posts. Sevišķi Kristofam. Šī tikumiskā neiecietība, sirds aprobežotība, kura bieži šķiet aptumšojam prātu tiem, kam tās visvairāk, un vislabākos vērš ļaunus, Kristofu kaitināja, sāpināja, un pretestības gars viņu dzina atpakaļ vēl vaļīgākā dzīvē.

Ar Adu staigādams pa lauku restorāniem, Kristofs bija iepazinies ar dažiem jautriem jaunekļiem, īstiem bohemiešiem, kuri viņam diezgan kibi patika ar bezrūpību un nepiespiesto izturēšanos. Viens no viņiem, Fridemans, arī mūziķis, tapat kā Kristofs, ērģelnieks, kādus trīsdesmit gadus vecs, bija apdāvināts, viņš saprata muziķu, bet bija tik slinks, ka labāk būtu nomiris badā, kaut arī ne slapēs, nekā pakustinājis pirkstu, lai paceltos no savas vidējības. Mierinājumu par savu kūtrumu viņš guva, peldams tos, kuri plēsās un ravas. Viņa diezgan banālās zobgalības tomēr rosināja smieklus. Fridemans bija brīvāks par saviem biedriem un nebaidījās zoboties — kaut ne visai klaji par ievērojamiem vīriem; viņš bija pat tik drosmīgs, ka muziķu neiekala sen jau pieņemtu, preparētu jēdzienu važās, bet iedrošinājās satriekt dažas labas dienas slavenības godību. Pret sievietēm viņš nebija žēlīgāks; kad runa bija par tām, šis restorānu filozofs labprāt atkārtoja kāda sena mūka, sieviešu naidnieka, rūgtos vārdus, kuri Kristofam tagad bija kā no sirds izrunāti: <rFemina mors animae.»

Kristofa dvēseles jucekli mazliet izkliedēja sarunas ar Fridemanu. Kristofs Fridemanu novērtēja pareizi, un viņam nevarēja ilgi patikt šis mūžīgās ņirdzības gars: drīz viņu jau kaitināja neapnīkstošais nolieguma tonis, jo tas liecināja tikai par nevarību; bet viņš bija atpestījies no filistru pašgud-rās muļķības. Kaut klusībā Kristofs augstu nevērtēja savu līdzgaitnieku, viņam tas bija nepieciešami vajadzīgs. Vienmēr viņi bija kopā, pie viena galda ar grimušiem, aizdomīgiem ļaudīm no Fridemana sabiedrības, un tie bija daudz nevērtīgāki par Fridemanu pašu. Caurus vakarus viņi spēlēja kārtis, lielījās un dzēra. Un pēkšņi Kristofs atģidās riebīgā, desu un tabakas smakas pilnā gaisā, mulsām acīm ielūkojās savā apkārtnē: viņš nepazina to un bailēs nodomāja:

«Kur es esmu? Kas tie par ļaudīm? Ko es pie viņiem meklēju?»

Kristofu smacēja šo ļaužu runas, viņu smiekli. Bet viņam nebija spēka tos pamest: viņš baidījās iet mājās, vientulībā degt savu ilgu un sirdsapziņas ugunīs. Kristofs grima, viņš juta savu grimšanu; negantā, asā skaidrībā viņš vēroja Fridemanu un šausmās skatīja to tēlu, kāds viņš pats reiz varētu kļūt. Taču

Kristofs bija nonācis tādā izmisumā, ka šis baismu tēls viņu nesatrauca sparā, bet gremdēja vēl dzijāk nespēka tumsā.

Viņš būtu aizgājis bojā, ja būtu varējis. Bet tādiem cilvēkiem, kāds bija Kristofs, pret iznīcības postu ir varens aizsargs, kura citiem nav: vispirms viņa spēks, viņa dzīvības instinkts, kas neļauj iet bojā, un tas ir gudrāks par paša gudrību, stiprāks par paša gribu. Pašam neapzinoties, viņam piemita arī mākslinieka dīvainā ziņkārība, kaislīgā objektivitāte, kas slēpjas katrā radoši apdāvinātā dvēselē. Lai Kristofs ļāvās cik kaislīgi ļaudamies, mīlestībai, ciešanām un visām jūtu brāzmām, viņš tomēr apcerēja tās. Tās bija viņā, bet nebija viņš pats. Sīku, mazu dvēseļu miriādi viņa dvēselē tiecās uz nezināmu, bet noteiktu degpunktu: tā planētu pasauli telpas bezgalībā ietver noslēpumaina dzīle. Šis nebeidzamais neapzinošās divdzīves stāvoklis visskaidrāk bija jūtams noreibuma brīžos, kad ikdienišķā dzīve aizmieg un no miega dzelmeņiem izraisās sfinksa acs, tūkstošveidīgā būtības seja. Jau kādu gadu Kristofu vajāja sapņi, kuros viņš tai pašā brīdī skaidri un noteikti juta, ka viņš reizē ir vairākas atšķirīgas būtnes, kuras bieži vien atdala citu no citas tālumi, zemes, pasaules, gadsimti. Atmodies viņš ilgi izjuta dīvainu satraukumu, tomēr nevarēja atcerēties, kur un kā tas radies. It kā viņu ilgi būtu vajājusi kāda neatlaidīga doma un tad izgaisusi, pametot viņā neizprotamu nogurumu. Bet, kamēr dvēsele mokpilni pinās ikdienības tīklā, otra dvēsele viņā, gaiša un redzīga, jautrā mierā novēroja viņa izmisuma pilno cīniņu. Viņš neredzēja to, taču tā viņu apmirdzēja ar savas apslēptās gaismas atspīdumu. Šī otrā dvēsele priecīgi un kāri tiecās mīlēt un ciest, vērot un izprast šos vīriešus un šīs sievietes, šo zemi, šo dzīvi, šīs kaislības, kaut tās bija mocošas, kaut tās bija nenozīmīgas vai derdzīgas, — un viņadeva tām daļu no savas gaismas, lai Kristofu glābtu no nebūtības. Šī otrā dvēsele viņam lika sajust, ka viņš nav tik viens un pamests. Šī dziņa visam būt un visu saprast, šī otrā dvēsele iznīcības varām pretim izstiepa savus ieročus.

Taču, ja ar to Kristofs galvu varēja noturēt virs ūdeņa, izkulties viņam vajadzēja ar paša spēkiem. Viņam neizdevās gūt skaidrību pašam par sevi, valdīt pār sevi. Viņš nevarēja strādāt. Viņš pārdzīvoja garīgu krizi, visauglīgāko savā mūžā — visa viņa nākotnes dzīve te bija jau dīglī slēpta, — bet šī slēptā bagātība pašreiz vēl izvērtās tikai dažādās pārmērībās, un viņa pārpilnības redzamās zīmes neatšķīrās no viņa draugu nožēlojamās neauglības. Kristofs kvēloja dzīvības spēka reibumā. Visi viņa spēki izauga varena straujuma, visi reizē izplauka ar joni. Tikai viņa griba nebija augusi tik ātri, un viņu apstulboja ērmu bars, kas viņa mudžēja. Kris-tofa personība brāzmoja. Un neviens nesaskatīja šo dvēseles zemes trīci, šos dvēseles grēku plūdus. Kristofs pats redzeja tikai savu nespēku, savu nevarību gribēt, radīt, būt. Dziņas, instinkti, domas cita pēc citas cēlās kā sēra tvaiki no vulkānā spraugām, un viņš mūžīgi jautāja:

«Kas nu vēl nāks? Kas es būšu? Vai mūžam tā būs un paliks vai visam jau gals? Vai es nekad nekas nebušu?»

Un notika, ka viņā pamodās iedzimtie instinkti, to cilvēku netikumi, kuri bija pirms viņa. Kristofs sāka dzert.

MĀJĀS pārnācis, viņš oda pēc vīna un smējās.

Nabaga Luize viņu uzlūkoja, nopūtās, neteica nekā un lūdza dievu.

Kādu vakaru, nākdams mājās no restorānā pie pilsētas vārtiem, Kristofs dažu soļu tālumā saskatīja tēvoča Gotfrīda jocīgo stāvu ar paunu plecos. Jau ilgus mēnešus mazais vīriņš nebija redzēts pilsētā; viņa prombūtnes vērtās aizvien ilgākas.

Kristofs viņu pasauca priecīgā balsī. Zem nastas salīkušais Gotfrīds atskatījās, uzlūkoja Kristofu, kas pārspīlēti vaibstījās, un atsēdās uz ceļmalas akmeņa, lai sagaidītu māsasdēlu. Kristofs pienāca ar satrauktu seju, visādi ērmojās un nieko-

jās un pārmērīgā sirsnības uzliesmojumā kratīja tēvoča roku. Gotfrīds viņu ilgi uzlūkoja un teica:

— Sveiks, Melhiori

Kristofs nodomāja, ka tēvocis pārteicies, un sāka smieties.

«Nabaga vīrs jau iet uz mūža galu,» viņš nodomāja, «zūd jau atmiņa.»

Gotfrīds tiešām izskatījās daudz vecāks, salīkušāks un grumbaināks, viņš elpoja smagi un aprauti. Kristofs turpināja savas nerātnās runas. Gotfrīds atkal uzmeta paunu plecos un klusēdams devās ceļā. Tā viņi gāja abi blakus, Kristofs ar tēvoci runāja skaļā balsī un dedzīgi žestikulēja, Gotfrīds gāja klusēdams, šad tad ieklepodamies. Un, kad Kristofs viņam ko jautāja, viņš vēlreiz to nosauca par Melhioru. Šoreiz Kristofs viņam vaicāja:

— Ko tu mani sauc par Melhioru? Kas tev nāk prātā? Tu taču zini, ka mans vārds ir Kristofs. Vai esi manu vārdu aizmirsis?

Gotfrīds neapstādamies pacēla uz Kristofu acis, vērīgi uzlūkoja viņu, pakratīja galvu un vēsi atteica:

— Nē, tu esi Melhiors, es tevi labi pazīstu.

Kristofs izbailēs apstājās, kā pie zemes piekalts. Gotfrīds aiztipināja tālāk, Kristofs gāja viņa pēdās un neatbildēja nekā. Kristofs atžilba no reibuma. Piegājis pie kādas kafejnīcas, viņš piestājās pie apskapstējuša spoguļa, kurā atspīdēja gāzes radziņu nespodrā gaisma un tukšā iela, un ielūkojās savā sejā: viņš pazina Melhioru. Apstulbis Kristofs gāja tālāk un pārradās mājās.

Nakts viņam pagāja, sevi tiesājot un vandoties savā dvēselē. Tagad viņš saprata. Jā, viņš pazina šos instinktus, šos netikumus, kas viņā bija modušies: tie viņu sabaidīja. Kristofs atcerējās drūmo nakti pie mirušā tēva gultas, atcerējās cēlos solījumus, un domās garām aizritēja visa viņa līdzšinējā dzīve: visus solījumus viņš bija aizliedzis. Ko viņš visu šo gadu bija darījis? Ko viņš bija darījis sava dieva, savas mākslas, savas dvēseles labā? Ko bija darījis savas mūžības labā? Nebija nevienas nepazaudētas, neizpostītas, neapgānītas dienas. Neviena darba, nevienas domas, neviena paliekoša veikuma. Tikai ilgu haoss, kurā. tās cita citu iznīcināja. Vējš, putekļi, nekas... Ko viņam līdzēja gribēt? Nekā viņš nebija piepildījis, ko bija gribējis. Bija panācis gluži pretējo, ko gribējis. Viņš bija izvērties, kāds negribēja būt: tāda bija viņa dzīves bilance.

Gulēt Kristofs negāja. Sešos rītā — ārā bija vēl tumšs — viņš izdzirda Gotfrīdu, kas posās uz aiziešanu. Jo ilgāk Gotfrīds negribēja palikt. Pilsētā ieradies, viņš kā senāk bija atnācis apsveicināties ar savu māsu un māsasdēlu, bet tūliņ bija pateicis, ka citu rītu atkal došoties ceļā.

Kristofs nokāpa lejā. Gotfrīds redzēja viņa bālo, sāpju pilnas nakts izmocīto seju. Viņš sirsnīgi uzsmaidīja Kristofam un jautāja, vai tas nepanākšot šim gabaliņu līdz. Tā viņi pirms saules lēkta izgāja abi kopā. Viņiem nebija jārunā: viņi sapratās. Gar kapsētu ejot, Gotfrīds sacīja:

— Ieiesim iekšā.

Pilsētā ieradies, tēvocis Gotfrīds nekad neaizmirsa pasērst pie Žana Mišela un Melhiora kapa. Kristofs nebija tur bijis visu gadu. Gotfrīds nometās ceļos pie Melhiora kapa un sacīja:

— Lūgsim dievu, lai viņi dus mierā un nemoca mūs.

Gotfrīda domāšanā jaucās dīvaina māņticība ar skaidru

prātu, un Kristofam viņa domas dažreiz likās brīnišķas; šoreiz viņš tēvoci saprata ļoti labi. Viņi neizrunāja vairs ne vārda, līdz izgāja no kapsētas.

Kad čīkstošie vārti aiz viņiem aizvērās un viņi aizgāja pa sasalušo taku, kura aizlocījās salnas piesnigušo kapu ciprešu pavēnī, Kristofs sāka raudāt.

— Ak tēvoci, — viņš iesaucās, — cik es esmu nelaimīgs!

Savādās bailēs Kristofs neuzdrošinājās tēvocim stāstīt par

savu neveiksmi mīlestībā, bet runāja par savu kaunu, nevēr-tību, savu gļēvulību, saviem aizliegtajiem solījumiem.

— Tēvoc, saki: ko lai es daru? Es esmu gribējis, esmu cīnījies, un pēc vesela gada esmu turpat, kur bijis. Pat ne tur vairs! Esmu atsviests atpakaļ. Es nekur vairs neesmu derīgs. Es savu dzīvi esmu izpostījis, pats sevi aizliedzis!...

Viņi uzkāpa kalnā, kas pacēlās pāri pilsētai. Gotfrīds teica laipni un sirsnīgi:

— Mēs neesam vēl galā, mīļais dēls. Cilvēks nedara, ko pats grib. Cilvēks grib, cilvēks dzīvo: tās ir divas dažādas lietas. Bēdāties nevajag nekad. Ja cilvēks nekad nepagurst gribēt un dzīvot, tad svarīgāko viņš sasniedzis. Cits viss nav mūsu ziņā.

Kristofs izmisumā atkārtoja:

— Es esmu pats sevi aizliedzis!

— Vai tu dzirdi? — teica Gotfrīds.

(Pār laukiem aizskanēja gaiļu dziedāšana.)

— Tie dziedāja arī kādam citam, kas bija sevi aizliedzis. Ik rītus tie dzied mums visiem.

— Reiz pienāks diena, — rūgti teica Kristofs, — kad man tie vairs nedziedās... Diena bez rītdienas. Un ko tad es bušu izdarījis ar savu dzīvi?

— Rītdiena būs mūžīgi, — atbildēja Gotfrīds.

— Bet ko lai dara, ja visa griba nevar līdzēt?

— Esi modrs un lūdz dievu.

— Man nav vairs ticības.

Gotfrīds pasmaidīja.

— Ja tu neticētu, tu vairs nedzīvotu. Visi tic. Lūdz dievu.

— Ko lai lūdzu?

Gotfrīds parādīja uz sauli, kura cēlās sarkanā apvaršņa malā.

— Priecājies par austošo dienu. Nedomā, kas bus pēc gada, pēc desmit gadiem. Domā par šodienu. Aizmirsti visas teorijas. Jo redzi: visas teorijas, arī tās, kas runā par tikumu, ir aplamas un dara tikai postu. Nerauj dzīvi ar varu uz priekšu. Dzīvo šodien. Un priecājies par katru jaunu dienu. Mīli to un bijā, un neposti to, netraucē tās plaukumu. Mīli to, kaut tā drūma un pelēka kā šī. Neraizējies. Vēro pasauli. Tagad ir ziema. Visa daba dus. Bet skaistā zeme atkal modīsies. Jābūt pacietīgam kā šai labajai zemei. Esi pazemīgs. Esi izturīgs. Ja būsi labs, viss tev laimēsies. Ja būsi vārgsL ja mērķi nesasniegsi, tomēr tev jābūt laimīgam. Bez šaubām, tad tu vairāk nevari. Bet kam tad gribēt vēl vairāk? Kam tev skumt par to, ko nevarēji piepildīt? Jādara tik, cik var... Als ich kann.

— Tas ir pārāk maz, — atteica Kristofs un saīga.

Gotfrīds draudzīgi smējās:

— Tas ir vairāk, nekā dažs labais dara. Tu esi augstprātīgs. Tu gribi būt varonis. Tādēļ tu cita nekā nedari kā aplamības ... Varonis!... Es labi nezinu, ko tas nozīme, bet redzi, es iedomājos, ka varonis ir tas, kas dara, ko viņš var. Citi to nedara.

— Ak! — nopūtās Kristofs. — Vai tad ir vērts dzīvot? Bet daudzi saka: gribēt ir varēt!

Gotfrīds atkal sāka klusi smieties.

— Tiešām? Tad tie, mans mīļais, mazais puisi, ir lieli meļi. Vai ari cilvēki, kas negrib lielus mērķus sasniegt...

Viņi bija uzkāpuši pašā kalna galā. Viņi sirsnīgi saskūpstījās. Tēvocis Gotfrīds aizgāja gurdeniem soļiem. Kristofs stāvēja, pārdomās grimis, un noskatījās tēvocim pakaļ. Viņš klusi atkārtoja tēvoča vārdus:

— Als ich kann. (Kā es varu.)

Viņš pasmaidīja un nodomāja:

«Jā ... bez šaubām ... vairāk nav vajadzīgs.»

Viņš gāja atpakaļ uz pilsētu. Soļi čirkstēja cietā sērsnā. Kropliem kalna kokiem skaudrais ziemelis drebināja kailos zarus. Tas sārtoja Kristofa vaigus, dedzināja ādu, pātagoja asinis. Namu sarkanie jumti lejā uzsmaidīja spožai, saltai saulei. Gaiss bija ass un splvs. Stingusi zeme likās gavilējam dzidrā priekā. Un Kristofa sirds bija tāda pati kā šī zeme. Viņš domāja:

«Arī es modīšos.»

Acīs viņam vēl bija asaras. Viņš nožāvēja tās ar roku un smiedamies ielūkojās saulē, kura nogrima birgas plīvurā. Pār pilsētu, vēja joņu traukti, vilkās smagi sniega mākoņi. Kristofs parādīja tiem garu degunu. Pūta ledains vējš...

— Pūt, pūt! ... Dari man, ko gribi!... Nes mani prom!... Es zinu, kurp iešu.

DUMPIS

.

PRIEKŠVĀRDI PIRMAJAM IZDEVUMAM

Stāvēdams uz jauna perioda sliekšņa Žana Kristofa dzīvē, kura asais, kritiskais raksturs varētu aizskart dažu labu lasītāju, es lūdzu savus un Žana Kristofa draugus neuzskatīt mūsu spriedumus par galīgiem un negrozāmiem. Katra mūsu doma ir tikai mirklis mūsu dzīvē. Mēs dzīvojam, lai varētu atzīt savus maldus, pārspēt savus aizspriedumus un diendienā plašākas vērst mūsu domas un sirdis. Pacietību! Uzticieties mums, ja mēs aizmaldāmies. Mēs zinām, ka ejam maldīgu ceļu. Bet, kad savus maldus atzīsim, mēs tiesāsim tos bargāk nekā jūs. Mēs cenšamies ik dienas mazliet vairāk iekarot patiesību: Kad mūsu ceļš būs galā, jūs varēsiet spriest, vai mūsu mēģinājumam bijusi kāda nozīme. Kā sena paruna saka: «Gals vaiņago dzīvi, vakars dienu.»

Novembrī 1906. gadā

Romēns Rolāns

PIRMĀ DAĻA. IRSTOŠAS SMILTIS

BRĪVS!... Brīvs no citiem un pats no sevis! Kaislību tīkls, kas visu gadu viņu bija žņaudzis, pēkšņi satrūka. Kā? Par to viņš nezināja nekā. Tīkla diegi neizturēja viņa augošās būtības spēku. Viņš bija pārlaidis vienu no tām attīstības krizēm, kurās veselīgas dabas pēkšņi nomet aizgājušā gada apvalku un līdzi veco dvēseli, kurā tām nebija vairs elpas.

Kristofs elpoja viegli un brīvi, pats nesaprazdams, kas viņam noticis. Kad, tēvoci Gotfrīdu pavadījis, viņš gāja mājās, lielajos pilsētas vārtos kauca un plosījās ledains viesulis. Pret vēju cīnīdamies, cilvēki gāja nodurtām galvām. Meitenes, uz darbu steigdamās, gainījās pret sīvo vēju, kas plandīja viņu lindrakus; ar sasarkušu degunu, sarkaniem vaigiem un dusmīgu seju viņas lāgiem apstājās, lai atgūtu elpu, viņas būtu varējušas vai raudāt.

Kristofs aiz prieka smējās. Viņš nedomāja par viesuli. Viņš domāja par aukaino brāzmu, no kuras bija izkūlies. Viņš ielūkojās ziemas debesīs, apsnigušajā pilsētā, gurdeni ejošajos ļaudīs, viņš vēroja visu apkārtni, pats sevi un ne ar ko nebija vairs saistīts. Viņš bija viens... Viens! Kāda laime: justies brīvam no savām važām, no atmiņu mokām, mīlētu un nīstu seju vīzijām! Kāda laime: beidzot dzīvot, nebūt vairs dzīves gūsteknim, bet tās valdniekam!...

Apsnidzis Kristofs pārradās mājās. Jautrā garā viņš nopurinājās kā priecīgs suns. Iedams garām mātei, kas slaucīja koridoru, Kristofs, maigus vārdus izrunādams, kā runā ar maziem bērniem, pacēla viņu gaisā. Vecā Luize kārpījās dēla rokās, kas bija aplipušas ar kūstošu sniegu, un, labsirdīgus bērna smieklus smiedamās, sauca viņu par «muļķa zēnu».

Lieliem soļiem Kristofs uzskrēja savā istabā. Diena bija tik tumša, ka viņš gandrīz nevarēja sevi saskatīt mazajā spogulī, bet sirds viņam gavilēja. Mazā, zemā istabiņa, kurā viņš.

tikko varēja izslieties, viņam liikās kā karaļa valstība. Viņš ' aiizbultēja durvis un apmierinātībā smējās. Beidzot viņš atkal sevi atradīs! Cik sen viņš bija sevi pazaudējis! Ātri viņam bija jāmetas savu domu klīdumā. Tas likās kā liels ezers, kas tālumā iegrimst zeltītā miglā. Pēc drudžainas nakts un smacīgas tveices viņš pēkšņi atģiidās krastmalā, kur kājas viņam skaloja spirdzinošs ūdens, miesu glāstīja ziedoņa rīta vējš. Kristofs metās šajā upē peldus, viņš nezināja, uz kurieni, un bija arī vienalga: viņam bija prieks peldēt uz labu laimi. Smiedamies viņš klusēja un ieklausījās savas dvēseles tūkstoš skaņās: tur spietoja neskaitāmas dzīvības. Kristofs skaidri neizšķīra nevienu, viss viņam galvā griezās kā virpulī, viņš tikai juta žilbinošu laimi. Viņš izbaudīja sevī nepazītus spēkus. Savas varenības pārbaudījumu viņš laiski atlika uz vēlāku laiku un ļāvās šī ziedošā dvēseles krāšņuma lepnajam reibumam, kas, ilgus mēnešus mākts, nu izplauka kā negaidīts pavasaris.

Māte viņu sauca brokastīs. Viņš gāja, savās domās apreibis, at kā visu dienu būtu nodzīvojis kalnu augstumos, un no viņa izstaroja tik liels prieks, ka Luize neviļus jautāja, kas viņam noticis. Kristofs neatbildēja, viņš satvēra Luizi ap viduci un dejā viņu apgrieza ap galdu, uz kura kūpēja zupas bļoda. Luize bez elpas kliedza, ka viņš jau esot pavisam nepilnā prātā, un pēkšņi viņa sasita plaukstas.

— Ak dievs! — viņa bažīdamās teica. — Viņš atkal droši vien būs iemīlējies!

Kristofs sāka smieties gaišiem, skaļiem smiekliem. Viņš uzsvieda gaisā servjeti:

— Iemīlējies! Jānudien ne! ... Nē, nē! Man pietiek! Tur tu vari būt mierīga. Mīlestībai ir beigas uz visiem laikiem...

Kristofs izdzēra lielu glāzi ūdens.

Luize nomierinājusies uzlūkoja dēlu, pakratīja galvu un smaidīja.

— Tas tikai tāds dzērāju zvērests! — viņa teica. — Varbūt līdz vakaram tas turēsies!

— Gan jau redzēsim, — Kristofs attrauca jautrā garā.

— Labi, labi, — Luize teica. — Bet saki, — kādēļ tu tik priecīgs?

— Es esmu priecīgs, ka esmu laimīgs! Tas ir viss!

Ar elkoņiem pret galdu atspiedies, viņš sēdēja mātei pretim un gribēja tai stāstīt, ko domā nākotnē darīt. Viņa klau-

sijās maligā neticībā un zūdījās, ka zupa būšot jau atdzisusi. Kristofs zināja, ka māte iviņa vārdus neizprata, bet viņš nebēdāja: viņš runāja pats sev.

Smaidīdami viņi uzlūkoja viens otru: Knistofs runāja, māte nevērīgi klausījās. Gan lepodamās par savu dēlu, Luize Kriis-tofa mākslinieciskiem nodomiem neveltīja lielu vērību. Viņa domāja: «Viņš ir laimīgs. Ko tad vēl vairāk?» Un, pats savās runās skurbdams, Kristofs ielūkojās mīļajā mātes sejā, skatījās uz melno lakatiņu, kas bija rūpīgi apsiets viņaii ap galvu, uz sirmajiem matiem, uz jaunām, mīlestības pilnām acīm un izjuta viņas skaisto, iecietīgo mieru. Mātes acīs Kristofs lasīja visas viņas domas. Jokodamies viņš teica:

— Vaii tev pavisam vienalga, ko es tev stāstu?

Viņa nevarīgi protestēja:

— Ko nu runā, tā nemaz nav!

Viņš noskūpstīja māti:

— Tomēr, tomēr! Tev jau tādēļ nav jātaisnojas. Tev jau taisnība. Tikai mīli mani. Man nav vajadzīgs, lai mani kāds saprot — vaii tu, vai cits. Man neviens nav vajadzīgs, nekas: viss ir manī pašā! ...

— Tev jau atkal galvā būs kādas neprātības! — teica Luize. — Bet, ja jau bez tām tu nevari iztikt, tad šī jau man patīk vislabāk.

KĀDA laimeslīksme ļauties savu domu viļņiem!... Viņš guļ laivas dibenā, peld saules plūdos, viņa vaigu skūpsta spirgtas vēsmas, kas aizšalc pār ūdens klīdumu, — viņš līgo telpas bezgalībā ... un iemieg. Zem snaudošā ķermeņa, zem līgojošās laivas viņš jūt tumšo straumi, viņa roka nevērīgi iegrimst ūdenī. Viņš pieceļas sēdus un, zodu atspiedis pret laivas malu kā bērnu dienās, raugās ņirbošajā līmenī. Viņš redz dīvainu būtņu atspoguļoju-

mus; tās aizšaujas kā zibeņi... Tad citas — vēl citas ... Nekad tās vairs nav tās pašas. Viņš smejas par fantastisko rotaļu, kas norisinās viņā, viņš smejas par savām domām. Kurš sapnis skaistāks? Kādēļ lai viņš no tūkstoš sapņiem izraugās vienu? Viņam vēl ir laiks!... Gan jau vēlāk! ... Ja viņš grib, viņam jāizmet tikai tīkls, un teiksmainās būtnes būs rokā. Viņš ļauj tām slīdēt garām ... Vēlāk! ...

Vēja ’līgota, klusā straumē vieglii šūpojas laiva. Gaiss ir salds, saulains un kluss.

GALU GALĀ Knistofs kā sapņodams iegremdē tīklus. Pār burbuļojošo ūdeni noliecies, viņš noskatās, līdz tie nogrimst. Pēc dažiem apmātības mirkļiem viņš lēni velk tos laukā, jo augstāk ceļ, jo tīkli vēršas smagāki, un, celdams tos gaisā, viņš apstājas, laii atvilktu elpu. Viiņš zina, ka tīklos ir loms, bet nezina, kas tas par lomu, un ildzina gaidu prieku.

Beidzot Kristofs izšķiras: no ūdens dzīles atspīd zivju krāsainās rnirgas, ziivis lokās un vijas kā čūskas. Viņš ziņkāri aplūko tās, pieliek pirkstu, ņem rokā tikai skaistākās, bet, tiklīdz paceļ tās gaisā, to krāsas izdziest, tās pirkstos izkūst. Viņš met tās ūdenī atpakaļ un zvejo no jauna. Labāk viņam patīk savus sapņus citu pēc aita apcerēt nekā apstāties pie viena: tie viņam liekas skaistāki, kad brīvi peld dzidrajā ūdenī...

Viņš zvejo no visām sugām, citu par citu dīvainākus.

Jau daudzus mēnešus Kristofam galvā velti krājās domas, un šīs neizmantotās bagātības viņu smacēja. Viss viņā sablī-

vēts juku jukām: viņa domas ir kā veclietu tirgotava, kur brīnišķi retumi, dārgi audumi, vecas dzelzis un lupatas sablīvētas vienā telpā. Viņam nav vēl vērtību mēra: viss viņam patīk. Tur ir akordi, kas šalcoši līst, krāsas, kas skan kā sidraba zvanii, harmonijas, kas dūc kā bišu spiets, smaidošas melodijas kā mīlētāja lūpas. Tur ir peizāžas, oilvēku, kaislību, dvēseļu, raksturu vīzijas, dzejnieku domas un dievišķas idejas. Milzīgi un nepiepildāmi nodomi, tetraloģijas, dekaloģijas, kuras grib aptvert visumu un izteikt to mūzikā. Lielāko tiesu tās ir vai nu tumšas, vai žilbinoši gaišas idejas, ko neviļus radījusi kāda balss skaņa, kāds nieks — garāmgājēja seja, lietus šļāce vai dvēseles ritms. Daudzas no šīm lielajām iecerēm ietvertas tikai darba nosaukumā, vairums uzmestas ar diviem trim vilcieniem — arī diezgan. Kā daždien ļoti jauni cilvēki, arī Kristofs iedomājās, ka ir jau radījis to, ko tikai sapņoja radīt.

BET KRISTOFS bija pārāk darbīgs un rosīgs, lai ilgi apmierinātos ar gaisa pilīm. Viņu nogurdināja iedomu dzīve, viņš gribēja tvert savus sapņus. Bet no kura lai sāk? Visi likās vienlīdz svarīgi. Viņš grozīja un pārciilāja tos, aizmeta un ņēma atpakaļ... Nē, tie nebija vairs tie paši, tie nebija divreiz tverami: tie mūžam mainījās. Kad viņš tos skatīja, viņa rokās, viņa acu priekšā tie pārvērtās, kļuva citādi. Vajadzēja steigties, taču viņš nevarēja. Viņu pašu mocīja viņa darba gausums. Viņš visu būtu gribējis paveikt vienā dienā, bet ar vislielākajām grūtībām veica vismazāko daļu. Ļaunākais bija tas, ka darbs viņam apnika jau pašā sākumā.

Sapņi lidoja tālāk, un viņš pats arī bija jau tālāk, kaut ko darīdams, viņš nožēloja, ka nedara ko citu.

Tiklīdz viņš bija izraudzījies kādu skaistu tēmu, tā viņu vairs nevaldzināja. Un visas viņa bagātības nīka novārtā. Viņa domas dzīvoja, kamēr viņš nebija tās skāris: viss,

ko viņam izdevās tvert, bija jau miris. Viņš cieta Tantala mokas: augļi, kas karājās pār galvu, pārvērtās par akmeņiem, tiklīdz viņš tos šķina, skaidrais avots pie pašām lūpām ritēja atpakaļ, tiklīdz viņš liecās dzert.

Lai remdētu slāpes, viņš gribēja plakt pie uzietajiem, iegūtajiem avotiem, pie saviem senākajiem darbiem... Cik derdzīga dzira! Pirmo malku iedzēris, viņš sodīdamies to izspļāva. Kā! Vaii šiis remdenais ūdens, šī novazātā muziika bija viņa mūzika? Kristofs pārlasīja visas savas kompozīcijas, un šī mūzika viņu satrieca: viņš nekā tur vairs nesaprata, nesaprata pat, kā varējis to sacerēt. Viņš nosarka. Reiz, izlasījis kādu sevišķi nevērtīgu lapas pusi, viņš neviļus atskatījās, vai istabā kāds nav, un savu seju ieslēpa spilvenā kā nokaunējies bērns. Citreiz šo darbu smieklīgā nejēdzība lika viņam aizmirst, ka tie ir viņa paša darbi, un smiedamies viņš iesaucās:

— Tāds idiots!

Visvairāk Kristofs sašuta par tām kompozīcijām, kurās bija gribējis izteikt kaislīgas jūtas: mīlestības bēdas vai priekus. Viņš pēkšņi pietrūkās no krēsla, kā odzes dzelts, zvēla dūri galdā, dauzīja savu pieri un kauna dusmās gaudoja; viņš sevi lādēja visnegantākiem vārdiem, sauca sevi par cūku, pēdējo muļķi un klaunu. Viņam netrūka salīdzinājumu, lai noskaitītu savu rožu kroni. Beidzot viņš piekusa un pietvīka no saviem kliedzieniem, nostājās pie spoguļa, sagrāba rokā zodu un teica:

— Skaties vien, skaties utubunga, brīnies, kāds tev ēzeļa purns! Es tevi mācīšu melot, diedelnieks tāds! Upē, Krafta kungs, upē, ūdenī iekšā!

Viņš iegremdēja seju mazgājamā traukā un turēja ūdenī, līdz pietrūka elpas. Sarkans kā vēzis, izvalbītām acīm, šņāk-dams kā ronis, viņš piecēlās, pieskrēja pie galda, nenoslaucījis ūdeni, kas pilēja no sejas, satvēra nolādētās kompozīcijas un, zobus griezdams, niknumā tās saplosīja.

— Še tev, nelieti, še tev!... Tā — tā, tā! ...

Tad viņš jutās atvieglots.

Visvairāk Kristofu kaitināja šo kompozīciju melīgais gars. Nekā patiesi izjusta. Iemācīts stils, skolnieka retorika: par mīlestību viņš runāja kā aklais par krāsām, atkārtoja tikai vispārīgas ģeķības. Un ne vien mīlestības, bet visas jūtas bija viņa retoriski banālās mūzikas tēmas. — Un vai viņš vienmēr nebija centies patiess būt? — Bet nepietiek tikai gri-

bēt patiesam būt, vajag tiešām tādam būt. Un, kā lai cilvēks to var, ja vēl nepazīst dzīvi? Tie bija pēdējo sešu mēnešu pārbaudījumi, kas viņam pēkšņi lika redzēt savu darbu nepatiesību, kas atvēra dzelmeņus starp viiņu un viņa pagātni. No rēgiem viņš bija atpestījies, nu viņam dvesele bija īstenības mērs, ar kuru varēja mērot visas savas domas un atšķirt melus no patiesības.

Riebums, ko Kristofs izjuta pret savam senakajam, ar saltu sirdi rakstītajām kompozīcijām, viņu kaislīgi dzina uz apņēmību nekad vairs nekomponēt, ja dvēsele neiedegsies kaistošās ugunīs. Atsacījies no ideju trauksmes, viņš zvērēja nerakstīt, kamēr radīšanas prieks netizstrāvos kā zibens un pērkons.

TĀ KRISTOFS apņēmās, labi zinādams, kā negaiss jau tuvojas.

Zibens izšaujas, kur un kad tas grib. Bet kalnu gali to pievelk. Zināmās vietās, zināmās dvēselēs ir negaisa degpunkti: tās viņus rada vai uzkrāj no visām apvāršņa malām, un, tāpat kā daži mēneši gadā, arī zināms cilvēka vecums ir tā piesātināts ar elektrību, ka rodas zibeņi — ja arī ne pec paša gribas, tomēr gaidītajā stundā.

Visa būtne ir satraukta, saspīlēta. Bieži vien negaiss krājās daudzas dienas. Balto debess jumu aizsedz kvēloši mākoņi. Ne dvesmas. Stingušais gaiss trīso kā vārīdamies. Zeme klusē mulsa un apmāta. Galvā drudžaina dūkoņa. Visa daba gaida sakrāto spēku izbrāzmu, gaida belzienu, veseris jau smagi paceļas, lai tad ar traku sparu nodžinkstētu uz negaisa mākoņu laktas. Tumši, versmes smacēti padebeši aizveļas, saceļas ugunīgs vējš, nervi trīc kā lapas... Un atkal uznāk klusums.

Debesis joprojām krāj zibeņus.

Šajās gaidās ir baudkāras bailes. Kaut cilvēks ir nomākts, nīgrs, viņš dzīslās jūt uguns strāvu, kas

apžilbina visu pasauli. Pārpilnā dvēselē versmaini kustas tūkstoš dzīvību un nāves dīgļu. Ko viņa izstrāvos? Viņa nezina to. Kā sieva mātes cerībās tā aizver acis, baigā mulsumā ieklausās trīcošajā dzīvībā, kas dreb viņas klēpī, un domā: «Ko es dzemdēšu?»

Dažreiz šīs gaidas lir veltīgas. Negaiss izklīst neizbrāzies, un cilvēks atmostas ar smagu galvu, vīlies, īdzīgs, ar nepiepildītām ilgām dvēselē. Bet tas ir tikai uz laiku, negaisam tomēr jāizbrāžas, ja ne šodien, tad rīt. Jo ilgāk tas kavēsies, jo negantāks tas būs ...

Tas jau (klāt!... No visām būtības dzīlēm krājas mākoņi. Varenas, ziilganmelnas masas, trakojošu zibeņu šķeltas, veļas smagiem, reibinošiem vāliem, ietver dvēseles apvārsni, pēkšņi sasit abus spārnus pār tveicīgajām debesīm un lizdzēš gaismu. Neprāta brīdisl... Satrakotie, atraisītie spēki salauž važas, kurās tos iekala likumi, kas nodrošina gara līdzsvaru un lietu pastāvēšanu, bezveidīgie likumi, kas valda apziņas naktī. Cilvēks jūt, ka viņš mirst. Nav gribas vairs dzīvot. Viņš ilgojas tikai gala, tikai nāves, kas brīvo.. .

Un pēkšņi izšaujas zibens!

Kristofs priekā iekliedzās.

PRIEKS, prieka neprāts, saule, kura visu, kas ir, visu, kas top, apmirdz ar savu spožumu, dievišķais radīšanas prieks! Dzīvo tikai tie, kas rada. Visi citi ir dzīvei sveši, tikai ēnas, kas aizlokās pār zemi. Visi dzīves prieki ir arī radīšanas prieki: mīlestība, ģēnijs, darbs — vienas vienīgās kvēles iededzinātas spēka lāpas. Pat tie, kam nav vietas pie lielā ugunskura: karjeristi, egoisti, neauglīgie dzīves dedzinātāji, gribētu sildīties kaut vai šī ugunskura bālos atspīdumos.

Radīt miesas vai gara klēpī ir atpestīties no ķermeņa cietuma, mesties dzīvības viesulī, būt esošam. Radīt ir uzvarēt nāvi.

Posts tiem, kas neauglīgi, kas zemes virsū nīkst vieni un pazuduši, ar nakti dvēselē, no kuras nekad neizstrāvos dzīvības liesmas! Posts dvēselei, kas nejūt sevī auglības svētību, dzīvības un mīlestības dīgļus kā ziedus koks pavasarī! Pasaule to var vaiņagot ar godu un ar laimi: tā bus vaiņagojusi mironi.

KAD KRISTOFU apmirdzēja šis gaismas brīnums, tas viņu ķēra kā elektriska dzirksts: viņš trīcēja aiz saviļņojuma. Viņam likās, it ka jūras vidū dziļākajā naktī viņš pēkšņi būtu ieraudzījis zemi. It kā ļaužu barā būtu ielūkojies divas dziļās acīs. Tā viņam bieži gadījās pēc noguruma brīžiem, kad viņa gars bija izmisumā cīnījies ar tukšumu. Vēl biežāk, kad viņš domāja ko citu, tērzēja ar savu māti vai atradās uz ielas. Ja tas gadījās uz ielas, tad cilvēciskas pieklājības jūtas viņam neļāva savu prieku izteikt pārak skaļi. Bet mājās viņu nevarēja kavēt nekas. Viņš spārdījās kājām, viņš pūta triumfa fanfaru. Māte jau zināja, ko tas nozīmē. Viņa teica Kristofam, ka viņš esot kā vista, kas tikko izdējusi olu.

Muzikālā ideja Kristofu satvēra pilnīgi. Dažreiz noskaidrotas, no-

beigtas melodijas formā, lielāko tiesu kā liels miglas haoss, kas ietina veselu darbu: darba uzbūve, tā dominantes likās jaušamas kā plīvurā, ko lāgiem pārrāva žilbinošas frāzes, kuras no tumsas izcēlās asā skaidrībā. Tās bija kā zibens uzplaiksnījumi, bieži vien tām līdzi nāca citas frāzes, te šeit, te tur izkliedēdamas tumsu. Bet parasti šis patvaļīgais spēks, nejauši atraisījies, izbrāzies, atkal vairākas dienas (izgaisa noslēpumainā klusumā, pamezdams starojošu gaiismas vārsmu.

Iedvesmas brīžu līksme bija tik liela, ka Knistofam cits nekas vairs nepatika. Piedzīvojis mākslinieks ziina, ka iedvesma ir reta viešņa un ka intelektam jāveido tālāk, jānobeidz intuitīvi uztvertais darbs. Mākslinieks līdz pēdējai lāsītei izspiež dievišķo sulu, kas pilda viņa ieceres (un bieži tās atšķaida ar skaidru ūdeni). Kristofs bija pārāk jauns un pašpārliecināts, lali šādus līdzekļus nenicinātu. Viņš sapņoja aizsniegt neiespējamo: izpaust savā daiļradē tikai to, kas spontāni izlaužas no dvēseles dzīlēm. Ja viņš tīšu prātu neaizvērtu acis, tad viegli būtu saskatījis šāda nolūka neprātību. Kristofs tiešām pārdzīvoja garīgas pārpilnības periodu, kurā nebūtībai nebija ceļa uz viņu. Viss viņu rosināja uz nebeidzamu radīšanu: viss, ko skatīja acis, viss, ko dzirdēja ausis, viss, kas ikdienišķā dzīvē skāra dvēseli, ik skatiens, ik vārds viņa dvēselē briedināja sapņu pļaujas. Savu domu bezgalīgā debess jumā viņš redzēja zvaigžņu miljonus. Bet arī šajā periodā uznāca brīži, kad pēkšņi viss izdzisa. Un, kaut šī nakts nebija ilga, kaut viņam nebija% laika ciest garākā dvēseles klusēšanā, viņš tomēr juta bailes no šīs neminamās varas, kura viņu uzmeklēja, tad pameta, nāca atkal atpakaļ, izgaisa ... Uz cik ilgu laiku šoreiz? Vai tā nāks vēl atpakaļ? — Kristofa lepnums atvairīja šādas domas un teica: «Šis spēks esmu es pats. Kad tā vairs nebūs, arī manis paša vairs nebūs: es pats sevi nonāvēšu.» Viņš nebeidza trīcēt saltos drebuļos, bet arī tas bija vēl viens priekš vairāk.

Kaut arī pašreiz nedraudēja briesmas, ka šis avots varētu izsīkt, tomēr Kristofs jau tagad apjauta, ka ar to vien nekad nepietiks, lai piepildītu veselu sacerējumu.

Idejas vienmēr radās neizveidotas: tās bija rūpīgi jāvētī no pelavām. Un vienmēr tās nāca saraustītas, joņaiinas; lai tās saistītu kopā, bija jādarbojas noskaidrotam prātam un cietai gribai un jāizveido jauna būtne. Kristofs bija pārāk liels mākslinieks, lai to nedarītu, bet viņš negribēja to atzīt.

Viiņš lūkoja sevi aplami pārliecināt, ka cenšas tikai izteikt savu iekšējo nojēgsmi, kad īstenībā viņam vienmēr tā bija jāpārveido, lai būtu aptverama, saprotama. — Vēl vairāk: reizēm notika pat, ka viņš pilnīgi viltoja visu tās garu. Kaut muzikālā ideja viņu satvēra ar diezin cik lielu spēku,_viņš_ bieži vien nevarēja izteikt, ko tā nozīmē. Tā ielauzās pašās būtības dzīlēs, dziļumos, kur beidzas visas robežas, pie apziņas sākumiem, un šajā tīrajā pirmspēkā, kur nebija ierasto mērogu, apziņa nevarēja pazīt nevienu cilvēka nosaukto un izkārtoto darbību vai izjūtu: visi prieki, visas sāpes bija savienotas vienā vienīgā kaislībā, kura palika neizpjotama, jo prāts to nespēja aptvert. Bet, vai prāts to aptvēra vai ne, — prātam bija jādod tai vārds, jāsaista tā ar kādu loģisku tēlu, kurus cilvēks nepiekusdams veido savā smadzeņu stropā.

Tā Kristofs sevi pārliecināja — gribēja sevi pārliecināt, — ka tumšajiem spēkiem, kas viņā ārdījās, ir kāda tverama no-jēga un ka tā saskan ar viņa gribu. Brīvam instinktam, kas izstrāvoja no šīs neapzinātības, bija jāpaļaujas prāta varai un jāizkristaliizējas domu skaidrībā, kurām īstenībā nebija sakara ar viņu pašu.

NEZIŅĀ klīzdams, galvu nodūris, Kristofs taustīdamies soļoja tālāk, viņu vadīja pretējie spēki, kas viņā sašķēlās un viņa nesakarīgos sacerējumus pildīja ar kūsājošu, varenu dzīvību, kuru viņš gan vēl neprata īsti izpaust, taču izjuta lepnā un varenā priekā.

Šī spirgtā spēka apziņa pirmo reizi deva Kristofam drosmi ielūkoties sejā visam, kas bija ap viņu, visam, ko viņš bija mācījies cienīt un godāt, ko bez apstrīdēšanas bija cēlis dievišķos augstumos; drīz viņš sāka par to spriest ar pārgalvīgu domu sparu. Plīvurs bija sarauts, viņš skaidrām acīm saskatīja vācu melus.

Katrai nācijai, katrā mākslā ir sava liekulība. Pasaule pārtiek no drusku patiesības un daudz meliem. Cilvēka gars ir vājš, tam

grūti pierast pie tīras patiesības; viņa reliģijai, viņa ētikai, viņa valstīm, viņa dzejniekiem, viņa māksliniekiem tā jāietin melu plīvurā. Šie meli piemērojas katras nācijas garam, un katrai tie ir citādi: tie apgrūtina tautām saprašanos, toties veicina savstarpēju nicināšanu. Patiesība visiem ir viena, bet ik tautai lir savi meli, kurus tā dēvē par savu ideālismu. Ik cilvēks tos ieelpo no dzimšanas līdz nāvei, tie visiem tapuši par dzīves nepieciešamību. Tikai atsevišķi ģēniji var atpestīties no tiem pēc varonīgām cīņām, kurās tie savu domu brīvajā pasaulē kļūst vientuļi.

Nenozīmīgs gadījums Kristofu ierosināja pēkšņi ieraudzīt vācu mākslas melus. Tie viņam mūžam bija acu priekšā, bet redzējis tos viņš vēl nebija, jo atradās tiem pārāk tuvu, viņam trūka distances. Nu viņš tos redzēja, jo pats bija attālinājies.

KRISTOFS bija Städtische Tonhalle koncertā. Tas notika skaistā, plašā zālē, kur desmit vai divpadsmit rindās bija salikti galdiņi, pavisam kādi divi vai trīs simti. Zāles dibenā orķestra podijs. Visapkārt bija virsnieki, iežņaugti garos, tumšos mundieros, platām, gludi skūtām sejām, sarkanām, svarīgām, uzpūtīgām; dāmas, kas skaļi sarunājās un smējās un izlikās pārspīlēti dabīgas; mīlīgas meitenes, kas smiedamās rādīja visus zobus; un resni kungi kā drukni zirnekļi ar apaļām acīm — tie slēpās aiz savām kuplajām bārdām un zelta brillēm. Grasīdamies tukšot kādu glāzi, viņi piecēlās un uzsauca augstas laimes, un šo ceremoniju viņi izpildīja reliģiskā svi-nībā. Viņu sejas un tonis tajā brīdī pilnīgi pārvērtās: viņi

likās kā svētā mesā, kā ziedojuma svinībās, un svēto kausu tukšoja ar dīvaini sajauktu bijību un komismu. Muziķu pārskanēja sarunu troksnis un trauku šķindoņa. Tomēr visi centās ēst un runāt klusu. Kapelmeistara kungs, garš un salīcis vecs vīrs ar baltu bārdu, kura viņam no zoda nokarājās kā aste, un ar garu, līku, briļļotu degunu, izskatījās kā cienīts filologs. Visas šīs personas Kristofam jau sen bija pazīstamas. Bet todien tās viņam šķita kā ērmīgas karikatūras. Ir dienas, kad visti cilvēki un visas lietas, kas ikdienišķā dzīvē paiet garām nemanītas, pēkšņi bez svarīgāka iemesla paveras groteskā gaismā.

Koncerta programā bija «Egmonta» uvertīra, Valdteifeja valsis, «Tanheizera» svētceļnieku gājiens, Nikolaī «Jautro vindzoriešu» uvertīra, «Marche religieuse» no «Atalijas» un fantāzija par «Ziemeļzvaigzni». Bēthovena uvertīru orķestris spēlēja godprātīgi un Valdteifeļa valsi ar negantu sparu. «Tanheizera» svētceļnieku gājienam līdzi skanēja korķu plaukšķi. Kāds druknāks kungs, kas sēdēja pie galda Kristofam blakus, «Jautrām vindzorietēm» sita takti un tēloja Fal-stafu. Vecāka dāma, tukla un ražena, debeszilā ģērbā ar baltu jostu, zelta pensneju uz ieplakušā deguna, ar sarkanām acīm un milzīgu krūšu kuplumu, stiprā un spēcīgā balsī dziedāja Šūmana un Brāmsa dziesmas. Viņa rauca uzacis, raidīja kārdinošus skatienus, nolaida plakstiņus, galvu lieca drīz pa labi, drīz pa kreisi, uzsmaidīja platu, pilna mēneša smaidu un vaibstīja tik bezgala izteiksmīgu mīmiku, ka brīžiem prātā būtu nācis kāds balagāns, ja citos mirkļos viņa nebūtu izstarojusi majestātisku godību. Šī cienīgā ģimenes māte tēloja drīz mazu, vientiesīgu muļķa meitenīti, drīz jaunības kvēli, drīz kaislīgu mīlestību, un Šūmana poēzija nosmaka bērnistabas šaurumā. Publika bija sajūsmināta. īstā svētsvinība sākās, kad parādījās dienvidvācu vīru koris, kas dziesmas lielā jūtu pacilātībā saldi nodudināja vai braši norēca. Korī bija četrdesmit vīru, kas dziedāja kā četri, un šķita, ka savā dziedāšanā viņi visiem spēkiem centās vairīties no īstā kora stila, toties dzinās pēc sīkiem melodiskiem efektiem, vārām, raudulīgām niansēm, bez elpas trīsošiem pianissimo ar pēkšņiem, dimdošiem izbrāzieniem kā bungu rībieniem; ne noskaidrotas, izturētas pilnskanības, ne līdzsvara — tikai saldi gurstoša, sentimentālā tvīksme. Prātā nāca Pamatiņa [2] vārdi:

«Ļaujiet man tēlot lauvu. Es rēkšu saldi kā skūpstā dūdojošas dūjas. Es rēkšu, un visiem liksies, ka lakstīgala pogo.»

Kristofs klausījās aizvien lielākā izbrīnā. Nekas viņam te nebija jauns. Viņš pazina šos koncertus, šo orķestri, šo publiku. Bet viss viņam pēkšņi likās samākslots. Viss, pat tas, kas viņam bija vismīļākais: «Egmonta» uvertīra, kuras sakāpinātās brāzmas un mērenā, pieklājīgā satrauktlba tobrīd viņu apvainoja ar brīva vēriena trūkumu. Bez šaubām, tas nebija Bēthovens, ne Šūmans, ko Kristofs dzirdēja, tā bija viņu smieklīgo izpildītāju un pašapmierinātās publikas bezgalīgā muļķība, kas šos darbus ietina kā biezā birgā. Un tomēr šī mūzika, pat skaistākie darbi, Kristofu sabangoja nemierā, kādu viņš nekad nebija izjutis ... Kas tas bija? Kristofs neiedrošinājās analizēt, šie mīļie meistari viņam bija vēl pārāk svēti, lai tiem pieskartos. Bet, lai viņš diezin cik cieši aizvēra acis, viņš tomēr redzēja. Un pats pret savu gribu viņš raudzījās aizvien dziļāk, kā Pizas «Vergognosa»[3] viņš skatījās caur pirkstiem.

Vācu mākslu viņš skatīja visā tās kailumā. Visii — lielie gari un sīkākie nelgas — savas dvēseles izklāja aizkustinātā paštīksmē. Raksturīgais vācu gara cēlums burbuļoja no visām porām, sirds izkusa bezgalīgā jūsmībā, atvērās visas vācu saldjūtības slūžas, tā laupīja spēku stiprākiem gariem, vājākos nogremdēja briesmīgos plūdos: tīrie grēku plūdi, un vācu tautas domas snauda pašās dzīlēs. Un cik lielas domas dažreiz: Mendelsona, Brāmsa vai Šūmana mūzikā, bet tās nogrima mazu, sīku komponistu patētisko vai raudulīgo dziesmu leģionos. Tikai smiltis. Nevienas klints. Mitrs, bezveidīgs muklājs.

Kristofam bieži likās neticami, ka publika neredz visu šo nožēlojamo, bērnišķīgo vientiesību. Viņš pavērās visapkārt, bet redzēja tikai pielūdzošā jūsmā stingušas sejas, visi jau iepriekš bija pārliecināti par šīs mūzikas skaistumu, par lielo prieku, ko viņi juta, to klausoties. Kā viņi varēja paši sevi notiesāt? Viņi trīcēja bijībā pret šiem svētajiem vārdiem. Pret ko tad viņi nejuta šo bijību? Viņi juta to pret koncerta pro-gramu, pret savu alus glāzi, paši pret sevi. Likās, ka visam, kas tuvākā vai tālākā sakarībā attiecās uz viņiem, tie deva «ekselences» titulu.

Kristofs vēroja drīz publiku, drīz ieklausījās koncertā: mūzika atspoguļoja publiku, publika atspoguļoja muziķu kā stikla lode dārzā. Kristofs juta, ka viņam nāk smiekli, un vaibstīdamies viņš tikko valdīja tos. Viņš tomēr savaldījās. Bet, kad atkal uznāca dionvidvācu vīru koris un četrdesmit bārdami kungi sāka svinīgi dziedāt jaunas, iemīlējušās meitenes tvīkstošo «Atzīšanos», Kristofs vairs neizturēja. Viņš skaļi iesmējās. Atskanēja sašutuma pilni apšaudēm. Kristofa kaimiņi uzlūkoja viņu īgnā izbrīnā. Labsirdīgās, sapukotās sejas vēl vairāk viņu smīdināja, viņš smējās aizvien skaļāk, smējās, smējās, līdz sāka raudāt. Nu visti iekaisa svētās dusmās. Atskanēja kliedzieni: «Ārā!» Viņš piecēlās un, plecus raustīdams, aizgāja, un pleci viņam raustījās neklusināmu smieklu lēkmē. Kristofa aiziešana radīja vispārēju sašutumu. Tas bija naida sākums starp Kristofu un viņa tēva pilsētu.

PEC Sl pārbaudījuma mājās pārnācis, Kristofs nolēma atkal pārlasīt «svēto» meistaru darbus. Viņš jutās satriekts, kad dažu viņam mīļāko meistaru mūzikā redzēja melus. Viņš centās šaubīties, ticēt, ka ir maldījies. Bet nē, tur nelīdzēja nekas... Viņu pārņēma šausmas par bezgalīgo melu un niecības masu, kura veido lielas tautas māksliniecisko bagātību. Visi meloja! Tikai retas lapas puses izturēja pārbaudījumu.

No tā laika Kristofs tikai trīsošu sirdi iedrošinājās lasīt to meistaru darbus, kuri viņam bija dārgi... Ak vai! Viņš bija kā noburts, visur viņu piemeklēja tā pati neveiksme. Dažus darbus lasot, šie meli Kristofam sirdi plosīja asās sāpēs; viņam likās, it kā viņš pēkšņi būtu manījis, ka šis draugs, kuram viņš bija paļāvies ar visu savu sirdi, jau ilgus gadus būtu viņu vīlis. Kristofs raudāja karstas asaras. Naktīs viņam vairs nenāca miegs, viņš neganti mocījās.

Kristofs vainoja pats sevi: vai viņš bija zaudējis spriešanas spēju? Vai

viņam bija aptumšojies prāts? — Nē, nē, gaišāk nekā jebkad viņš redzēja starojošo dienu, izjuta dzīvības pārmērīgo sparu: viņa sirds viņu nevarēja maldināt...

Vēl ilgi Kristofs neiedrošinājās pieskarties tiem, kuri viņam bija visdārgākie, skaidrākie, svētākie. Viņš drebēja bailēs satricināt savu ticību uz tiem. Bet kā lai pretojas patiesas dvēseles nepielūdzamai dziņai, kura iet līdz galam un lietas redz to īstenībā, kaut pašai tādēļ būtu jācieš bezgalīgi? — Kristofs atšķīra svētos darbus, viņš cīņā laida pēdējo rezervi, imperatora gvardi... Jau pirmajā mirklī viņš redzēja, ka tie nebija nemaldīgāki par citiem. Viņam nebija drosmes iet tālāk. Viņš bieži vien aizvēra grāmatu; kā Noasa dēls viņš uzmeta mēteli uz sava tēva kailajām miesām.

Un satriekts viņš sēdēja šo drupu kaudzē. Labāk viņš būtu zaudējis roku nekā savas svētās ilūziijas. Sirds viņam sūrstēja dziiļās bēdās. Bet viņā bija tik daudz dzīvības spēka, ka viņa ticība mākslai palika nesatriecama. Ar jaunekļa bērnišķo pašapziņu viņš sāka dzīvi no jauna, it kā pirms viņa neviens nebūtu dzīvojis. Sava jaunā spēka reibumā viņš juta — un varbūt pamatoti, — ka, retus izņēmumus atskaitot, dzīvām kaislībām ar to, kā tās izpauž māksla, nav gandrīz nekāda sakara. Bet viņš maldījās, domādams, ka pašam laimējas patiesāk tās izpaust. Savu kvēlo jūtu pārpilnam viņam gan bija viegli atrast to izstarojumu visos darbos, kurus viņš sacerēja, taču cits neviens tās nebūtu pazinis nepilnīgajā vārdu krājumā, ar kādiem viņš tās apzīmēja. Daudziem māksliniekiem, kurus viņš nosodīja, bija klājies tāpat. Viņi bija pārdzīvojuši un izteikuši dziļas jūtas. Bet savu valodas noslēpumu bija paņēmuši kapā līdzi.

Kristofs nebija psihologs, viņš nedomāja par visiem šiem iemesliem: ja viņam -kāds biija miris, tad tā tam bija jābūt. Visus savus spriedumus par pagātni viņš pārbaudīja ar jaunības netaisno pašticību un nevaldīto garu. Cēlākās dvēseles viņš atsedza visā kailumā, nesaudzēdams to smieklīgās vājības. Tur bija Mendelsona veltās sēras, smalkā fantāzija, daiļi izkārtotie nieki. Tur Vēbera stiklu šķindoņa un ņirbošie vizuļi, viņa iztvīkusī sirds, viņa mākslotā jūsma. Tur bija Lists, varoņu tēvs un cirka jātnieks, jaunklasiķis un tirgus klauns, patiesa un viltota cēluma, augsta ideālisma un seklas virtuozitātes sajaukums vienādās dozēs. Tur savā jutīgumā un kilometru dziļos caurspīdīgos un saldenos ūdeņos slīkstošais

Šūberts. Knistofs nesaudzēja arī varonīgā laikmeta vecmeistarus, pusdievus, praviešus, baznīcas tēvus. Pat lielais Sebast-jans, gadu simteņiem dzīvais, kas sevī glabāja pagātni un nākotni, — Bahs — arī viņš nebija brīvs no visiem meliem,, modes ākstībām, skolas pātariem. Šis vīrs, kas bija dievu skatījis vaigā, Kristofam dažreiz likās salds un nenozīmīgs svētulis jezuītu stilā, rokoko stilā. Viņa kantātēs bija mīlīgas un? liekulīgas, saldi gurstošas melodijas (ar Jēzu koķetējošas dvēseles dialogi). Kristofam tas derdzās: viņš šķita redzam eņģeļzēnus ar tukliem vaigiem, apaļiem ikriem. Turklāt Kris-tofs juta, ka ģeniālais Cantor^1 vienmēr rakstījis cieši slēgtā istabā, degunā sitās pelējuma smaka no viņa mūzikas, tanī nebija stiprā, brīvā gaisa, kas dvašoja citu komponistu darbos, kuri varbūt nebija tik lieli muziķi, bet lielāki cilvēki, vīrišķāki, kā Bēthovens, Hendelis.

Un visos, sevišķi klasiķu darbos Kristofu aizvainoja brīva* gara trūkums: gandrīz viss viņu mūzikā bija konstruēts. Dažreiz kādas jūtas bija izpūstas ar visiem muzikāliskās retorikas līdzekļiem, citreiz vienkāršs ritms, kāda ornamentāla arabeska bija atkārtota, variēta un visādos veidos mehāniski, apnicīgi' izkārtota. Šīs simetriskās un mūžam vienādās konstrukcijas — klasiskās un simfoniskās — Kristofu iededzināja dusmās, jo viņš vēl bija diezgan nejūtīgs pret skaidras likumības daiļumu, plaši tvertiem un pārdomātiem pamatiem. Tie viņam likās drīzāk namdaru nekā muziķu darbi.

Tikpat bargs Kristofs bija pret romantiķiem. Savādi, ka visvairāk viņu kaitināja taisni tie komponisti, kas bija gribējuši būt (un arī ir bijuši) visbrīvākie, spontānākie, kas nebija tik konstruktīvi, kas kā Šūmans visu savu dzīvi, mirkli pēc mirkļa, lāsi pēc lāses, bija ielējuši neskaitāmos sīkos darbos. Tie Kristofu iesvēla jo niknākās dusmās tādēļ, ka viņu darbos tas saskatīja savu jaunekļa dvēseli un visas neprātības, kuras bija zvērējies izdeldēt. Vaļsirdīgajam Šūmanam, bez šaubām, nevarēja pārmest melīgu mākslotību: viņš gandrīz nekad nerakstīja nekā, ko tiešām nebija izjutis. Bet taisni viņa piemērs Kristofam noskaidroja atziņu, ka vācu mākslas ļaunākie meli nav meklējami tur, kur mākslinieki gribēja izteikt jūtas, kuras paši neizjuta, bet tur, kur viņi gan izteica tādas jūtas, ko paši bija jutuši, bet kas jau pašas sevī bija viltotas. Mūzika ir nepielūdzams dvēseles spogulis. Jo kāds vācu komponists

1 Dziedonis. (Itāl.)

vientiesīgāks un vaļsirdīgāks, jo skaidrāk tas atver vācu dvēseles vājības, tāsmedrošo pamatu, mīkstulību, tās brīva vēriena trūkumu, nomākto ideālismu, tās nespēju pašai sevi redzēt, nedrosmi lūkoties savā sejā. Šis viltus lideālisms bija pat lielāko garu posts, neatskaitot Vāgneru. Viņa darbus pārlasīdams, Kristofs grieza zobus. Loengrīns viņam likās tik melīgs, ka viņš būtu varējis vai kliegt. Kristofs nīda šo melu bruņinieku, šo liekulīgo mīļā dieviņa spēli, varoni bez vainas un bez bailēm, egoistiskās, saltās tikumības iemiesojumu, kura vismīļāk pielūdz pati sevi un mīlē tikai sevi. Kristofs pārāk labi pazina šo vācu svētuļa tipu, viņš bija mācījies to pazīt pašā dzīvē, skaistām spalvām izpušķotu, nevainojamu un cietu, sevi pielūdzošu; savai dievībai, savam kategoriskajam imperatīvam tas ziedoja citus dzīvus cilvēkus. «Skrejošais holandietis» Kristofu kaitināja ar savu nebeidzamo sentimentalitāti un drūmo garlaicību. «Nībelungu gredzena» dekadentiskie barbari mīlestībā bija neizturami sekli un pašgudri. Nolaupīdams savu māsu, Zigmunds tenorā čivina salonu romanci. Zigfrīds un Brunhilda «Dievu mijkrēslī» kā daždien krietni un īsti vācu laulāti draugi publikai un paši viens otram demonstrē savu pļāpīgi lielīgo, uzpūsto laulības kaislību. Šajā darbā satikās visi melu veidi: viltus ideālisms, viltus kristietība, viltus gotika, viltus leģendārisms, viltus dievība un viltus cilvēcība. Nekad un nekur viss konvencionālais nebija tik klaji rādīts kā Vāgnera teātrī, kas teicās visas konvencionalitātes atvairām. Šis teātris ne mirkli nevarēja apžilbināt ne acis, ne garu, ne sirdi; ja tie jutās apžilbināti, tad paši bija to gribējuši. Un vācu tauta gribēja to. Vācija gavilēja par šo vecīgi bērnišķo mākslu, no ķēdes atlaisto bestiju un mistiski pīkstošo meiteņu mākslu.

Bet Kristofs velti pretojās: tiklīdz viņš šo muziķu dzirdēja, viņš citiem līdzi jutās aizrauts, un vēl vairāk par citiem viņu aizrāva šī krāču dimdoņa, tā vīra velnišķā griba, kurš visu to bija atraisījis. Kristofs smējās un trīcēja, vaigi viņam kaisa un kvēloja, savā dvēselē viņš juta cauri drāžamies jātnieku armijas Un viņš domāja, ka tiem, kam piemīt šis viesuļspars, tiem atļauts viss. Kādā priekā viņš iekliedzās, kad svētajos darbos, kurus nu viņš, tikai bažīgi trīcēdams, šķirstīja, atkal atrada savu seno aizrautību. Tās bija uzvaras prieka apstarotas drupas, kuras viņš izglāba no bojā ejas. Kāda laime! Viņam likās, ka tās izglābušas daļu no viņa paša. Un vai tas

viss nebija viņš pats? Vai lielajiem vāciem, pret kuriem viņš izgāja karā, nebija viņa asiniis, viņa miesa, viņa vērtīgākā būtība? Tik bargs pret tiem viņš bija tikai tādēļ, ka bija tikpat bargs pret sevi. Kas gan tos mīlēja vairāk nekā viņš? Kas par viņu dziļāk izjuta Sūberta sirsnību, Haidna nevainību, Mocarta maigumu, Bēthovena lielo, varonīgo sirdi? Kas gan ar svētāku bijību ienira Vēbera mežu šalkoņā, Johana Sebast-jana katedrāļu dziļajā tumsā, kuru akmeņkalmi, milzu torņi ar robotām smailēm pacēlās pār vācu līdzenumu un ieslējās pelēkajās ziemeļu debesīs? — Bet Kristofs cieta no viņu meliem un nevarēja tos aizmirst. Melus viņš piedēvēja visai nācijai, viņu lielumu viņiem pašiem. Taču viņš maldījās. Gan lielums, gan vājība līdzīgi iemīt šajā nācijā, kuras varenās un nemierpilnās domas veļas kā plaša mūzikas un dzejas straume, no kuras dzer visa Eiropa ... Un kurā aitā tautā viņš būtu atradis šo vientiesīgo skaidrību, ko tagad tik bargi notiesāja?

Kristofs to neapzinājās. Lutināta bērna nepateicībā viņš pats pret savu māti vērsa ieročus, kurus tā bija viņam devusi. Vēlāk, daudz vēlāk viņš dziļi izjuta, cik lielu pateicību bija tai parādā un cik viņam tā bija dārga ...

Bet tagad Knistofs pārdzīvoja visu savu bērnības dievu akla apvērsuma laiku. Viņš dusmojās uz sevi un šiem dieviem, ka bija tos pielūdzis tik kaislā bijībā. — Un bija labi, ka notika tā. Ir cilvēka mūžā gadi, kad vajadzīga drosme netaisnam būt, kad jāiedrošinās atsacīties no visa, kas pielūgts, kas bijīgi mācīts, kad jānoliedz viss — meli un patiesības, viss, ko pats nav atzinis par patiesu. No visa, ko bērnam ieaudzina, ko tas savā apkārtnē redz un dzird, viņš ietver sevī tik daudz melu un muļķību, kas sajauktas ar dzīves būtisko patiesību, ka ikvienam jauneklim, kas grib vīrs būt, tas viss jāizbauda pašam un jāatmet.

KRISTOFS pārdzīvoja dziļa riebuma krizi. Instinkts viņu dzina nokratīt visu viņa būtni nomācošos slogus.

Vispirms pretīgo sentimentalitāti, kas pilēja no vācu dvēseles kā no mitra, appelējuša pagraba sienām. Gaismu! Gaismu! Spirgtu, asu, sausu gaisu, kas nonāvētu visus purva mikrobus un visu šo dziesmu un dziesmiņu pliekano dvašu, kurā neizsīkstoši izlija vācu dvēsele: šīs neskaitāmās ilgas,

sēras, spēka šaltis, visas šīs jūsmojošās nopūtas mēnesim, zvaigznēm, lakstīgalām, ziedonim, saulei, visas šīs ziedoņa dziesmiņas, ziedoņa sveiikas, ziedoņa naktis, ziedoņa vēstnešus; šīs puķu dziesmiņas, puķu dvēseles; šīs mūžīgās mīlestības balsis, mīlestības valodas, mīlestības bēdas, mīlestības gaviles; šīs nebeidzamās sirdssāpes: «Mana sirds ir tik grūta», «Mana sirds tik skumja», «Manas acis tik sēras»; šīs vēsmī-gās, vientiesīgās sarunas ar rozītēm, strautiņiem, dūjiņām un bezdelīgām; visus šos seklās mīkstsirdības, seklās jūsmības, seklās grūtsirdības, seklās poēzijas grēku plūdus... Cik daudz skaistuma, cik daudz cēlu jūtu tur nodeldē lieki! Jo tas taču viss ir lieks, tas ir tikai nožēlojams ieradums savu sirdi publiski atvērt, jūsmīga dziņa aitām skaļi (izteikt savu uzticību. Nekā neizteikt un mūžīgi runāt! Vai tad šai pļāpībai nekad nebūs gala? — Kļūsiet jūs, purva vardes!

Sevišķi asii un sāpīgi Kristofs šos melus izjuta mīlestības jūtu izpaudumos, jo tās viņš vislabāk varēja salīdzināt ar patiesību. Šīs mietpilsoniskās, asarainās un labi audzinātās mīlestības gaudu dziesmas nevienu mirkli nesaskanēja ne ar vīrieša kaislību spēku, ne ar sievietes siirdi. Bet ļaudis, kas tās rakstījuši, savā mūžā kaut reizi taču bija mīlējuši! Vai tiešām tā viņi varēja mīlēt? Nē, nē! Viņi meloja, meloja kā vienmēr, apmeloja paši sevi, viņi gribēja sevi idealizēt... Idealizēt! Tas nozīmēja: bīties dzīvei acīs lūkoties, lietas skatīt to īstenībā. — Visur tā pati gļēvulība, tas pats vīrišķa un brīva spara trūkums. Visur tā pati salti aprēķinātā jūsmība, tas pats pārspīlētais, mākslotais svinīgums: patriotismā, dzeršanā, reliģijā. Dzērāju dziesmas bija lieliskas uzrunas vīnam vai kausam: «Tu brīnišķais kauss...» Ticība, kam būtu kā

strūklad jāizšalc no dvēseles, bija fabrikāts, ejoša prece. Tēvzemes dziesmas liikās sacerētas paklausīgu, vienā taktī blējošu aunu baram . ..

— Jel iegaudojieties, iekaucieties! ... Ko? Vai gribat tālāk melot — «idealizēt» visu, pat pļēgurošanu, pat kautiņus, pat ārprātu!...

Kristofs iedegās naidā pret ideālismu. Par šiem meliem labāka viņam likās klaja brutalitāte. Savā būtībā viņš bija lielāks ideālists nekā citi, un viņam nebija — nevarēja būt — sīvāku ienaidnieku par rupjiem reālistiem, kurus viņš tomēr iedomājās patiesākus.

Kaislība Kristofu darīja aklu. Viņš jutās sastindzis no šīs miglas, šiem slimīgajiem meliem, tumšajiem rēgiem. Visi viņa būtnes spēki tiecās uz sauli. Savā jauneklīgajā naidā pret visas apkārtnes liekulību vai to, ko viņš tā dēvēja, Kristofs nesaskatīja nācijas dziiļo un darbīgo gudrību, kura pakāpeniski bija veidojusi savu grandiozo ideālismu, lai nomāktu un saistītu savas nevalgotās dziņas. Nācijas dvēseli nepārveido un jaunu dabu viņā neiedveš ne nejauši cēloņi, ne morāliski vai reliģiski likumi, ne likumdevēji un valstsvīri, ne mācītāji un fiilozofii: tautas, kuras grib dzīvot, dzīvei norūda posta un pārbaudījumu gadsimti.

VISU ŠO laiku Kristofs komponēja, un viņa kompozīcijas nebija brīvas no tiem pašiem trūkumiem, kuru dēļ viņš tiesāja citus. Radīšana viņam bija neatvairāma dziņa, kas nepaļāvās viņa prāta diktētiem likumiem. Radīt nerada kādu iemeslu dēļ. Rada, nepieciešamības dzīts. Kas daudzas jutās tikai atzinis par melīgām un pārspīlētām, tas vēl pats no tām nav brīvs, tur vajadzīgi ilgi un grūti pūliņi. Nekas nav grūtāk kā mūsdienu sabiedrībā, ko nomāc paaudžu paaudzēs krātais ierašu un tradīciju mantojums, būf pilnīgi patiesam. Sevišķi grūti tas ir tādiem cilvēkiem un tautām,

kurām piemīt neklusināma, uzmācīga dziņa savai sirdij likt mūžīgi runāt, kaut gan bieži vien nav nekā labāka par klusēšanu.

Šai ziņā arī Kristofa sirds bija tīri vāciska: vēl viņš nebija pacēlies līdz klusēšanas tikumam, un tas arī nebūtu piederējies viņa vecumam. No tēva Kristofs bija mantojiis dziņu runāt, skali un stipri runāt. Viņš apzinājās to un cīnījās pret šo trūkumu, bet šī cīņa nebija viegla. — Un otru cīņu viņš izcīnīja pret tikpat nepatīkamu mantojumu, ko viņam bija atstājis vectēvs: neticamu grūtību izteikties skaidri un vienkārši. Kristofs bija virtuoza dēls. Viņš juta sevī virtuozitātes bīstamo valdzinājumu: fizisku prieku par savu veiklību, savu prasmi, muskuļu elastību, prieku uzvarēt, žilbināt, pakļaut tūk-stošgalvaino publiku ar savu personību. Jauneklim tas ir gan piedodams, gandrīz nevainīgs prieks, tomēr tas nāvē mākslu un dvēseli. Kristofs pazina to: tas bija viņam asinīs; viņš nicināja to, tomēr tam padevās.

Starp savas nācijas un savas personības instinktiem svaidīts un traukts, pagātnes sloga apkrauts, no kura viņš nevarēja atpestīties, Kristofs tikai gausiem soļiem gāja uz priekšu un visam, ko viņš pats nosodīja, bija daudz tuvāk, nekā domāja. Visi viņa tā laika darbi svaidījās starp patiesību un retoriku, gaišredzīgu spēku un mulstošu neziņu. Tikai lāgiem viņam laimējās salauzt savas mirušās būtnes čaulu, kura saistīja viņa kustības.

Kristofs bija viens. Viņam nebija vadoņa, kas palīdzētu izkulties no staignā purva. Un taisni tad, kad uzskatīja, ka jau nokļuvis drošībā, viņš iegrima jo dziļāk. Viņš maldījās tumsā un zaudēja laiku un spēku veltīgos mēģinājumos. Katra atziņa bija jāiekaro mokās, un šajā radošās trauksmes juceklī Kristofs pats nezināja, kam no visa, ko viņš radīja, vislielākā vērtība. Viņš iestiga aplamos nodomos, simfoniskās poēmās ar filozofiskām pretenzijām un milzīgām dimensijām. Viņš bija pārāk godīgs, laii šie nodomi viņu saistītu ilgi; uzrakstījis tikai vienu daļu, viņš šausmās tos atmeta. Viņam uznāca dziņa varenākos dzejas darbus pārveidot mūzikā par uvertīrām. Viņš sāka komponēt operas. Kad Kristofs pats rakstīja sev libretus, — jo viņu nebaidīja nekas, — iznāca milzīgas muļķības, un, kad izlietoja Gētes, Kleista, Hēbeļa vai Šekspira izcilos darbus, viņš visu saprata ačgārni. Tas nebija inteliģences, tas bija kritiskā gara trūkums, viņš bija

pārāk nodarbināts pats ar sevi, tādēļ citus nevarēja saprast: visur viņš redzēja tikai pats sevi ar savu naivo un brāzmīgo dvēseli.

Līdzās šiiem milzeņiem, kuriem par visu vairāk trūka dzīvības spēju, Kristofs rakstīia neskaitāmus sīkus darbus — par visiem nevīstošākos: tās biīa aizzūdošu izjūtu izteiksmes, muzikālās domas, dziesmas. Tāpat kā visu, arī tās viņš rakstīja kaislīgā reakcijā pret konvencionalitāti. Viņš izlietoja jau sen mūzikā komponētas pazīstamas dzejas un aušīgi iedomājās, ka viņa mūzika būs citāda nekā Šūmnnam vai Šūbertam: patiesāka, izjustāka. Reizēm Kristofs mēģināja atdot Gētes poētiskajiem tēliem — viņa Minjonai, Koklētājam no «Vilhelma Meistara» — šo tēlu individuālo, skaidro un nemierpilno raksturu. Citreiz viņš sāka pārkomponēt pazīstamas mīlestības dziesmas, kuras mākslinieki savā vājībā un publika savā bezgaršībā ietina aizvien saldākā sentimentalitātes plīvurā. Kristofs atbrīvoja tās, iedvesa tām juteklisku, kaislīgu kvēli. īsi sakot: Kristofs ticēja, ka kaislībām un cilvēkiem viņš dzīvību dod viņu pašu dēļ, nevis vācu ģimenēm par 'prieku, kuras svētdienās kādā alus dārzā meklē lētu aizkustinājumu.

Tomēr dzejnieki Kristofam parasti likās pārāk literāri, un viņš meklēja visvienkāršākos tekstus: senas dziesmas, senlaicīgus, garīgus dziedājumus, kurus bija uzgājis kādā garīgā grāmatā. Viņš necentās tiem paturēt korāļu raksturu, bet drosmīgi atveidoja tos laicīgā garā brīvi un dzīvi. Viņš izlietoja arī parunas, dažreiz pat garām ejot dzirdētus vārdus, tautas sarunu epizodes, bērnu valodas — nejaušus un prozaiskus vārdus, no kuriem izstaroja tīras, skaidras jūtas. Tur viņš bija savā elementā un iesniedzās tik lielos dziļumos, kādu nebija citās viņa kompozīcijās un kurus pats nenojauta.

Viņa darbi, labi vai slikti, drīzāk slikti nekā labi, strāvoja šalcošā dzīves spirgtumā. Gandrīz nekas tur nebija jauns. Bieži vien patiesības labad Kristofs bija pat banāls, viņš izmantoja jau lietotas formas, jo tās skaidri izteica viņa domas un arī viņš tā juta. Nemūžam viņš nebūtu dzinies pēc oriģinalitātes: viņam likās, ka tam jābūt ļoti sīkam garam, kas no-mocās ar tādiem niekiem. Kristofs lūkoja izteikt, ko viņš juta, neraizēdamies, vai to pirms viņa kāds jau lizteicis vai ne. Viņš bija diezgan lepns, lai ticētu, ka tā aizvien vēl ir labākā oriģinalitāte, un apzinātos, ka Žans Kristofs dr tikai viens un cita vairs nebūs. Brīnišķā jaunekļa pašticībā viņš domāja, ka

vēl nekas nav darīts, ka zemes virsū viņš nāciis veidot dzīvību no haosa. Šī dvēseles pilnuma, neierobežotās dzīvības izjūta viņu aizrāva pārplūstošās un mazliet nesmalkjūtīgās laimes līksmē. Ik mirklis šalca gaviļu reibonī. Šīm gavilēm nebija vajadzīgs prieks, tās varēja izskanēt arī no ciešanām: gaviļu avots bija viņa dzīvības pārpilnība, viņa spēks, katras laimes un katra tikuma radītājs. Dzīvot, aizvien vairāk dzīvot! .. . Kas nejūt šo spēka skurbu, šīs dzīvības gaviles — kaut arī dziļākajā postā, — tas nav mākslinieks. Šis ir pārbaudījuma akmens. Patieso lielumu pazīst no mākslinieka gaviļu speķa gan priekā, gan ciešanās. Mendelsons vai Brāmss, oktobra miglas un smidzinošā lietus dievi, nekad nav pazinuši šo dievišķo varu.

Kristofs juta sevī šīs gaviles, un savu prieku viņš rādīja pārsteidzīgā vientiesībā. Viņš neredzēja tur nekā ļauna, tikai gribēja dalīties ar citiem. Viņš nenojauta, cik sāpīgi šis prieks aizvaino citus, kuri to neizjūt. Bet Kristofs daudz nebēdāja, vai kādam patīk vai nepatīk, viņš bija drošs par sevi, un savu pārliecību citiem paust viņam likās ļoti vienkārši. Instinktīvi viņš salīdzināja savas bagātības ar nožēlojamo nošu fabni-cētāju vispārējo nabadzību, un viņam likās, ka citus pārliecināt par savu pārākumu būs ļoti viegli. Pat pārāk viegli. Vajadzēja tikai sevi parādīt.

Un viņš parādīja sevi.

TAS TIKA gaidīts.

Savas jūtas Kristofs neslēpa. Kopš viņš pazina vācu liekulību, kas negrib lietas redzēt to īstenībā, Kristofs apņēmās pret visu, pret visiem darbiem un visiem cilvēkiem, nevairāmi un nepiekāpīgi patiess būt. Un, tā kā Kristofs aizvien aizgāja līdz galējībai, tad sarunāja briesmu lietas un ļaudis iesvēla sašutumā. Viņš izturējās neticami vientiesīgi. Katram, ko satika, viņš vaļsirdīgi izteica savas domas par vācu mākslu, izjuzdams

patiesu gandarījumu kā daždien cilvēks, kas savas svētīgās atziņas negrib glabāt sev vienam. Viņam prātā nenāca, ka tādiem spriedumiem var būt ļaunas sekas. Kāda svēta meistara darbā atradis vājības, Kristofs tik kaislīgi iedegās savā atziņā, ka tūdaļ teica to pirmajam, ko ceļā satika: kādam orķestra mūziķim vai paziņam. Ar starojošu seju viņš izsacīja visneiespējamākos spriedumus. Sākumā visiem likās, ka tas ir tikai joks, par Kristofa paradoksiem smējās. Bet drīz kļuva redzams, ka viņš tos izteica pārāk bieži un aizrautīgi. Un visa saprata, ka Kristofs tic saviem paradoksiem, un tas vairs nebija joks. Viņš kļuva neciešams. Koncerta vidū viņš skaļi izpauda savu ironiju vaii nievas par slavas vaiiņaigotiem meistariem.

Mazajā pilsētiņā visu uztvēra ļaunas mēles: nepazuda neviens Kristofa vārds. Vēl nebija dzisušas dusmas par viņa pārgalvībām pērno gadu. Vēl nebija aizmirsti viņa skandalozie pastaigāšanās gājieni ar Adu. Kristofs pats to visu vairs neatcerējās: diena dzēsa dienu, un pagātne jau bija tālu aiz viņa. Toties citi viņa vietā atcerējās visu: tie, kuru sabiedriskā misija visās mazās pilsētiņās ir savu kaimiņu grēku, kauna darbu, visu bēdīgo, kļūmo notikumu sīka un pamatīga izdibināšana, lai tur nepazūd ne mats. Kristofa jaunās savādības viņa grēku reģistrā saskanīgi pievienoja vecajām. Cita citu tās apgaismoja. Apvainotā morāle nu satikās ar sašutušo labo gaumi. Iecietīgākie ļaudis teica:

— Viņš cenšas izcelties.

Bet vairums bija vienis prātis:

— Total verrückt! (Gluži traks.)

Sāka izplatīties vēl kādas ne mazāk bargas un bīstamas tenkas, un, tā kā tās nāca no augstākajām aprindām, tad panākumi šīm tenkām bija nodrošināti: stāstīja, ka Kristofs liel-hercoga pilī, kur aizvien vēl regulāri gāja izpildīt savus oficiālos pienākumus, bijis tik netaktisks, ka pašam lielherco-gam in persona ar dumpīgu nekaunību izteicis savus spriedumus par augsti godātiem meistariem. Kā tika stāstīts, Kristofs Mendelsona «EMasu» nosaucis par «liekulīgu cienīgtēvu pļāpīgo lūgšanu» un dažas Šūrnana dziesmas par «jaunu skuķu pačabulu muziķu»; turklāt Kristofs to atļāvies pēc tam, kad augstdzimušie hercogi izteikuši sajūsmu par šiem darbiem! Lielhercogs pārtraucis šos pārdrošos vērtējumus, sausi atteikdams:

— Kad es dzirdu jūsu runas, Krafta kungs, man dažreiz uznāk šaubas, vai esat jel vācietis.

Šis atriebēja vārds, kas atskanēja no tik lieliem augstumiem, ar joni nokrita visdziļākā lejā, un tie, kuri iedomājās, ka viņiem jānostājas pret Kristofu vai nu viņa panākumu, vai personīgu iemeslu dēļ, tūdaļ atcerējās, ka viņš tiešām nav nekāds īsts vācietis. Kristofa tēva dzimta — to visi nu skaidri zināja — bija cēlusies Flandrijā. Un kāds tad tur nu bija brīnums, ka šis ieceļotājs noliedza nacionālos slavas darbus. Šis konstatējums izskaidroja visu, un ģermāniskā pašizjūta pacēlās vēl augstākā pašcieņā un uz savu pretinieku noraudzījās no majestātiskas godības debesīm.

Šai pagaidām vēl platoniskajai atriebībai Kristofs pats piegādāja vēl vairāk barības. Nav gudri kritizēt citus, ja pats grasās kļūt par kritikas objektu. Veiklāks un mazāk vaļsirdīgs mākslinieks pret saviem priekšgājējiem būtu izturējies ar lielāku bijību. Bet Kristofs nesaprata, kādēļ lai viņš slēpj savu nicinājumu pret sīkiem gariem un ielīksmi par savu spēku. Šo laimi viņš izteica pārmērīgi. Kaut gan kopš bērnības Kristofs bija ieradis noslēgties sevī, jo viņam nebija neviena, kam uzticēties, tomēr pēdējā laikā viņu bija pārņēmusi prasība izteikties. Viņa prieks bija par lielu vienam cilvēkam. Draugu viņam nebija, un savu uzticību viņš dāvāja orķestra kolēģim, otram kapelmeistaram Zigmundam Oksam, jaunam virtemberģietim, kas bija lāga zēns, bet diezgan viltīgs. Pret Kristofu tas likās pārmērīgi godbijīgs. Kristofam nebija aizdomu pret Oksu, un, ja arī būtu bijušas, viņam nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņa vaļsirdībai varētu būt kļūmas sekas; savu prieku viņš varēja izteikt gluži vienaldzīgam cilvēkam, pat ienaidniekam. Vai drīzāk tiem nebija jābūt viņam pateicīgiem? Kristofs visiem gribēja dot laimi, draugiem un naidniekiem. Viņš nenojauta, ka nav nekā grūtāka par cilvēku ierosināšanu uz jaunas laimes saņemšanu. Liekas, ka vecā nelaime tiem gandrīz mīļāka: viņiem vajadzīga gadu simtos atgremota barība. Bet visvairāk viņi necieš domas, ka par savu laimi tiem jāpateicas citam. Tādu apvainojumu viņi piedod tikai tad, ja viņiem vairs nav nekādas iespējas izvairīties no šīs laimes, un arī tad viņi liek aplaimotājam dārgi samaksāt.

Un tā bija tūkstoš iemeslu, kādēļ pret Kristofa atzīšanās vārdiem visi izturējās naidīgi. Zigmundam Oksam bija tūk-

stoš un viens iemesls. Pirmajam kapelmeistaram Tobiasam Pfeiferam bija jāiet atvaļinājumā, un Kristofam, nevērojot viņa jaunību, bija visas izredzes stāties viņa vietā. Okss bija pārāk īsts vācietis, lai neatzītu, ka Kristofs šo godu pelnījis, jo galms bija viņa pusē. Bet pašam par sevi Oksam bija pārāk augstas domas, lai viņš nebūtu pārliecināts, ka viņš šo godu būtu pelnījis daudz vairāk, ja tikai galms viņu labāk pazītu. Kad citu rītu Kristofs atnāca teātrī un viņa seja, gan dziļi nopietna, tomēr staroja, Okss viņa sirsnīgos sajūsmas vārdus uzklausīja ar īpatnēju smīnu.

— Nņ, kā? — viņš ironiski jautāja Kristofam. — Vai atkal jauns meistardarbs?

Kristofs satvēra viņa roku:

— Ak mī|ais draugs, tici man: pēdējais ir pārāks par visiem! Ja tu to dzirdētu! . .. Velns lai mani parauj: tas ir brīnišķīgs! Lai dievs pasargā nabaga ļaudis, kas to dzirdēs! Pēc tā var tikai viena vēlēšanās būt: mirt!

Šie vārdi neiekrita nedzirdīgās ausīs. Okss nepasmaidīja un ar pašu Kristofu nejokojās par viņa bērnišķo sajūsmu, par kuru viņš pats pirmais būtu smējies, ja kāds viņam būtu licis izjust viņa smieklību, bet Kristofam līdzi aizrāvās ironiskā sajūsmā. Okss Kristofu pamudināja uz citām pārmērībām un, viņu atstājis, lielā steigā devās tās izdaudzināt malu malās, visu attēlodams groteskā pārspīlējumā. Muziķu aprindās par to nu bija .gardie smiekli, un lielā nepacietībā visi gaidīja, kad varēs dzirdēt kļūmīgo kompozīciju. Spriedums par to visiem jau bija pieņemts.

Beidzot pienāca gaidītais brīdis.

Kristofs rīkoja koncertu. No savu darbu kaudzēm viņš izraudzījās vispirms Hēbeļa «Judītes» uvertīru. Kristofu valdzināja šīs dzejas pirmatnējā enerģija kā kontrasts vācu nevarībai, kaut klusībā tā viņam sāka jau nepatikt, jo viņš neskaidri nojauta šīs brāzmības saspīlēto gribu vienmēr un visur rādīt savu ģenialitāti. Uvertīrai viņš pievienoja simfoniju ar patētisku, no Beklina aizgūtu nosaukumu «Dzīvības sapnis» un moto: «Vita somnium breve.» [4] Programu papildināja daudzas viņa dziesmas, daži klasiķu darbi un Oksa «Svētku maršs», kuru Kristofs savā koncertā uzņēma tikai draudzības dēļ, kaut izjuta šī darba viduvējību.

Par mēģinājumiem plilsētā maz ko dabūja dzirdēt. Orķestris absolūti nemaz nesaprata interpretējamos darbus, orķes-trantus mulsināja jaunās mūzikas īpatnības, tomēr neviens nepaguva par to izveidot, pareizāk sakot, nebija spējīgs izveidot savu spriedumu, iekams to nav teikusi publika. Mūziķus ietekmēja Kristofa pašpārliecība, un, kā daždien labs vācu orķestris, tas bija paklausīgs un disciplinēts. Vienīgās grūtības bija ar dziedātāju. Tā bija tā pati dāma zilajā ģērbā, kura mēdza dziedāt restorāna koncertā. Vācijā viņa bija slavenība: šī ģimenes māte Drēzdenē un Baiireitā ar nenoliedzamu plaušu spēku bija dziedājusi Brunhildu un Kundniju. Vāgnera skolā viņa bija mācījusies skaidru dikciju, līdzskaņus telpā metot un patskaņus kā vesera belzienus gāžot izbrīnītajā publikā, — tā ir māksla, ar kuru šī skola pelnīti lepojas, — bet viņa nebija mācījusies būt dabiska. Ik vārdu viņa izvērta par liktenīgu, visu akcentēja; balsieni gāja kā svina kurpēm, un katrā fraizē skanēja traģēdija. Kristofs lūdza, lai viņa mazliet klusina savu dramatisko sparu. Sākumā viņa diezgan labprāt centās tā darīt, bet viņu atkal aizrāva iedzimtā smagnējība un dziņa dziedāt pilnā balsī. Kristofs kļuva nervozs. Viņš vērsa cienījamās dāmas vērību uz to, ka viņa mūzikā jārunā dzīvām būtnēm, ne Fafnera pūķiem ar bazūnēm un bungām. Šī nekaunība dziedātāju sakaitināja. Viņa teicās gan, ka, paldies dievam, zinot, ko nozīmē dziedāt, ka viņai bijis gods Brāmsa dziesmas dziedāt paša lielā meistara klātbūtnē un ka tas nevarējis vien beigt viņā klausīties.

— Jo ļaunāk! Jo ļaunāk! — kliedza Kristofs.

Ar godības pilnu smīnu viņa lūdza, lai Kristofs viņai izskaidrojot šī mīklainā kliedziena nozīmii. Kristofs atbildēja, ka Brāmss savu mūžu neesot zinājis, ko nozīmē būt dabiskam, ka viņa cildinājums esot ļaunāks par niknāko nopēlumu un ka viņš, Kristofs, gan dažreiz nelaipns būdams, kā nupat šo brīdi, nekad neteikšot taii kaut ko tik aizvainojošu.

Tādā pašā tonī ķilda turpinājās, dāma joprojām dziedāja savā satricinošajā patētikā ar lētiem melodramatiskiem efektiem, un kādu dienu Kristofs viņai asi pateica, ja tāda esot viņas daba, tad tur nekā nevarot darīt, bet viņa dziesmas tā nevarot dziedāt, un tāpēc tās vispār netikšot dziedātas: Kristofs noņēma tās no programas. — Tas notika koncerta priekšvakarā, publika interesējās par dziesmām, jo dziedātāja pati par tām bija stāstījusi!, — viņa bija diezgan muzikāla, lai da-

žas dziesmu īpatnības prastu novērtēt. Kristofs viņu smagi aizvainoja; bet viņa nebija droša, vai rītdienas koncerts nenodibinās jaunā komponista slavu, tādēļ negribēja naidoties ar austošo zvaigzni. Pēdējā mēģinājumā viņa pēkšņi piekāpās un darīja visu, ko Kristofs viņai lika. Bet klusībā apņēmās koncertā rīkoties pēc sava prāta.

PIENĀCA koncerta diena. Kristofs bija mierīgs. Viņš bija pārāik liededzies savā mūzikā, lai pats varētu spriest par to. Viņš gan apzinājās, ka viņa darbi dažās vietās var radīt smieklīgu iespaidu. Bet viņš nebēdāja. Kas bīstas smieklīgs būt, nekad nevar radīt lielus darbus. Lai mākslā aizsniegtu dziļumus, jāaizmirst bailes zaudēt cilvēku cieņu, jāaizmiirst laipnība, kautrība un sabiedriskie meli, kuros nosmok sirds. Kas nevienu negrib iesvelt dusmās, tam visu mūžu ikdienības ļaudīm jāgādā ikdienišķas patiesības, kuras tie var saprast, tam jāpaliek šaipus dzīves. Liels var kļūt tikaii tas, kas šīs drazas kājām saminis. Kristofs gāja tām pāri. Viņu varēja izsvilpt, bet viņš bija pārliecināts, ka vienaldzīgs nepaliks neviens. Viņš jautrā garā tiedomājās pazīstamu ļaužu sejas, kad tie būs dzirdējuši kādu pārgalvīgāku lapas pusi. Viņš sagaidīja nesaudzīgu kritiku un pasmaidīja par to. Tam vajadzēja kurlam būt, kas viņa mūzikā nedzirdētu jaunu spēku. Vai tas būs patīkams vai ne — vienalga! Patīkams! Patīkams! ... Spēks! Ar to pietiek. Tas izlauzīs sev ceļu. Laii tas aizskalo visu kā Reinas straume!...

Pirmā neveiksme bija tā, ka neatbrauca lielhercogs. Viņa

ložā sasēdās tikai statisti: dažas galma dāmas. Šī neveiksme Kristofu pukoja. Viņš domāja: «Šis ēzelis uz mani dusmīgs. Viņš nezina, ko sacīt par maniem darbiem, un bīstas kompromitēties.» Kristofs paraustīja plecus un izlikās, ka šādus niekus neievēro. Toties citi to lika aiz auss: tas bija pinmaiis norādījums, drauds nākotnei.

Publika nebija steidzīgāka par savu valdnieku: zāles trešdaļa bija tukša. Un neviļus Kristofs ar rūgtumu atcerējās savu bērnības koncertu pārpilnās zāles. Ja viņam būtu lielāki piedzīvojumi, viņš būtu sapratis, ka tas ir gluži dabiski, jo publikas vairumu neinteresē mūzika, bet mūziķis pats, un saprotams, ka māksliinieks, kas līdzīgs visiem cilvēkiem, modina mazāku interesi nekā muzikants, kas tērpies bērna uzvalciņā un ar to aizkustina jūsmu un ziņkārību.

Velti nogaidījis, ka zāle piepildīsies, Kristofs nolēma koncertu sākt. Viņš lūkoja sevi pārliecināt, ka tā lir labāk: «Maz, toties labi draugi!» Bet viņa optimisms nebija ilgs.

Viņa mūzika izskanēja ledainā klusumā. Ir publikas klusums, mīlestības apmāts klusums, kas ik miirkli var izskanēt sajūsmas līksmē. Bet šis klusums bija tukšs. Tukšs. Dziļš miegs. Bija jūtams, ka katra frāze iegrimst vienaldzības dzīlēs. Un Kristofs, publikai muguru pagriezis un nodarbināts ar orķestri, tomēr juta visu, kas norisinājās zālē, jo, kā daž dien īsts mūziķis, bija apveltīts ar dziļu nojausmu, kura skaidri atklāj, vai tas, ko orķestris spēlē, rod atbalsi klausītāju sirdis. Gan stingdams garlaicības miglā, kas vēdīja nb parketa un ložām, viņš tomēr cilāja takts zizli un sevi drošināja.

Beidzot uvertīra bija nospēlēta, un klausītāji aplaudēja. Viņi aplaudēja vēsi, laipni un apklusa. Kristofam labāk būtu paticis, ja tie ņirgātos par viņu ... Kaut jel viens svilpiens atskanējis! Kaut bijusi viena vienīga dzīvības zīme, vismaz kāda reakcija pret viņa darbu!... Nekā. Viņš ielūkojās publikā. Klausītāji saskatījās. Cits cita acīs meklēja kādu spriedumu. Un, nekā neatraduši, iegrima atpakaļ savā vienaldzībā.

Orķestris atkal sāka spēlēt. Atskanēja simfonija. — Ar lielām pūlēm Kristofs to nodiriģēja līdz galam. Vairāki lāgi viņam uznāca dziņa diriģenta zizli aizmest un pašam aizskriet. Vispārējā apatija viņu nomāca, beidzot viņš pats vairs nesaprata, ko diriģē, viņam nebija vairs elpas, viņš jutās krī-

tam dziļā aizā. Nedzirdēja pat ironisko Čukstu, ko Kristofs dažās vietās bija gaidījis: publika bija iegrimusi programas lasīšanā. Kristofs dzirdēja, ka programas lapas ar sausu čaukstu visas reizē pāršķīrās, atkal uznāca klusums līdz pēdējam akordam, un atkal atskanošie laipnības aplausi liecināja, ka publika sapratusi: simfonijai beigas. Kad visi aplausi jau izskanēja, vēl turpinājās trīs vai četri atsevišķi piekrišanas apliecinājumi, taču tie norima bez atbalss un kaunīgi apklusa: tukšums likās vēl tukšāks, un īsais starpgadījums palīdzēja publikai noģist savu garlaicību.

Kristofs sēdēja orķestra vidū, neiedrošinādamies pavērties ne pa labi, ne pa kreisi. Asaras viņam pieriesa acīs, un tai pašā laikā viņš trīcēja aiz dusmām. Viņš gribētu uzlēkt kājās un uzkliegt tiem visiem: «Jūs esat man apnikuši! Es vairs nevaru izturēt! ... Ejiet prom! Ejiet visi pie velna!»

Publika satraucās: tā gaidīja dziedātāju, — jo bija ierasts viņu apsveikt ar aplausiem. Šajā jaunu, nezināmu darbu okeānā, kurā klausītāji peldēja bez kompasa, dziedātāja tiem bija zināma drošība, pazīstama zeme, kur nebija ne briesmu, ne baiļu pazust. Kristofs lasīja publikas domas, un viņam uznāca kļūmi smiekli. Dziedātāja apzinājās, ka publika viņu gaida: Kristofs to redzēja viņas majestātiskajā sejā, kad aizgāja viņai paziņot, ka pienākusi viņas kārta. Viņi uzlūkoja viens otru naidīgām acīm. Kristofs nesniedza viņai pretim rokas, bet iebāza tās kabatās un ļāva viņai uznākt vienai. Viņa aizcirtās tam garām — pikta un neganta. Saīdzis viņš gāja dziedātājas pēdās. Tiklīdz viņa parādījās, klausītāji viņu apsveica ar skaļiem aplausiem: tas visiem bija atvieglojums. Sejās atspīdēja gaisma, publika atdzīvojās, pie visu acīm pacēlās binokļi. Apzinādamās savu varu, viņa sāka dziedāt, protams: pēc sava prāta, absolūti nevērodama Kristofa norādījumus pēdējā mēģinājumā. Kristofs, viņu pavadīdams, nobālēja. Šo spītību viņš bija jau paredzējis. Pēc pirmā pārtraukuma, kad viņa atkal sāka dziedāt, Kristofs cirta dūri uz klavierēm un dusmās uzkliedza:

— Nē!

Viņa turpināja. Bet Kristofs viņai aiz muguras nikni šņaca dobjā balsī:

— Nē, nē! Tā nav pareizi!... Tā ne!...

Kristofa šņācieni, kurus publika gan nevarēja dzirdēt, bet orķestris uztvēra katru vārdu, dziedātāju uztrauca, viņa iespī-

tējās, gausināja tempu, vilka garas pauzes, bezgalīgas fermātas. Kristofs neapstājās, bet spēlēja tālāk: beidzot viņus šķīra vesela taikts. Publika to nemanīja: tā jau sen bija nolēmusi, ka Kristofa mūzika nav ne ausīm patīkama, ne pareizi skanoša. Taču Kristofs, kas bija citādās domās, vaibstīja briesmīgu seju un beidzot vairs neizcieta. Viņš pēkšņi pārtrauca frāzi.

— Diezgan! — viņš uzkliedza skalā balsī.

Iejūsmā viņa pustakti vēl nodziedāja un apklusa.

— Diezgan! — Kristofs asi atkārtoja.

Publika sēdēja gluži apstulbusi. Brīdi klusējis, viņš salti teica:

— Sāksim no gala!

Dziedātāja uzlūkoja Kristofu kā neatmaņā, rokas viņai trīcēja, viņa gribēja sviest tam acīs savu nošu burtnīcu. Vēlāk viņa pati nesaprata, kā nebija to darījusi. Bet viņa bija Kristofa autoritātes varā: viņa sāka no gala. Visu dziesmu ciklu viņa nodziedāja, negrozījusi nevienu niansi, ne ritumu, jo juta, ka Kristofs viņai nepiedos nekā, un viņa drebēja bailēs no jauna apvainojuma.

Kad viņa beidza, publika viņu neprātīgi sumināja. Jo dziesmām šis suminājums nebija veltīts (ja viņa būtu dziedājusi citas dziesmas, viņa būtu izpelnījusies tādus pašus aplausus). Tas bija domāts slavenai, nopelnu vaiņagotai dziedātājai: publiika zināja, ka viņaii var aplaudēt bez bailēm. Un tā centās arī izlīdzināt netaisnā apvainojuma iespaidu. Publika tā kā noģida, ka dziedātāja bija kļūdījusies, bet nepiedeva Kristofam, ka tas viņai to aizrādīja. Klausītāji sauca, laii dziesmas atkārto. Bet Kristofs noteikti aizcirta klavieres.

Jauno rupjību dziedātāja pat nemanīja, viņa bija pārāk uztraukta, lai domātu par atkārtošanu. Viņa ātri aizsteidzās un ieslēdzās artistu istabā un tur nu kādu stundas ceturksni ļāva savai sirdij, savām dusmām vaļu: netrūka ne histērijas, ne asaru plūdu, ne dzēlīgu lamu, ne lāstu pret Kristofu. Caur aizvērtajām durvīm bija dziirdaimi viņas dusmu kliedzieni. Tie viņas draugi, kuriem laimējās iekļūt aizslēgtajā’istabā, iznākuši stāstīja, ka Kristofs pret viņu izturējies kā rupjš lempis. Katra jūtoņa ātri aizrauj koncertzāli. Tā arī šoreiz publika, kad Kristofs uzkāpa pie pults, lai diriģētu pēdējo koncerta numuru, uztraucās dīvainā nemierā. Bet tā nebija Kristofa mūzika: tas bija Oksa «Svētku maršs», ko Kristofs aiz drau-

dzības bija pievienojis programai. Publika, šīs seklās muziikas skaņās juzdamās labi, izdomāja vienkāršu līdzekli, kā Kristo-fam parādīt savu neatzinību, neaizejot līdz tādai galējībai kā izsvilpšanai: mākslotas sajūsmas skaļumā tā vairāki lāgi izsauca marša komponistu, un Okss parādījās ar smaidošu seju. Tās bija koncerta beigas.

Saprotams, ka lielhercogs un galms līdzi visai šai mēlnesīgajai un garlaicībā nīkstošajai provinces pilsētiņai dzīvi interesējās par visiem notikuma sīkumiem. Dziedātājai draudzīgās avīzes nemaz nepieminēja konfliktu ar Kristofu, bet visas vienā balsī jūsmīgi cildināja dziedātājas mākslu un atzīmēja arī viņas dziedāto dziesmu nosaukumus. Par citiem Kristofa darbiem tikko pāris rindiņu, gandrīz visās avīzēs vienādi: «... Kontrapunkta izpratne. Raksta pārāk sarežģīti. Trūkst iedvesmas. Nav melodijas. Ar prātu, ne ar sirdi rakstīts. Sirsnības trūkums. Oriģinalitātes dziņa ...» Tad naca prātojumi par īsto oriģinalitāti, par mūžībā aizgājušo lielo meistaru — Mocarta, Bēthovena, Lēves, Šūberta, Brārnsa oriģinalitāti, «jo tie bija oriģināli, necenzdamies tādi būt». Raksti beidzās ar dabisku pāreju uz lielhercoga teātra novitāti: Konradina Kreicera «Naktsmājām Granādā». Plaši un gari bija stāstīts par «šo jauko, daiļo muziķu, kura aizvien vēl tikpat spirgta un mīlīga kā pirmajā dienā».

Visumā Kristofa darbus it nemaz nesaprata arī tie kritiķi, kas viņam bija vislabvēlīgāki, turpretim tie, kas viņam ļaunu velēja, viltīgi un naidīgi ņirgājās, bet plašā publika, kuru nevadīja ne draudzīga, ne naidīga kritika, bija pret_Kristofu salta un vienaldzīga. Pati savām domām ļauta, plaša publika nedomā nekā.

KRISTOFS bija satriekts.

Sis trieciens tomēr nebija nekāds pārsteigums. Bija trīs iemesli, kādēļ viņa darbi varēja nepatikt. Tie nebija pietiekami nobrieduši. Tie bija pārāk moderni, lai pirmajā mirklī tos saprastu. Un, beidzot, visi bija ļoti laimīgi, ka nekaunīgo jaunekli varēja pārmācīt. Bet šīs sakāves likumību varēja saprast tikai cilvēks ar nobriedušu prātu. Kristofam vēl trūka rāmā miera, ko patiess mākslinieks gūst cilvēku nedziedējamās muļķības un nesapratnes sāpīgajos piedzīvojumos. Viņa

bērmišķā pa|āvība uz publiku un saviem panākumiem, kurus viņš gaidīja, jo šķita tos pelnījis, pēkšņi sabruka. Kristofam likās dabiski, ka vtiņam bija ienaidnieki. Bet viņu pārsteidza, ka viņam nebija neviena drauga. Tie, uz kuriem viiņš bija cerējis, tie, kuri likās ieinteresēti par viņa māksliniecisko darbību, kopš koncerta dienas viiņam nebija pateikuši nevienu rosinošu, labvēlīgu vārdu. Kristofs lūkoja izdibināt viņu spriedumus: viņi ieslēpās nenozīmīgu vārdu bruņās. Taču viņš neatlaidās, gribēja izzināt šo ļaužu patiesās domas: vaļsirdīgākie uzteica viņa agrākos darbus, iesācēja niekus. — Daudzreiz mūžā Kristofam turpmāk nācās dzirdēt, ka viņa jaunie darbi tika nopelti un vecie uzslavēti, turklāt to sacīja tie paši ļaudis, kuri pirms dažiem gadiem šos vecos darbus notiesāja, kad tie vēl bija jauni. Tā ir gluži dabiska parādība. Bet Kristofs to nevarēja izturēt, viņš sacēla lielu brēku. Viņu nemīlēja — labi! To viņš labprāt pieļāva, tas viņam taisnii patika, viņš nemaz negribēja katram būt draugs. Taču, ja viņam apliecināja mīlestību, bet neļāva lielam augt, ja gribēja, lai visu mūžu viņš paliek bērns, tas jau sniedzās pāri visām robežām! Kas divpadsmit gadu vecumā bija labs, tas nevarēja tāds vairs būt, kad viņam bija divdesmit gadi; un arī te viņš cerēja nepalikt, viņš gribēja augt un mainīties, mūžam mainīties uz augšu ... Nelgas, kas dzīvi grib apturēt! ... Viņa bērnu dienu kompozīcijās interesantākā nebija vis bērnišķīgā niekošanās, tas bija spēks, kas brieda uz nākotni. Un šo nākotni viņi gribēja nokaut! ... Nē, tie nekad nav viņu sapratuši, ne-;kad tie nav viņu mīlējuši. Tie viņā mīlēja tikai to, kas likdienīgs, kas viņam bija vienkopējs ar citiem, ne īsto Kristofu: viņu draudzība bija tikai pārpratums ...

Varbūt Kristofs pārspīlēja. Biežii gadās, ka viskrietnākie cilvēki, kas nevar jaunu darbu mīlēt, to pašu darbu apbrīno, kad tas jau kļuvis gadus divdesmit vecs. Jaunās dzīvības stipro dvesmu šīs vājās galvas nevar izturēt: šai dvesmai jāizgaro laika vējos. Mākslas darbu viņi sāk saprast tikai tad, kad to jau klājuši daudzu gadu putekļi.

Bet Kristofs nevarēja samierināties ar to, ka viņu nesaprata taisni tad, kad viņš bija dzīvi tagadnīgs, un saprata, kad viņš jau bija kļuvis pagātnīgs. Viņš labāk būtu gribējis, lai viņu nesaprot nemaz, nekad. Un viņš plosījās dusmās. Viņu apsēda smieklīga, aplama iideja — likt sevi saprast, sevi izskaidrot, par sevi ķildoties, kaut tādām ķildām nevarēja būt un nebija nekādu panākumu: tad būtu vajadzējis reformēt sava laika gaumi. Kristofu nebaidīja nekas. Viņš bija nodomājis ar labu vai ar ļaunu pilnīgi pārvērst vācu gaumi. Bet viņš to nevarēja: jo dažās sarunās, ar

lielām pūlēm meklēdams vārdus un pārmērīgā dedzībā tiesādams lielos meistarus un nicīgi nevērodams sava sarunas biedra domas, viņš nespēja pārliecināt nevienu. Viņam izdevās tikai iegūt dažus naidniekus vairāk. Viņam būtu vajadzējis savas domas mierīgi izstrādāt un tad piespiest tās uzklausīt ...

Taisni tajā laikā Kjristofam palīdzēja viņa zvaigzne — viņa ļaunā zvaigzne — un ielika viņam rokās vajadzīgos ieročus.

KRISTOFS sēdēja teātra restorānā pie galda, orķestra muziķu sabiedrībā, kuru viņš izbiedēja ar saviem spriedumiem par mākslu. Visiem viņiem nebija vienādas domas, bet visus apvainoja Kristofa brīvdomīgā valoda. Vecais Krauze, orķestra al-tists, krietns dilvēks un labs mūziķis, kas Kristofu patiesi mīlēja, griibēja sarunu novirzīt uz citu tematu: viņš lāgu lāgiem iekāsējās un centās izteikt kādu asprātību.

Bet Kristofs to nedzirdēja, viņš runāja aizvien kaislākā dedzībā, un Krauze savā sirdī bēdājās:

«Kam tas Viss viņam jāsaka?

Lai mīļais dievs viņu pasargā! Tā jau var gan domāt, bet to taču nevar sacīt!»

Krauze pats arī «tādas lietas» domāja, vismaz viņam biija tādas

nojautas, un Knistofa vārdi viņā modināja daudzas šaubas, bet lāga vīram nebija drosmes savas domas izteikt, varbūt aiz bailēm, varbūt aiz kautrības un paštiicības trūkuma.

Veigls, kornetists, negribēja nekā uzklausīt, viņš gribēja apbrīnot un pielūgt visu, lai tas būtu kas būdams: zvaigznes vai gāzes liesma. Veiglam viss šķita līdzīgs: viņa pielūdzošā sajūsma neatzina lielākumu vai mazākumu, viņš apbrīnoja un pielūdza, pielūdza un apbrīnoja. Tā viņam bija dzīves nepieciešamība; ja viņam gribēja nospraust kādu robežu, viņš cieta patiesas sāpes.

Cellists Kū cieta vēl vairāk. No visas sirds viņš mīlēja seklu, vieglu muziķu. Viss, ko Kristofs ar savu sarkasmu un nievām nopulgoja, viņam bija mīļš un dārgs. Instinkts dzina viņu uz banālu muziķu, viņa dvēsele bija asaraiinu, retorisku jūtu krātuve. Un savā neīsto dižgaru jūsmīgajā kultā viņš bija sirsnīgs un patiess. Bet, kad viņš centās apbrīnot un pielūgt īstos lielmeistarus, tad viņš pats sev meloja. Ir tādi «bramini», kuri savā dievā šķiet atkal atraduši bijušo ģēniju elpu: Bēthovenu viņi mīl Brāmsā. Kū darīja vēl labāk: viņš Brāmsu mīlēja Bēthovenā.

Par Kristofa paradoksiem visvairāk sašuta basists Spics. Aizvainota jutās ne tik daudz viņa muzikālā izjūta, cik viņa iedzimtais sulaiņa gars. Kāds Romas »imperators gribējis mirt, kājās stāvēdams. Spics gribētu mirt rāpus, tāpat kā visu mūžu dzīvojis: tāds bija viņa parastais stāvoklis. Viņš līgoja svētlaimē, ja kādai oficiāli atzītai slavenībai varēja valstīties pie kājām, un jutās kā pazudis, ja viņam traucēja būt par sulaini.

Tātad Kū izdvesa nopūtas, Veigls žestikulēja izmisuma pilnām kustībām, Krauze trieca nesakarīgas dīvainības, un Spics kliedza spalgā balsī. Bet nesalaužamais Kristofs kliedza skaļāk par visiem un izteica fantastiskus aforismus par Vāciju un pašiem vāciešiem.

Pie blakus galda viņa runā klausījās kādis jauneklis un locīdamies smējās. Viņam bija melni, cirtaini mati, skaistas un gudras acis, paprāvs deguns, kas pašā galā nevarēja izšķirties, vai griezties pa labi vai pa kreisi, un negāja vis taisni, bet uz abām pusēm reizē, enerģiskas lūpas, apgarota, kustīga seja, kura dzīvi reaģēja uz visu, ko Kristofs teica. Jauneklis kāri raudzījās uz Kristofa lūpām un katru viņa vārdu zobgalīgā un aktīvā modrībā atspoguļoja savās pieres, deniņu, acu kaktiņu, deguna un vaigu grumbiņās, smiedamies apbrīnojami

vaibstījās, un viss viņa stāvs reizēm kratījās drudžainu smieklu varā. Viņš neiejaucās sarunā, bet dzirdēja katru vārdu. Viņam bija dīvains prieks, kad Kristofs sapinās savu argumentu režģos un, Spica kaitināts, spirinājās un svaidījās, dusmās aizelsdamies un stomīdamies, līdz beidzot atrada meklēto vārdu: baigu klintsragu, kam bija jāsatriiec pretinieks. Un nepazīstamā jaunekļa priekam nebija gala, kad Kristofs savā kaislībā aizrāvās pāri visām savas pārliecības robežām un fizrunāja tik briesmīgus paradoksus, ka visi viņa klausītāji kliedza pilnā kaklā.

Beidzot, kad visi bija noguruši no sīvās ķildas, viņi izšķīrās. Tiklīdz Kristofs, pēdējais no visiem palicis zālē, spēra kāju pār slieksni, viņu uzrunāja jauneklis, kas bija tik sirsnīgi priecājies par viņa vārdiem. Kristofs nebija jaunekli ievērojis. Bet jauneklis smaidīja un ar paceltu platmali laipni lūdza atļauju ar viņu iepazīties:

— Francis Manheims.

Viņš atvainojās, ka bijis tik ziņkārīgs un klausījies viņu sarunu, un priecājās par Kristofa meistarību, ar kādu tas satriecis savus pretiniekus. To atcerēdamies, viņš aizvien vēl smējās. Kristofs viņu uzlūkoja ielīksmots, mazliet neuzticīgs.

— Vai tiešām? — viņš jautāja. — Vai jūs tikai nezobojaties par mani?

Jauneklis zvērēja pie visiem dieviem. Kristofa seja staroja:

— Un tad jūs atzīstat, ka man bijusi taisnība? Jūs piekrītat manām domām?

— Taisnību sakot, — teica Manheims, — es neesmu muzikāls un muziķu nesaprotu. Vienīgā mūzika, kas man patīk, — tas, ko jums teikšu, nebūs diezin cik glaimojoši, — ir jūsu mūzika ... Bet ar to es tomēr pierādu, ka mana gaume nav nemaz tik pārāk slikta ...

— Jā, jā! — šaubīdamies, tomēr glaimots atņēma Kristofs. — Taču tas vēl nav nekāds pierādījums.

— Ar jums nav viegli runāt... Nu, labil... Jums taisnība: pierādījums tas vēl nav. Es baidos arī spriest, vai jūsu domas par vācu muziķu pareizas. Bet par vācu tautu vispār tās absolūti pareizas, par visiem šiem veco vācu romantiskajiem idiotiem ar viņu sapelējušajām domām, viņu sajūsmas asarām un vecīgo pļāpību, kuru mēs lai apbrīnojot un pielūdzot ...

Un viņš nodeklamēja dažas rindas no Sillera pazīstamās dzejas:

... un vakardiena mūžīgā,

Kas mūžam bijusi un mūžam atkal nāks!

— Un taisnu* par viņu vispirms! — jauneklis pārtrauca savu citātu.

— Par kuru?

— Par veco taurētāju, kas rakstījis šos vārdus!

Kristofs nesaprata. Manheims turpināja:

— Es vēlētos, lai ik pēc piecdesmit gadiem nāktu mākslas un domāšanas ģenerālremonts un lai pēc tā vairs nepaliktu nekas, kas bijiis.

— Tas būtu pārāk radikāli, — smaidīdams teica Kristofs.

— Nepavisam ne, ticiet man! Piecdesmit gadu vēl pārāk īss laiks. Būtu jāsaka: trīsdesmit — un arī tad vēl jāpadomā. Tas taču tīri higiēnisks līdzeklis. Neviens taču savā mājā neglabā savu tēvu un senču zārkus! Kad tie miruši, tos laipni aizved trūdēt kapsētā un nosloga vēl ar akmeņiem, lai tie nekad vairs nevar celties. Maigas dvēseles noliek arī puķes. To es labprāt darītu, lai jau notiek. Es tikai gribu, lai man no viņiem miers. Es viņiem arī ļauju mieru! Katram sava vieta: šajā pusē dzīvie, viņā pusē miroņi.

— Bet daudzi miroņi ir dzīvāki par tiem, kas dzīvo.

— Nemūžam! Pareizāk būtu, ja jūs teiktu, ka daudzi dzīvie ir mirušāki par miroņiem.

— Varbūt arī tā. Bet, lai nu būtu kā būdams, daudzi vecie mūžam ir jauni.

— Varbūt arī, bet, ja jau kāds būs jauns, gan mēs paši to atradīsim ... Tomēr man negribas ticēt, ka tā būtu. Kas reiz bijis skaists, otru reizi tāds vairs nav nekad. Tikai pati maliņa ir skaista. No visa vecā mūžam jāraisās vaļā. Vācijā lir pārāk daudz vecuma. Nāvi veciem!

Kristofs šīs kaprīzās runas uzklausīja dziļā vērībā un centās tās atspēkot. Labu tiesu viņš tām piekrita un jaunekļa vārdos pazina daudzas savas domas, bet viņam bija nepatīkami tās dziirdēt karikatūriskā pārspīlējumā. Pats būdams visas lietās nopietns, Kristofs nevarēja iedomāties, ka viņa nejaušais draugs, kas likās izglītotāks par viņu un veiklāks runātājs, varētu nepatiess būt, un viņa runās Kristofs saklausīja tikai pats savu domu loģiiskās konsekvences. Lepnais

Kristofs, kuram [audis nevarēja piedot viņa pašpārliecību, bieži bija kautrīgs un bikls pret tiem, kuri bija labāk audzināti nekā viņš, ja vien tie pārāk nelepojās ar savām ziināšanām, lai izvairītos no neērtas ķildas. Manheims, kas ar saviem paradoksiem tikai rotaļājās un mūžīgi traucās no vienas pārmērības otrā, par savām neprātībām smējās un nebija ieradis, ka Viņu uzklausa nopietni. Jautrā garā viņš vēroja Kristofa pūles viņa aušībām pretoties vai arī saprast tās un, kaut viņš savā sirdī par Kristofu ņirgājās, tomēr bija tam pateicīgs par nopietno vērību. Kristofs viņam šķita smieklīgs un burvīgs.

Viiņi šķīrās kā labākie draugi. Kristofs bija ļoti pārsteigts, kad pēc trijām stundām teātra mēģinājumā ieraudzīja pie mazajām durvīm, kas veda uz orķestra telpu, Manheima starojošo seju. Viņš vaibstījās un raidīja Kristofam noslēpumainus mājienus. Kad mēģinājums beidzās, Kristofs piegāja pie viņa. Manheims draudzīgi saņēma viņa roku:

— Vai jums ir brītiņš vaļas? ... Uzklausiet, ko jums teikšu. Man ienāca prātā kāda doma. Varbūt jums tā liksies neprātīga ... Vai jūs negribētu kādreiz uzrakstīt, ko domājat par muziķu un muzikantiem? Vai nebūtu labāk vērsties pie plašas publiikas nekā trīt mēli četru sīku tārpu sabiedrībā, kuri nekā labāka neprot kā pūst tauri vaii zāģēt stīgas?

— Vaii nebūtu labāk? Vai es to negribētu? Velns lai parauj! Bet kur es varētu to rakstīt? Jums viegli tā runāt!

— Lūdzu, man ir priekšlikums ... Daži draugi un es ... Adalberts fon Valdhauss, Rafaels Goldenrings, Ādolfs Majs un Ludvigs Ērenfelds — mēs izdodam žurnālu, vienīgo prātīgo žurnālu visā pilsētā — «Dionisu». — To taču jūs pazīstat? — Mēs visi esam par jums sajūsmināti, un mums būtu prieks, ja jūs nāktu pie mums. Vai jūs negribētu rakstīt mūzikas kritikas?

Šāds pagodinājums Kristofu samulsināja: viņš ārkārtīgi gribēja pieņemt piedāvājumu. Tikai viņš baidījās, vai būs sava uzdevuma cienīgs: viņš taču nebija nekāds rakstnieks.

— Ak, ko jūs šaubāties! — teica Manheims. — Es esmu pārliecināts, ka jūs to varēsiet ļoti labi. Un, kad jūs būsiet kritiķis, jums būs visas tiesības. Ar publiku nevajag daudz kautrēties. Tās muļķībai nav gala. Mākslinieks nav nekas, mākslinieks ir kā komediants, kuru viegli var izsvilpt, bet kritiķis ir vīrs, kam tiesības teikt: «Lūdzu, pacentieties šo kungu izsvilpt!» Visā klausītāju zālē domāšanas tiesības pie-

der tikai kritiķim. Jūs varat domāt, kā jums tīk. Vismaz izliecieties, ka jūs ko domājat. Un kādu barību jūs dosiet šīm zosīm, tādu viņas aprīs.

Kristofs galu galā bija ar mieru un sajūsmināts pateicās. Viņš tiikai lūdza pilnīgu domu brīvību.

— Bez šaubām! — atsaucās Manheims. — Absolūtu brīvību! Mēs visi esam brīvi!

TOVAKAR Manheims trešo reizi uzmeklēja Kristofu pēc izrādes un iepazīstināja ar Adalbertu fon Valdhausu un citiem saviem draugiem. Tie viņu apsveica ar dziļu sirsnību.

Atskaitot Valdhausu, kas bija cēlies no senas muižnieku dzimtas, visi citi bija ebreji un visi ļotii bagāti. Manheima tēvs bija baņķieris, Goldenriinga tēvs — pazīstams vīnadārzu īpašnieks, Maja tēvs — raktuvju direktors un Ērenfelda tēvs bija pazīstams juvelieris. Viņu tēvi bija no vecās, strādīgās, izturīgās ebreju paaudzes: uzticīgi nacionālajam garam, tie ar neatlaidīgu enerģiju vairoja savu mantu, un zelta uzkrāšana viņiem sniedza lielāku baudu nekā pats zelts. Dēli likās radīti to bagātību putināšanai, ko tēvi bija krājuši: viņi ņirgājās par ģimenes aizspriedumiem un taupīgo, sīko skudru darba dzīvi, tēloja māksliniekus un dižojās, ka savu mantu nicina un sviež to laukā pa logu. īstenībā no viņu pirkstiem neizslīdēja nekas; laii viņi iedegās kādās neprātībās iedegdamies, nekad viņi neaiizrāvās tiik tālu, ka būtu zaudējuši skatiena skaidrību un aizliegušii savu praktisko garu. Par viņiem nomodā stāvēja viņu tēvi un, kur vajadzēja, pievilka grožus. Par visiem izšķērdīgākais bija Manheims, un viņš ar skaidru sirdi bija atdevis visu, kas viņam piederēja, taču viņam nekad nekas nebija piederējis. Gan skaļi sodīdamies par sava tēva sīkstulību, viņš klusībā smējās par to un atzina, ka tēvam taisnība. Galu galā tikaii Valdhauss, sava īpa-

šuina kungs un pavēlnieks, viens pats šķieda naudu un žurnālu uzturēja ar saviem līdzekļiem. Viņš bija dzejnieks. Viņš rakstīja «Polimetrus» Arno Holca un Valta Vitmena stilā, ļoti garas rindas virknēdams pārmaiņus ar gluži īsiņām, un liela loma viņa dzejā bija punktiem, koloniem, daudzpunktiem, domu zīmēm, pauzēm, lielajiem burtiem, kursīvam, retinātiem un trekni iespiestiem vārdiem, ne mazāka aliterācijām un atkārtojumiem — vārda, nindas, visa teikuma atkārtojumiem. Viņš iestarpināja dzejā vārdus no visām valodām. Viņš sapņoja pārcelt dzejā (neviens nevarēja izdibināt, kādēļ) Sezanu. Viņam tiešām bija diezgan poētiska dvēsele, viņš necieta pliekanību. Viņš bija sentimentāls un sauss, naivs un dendijiisks, viņa centīgi rakstītie panti raisījās kavalieriskā vaļībā. Viņš būtu bijis smalks elegantās pasaules dzejnieks. Bet tādu ir neskaitāms daudzums visos žurnālos un salonos, un viņš gribēja būt viens. Viņš gribēja tēlot lielo kungu, kas pacēlies pāri savas kārtas aizspriedumiem. Bet tie viņu saistīja vairāk nekā visus citus. Viņš sevī neatzina to. Laikrakstā, kuru viņš vadīja, viņam patika biedroties tikai ar ebrejiem, lai pukotu savus ļoti antisemītiskos tuviniekus un pierādītu pats savu garīgo brīvību. Pret saviem līdzgaitniekiem viņš ievēroja vislaipnākās vienlīdzības toni. Bet siirdī pret viņiem juta mierīgu un bezgalīgu nicinājumu. Valdhauss ļoti labi zināja, cik tiem bija patīkami izmantot viņa vārdu un naudu, un viņš to ļāva, lai klusībā varētu tos nicināt.

Un arī viņi nicināja Valdhausu, tāpēc ka viņš tiem ļāva darīt, kas pašiem patika; tie skaidri zināja, ar kādu prieku viņš izbauda savas priekšrocības. Valdhauss viņiem deva savu vārdu un mantu; tie viņam deva savu talantu, veikalniecisko garu un lasītājus. Tie bija daudz inteliģentāki par viņu. Ne tādēļ, ka viņi būtu spilgtākas personības. Varbūt taisni otrādi. Bet mazajā pilsētiņā kā visur un vienmēr savu nacionālo īpatnību dēļ, kuras šo tautu ilgus gadus izolējušas un ļāvušas taii asināt savas ironisku, pat ņirdzīgu vērotāju spējas, — viņi bija progresīvākie gari, asi uztvēra izkurtējušu institūtu un pārdzīvotu domu smieklīgumu. Taču viņu raksturs bija daudz nebrīvāks par viņu saprātu un, nevērojot ironijas pilno skatījumu, viņi centās no šiem institūtiem un šīm domām drīzāk savu labumu gūt nekā tās reformēt. Par spīti savai šķietamajai brīvdomībai viņi tomēr bija tādi paši sīki provinces snobi, bagātnieku dēliiņii un slinkuma lāpītāji kā aristokrātiskais

Adalberts fon Valdhauss, un rakstniecība viņiem bija tika? sports un flirts. Ļoti labprāt viņi izlikās par bīstamiem, briesmīgiem zobenu cirtējiem un tomēr bija tikaii lāga zēnii, kas sacirta vienīgi dažus neaizsargātus ļautiņus, kuri viņiem nekad un nekādos apstākļos nevarēja kaitēt. Viņi baidījās pārtraukt sakarus ar sabiedrību, kurā viņiem — un to viņi labi ziināja — kādu dienu būs jāiekuļas, laii netraucēti dzīvotu, kā dzīvo visi, un sirdī samierinātos ar tiem pašiem aizspriedumiem, pret kuriem tagad karoja. Un, ja viņi kādreiz iedrošinājās doties uzbrukumā, sarībināt elliišķu reklāmas traci un ar skaļu troksni gāzties virsū kādam dienas elkam, kurš pats jau bija sācis grīļoties, viņi nekad nesadedzināja savus kuģus: ja bija gaidāmas briesmas, viņi kāpās atpakaļ. Lai viņu karagājiens bija kāds būdams, — ja tas bija galā, viņi atkal ilgi neiedrošinājās sākt jaunu, — filistri varēja gulēt mierīgi. Šie jaunie «Dāvidā dēli»[5] tiecās iedvest sabiedrībai, ka viņi varētu būt briesmīgi, ja tikai gribētu, bet viņi negribēja. Viņiem labāk patika draudzēties ar māksliniekiem, uzrunāt tos ar «tu» un ar aktrisēm ēst vakariņas.

Kristofs šajā vidē nejutās labi. Tur runāja tikai par sievietēm un zirgiem, turklāt bez sevišķa smalkuma. Visi bija saspīlēti un māksloti. Adalberta runas biija neizteiksmīgas un kūtras, gan laipnas, bet garlaicīgas. Ādolfs Majs, redakcijas sekretārs, plecīgs, drukns vīrs ar plecos ierautu galvu un brutālu seju, vienmēr uzskatīja, ka viņam visur ir taisnība. Viņš runāja noteikti un skarbi, neklausījās, ko viņam atbildēja, nicināja sarunas biedra domas un vēl vairāk pašu sarunas biedru. Goldenrings, mākslas kritiķis, kam nervozi raustījās seja un acis aiz milzīgām briļļu rūtīm vienmēr mirkšķinājās, — droši vien ieskatījies no māksliniekiem, ar kuriem satikās, — valkāja garus matus, kūpināja pīpi, gremoja teikumu druskas, kuriem nekad nebija gala, un ar īkšķi gaisā zīmēja ērmīgas līnijas. Ērenfelds bija maza auguma, pliku galvu, līku degunu, smalku, gurdenu seju, garu bārdu, un viņš rakstīja modes apskatus un sadzīves hroniku. Glaimīgā balsī viņš runāja par ļoti rupjām lietām, bija asprātīgs, bet ņirdzīgs, bieži vien brutāls. Protams, šie jaunekļi visi bija

miljonāri un anarhisti: tas, kam netrūkst nekā, var atļauties vislielāko greznību — noliegt sabiedrību, jo tādā veidā atbrīvojas no pienākuma pret to. Tā arī zaglis dara, kad, aplaupījis garāmgājējus, saka tam: «Ko tu vēl gribi? Taisies, ka pazudi! Tu neesi man vairs vajadzīgs!»

No visiem Krislofam simpatiisks bija tikai Manheims: viņš, bez šaubām, bija par visiem pieciem dzīvākais. Manheims par visu, ko viņš dzirdēja vai teica pats, tikai smējās. Viņš trieca un pļāpāja, bieži vien samulsa, norija vārdus, zobojās, runāja visādus niekus un nevarēja ne aptvert kādu argumentu, ne pierādīt pats savas domas, bet viņš bija krietns zēns, bez naida pret kādu un bez godkārības. Īstenībā Manheims nebija gluži patiess: viņš mūžam tēloja kādu lomu, bet tas notika gluži nevainīgi un nevienam nekaitēja. Katras dīvainākas, lielāko tiesu cēlas utopijas dēļ viņš skrēja vai ugunīs. Bet viņš bija pārāk viltīgs un zobgalīgs, laii ticētu taii no visas sirds. Viņš prata nezaudēt aukstasinību un vairījās no savu teoriju piepildīšanas. Viņam allaž bija vajadzīgs kāds jājamzirdziņš, kāds spēļu rīks, ko viņš mūžam mainīja. Tobrīd viņš bija iededzies augstās tikumības idejās. Viņam nepietika būt vienkārši labam: viņš gribēja, lai visi redz viņa labsirdību. Manheims sludināja labsirdību, viņš to tēloja. Aiz protesta pret savu tautas brāļu cieto darba gr.ibu, tikumisko bardzību, vācu militārismu un filistrību Manheims bija tolstojietis, nirvānie-tis, evaņģēlists, budists — viņš pats skaidri nezināja, kas, — maigas, iecietīgas, vienmēr palīdzīgas, viegli dzīvojamas morāles apustulis, kura visus grēkus, sevišķi miesas grēkus, piedod ar mīļu prātu, bet daudz nesaudzīgāka ir pret tikumiem, morāles, kura nebija nekas cits kā viegls traktātiņš par dzīves baudu. Visā šajā morālē bija slēpta kāda liekulība, kura izsmalcinātai osmei nebija diezin cik patīkama un pavisam riebīga būtu likusies tam, kas uz to skatītos nopietni. Bet to šī morāle nemaz neprasīja: tā smējās pati par sevi. Šis ielas puiku kristiānisms gaidīja tikai brīdi, kad varēs savu vietu ļaut citai ākstībai, vienalga kādai: varbūt brutāla spēka, imperatora godības, «smejošā lauvas» teatrālikai. Manheims rīkoja izrādes pats stv, un tanīs viņš tēloja no visas sirds: viņš dižojās pēc kārtas ar visām jūtām, kādu pašam nebija, iekams pārvēršas par vecu lāga ebreju — kā visi citi, nezaudējot ne kriislīti no savas nācijas gara. Viņš bija ļoti simpātisks un briesmīgi apnicīgs.

Kristofu savās mājās uz vakariņām. Knistofs satikās ar sava jaunā drauga tēvu baņķieri Lotaru Manheimu un ar Franča māsu Judīti.

LABU LAIKU Manhe'ima jājamais zirdziņš bija Knistofs. Manheims ticēja tikai viņam. Kristofa vārdu viņš bazūnēja visās malās. Savu tuvinieku ausis viņš piedziedāja pilnas ar Knistofa cildinājumiem un slavas himnām. Pēc Man-heima vārdiem, Kristofs bija ģēnijs, apbrīnojams dilvēks, kas komponēja traku muziķu un, galvenais, brīnišķīgi par to runāja. Turklāt Knistofs esot skaistulis: ar skaistu muti un burvīgiem zobiem. Un beigās Manheims neaizmirsa piebilst, ka Kristofs par viņu esot sajūsmiināts.

Kādu vakaru Manheims ielūdza

Tā bija piirrnā reize, kad Knistofs iegāja ebreju namā. Gan mazajā pilsētiņā bija diezgan daudzas ebreju ģimenes, kurām ar savu bagātību, vienotību un inteliģenci piekrita liela loma sabiedrībā, bet dzīvoja tās nošķirtībā. Vācu tautā pret viņiem bija dziļi iesakņojušies aizspriedumi un slepens naids, kas viņus aizvainoja. Tādas pašas jūtas valdīja arī Kraftu dziimtā. Knistofa vectēvs ebrejus necieta, bet aiz likteņa ironijas divi viņa labākie mūzikas skolnieki (viens kļuva komponists, otrs — ievērojams virtuozs) bija ebreji. Vecais vīrs tādēļ jutās ļoti nelaimīgs, jo bija brīži, kad viņš šos smalkos muziķus būtu varējis slēgt savās skaujās, bet tad pēkšņi atcerējās, ka viņi situši krustā Jēzu, un viņš nesaprata, kā lai abas šīs naidīgās jūtas savā dvēselē savieno. Un tomēr viņš tos apkampa. Viņš sliecās ticēt, ka dievs tiem piedos šo grēku, jo viņi tik ļoti mīlēja muziķu. Kristofa tēvs Melhiors, kas bija tēlojis brīvdomīgu vīru, nebija kautrējies ņemt no ebrejiem naudu, tas viņam likās pats par sevi saprotams: bet viņš par tiem zobojās un micināja tos. Un Kristofa māte trīcēja bailēs, vai tikai viņa negrēko, pie ebrejiem kalpodama par saimnieci. Tie, pie kuriem Luize strādāja, izturējās diezgan asi pret viņu, bet viņa piedeva tiem, viņa piedeva visiem un juta dziiļāko līdzcietību pret visiem, kurus dievs sodī-

jis. Bieži vien viņa kļuva gluži bēdīga, skatīdamās uz jauno saimnieku meitu vai dzirdēdama mazāko bērnu gaišos, jautros smieklus.

«Tavu skaistu meitiņu! ... Tavus mīlīgus bērniņus! ... Ak, tavu postu un nelaimi!» Luize zūdījās.

Māte neiedrošinājās Knistofam nekā aizrādīt, kad viņš tai pateica, ka iešot vakariņās pie Manheimiem, bet jutās nomākta. Viņa domāja, ka nevar gan visam ticēt, ko par ebrejiem runā ļaunu — par kuru tad nu nerunā ļaunu? — un ka visās tautās ir labi un ļauni cilvēki, tomēr būtu labāk un pareizāk, ja katrs dzīvotu par sevi: ebreji vienā, kristīgie otrā pusē.

Kristofam šie aizspriedumi bija sveši. Pats būdams nemitīgā cīņā ar savu vidi, viņš drīzāk juta siimpatijas pret šo atstumto tautu. Bet viņš to nemaz nepazina. Viņam tikai reizēm bija iznācis saskarties ar ebreju zemākajiem slāņiem: ar sīktirgoņiem, ar vienkāršo pūli, kas mudžēja zināmās ielās stanp Reinu un katedrāli un izveidoja tur mazu, bet tipisku geto. Kristofs diezgan bieži klaiņāja pa šo pilsētas kvartālu un ar ziņkārām acīm un labpatiku vēroja garām ejošo sieviešu tipus; tām bija iekrituši vaigi, pilnīgas lūpas, izoīlii vaigukauli, uz lūpām mulss smaids, — kā da Vinči gleznās madonnām, bet viņu vulgārā valoda un blējošie smiekli tūdaļ iztraucēja nekustīgās sejas harmoniju. Pat šīs tautas padibenēs, kur staigāja radījumi ar bieziem pauriem, zemām un tūļīgām kājām, stiklainām acīm un bieži vien dzīvnieciskām sejām, šie cēlās rases izvirtušie pēcnieki, pat šajā smirdošajā un riebīgajā zaņķī krājās it kā dīvainas fosforiskas esences, kas pēkšņi iedegās un kā maldugumis dejoja netīrā purvā, tur iēstarojās brīnišķas acis, pavīdēja apgarotas sejas, tikko uztverami strāvojumi, kuri cēlās no šī dūkstāja un Kristofu valdzināja un uztrauca. Viņš domāja, ka tur droši vien traucas daiļas un bagātas dvēseles, cēlas sirdis, kas cenšas izkļūt no šī zaņķa, un viņam uznāca dziņa tās satikt, tām palīdzēt; viņš mīlēja tās nepazīdams un tomēr baidījās no tām. Bet nekad viņš nebija tām piegājis tuvāk. Un ebreju labākajā sabiedrībā viņam vēl nekad nebija gadījies būt.

Vakariņas pie Manheimiem Kristofu valdzināja kā kaut kas nebijis, kā aizliegts auglis. Un pati Ieva, kas viņam sniedza ābolu, bija daudz saldāka par to. Tiklīdz Kristofs iegāja istabā, viņš redzēja tikai Judīti Manheimu. No visam sievietēm, kādas viņš bija pazinis, tā pilnīgii atšķīrās. Viņa bija slaida, gara, mazliet kalsena, kaut spēcīgi veidota; viņas seju apņēma biezi, melni mati, kas nosedza deniņus un kaulaino, zeltaini vizošo pieri. Judīte bija drusciņ īsredzīga, ar pietūkušiem plakstiņiem, mazliet izboztām acīm, diezgan lielu degunu ar platām nāsīm, iekritušiem vaigiem, smagnēju zodu, diezgan spirgtu sejas krāsu. Profils viņai bija skaists, enerģisks un skaidrs, bet pretskatā sejas izteiksme bija nervozāka, nedrošāka, nomāktāka, acis un vaigi bija nesimetriski. Visā viņas būtnē bija izjūtama stipra rases īpatnība, ko veidoja dažādi elementi, gan ļoti cēli, gan zemiski. Skaistumu izstaroja klusējošās lūpas un dziļās acis, kas īsredzī• bas dēļ likās vēl dziļākas un zilgano ēnu dēļ tumšākas.

Kristofam vajadzēja būt piedzīvojušākam, vairāk šādu — drīzāk visas rases nekā atsevišķa cilvēka —• acu redzējušam, lai zem to valgā un ugunīgā plīvura saskatītu, atminētu šīs sievietes patieso dvēseli. Tā bija Izraēļa tautas dvēsele, ko šīs acis nezinot glabāja savās dzīlēs un ko Kristofs ieraudzīja Judītes acu kvēlošā tumsā. Viņš bija pazudis. Tikai daudz vēlāk, kad viņu jau daudzas šādas zvaigznes bija maldinājušas, viņš iemācījās uziet savu ceļu šajā austrumu jūrā.

Judīte uzlūkoja Kristofu, un nekas neapēnoja viņas skatiena skaidrību. Nekas viņai nepalika apslēpts šī kristieša dvēselē. Viņš juta to. Šajās kārdinošajās sievietes acīs Kristofs juta vīrišķi skaidru un saltu gribu, kura viņā vandījās ar savādi uzmācīgu brutalitāti. Bet šī brutalitāte nebija ļaunprātīga. Judīte iekaroja Kristofu. Ne kā koķete, kas grib kārdināt, nezinādama un nedomādama, ko viņa kārdina. Viņa gan bija koķetāka nekā daža laba sieviete, bet viņa pazina savu spēku un paļāvās uz savu dabisko instinktu, — gan jau tas pats no sevis tiks galā, sevišķi ar tik viegli iegūstamu laupījumu kā Kristofs. Judīti interesēja kas cits, viņa gribēja iepazīt savu pretinieku (ikviens nepazīstams vīrietis bija viņas pretinieks, ar kuru varbūt vēlāk, ja viņai patiks, varēs noslēgt draudzību). Viņa gribēja zināt, kas slēpjas Kristofā. Dzīve ir spēle, kurā veic stiprākais, tādēļ jācenšas lasīt sava pretinieka kārtis, savējās viņam nerādot. Ja viņa to panāca, viņa izbaudīja uzvaras līksmi. Tad viņa vairs neraizējās, vai savu pretinieku varēs vēl ilgāk izmantot vai ne. Tā viņai bija tikai izprieca. Prātu Judīte vērtēja augstāk par visu. Ne abstraktu sajēgsmi, — kaut viņai bija spējīgas smadzenes, un, ja vien pati gribējusi, tad būtu sasniegusi panākumus katrā zinātnē un būtu cienīgāka saņemt baņķiera Lotara Manheima mantojumu nekā viņas brālis. Bet Visaugstākā godā viņa cēla dzīvo prātu, kas izpaužas saskarē ar cilvēkiem. Viņai sagādāja baudu izprast kādu dvēseli, apsvērt tās vērtību; ar apbrīnojamu nojautu viņa uzminēja, kur slēptas cilvēku vājības un viņu trūkumi, un tie viņai deva katras dvēseles atslēgu, kura atvēra visus noslēļpumus: tā viņa jutās kā valdniece pār cilvēkiem. Bet viņa nekavējās ilgi savas uzvaras priekā un savu laupījumu neizmantoja. Tiklīdz viņas ziņkārība un lepnums biija remdēti, viņa vairs neinteresējās par savu upuri un meklēja citu. Viss šiis spēka šķiedums bija neauglīgs. Un šajā tik dzīvajā dvēselē bija kas miris. Viņā bija ieslēgts ziņkārības un apnicības dēmons.

TĀTAD Judīte uzlūkoja Kristofu, kas ari viņu vēroja. Viņa nerunāja gandrīz ne vārda. Tikko jaušams smadds lūpu kaktiņos hipnotizēja Kristofu. Lāgiem šis smaids izdzisa un viņas seja kļuva salta, acis vienaldzīgas; viņa rūpējās par galdu un sulaini uzrunāja ledainā balsī. Likās, ka viņa vairs nedzird nekā. Te pēkšņi viņai acīs atmirdzēja dzīvības gaisma, un trīs četri trāpīgi vārdi liecināja, ka viņa visu dzirdējusi un sapratusi.

Ar nosvērtu prātu Judīte pārbaudīja sava brāļa spriedumu par Kristofu: viņa pazina Franča pārmērības. Viņa būtu varējusi ļaut pilnu vaļu savai ironijai, kad ieraudzīja Kristofu, kura skaistumu un smalkumu brālis bija tik aizrautīgi cildinājis (likās, ka tas bija Franča īpatnējais talants — redzēt višu pretējā gaismā, bet varbūt viņš pats ticēja savām iedomām, razdams tanīs īpatnēju baudu). Kristofu vērodama, Judīte atzina, ka gluži viss, ko Francis viņai stāstījis par jauno draugu, nebija pārspīlēts, un, jo dziļāk viņa to pētīja, jo vairāk juta Kristofa nenoskaidroto un

neizlīdzināto, bet stipro un spirgto spēku: tas Judīti valdzināja, jo vaiirāk par visiem viņa apzinājās spēka reto burvību. Viņa prata ierosināt Kristofu vaļsirdīgi atklāt savas domas un pašam parādīt sava spēka robežas un prāta trūkumus. Tad viņa uzaicināja Kristofu spēlēt klavieres: viņa nemīlēja muziķu, bet saprata to. Kristofa muzikālo īpatnību Judīte saredzēja skaidri un pilnīgi, kaut arī viņu nesaviļņoja Kristofa kompozīcijas. Negrozīdama savas izturēšanās vēso laipnību, viņa ar dažām īsām, pareizām, neglaimojošām piezīmēm apliecināja savu interesi par Kristofu.

Knistofs juta to un bija lepns, jo apzinājās šāda sprieduma vērtību un atzinības reto gandarījumu. Viņš necentās slēpt savu gribu aizvien vairāk gūt Judītes atzinību un darīja to tik bērnišķā vaļsirdībā, ka saviem nama saimniekiem izvilināja smaidus: viņš runāja vairs tikai par Judīti un tikai Judītes dēļ un par citiem neinteresējās gandrīz nemaz, it kā pasaulē būtu tikai viņi abi vien.

Francis vēroja Kristofu runājam, ar apbrīnu un ironiju viņš lūkojās Kristofam acīs un lūpās, uztvēra katru drauga vārdu, samirkšķinājās ar tēvu un māsu un reizēm skaļi iesmējās, bet Judīte palika vēsa un mierīga un izlikās nekā nemanījusi.

Arī Lotars Manheims, spēcīgs gara auguma vecis, mazliet salīcis, ar sārtu sejas krāsu un pelēkiem, asiem, īsi apcirptiem matiem, ļoti melnām uzacīm un ūsām, pilnīgu, enerģisku un zobgalīgu seju, kurā atspoguļojās savu varu zinošs dzīvības spēks, arī Lotars Manheims Kristofu pētīja ironiskā labvēlībā un arī tūdaļ izjuta, ka šim puisim ir nags. Bet Lotars Manheims neinteresējās ne par muziķu, ne mūziķiem: viņš nekā no tā nesaprata un nevienam to neslēpa, pat lielījās ar to: ja tādi vīri kā viņš dižojas ar savu nezināšanu, tad tā ir lielība. Kad Kristofs savukārt vaļsirdīgā nelaipnībā apliecināja, ka viņš bez nožēlām var iztikt bez baņķiera kunga sabiedrības un ka šovakar viņam pilnīgi pietiek ar Judītes Manheima jaunkundzes klātbūtni, vecais Lotars jautrā garā ērti iesēdās atzveltnī pie kamīna; tur viņš lasīja avīzi, pa ausu galam vēl ieklausījās Kristofa dīvainajā mūzikā, lāgiem klusībā nosmējās un nobrīnījās, ka pasaulē netrūkst cilvēku, kuri to saprot un par to priecājas. Beidzot viņš vairs necentās klausīties mūzikā un sarunās; jaunā atnācēja īstās vērtl-bas noteikšanu viņš atstāja savas meitas gudrajam prātam. Šo uzdevumu Judīte veica apzinīgi.

Kad Kristofs bija aizgājiis, Lotars jautāja Judītei:

— Nu, ko tu saki par šo mākslinieku?

Viiņa iesmējās un, brīdi klusēdama apsvērusi, teica:

— Viņš ir drusku traks, bet viņš nav mu|ķis.

— Labi, — teica Lotars, — man arī tā liekas. Un vai tu domā, ka viņš varētu gūt panākumus?

— Jā, es domāju gan. Viņam ir liels personības spēks.

— Ļoti labi, — nobeidza Lotars un ar spēcīga rakstura vareno loģiku, kuru valdzina tikai spēcīgie, nosprieda:

«Tad viņam jāpalīdz.»

KRISTOFS apbrīnoja Judīti. Bet viņš nebija iemīlējies, kā Judītei likās. Abi — viņa ar savu izsmalcināto redzību, viņš-ar savu instinktu, kas Viņam bija prāta vietā, — abi vienlīdz bija viens otrā maldījušies. Kristofu valdzināja Judītes noslēpumainība un intensīvā garīgā dzīve, bet viņš nemīlēja Judīti. Viņa acis un prāts bija Judītes gūstā, bet sirds ne. — Kādēļ? Šo jautājumu izskaidrot būtu diezgan grūti. Vai tādēļ, ka Kristofs juta Judītē kaut ko baigu un satraucošu? — Citos apstākļos taisni tas viņu būtu iededzinājis mīlestībā: mīlestība nekad nav stiprāka kā taiisnii tad, kad tā tuvojas ciešanu avotam. Ja Kristofs nemīlēja Judīti, tā nebija viņu pašu vaiina. Patiesais iemesls bija tas, ka Kristofa pēdējā mīlestība vēl bija pārāk dzīva. Piedzīvojumi nebija skolojuši viņa gudrību. Bet Adu viņš bija tik kvēli mīlējis, šai kaislībai ziedojis tik daudz ticības, spēka un ilūziju, ka jaunai mīlestībai viņam nebūtu pieticis. Iekams Viņa sirdī iedegās jauna liesma, bija jāsakrauj jauns ugunskurs: tikmēr varēja iedegties tikai dažas no lielās uguns nejauši pāri palikušas pagales, kuras meta gan žilbinošu atspīdumu, bet nespēkā drīz 'izdzisa. Varbūt pusgadu vēlāk viņš

būtu Judīti aklii iemīlējis. Bet tagad viņa Kristofam bija tikai draugs, kaut mulsinošs un diezgan kairinošs, taču viņš centās šo kairinājumu atvairīt, jo tā radītais mulsums pārāk atgādināja Adu, un tā nebija nekāda patīkamā atmiņa. Judīte Kris-tofu valdzināja ar savu atšķirību no citām sievietēm, nevis ar savu līdzību tām. Viņa bija pirmā inteliģentā sieviete, ar kuru viņš satikās. Inteliģenta viņa bija no galvas līdz kājām. Pat Viņas skaistums — kustības, žesti, sejas vaibsti, lūpu krokas, acis, rokas, iznesīgā kalsenība bija viņas prāta atspulgs, visu viņas stāvu bija veidojis viņas prāts. Ja Judītei nebūtu bijis šī prāta, viņa daudziem būtu likusies neizskatīga, pat neglīta. Knistofu ielīksmoja Judītes prāts. Tas viņam šķita plašāks un brīvāks, nekā bija īstenībā. Kristofs vēl nevarēja zināt, cik mānīgs ir šī apbrīnotā prāta valdzinājums. Viņš juta kvēlošu dziņu Judītei uzticēties, izteikt viņai savas domas. Kristofs nebija sastapis nevienu, kas interesētos par viņa sapņiem: kāda laime būtu satikt tādu draudzeni! Visu savu bērnības laiku Kristofs bija jutis, cik sāpīgi, ka viņam nav māsas: viņam likās, ka māsa viņu būtu sapratusi labāk nekā Visi brāli. Un, Judīti ieraugot, Knistofā pamodās šī bērna dienu sapņa cerība un ilgas pēc māsas draudzības. Par mīlestību viņš nedomāja. Kā daždien neiemīlējies cilvēks, viņš mīlestību šķita daudz nevērtīgāku par draudzību.

Judīte drīz uztvēra šīs jūtu noskaņas un jutās apvainota. Viņa nemīlēja Kristofu; daudzus jaunekļus pilsētā, bagātus un par Kristofu sabiedriskā stāvoklī augstākus, viņa iededzināja pārāk kvēlošā kaislībā, lai Knistofā iemīlēšanos varētu sajust kā sevišķu gandarījumu. Bet, redzēdama, ka viņš nav iemīlējies, Judīte jutās sāpīgi vīlusies. Bez šaubām, viņai bija patīkami, ka Kristofs viņai uzticēja savus nodomus, tas Judīti nepārsteidza. Bet viņu mazliet aizvainoja apziņa, ka viņa var ietekmēt tikai Kristofa prātu (jutekliska ietekmes apziņa sievietes dvēselei liekas daudz vērtīgāka). Taču viņai nebija arī šīs ietekmes: Kristofs Visu darīja tikai pēc sava prāta. Judīte bija varas kāra, valdonīga. Viņa bija ieradusi pazīstamo jaunekļu paļāvīgos prātus locīt pēc savas gribas. Bet tos viņa atzina pārāk nenozīmīgus, un viņai nebija nekāds liels prieks valdīt pār tiem. Kristofs biija interesantāks, sarežģītāks, sagādāja vairāk grūtību. Viņa nodomi Judītei bija vienaldzīgi, bet viņai būtu paticis locīt šīs spirgtās domas, veidot šo rupji cirsto spēku un apgaismot to pēc savas, nevis

Kristofa gaumes, jo viņu saprast tā sevišķi necentās. Judīte tūdaļ atskārta, ka bez cīņas tas nebūs sasniedzams. Viņa redzēja, ka Kristofam piemīt daudzi aizspriedumi, neskaitāmas idejas, kas viiņaii likās bērnišķas un pārspīlētas: tās viņa atzina par nezālēm un visiem spēkiem lūkoja izravēt, taču neizravēja nevienu. Viņai neizdevās remdēt ne sīkāko varas kāres lāsīti. Kristofs nebija aizsniedzams. Ja vīrietis nav iemīlējies, tad sievietei, pat visgudrākai, nav izredzes iekarot viņa garīgo pasauli.

Judīte iekaisa spēles dedzībā un instinktīvi kādu laiku lūkoja viņu iekarot. Daudz vairs netrūka, un Kristofs atkal būtu kritīs mīlestības gūstā, kaut arī tobrīd viņa gars bija skaidrs un modrs. Vīriešus viegli var apmulsināt, glaimojot viņu lepnumam un tieksmēm, un mākslinieku vēl vieglāk, jo viņam vairāk fantāzijas nekā citiem. Tā Judīte būtu ievilinājusi Kris-tofu bīstamā flirtā, kas viņu vēlreiz būtu pazemojis un varbūt dziļāk nekā jebkad. Bet viņai šīs pūles kā daždien drīz apnika, viņa atzina, ka iekarojamais rezultāts nav pūliņu vērts: Kristofs viņu sāka jau garlaikot. Judīte viņu vairs nesaprata.

Aiz zināmām robežām viņa Kristofu vairs nesaprata. Līdz šīm robežām viņa saprata visu. Tālāk viņas brīnišķīgais prāts vairs nesniedzās. Tur būtu bijusi vajadzīga sirds vai vismaz tas, kas kādu laiku var radīt sirds ilūziju: mīlestība. Kristofa kritiku par cilvēkiem un lietām viņa saprata ļoti skaidri, tā viņai patika un likās diezgan pareiza, jo viņa pati bieži vien tā domāja. Bet viņa nesaprata, ka šīs domas varētu ietekmēt viņa praktisko dzīvi, ja to piepildīšana bija bīstama un neērta. Kristofa dumpīgajai attieksmei pret visu un pret visiem nebija nekādas jēgas: viņš taču nevarēja iedomāties, ka varētu ap-vērst visu pasauli... Vai ne? ... Tas nozīmētu ar galvu drāzties sienā. Gudrs cilvēks izveido savu spriedumu par citiem cilvēkiem, klusībā zobojas par viņiem, mazliet viņus nicina, bet rīkojas tāpat kā citi, tikai labāk, gudrāk: tas ir vienīgais ceļš, kā pacelties tiem pāri. Domāt un darīt lir divas dažādas pasaules. Kāda vajadzība kļūt par savu domu upuri? Domāt pareizi? Bez šaubām! Bet kādēļ izteikt to? Ja nu cilvēki jr tādi nelgas, ka patiesību nevar ciest, tad lai viņi dzīvo mierā. Vai nav bauda atzīt viņu vājības, izlikties, ka esat tām padevies, bet savā nicinošajā sirdī justies brīvam? Vali tā būtu gudra verga bauda? Manis dēļ. Bet, ja reiz no verdzības na.v iespējams atbrīvoties, tad labāk brīvprātīgi kļūt par vergu un izvairīties no smieklīgām, veltīgām cīņām. Un nav nekā ļaunāka kā pašam būt savu domu vergam un visu tām ziedot. Velti censties sevi pievilt.

Judīte skaidri paredzēja: ja Kristofs nepiekāpsies savā spītībā, — kā viņš šķita nolēmis, — un tikpat dedzīgi turpinās karagājienu pret vācu mākslas un gara aizspriedumiem, tad Visu pasauli, pat draudzīgākos labvēļus sakūdīs pret sevi un viņam nevairāmi būs jāiet uz savu postu. Judīte nesaprata, kādēļ Kristofs tik neganti pats sev kaitē, it kā būtu noņemies sevi pazudināt.

Lai tā viņu saprastu, tai vajadzētu spēt saprast, ka viņa mērķis nav ārējo panākumu spožums, bet ticība. Kristofs ticēja mākslai, ticēja pats savai mākslai, ticēja pats sev un augstākām patiesībām, ne vien par visām prāta interesēm, arī par savu dzīvību augstākām. Kad Kristofs, Judītes aizrādījumu sakaitināts, nepacietīgā un bērnišķā patosā izteica šādas domas, Viņa sākumā tikai paraustīja plecus: viņa_ neuzņēma tās nopietni. Viņai likās, ka tas viss ir tikai lieli vardi, kādus bija ieradusi dzirdēt no sava brāļa: tas periodiski aizrāvās neprātīgu un cēlu nodomu dziņā, kuru piepildīšana pašu baidīja. Vēlāk, redzēdama, ka Kristofs tiešām ticēja saviem vārdiem, Judīte atzina, ka viņš ir traks, un par viņu vairs neinteresējās.

No tā laika Judīte vairs necentās Kristofam rādīties labāka, un pēkšņi kļuva redzams, kāda viņa īstenībā bija: daudz lielāka vāciete un turklāt vēl banālāka tipa vāciete, nekā sākumā likās, nekā viņa pati varbūt domāja. Ebrejiem ļoti nedibināti pārmet, ka viņi nepiederot ne pie vienas nācijas un no viena Eiropas gala līdz otram dzīvojot kā vienota, vien-kopēja tauta, kura pret citu tautu dažādiem iespaidiem esot nejūtīga. īstenībā neviena cita nācija tik viegli neuzņem tās zemes zīmogu, kurā viņa ieklīst. Ja arī vācu un franču ebrejiem ir dažas vienkopējas rakstura īpašības, tomēr atšķirības, ko radījusi viiņu jaunā tēvija, kuras garīgās ierašas viņi piesavinās neticamā ātrumā, ir daudz lielākas, — patiesību sakot, gan vairāk ierašu nekā garīgā ziņā. Bet ieradums lir cilvēku otrā daba un vairumam pat vienīgā, visvienīgā daba, tāpēc jāatzīst, ka šo zemju iedzimto pilsoņu vairums dara netaisni, ebrejiem pārmezdams, ka tiem neesot dziiļa un noskaidrota nacionāla gara, kāda gan trūkst viņiem pašiem.

Sievietes pret ārējiem iespaidiem dr jūtīgākas, vēl ātrāk pielāgojas dzīves apstākļiem un tiem līdzi pārveidojas, tādēļ arī ebrejietes visā Eiropā pat pārspīlēti aizraujas to zemju ierašu un morāles pārņemšanā, kur viņas dzīvo, tomēr nezaudēdamas savas nācijas siluetu, tās smago, aso dvesmu.

Kristofu tas pārsteidza. Manheimu namā viņš satika Judītes krustmātes, māsīcas, draudzenes. Viņu sejas ar kvēlošām, tuvu pie deguna ievilktām acīm, tipiskiem deguniem, asiem vaibstiem, sarkanām asinīm zem brūnās, biezās ādas nebija radītas, lai būtu līdzīgas vācu sievietēm, bet savā runas veidā, ģērbā, manierēs viņas bija tīrās vācietes. Judīte bija par viņām visām pārāka, tomēr dīvainību viņai bija ne mazāk kā citām. Morāles jautājumos viņa gan bija brīvāka — gandrīz pavisam brīva, bet viņu saistīja sociālie aizspriedumi; tur viņas praktiskās intereses atvairīja brīvo prātu. Viņa lieca savu galvu pasaules kārtības, kārtu aizspriedumu priekšā, jo tā viņa guva sava labuma tiesu. Laii viņa zobojās cik gribēdama par vācu garu, tomēr vācu dzīves veids viņu saistīja. Viņas prāts atzina daudzu slavā celtu mākslinieku nevērtību, bet Viņa tiem neliedza ārēju godbijību, jo tie bija oficiāli atzīti. Un, ja viņa tos personīgi pazina, tad izteica tiem savu apbrīnu: tas glaimoja viņas pašas godkārībai. Brāmsa darbi Judītei nepatika, un klusībā viņa to atzina par otrās šķiras mākslinieku, bet viņa slava tai imponēja. Saņēmusi no Brāmsa piecas sešas vēstules, Judīte nāca pie pārliecības, ka viņš ir sava laika lielākais mūziķis. Viņa ne mirkli nešaubījās par Kristofa patieso vērtību un par virsleitnanta Detlefa fon Fleišera aprobežotību, taču viņai daudz vairāk glaimoja virsleitnanta lakstošanās ap viņas miljoniem nekā Kristofa draudzības piedāvājums, jo šis Virsleitnants bija no tām aprindām, kurās vācu ebrejietei iekļūt daudz grūtāk nekā citai sievietei. Judīte nebija feodālo aizspriedumu gūstā un labi zināja, ka, apprecēdamās ar virsleitnantu Detlefu fon Fleišeru, viņa to ļoti pagodinās, un tomēr visiem spēkiem centās to panākt; viņa pazemojās, koķetēdama ar šo idiotu un glaimodama tā godkārībai. Lepnā ebrejiete, kurai bija tūkstoš iemeslu būt lepnai, baņķiera Man-heima gudrā un augstprātīgā meita, pati tiecās uz savu pazemojumu un ne ar ko neatšķīrās no vācu pilsoņu meitiņām, ko tik dziiļi nicināja.

KRISTOFS drīz piedzīvoja vilšanos. Ilūzijas par Judīti viņš zaudēja gandrīz tikpat pēkšņi, kā biija tās radījis. Judīte necentās, lai viņš tās nezaudētu. Ja tāda sieviete kā Judīte kādu notiesājusi uz aizmirstību, tad viņas apziiņā tas jau miris: viņa to vairs neredz un nebaidās tam nekaunīgi atvērt savu dvēseli, kā savam sunim vai kaķim rādīties kaila. Kristofs redzēja Judītes egoismu, viņas salto dvēseli' viņas rakstura zemo niecību. Viņš nebija paguvis pilnīgi nokļūt Judītes varā. Bet viņam jau.pietika, lai būtu jācieš, lai justu drudžainu nemieru. Kristofs nemīlēja Judīti, bet mīlēja to, kāda viņa varētu būt, kādai viņai vajadzētu būt. Judītes skaiistās acis Kriistofu apmāja: viņš nevarēja tās aizmirst. Kaut Kristofs jau pazina tumšo dvēseli, kas snauda šo acu dzīlēs, viņš aizvien vēl tās redzēja tādas, kādas labprāt būtu tās redzējis, kādas tās bija redzējis pirmajā brīdī. Kristofs izcieta vienu no tām mīlestības halucinācijām bez mīlestības, kuras tik biežii piemeklē mākslinieku sirdis, kad viņi nav pilnīgi iegrimuši savā darbā. Šīs halucinācijas spēj modināt nejauši uz ielas ieraudzīta garāmgājēja, kurā mākslinieks ierauga visu tās skaistumu, ko pati tā nezina, par ko nemaz nedomā. Un, zinot, ka viņa pati par to nedomā, šo sievieti mīl jo kvēlāk. To mīl kā skaistu lietu, kura zudīs un par kuras vērtību nevienam nebūs bijis ne jausmas.

Varbūt Kristofs bija maldījies un Judīte Manheima nevarēja būt nekas vairāk, kā bija. Bet Kristofs viņai īsu brīdi bija ticējis, un šī burvība nezuda: viņš nevarēja spriest par to bezkaislīgi. Viss, kas Judītē bija skaists, Kristofam likās viņas personības izteiksme. Viss, kas viņā bija banāls, Kristofam šķita Judītes divējādās nacionalitātes — ebreju un vācu — trūkums, un pēdējo viņš ienīda jo kaislīgāk tādēļ, ka pats bija cietis no tās. Citas nācijas viņš vēl nepazina, un vācu gars viņam bija vienīgais grēku āzis: viņš vainoja to par visiem pasaules grēkiem. Vilšanās, ko viņam sagādāja Judīte, bija atkal jauns iemesls tiesāt šo garu: viņš nevarēja piedot, ka tas bija salauzis tik brīnišķas dvēseles sparu.

Tā bija Kristofa pirmā tikšanās ar izraēļa tautu. Viņš bija cerējis, ka šī stiprā, no citām atstumtā nācija būs viņa cīņas sabiedrotā. Šis sapnis izgaisa. Kaislīgas iejūtas straujumā, kas viņu dzina no vienas galējības otrā, Kristofs drīz vien sevi pārliecina, ka šī nācija ir daudz vājāka, nekā ierasts domāt, un pārāk pakļauta visiem ārējiem iespaidiem. Tā cieta pati no savām un uz visas pasaules ceļiem sakrātām vājībām. Tā nebija balsts, uz kura viņš būtu varējis nostiprināt savas mākslas sviru. Drīzāk viņu baidīja briesmas šai nācijai līdzi nogrimt tuksneša smiltīs.

Šīs briesmas atzinis un pats sevī vairs nejuzdamies drošs, ka varēs tās veikt, Kristofs pēkšņi pārtrauca visus sakarus ar Manheimiem. Viņš vairāki lāgi bija ielūgts, bet, iemeslus neminēdams, atvainojās. Šajā namā viņš vienmēr bija gājis tik mīļu prātu, un pēkšņā maiņa visus pārsteidza: to atzina par viņa «oriģinalitāti». Bet visi trīs Manheimi bija pārliecināti, ka vainīgas te lielāko tiesu Judītes skaistās acis; Lotars un Francis, pie galda sēžot, Judīti ķircināja. Viņa tikai paraustīja plecus, atcirta, ka tā būtu bijusi skaista uzvara, un apsvērtiem vārdiem lūdza brāli, lai tas «liekot viņu mierā». Bet pati visiem spēkiem centās Kristofu atvilināt atpakaļ. Viņa rakstīja tam vēstuli: viņai esot vajadzīgas dažas ziņas par muziķu, kuras cits nevarot sniegt; un vēstules beigās pieminēja viņa retos apciemojumus un lielo prieku, kāds viņiem būšot par viņa atnākšanu. Kristofs atbildēja, aizbildinājās ar darba daudzumu un neieradās. Dažreiz viņi satikās teātrī. Kristofs vairījās lūkoties uz Manheimu ložu, izlikās, ka neredz Judīti, kura viņu gaidīja ar vilinošu smaidu uz lūpām. Galu galā viņa atkāpās no sava nodoma. Kristofs Judītei nebija tik vajadzīgs, lai viņa dēļ pati ciestu. Ja viņš gribēs atgriezties, — labi. Ja ne, — vajadzēs samierināties ar to...

Un viņa samierinājās; Kristofa prombūtni Manheimu sabiedrībā nejuta kā sevišķu trūkumu. Taču Judīte, pašai negribot, nevarēja apslāpēt klusu naidu pret viņu. Nevērība pret Kristofu Judītei šķita gluži dabiska, kad tas bija uzturējies viņu namā, un jaunā sieviete mierīgi ļāva tam izpaust savu nepatiku. Bet, ka šīs nepatikas dēļ viņš pārtrauca visus sakarus, to Judīte atzina par muļķīgu iedomību, kura liecināja drīzāk par egoistisku nekā iemīlējušos sirdi. Savus trūkumus citos redzēdama, Judīte tos bargi tiesāja.

Viņa tomēr neatlaidīgi interesējās par visu, ko Kristofs darīja un rakstīja. Gudri slēpdama savu ziņkārību, viņa redzēm ievirzīja sarunu ar brāli šajā virzienā un lika tam stāstīt savas dienas gaitas ar Kristofu. Brā|a stāstījumu Judīte pavadīja ar ironiskām un asprātīgām piezīmēm, asi uztverdama katru smieklīgāku momentu un pamazām iznīcinādama Franča sajūsmu, bet tas viņas dzēlīgo droniju pat nenojauta.

2URNALA redakcijā sākumā viss ritēja gludi un labi. Kristofs vēl nebija saskatījis savu līdzdarbinieku nevērtību, bet viņi atzina Kristofa ģēniju, — jo Viņš gāja tiem līdzi. Manheims, kas Kristofu bija atklājis, nevienu viņa rakstu nelasījis, visās malās viņu daudzināja par spožāko kritiķi, kas agrāk neesot apjautis savu īsto aicinājumu, iekams viņš — Manheims — atvēris tam acis. Kristofa raksti tika izziņoti iepriekšējos sludinājumos, kuri satrauca un kairināja publikas ziņkārību. Un viņa pirmais raksts tiešām bija liels notikums mazās pilsētiņas miegainībā, tas bija akmens kritiens pīļu dīķī. Virsraksts tam bija: «Pārāk daudz mūzikas».

«Pārāk daudz mūzikas, pārāk daudz dzeršanas, pārāk daudz ēšanas,» rakstīja Kristofs. «Vācieši ieraduši ēst, dzert, muziiku klausīties bez salkuma, bez slāpēm, bez prieka, tīras rijības dzīti. Pie mums valda viena un vispārīga Strasburgas zosu diēta. Visa tauta cieš rijības mokas. Viņaii vienalga, ko dod: «Tristanu» vai «Reinas sardzi», Bēthovenu vai Maskanji, fūgu vaii ellišķīgu maršu, Bahu, Pučīmi, Mocartu vai Maršneru, viņa nezina, kas tas ir. Viņa nezina, ko pati ēd, kad tikai ēdams. Un nav ne prieka dzirkstelītes. Ielūkojieties katrā kon-

certā. Bieži liek daudzināts vācu jautrības gars! Sie ļaudis nemaz nezina, kas jautrība ir: viņi pazīst tikai izpriecas. Viņu jautrība, viņu bēdas līst kā lietus zemē: putekļains prieks; tas ir nevarīgs, tam nav spēka. Ilgas stundas viņi sēž un ar nenoteiktu smaidu uztver skaņas, skaņas, skaņas. Viņi nedomā nekā, nejūt nekā: viņi ir kā sūkļi. īstu prieku vai īstas sāpes — spēku — nevar stundām ilgi izliet kā alu no mucas. Spēks satver aiz rīkles un notriec zemē, un pēc tā vairs negribas redzēt un dzirdēt nekā: jums ipietiek!...

Pārāk daudz mūzikas! Jūs nokaujat sevi un nokaujat viņu. Kaut jūs ņokautu tikai sevi, tur citiem nav daļas. Bet no mūzikas — rokas nost! Es neļauju jums apgānīt visu, kas pasaulē skaists, zemo un svēto mest kopā vienā grozā, kā jūs to darāt, «Parsifala» prelīdi spēlēdami starp fantāziju par «Pulka meitu» un saksafonu kvartetu vai Bēthovena adagio blakus Leonkavallo mēsliem. Jūs dižojaties, ka esat ļoti muzikāla tauta. Jūs plātāties ar savu mūzikas mīlestību. Bet kādu muziķu tad jūs mīlat? Lielo vai banālo? Jūs aplaudējat abām vienādi. Jel izraugieties taču! Ko jūs īsti gribat? Pārdomājiet labi. Bet jūs paši to nezināt. Jūs negribat zināt. Jūs biedē noteikta izvēle, jūs baidāties sevi kompromitēt... Lai parauj velns jūsu piesardzību! — Jūs sakāt: mēs neesam partejiski. Tad dzirdiet!»

Un Kristofs citēja tiem vecā Gotfrīda Kellera, spēcīgā cīri-hieša vārdus, kuru viņš mīlēja stiprā patiesības gara un spirgtās zemes dvesmas dēļ:

Wer über den Partein sich wähnt mit stolzen Mienen,

Der steht zumeist vielmehr beträchtlich unter ihnen.

(Kas augstāks šķiet par partijām, to domā goda zirni,

Ir zemāk daudz par tām ar visu lepno ģīmi.)

«Jel esiet reiz droši un patiesi,» viņš turpināja. «Nebīstieties parādīt savu kroplumu. Ja mīlat banālu muziķu, sakiet to droši! Rādieties, kādi esat! Nomazgājiet savas dvēseles, notīrieties no saviem kompromisiem un savas divdabības. Mazgājieties! Cik sen jau neesat lūkojušies spogulī? Es gribu jums rādīt jūsu sejas. Komponisti, virtuozi, orķestru diriģenti, dziedoņi un tu, mīļā publika, vienu vienīgo reizi jums visiem būs redzēt, kas jūs esat!... Esiet, kas jūs varat būt! Bet — velns un elle! — esiet patiesi! Esiet patiesi, kaut māksliniekiem un mākslai būtu jācieš no jūsu patiesības! Ja māksla un patiesība nevar sadzīvot, lai tad māksla zūd! Patiesība ir dzīve. Meli ir nāve.»

Sī jauneklīgā deklamācija ar savām diezgan bezgaumīgajām pārmērībām sacēla lielu brēku. Bet tā bija vērsta pret visiem līdzīgi, nevienu neaizskarot, tieši tādēļ neviens arī nejutās apvainots. Visi savā sirdī bija, iedomājās vai dēvējās par lielākiem patiesības draugiem: Kristofam nedraudēja nekādās briesmas no sava raksta konsekvencēm. Sašutumu radīja tikai vispārējais tonis, visi vienis prātis to atzina par mazliet nepiedienīgu, vismaz tāda mākslinieka necienīgu, kuram bija gandrīz oficiāls stāvoklis. Daži muziķi sāka uztraukties un dedzīgi protestēt: viņi paredzēja, ka Kristofs ar to vien neapmierināsies. Citi atzina, ka gudrāk būs Kristofam novēlēt laimes uz turpmākiem varoņdarbiem, taču tādēļ vēl nejutās pasargāti no viņa gaidāmajiem rakstiem.

Tiklab vienas, kā otras taktikas rezultāti izrādījās vienādi, Kristofs bija meties cīņā, un nekas viņu nevarēja vairs savaldīt. Kā viņš bija solījis, visi dabūja savu tiesu, gan komponisti, gan izpildītāji.

Pirmie tika sakapāti kapelmeistari. Kristofs neaprobežojās ar vispārējiem apcerējumiem par diriģenta mākslu. Viņš sauca vārda savus kolēģus pilsētā vai citās kaimiņu pilsētās, un, ja nesauca, tad viņa norādījumi bija tik skaidri, ka neviens nevarēja šaubīties. Visi pazina galma orķestra apātisko vadītāju Aloisu fon Verneru, ļoti uzmanīgo, piesardzīgo, ordeņiem apkrauto sirmgalvi, kas visus pārpratumus centās izlīdzināt, baidījās kritizēt savus muziķus un padevīgi tiem pielāgojās. Savās programās viņš neiedrošinājās uzņemt nevienu darbu, ko nebija svētījuši divdesmit gadu ilgi panākumi vai vismaz kādas akadēmiskas autoritātes spriedumi. Viņa drosmi Kristofs cildināja ar ironisku entuziasmu, apsveica viņu ar Gades, Dvoržaka vai Čaikovska atklāšanu, sajūsminājās par galma orķestra nemainīgo korektību, metronomisko izlī-dzinātību un mūžam smalki niansēto spēli. Kristofs viņam ieteica nākošajam koncertam orķestrēt Cernī «Veiklības skolu», deva padomu nepārpūlēties, neiedegties tik kvēlošā kaislībā un saudzēt savu dārgo veselību. — Un viņš neslēpa savu sašutumu par Vernera ierašu diriģēt Bēthovena «Heroiku».

«Lielgabalu! Lielgabalu šurp! Atklāt uguni uz šiem ļaudīm! ... Vai tad jums nav nekādas jēgas, vai jūs nejēdzat, kas ir kauja, cīņa pret muļķību un cilvēka zvērisko dabu, un vai jūs nesaprotat spēku, kas, priekā gavilēdams, to samin pīš|os? — Bet kā gan jums to zināt? Tieši pret jums šis spēks cīnās! Visa jūsu varonība ir tā, ka varat «Heroiku» noklausīties vai nospēlēt bez žāvām (jo īstenībā tā jūs garlaiko... Jel atzīstieties, ka tā jūs garlaiko, ka jūs no garlaicības varētu vai mirt!) vai līkām mugurām un kailu galvu stāvēt un caurvējā izturēt, kamēr garām pabrauc kāda no Jūsu Gai-šībām.»

Kristofs neskopojās ar sarkastiskiem vārdiem par konservatorijas augstajiem priesteriem, kuri pagātnes lielos garus lika spēlēt kā «klasiķus».

«Klasisks! Šis vārds izteic visu. Brīvas kaislības nospodrinātas un uzspostas skolas vajadzībām! Dzīvība, bezgalīgā, vēju plosītā pasaule, ieslodzīta skolas pagalma četrās sienas. Priekā trīsošas sirds kaislīgais un lepnais ritms, iežņaugts ceturdaļtakts gausā vienmuļībā, iet savu ceļu kā sīks, mazs lāga vīriņš, taktij mainoties, salecas un uzsit ar saviem kruķiem! ... Un, lai jūs varētu priecāties par okeānu, tas jums jāielej zelta zivtiņu traukā! Dzīvību jūs saprotat tikai tad, kad esat to nokāvuši.»

Ja Kristofam diezin cik maigu vārdu nebija par šiem «salmu pinējiem», kā viņš tos sauca, tad vēl mazāk par orķestra «cirka jātniekiem», slaveniem diriģentiem, kuri atbrauca turnejās, lika apbrīnot savu roku sparu un kopto pirkstu daiļumu, savus fokusus rādīja uz lielo meistaru mugurām un visiem spēkiem centās, lai neviens vairs nepazīst ievērojamākos darbus. Kristofs sauca šos maestro par vecām koķetēm, par tirgus čigāniem un virvju dejotājiem.

Virtuozi viņam deva visbagātāko vielu. Ja Kristofam bija jākritizē šo vestes kabatas mākslinieku triki, viņš atzinās sprieduma nespējīgs, jo visi šie mehāniskie vingrinājumi iederoties «mākslas un amatniecības augstskolā» un viņu darbu vērtību varot konstatēt tikai reģistrēšanas mašīna, kura atzīmē nošu ilgumu, daudzumu un patērēto enerģiju.

Reizēm Kristofs izteica šaubas, vai kāds slavens klavieru virtuozs, kas divu stundu ilgā koncertā ar smaidu uz lūpām un matu cirtu pār acīm pārspējis fantastiskas grūtības, varēs nospēlēt Mocarta bērnišķo andante. — Protams, Kristofam nebija sveša līksme par uzveiktām grūtībām. Viņš pats bija to izbaudījis, pazina šos laimīgos mirkļus. Bet viņam likās groteski un pazemojoši, ja virtuozs šajās grūtībās redzēja tikai tehnisko pusi un visu mākslas heroismu aprobežoja ar seklām ārišķībām. Knistofs nepiedeva nekā šiem «klavieru lauvām», šiem «klavieru panteriem». Tikpat nesaudzīgs viņš bija pret Vāoijā slaveniem pedantiem, kas, bīdamies sagrozīt meistaru tekstus, centīgi un rūpīgi nomāca katru viņu domu sparu un kā Hanslis fon Bilovs kaiislīgu sonāti sniedza kā mācības stundu skolā.

Viņš tiesāja arī dziedoņus. Kristofam sirds bija smaga par viņu barbarisko rupjību un provinciālo teatrālismu. Tur nebija vainīga nesenā neveiksme ar dāmu zilā ģērbā. Viņš izteiica daudzās moku pilnās izrādēs sakrātu īgnumu. Viņš nezināja, kas šādās izrādēs cieta vairāk: acis vai ausiis. Knis-tofam vēl trūka salīdzinājumu, lai pilnībā aptvertu visu šo neapdāvinātību, šo ērmīgo tērpu, kliedzošo krāsu nejēdzību. Viņu apstulboja šo tēlu, žestu un pozu banalitāte, mākslotība, aktieru nespēja veidot svešas dvēseles, bezgalīgā vienaldzība, ar kādu viņii pārgāja no vienas lomas pie otras, ja tikai tās bija rakstītas apmēram tādā pašā balss reģistrā. Kuplas madāmas, omulīgas un apaļas, cita pēc citas rādījās Izoldes vai Karmenas lomās. Amfortass 1 spēlēja Figaro. Bet visjūtīgākā Kristofs bija pret nemākulīgo dziedājumu, sevišķi klasiiķu darbos, kur melodiskais daiļums ir svarīgākais elements. Astoņpadsmitā gadsimta noskaidroto muziķu Vācijā vairs neprata dziedāt: nebija vairs jūtīgās centības. Skaidro, tīro Gluka vai Mocarta stilu, kas, līdzīgi Gētes stilam, liekas Itālijas saules caurstrāvots, šo vibrējošo, zaigojošo stilu sāka maitāt jau Vēbers, un Crociato 2 autora roka to padarīja smieklīgu savās rupjajās karikatūrās, bet Vāgnera triumfs to iznīcināja pilnīgi. Gar Grieķijas debesīm aizjoņoja valkiru mežonīgais skrējiens ar skarbiem kliedzieniem. Odiina smagie mākoņii nosmacēja gaismu. Nevienam vairs prātā nenāca dziedāt muziķu, visi dziedāja dzeju. Neviens vairs nevēroja detaļas, aplama nots vairs neuztrauca, jo svarīgākais bija viss ansamblis, tikai domas ...

«Domas! Parunāsim reiz arī par tām. It kā jūs tās saprastu! ... Bet vai jūs tās saprotat vai ne, ievērojiet jel formu, kādā tās izteiktas! Mūzika taču ir un paliek vispiinms mūzika!»

Kristofam liikās, ka visa šī pārāk augstā vērtība, kādu vācu

1 Personāžs no Vāgnera «Parsifala». (Red.)

* Krustnesis (Itāl.) — Meierbēra opera «Krustnesis Ēģiptē». (Red.) māksliinieki piešķīra izteiksmībai un domu dziiļumam, bija tikai labs joks. Izteiksmība? Domas? Jā, tās viņi centās ielikt visur un visur vienādā daudzumā. Vilnas zeķē viņi būtu varējuši uziet tikpat daudz — ne vairāk, ne mazāk — domu satura kā Mikelandželo statujā. Ar vienādu enerģiju viņi spēlēja visu, vienalga ko. Vairums mūzikas būtību meklēja un atrada toņu skaļumā, muzikālā troksnī. Vācijā tik izdaudzinātais dziesmu gars bija tikai balss vingrināšanas prieks. Visa māksla bija labi daudz gaisa ievilkšanā un stiprā, taktī izturētā, ilgā izpūšanā. Un kādai ievērojamai dziedātājai Kris-tofs uzslavas vietā uzrakstīja izziņu pair labu veselības stāvokli.

Kristofs neapmierinājās 'tikai ar mākslinieku strostēšanu. Viņš pārkāpa pāri rampai un pēra arī publiku, kas, muti atpletusi, noskatījās šajā pārmācīšanā. Publika izbailēs nesaprata, vai smieties vai dusmoties. Tai bija pilnīgas tiesības vaimanāt un kliegt par tādu netaisnību: Viņa taču tik mīļi un godīgi izsargājās no partejības šajā mākslas cīņā, uzmanīgi vairījās no katra aktuāla jautājuma. Bīdamās maldīties, tā aplaudēja visiem. Un Kristofs nu to sodīja tādēļ, ka viņa apliecinājusi savu atzinību!... Tā esot aplaudējusi sliktai mūzikai? Tik vien tās nelaimes? Bet Kristofs nerimās: visvairāk viņš publiku pēla taisni tādēļ, ka tā aplaudējusi izciliem darbiem.

«Liekuļi!» viņš teica tiem. «Jūs gribat, lai jums tic, ka esat tik sajūsmināti? Blēņas! Nepūlieties velti! Jūs pierādāt taisni to, ko negribējāt pierādīt! Aplaudējiet, ja gribat, tiem darbiem, tām lappusēm, kas pašas to prasa. Aplaudējiet trokšņainiem fināliem, kas, kā Mocarts teica, rakstīti kūtrām ausīm. Tur jūs varat izpriecāties, cik vien sirds kāro: tur ēzeļu kliedzieni jau paredzēti, tie iederas koncertā. Bet pēc Bēthovena Missa Solemnis... Ak nelaimīgie! Tā ir pastarā tiesa; jums pāri kā auka pār okeānu aizgrandīja Gloria, jūs dzirdējāt titāniskas, grandiozas gribas dimdienus, kura salūst, ja to aiztur, kura abām dūrēm grābj mākoņos un turas pār dzel-meni, un pilnā skrējienā atkal iejoņo telpas bezgalībā. Vētra krāc un gaudo. Un kaislākā neprāta brīdī pēkšņa pāreja, žilbinošs toņu spožums, kas izlaužas cauri debesu tumsībai un iegrimst pelēkā jūrā. Tas ir gals. Iznīcības gara trakais skrējiens pēkšņi rimstas; trīs zibens spērieni, un viņa spārni sastingst. Jums visapkārt viss vēl trīc. Noreibušās acis mulst.

Sirds stingst, elpa aizraujas, locekli salauzti... Un pēdējais akords vēl nav izskanējis, — jūs jau atkal esat jautri un priecīgi, kliedzat, smejaties, kritizējat, aplaudējat! ... Bet jūs taču nekā nebijāt redzējuši, dzirdējuši, jutuši, sapratuši, nekā, nekā, absolūti nekā! Mākslinieka mokas jums ir izrāde. Jums liekas, ka agonijas asaras Bēthovens ir ļoti smalki attēlojis. Jūs pašā Golgātā kliegtu: «Bis!» Lielai dvēselei visu mūžu jācīnās sāpēs un ciešanās, laii jums būtu patīkams laika kavēklis! ...»

Tā Kristofs, pats to nenojauzdams, izskaidroja dižos Gētes vārdus, kaut arī pats vēl nebija sasniedzis viņa apskaidroto mieru: «Viss lielais tautai ir tikai spēle. Ja viņa pati redzētu, kāda tā ir, tai nebūtu spēka panest savu izskatu.»

Ja ar to vien Kristofam būtu pieticis! — Sava spara aizrauts, viņš pameta publiku un kā lielgabala lode iekrita pašā svētuma sirdī, derības šķirstā, nevarīgo garu neskaramā patvērumā: kritikā. Viņš apšaudīja savus kolēģus. Viens no viņiem bija iedrošinājies uzbrukt apdāvinātākajam no visiem jaunajiem komponistiem, dzīvākajam jaunā virziena izteicējam Hasleram, gan diezgan ekstrāvaganto, tomēr neapšaubāmi ģeniālo ā programmē siimfoniiju autoram. Kristofs, bērna dienās ar viņu iepazīstināts, no tā laika pret šo komponistu izjuta dziļi slēptu maigumu kā pateicību par viņa sajūsmu, ko viņš reiz apliecināja mazajam Kristofam. Knistofs nu iekaisa svētās dusmās, redzēdams, ka neapdāvināts kritiķis, kura nezināšanu viņš pazina, lasa savas seklās pamācības tik ievērojamam vīram.

«Kārtību! Kārtību!» viņš sauca. «Jūs pazīstat tikai policijas rīkojumus! Ģēnijs nekad neies iestaigātus ceļus. Tas rada jaunas normas un pats savu gribu dara par likumu!»

Pēc šīs lepnās deklarācijas Kristofs pārmācīja nelaimīgo kritiķi, uzskaitīja visas aplamības, ko tas visu gadu bija rakstījis, un deva tam padomu nemācīt citus, kamēr pats nav mācīts.

Šo apvainojumu sajuta visa kritika. Tā visu laiku bija vairījusies no cīņas. Kritiķi neiedrošinājās Kristofu izaicināt uz polemiku: tie pazina viņu, pazina viņa sprieduma spēku un zināja arī, ka viņa pacietība nav pārāk liela. Daži no viņiem klusībā izteica nožēlas, ka tik apdāvināts komponists iemaldījies svešā darba laukā. Bet, laii viņu domas bija kādas būdamas, ja tādas vispār bija, tie Kristofā bijāja savu privilēģiju kritizēt visus, bet nepieskarties pašai kritikai. Taču, redzēdami, ka Kristofs tik rupji lauza viņu kluso norunu, tie uzreiz saskatīja viņā sabiedriskās kārtības ienaidnieku. Visi vienis prātis sašuta, ka tik jaunam cilvēkam nebija cieņas pret nacionāliem slavas darbiem, un viņi sāka niknu karagājienu pret Kristofu. Viņi nerakstīja garus apcerējumus, neielaidās nopietnā polemikā (šajā kaujas laukā viņi labprāt negāja pret drošāk bruņotu pretinieku, lai gan žurnālistam piemīt sevišķas spējas polemizēt, nevērojot sava pretinieka iebildumus un nelasot viņa atbildes): ilgie piedzīvojumi viņiem bija mācījuši, ka avīzes lasītājam vienmēr ir savas avīzes domas, tādēj diskusijas un argumenti var tikai kaitēt viņu pašu autoritātei. Labāk bija visam piekrist, bet vēl labāk visu noliegt. (Noliegumam ir divkāršs piekrišanas spēks. Tās ir gravitācijas likuma vienkāršas sekas: daudz vieglāk ir akmeni nomest zemē nekā uzsviest gaisā.) Tāpēc kritiķi noņēmās katru dienu redzamā vietā ar nepagurstošu izturību atkārtot sīkas, nelietīgas, ironiskas un apvainojošas piezīmes. Neminēdami viņa vārdu, bet nepārprotami uz viņu norādīdami, tie augstprātīgo Kristofu darīja smieklīgu. Kristofa vārdus viņi sagrozīja tā, ka tie zaudēja sakaru un jēgu; par Kristofu viņi stāstīja anekdotes, kuru sākums gan dažreiz bija patiess, bet viss pārējais tikai veikli sapīti melu režģi, kuru nolūks bija Kristofu sanaidot ar visu pilsētu un vēl vairāk ar galmu. Tie nesaudzēja arī viņa izskatu, sejas vaibstus, apģērbu, iztēloja viņu karikatūrā, kura tika bieži atkārtota un beidzot publikai sāka likties viņam līdzīga.

KRISTOFA draugiem tas viss būtu bijis diezgan vienaldzīgi, ja šajā cīniņā viņu žurnāls arī nebūtu dabūjis ieskram-bājumus. īstenībā tās bija tikai brīdinājuma zīmes. Kristofa pretinieki negribēja žurnālu iepīt dziļākā konfliktā, viņu nolūks bija to šķirt no Kristofa: viņi izteica izbrīnu, ka redakcija tik vieglprātīgi rotaļājas ar savu labo slavu, un lika noprast, ka arī pārējie līdzstrādnieki netiks saudzēti, ja tie neatsacīsies no Kristofa.

Pirmie, diezgan saudzīgie uzbrukumi Ādolfam Maļam un Manheimam sacēla spārnos visu lapseņu midzeni. Manheims par to tikai smējās: viņam ienāca prātā, kā nu dusmosies viņa tēvs, tēvoči, brālēni un visa neskaitāmā dzimta, kurai

ļ likās, ka tai tiesības viņu uzraudzīt ļ un uztraukties par visu, ko viņš darīja. Bet Ādolfs Majs jutās nopietni apvaiinots un sodījās, ka Kristofs kompromitējās viņu žurnālu. Kristofs viņu sūtīja pie velna. Citietni, kuri nebija aizskarti, likās jocīgi, ka Majam jāmaksā par viņu grēkiem. Valdhauss slepenībā priecājās: viņš sacīja, ka neviena cīņa nevar beigties bez dažām asiiņainām galvām. Saprotams, ka savu galvu Valdhauss ar to nedomāja, jo viņam likās, ka stāvokliis un sakari viņu nodrošina pret visiem uzbrukumiem. Viņam gluži labi būtu pa-tjeis, ja šos ebrejus, viņa līdzgaitniekus, drusku paplucinātu. Ērenfeldu un Goldenringu, kas līdz šim bija izkūlušies sveikā, nebaidīja daži uzbrukumi: viņi spēja atbildēt. Daudz nepatīkamāks viņiem bija Kristofa dzēlīgais, spītīgais asums, ar kuru viņš tiem laupīja draugus un sevišķi draudzenes. Par pirmajiem rakstiem viņi bija ļoti smējušies, un Kristofa joks viņiem_ patika. Viņi apbrīnoja Kristofa spēku, ar kādu tas sita rūtis, viņiem likās, ka ar vienu vārdu varēs klusināt tā cīņas niknumu, lai tas savu dūru belzienus vismaz nevērš pret tiem, kurus viņi tam norādīs. Kur nu! Kristofs neklausījās nevienu: viņš nevēroja nekādus draugu padomus un ārdījās kā apmāts. Viņam nevarēja ļaut vairs pilnu vaļu, ja viņi gribēja dzīvot šajā pilsētā. Jau tagad viņu mazās drau-dzenītes mirka asarās un nāca uz redakciju bārties, krita histērijā. Un ar visiem diplomātijas līdzekļiem viņi centās Kris-tofu pierunāt, lai vismaz dažus spriedumus tas mīkstina: Kristofs negrozīja nekā. Viņi sadusmojās; Kristofs arī sadusmojās, bet negrozīja nekā. Valdhauss, smiedamies par savu draugu uztraukumu un vēl vairāk viņus kaitinādams, aizstāvēja Kristofu. Varbūt viņš arī dziļāk prata vērtēt Kristofa cēlo, apgaroto sparu, ar kādu tas, galvu nodūris, drāzās visiem pretim, neatkāpdamies ne pēdu un nedomādams par patvērumu nākotnē. Manheims karaliski priecājās par šo kaķu koncertu: tas viņam likās brīnišķīgs joks, ka šo trako puisii ievedis savu mierīgo kolēģu vidū, un viņš locīdamies smējās

par asajiem oirtieniem, kurus Kristofs deva citiem un dabūja pats. Kaut gan savas māsas ietekmē Manheims sāka ticēt, ka Knistofs, bez šaubām, ir mazliet jucis, tas viņam tāpēc bija jo mīļāks (Manheimam bija gandrīz nepieciešama vajadzība tos, kas viņam bija simpātiski, redzēt mazliet smieklīgā situā-aijā). Un tā viņš kopā ar Valdhausu pabalstīja Kristofu cīņā* pret citiem.

Atzinis, ka cīņa iedegsies vēl straujāka, ja Kristofam būs sabiedrotie, Manheims sāka to pierunāt, lai tas pievienojas progresīvākajam muziikas virzienam.

Kā visās vācu piilsētās, arī šeit bija sava Vāgnera biedrība, kas cīnījās par jaunām idejām, pret konservatīvo kliķi. Aizstāvēt Vāgneru, kad viņa slava jau bija pilnīgi atzīta un viņa darbi pildīja visu Vācijas operu repertuāru, nebija vairs nekāda varonība. Tomēr viņa uzvara bija drīzāk ar pārspēku uzmākta nekā brīvi atzīta, un publikas vairums savā sirdī bija un palika nevairāmi konservatīvs, sevišķi mazpilsētiņās, kā šajā, kuras dzīvoja nomaļus no lielām laika strāvām, bet bija lepnas uz savu seno slavu. Vairāk nekā citur šeit valdīja vācu tautai piemītošā neuzticība pret jaunām domām, kūtrība just kaut ko patiesu un spēcīgu, ja to jau nebija atgremojušas vairākas paaudzes. Tas bija vērojams sapīkušajās sejās, ar kādām šie ļaudis klausījās — kaut arī ne paša Vāgnera muziķu, pret kuru neviens vairs neiedrošinājās karot, tomēr visus jaunos. Vāgnera gara ietekmē radītos darbus. Vāgnera biedrībām tādēļ būtu bijis ļoti svētīgs uzdevums aizstāvēt visus jaunos un īpatnējos spēkus mākslā. Dažretiz viņas tā darīja, un Brukners vai Hugo Volfs vāgneriešu vidū ieguva sev uzticamus sabiedrotos. Bet paša meistara patmīļa bieži vien atspoguļojās mācekļos, un, tāpat kā Baireita nodevās tiikai viena vienīgā gara fanātiskam kultam, arī Baireitas fiilii-āles bija mazas baznīeiņas, kur mesas dziedāja tiikai par godu vienīgam dievam. Labākajā gadījumā kādā aizmirstā nostūrī ielaida uzticīgus mācekļus, kas neatkāpās no svēto dogmu burta un, pīšļos mezdamies, seju putekļos liekdami, pielūdza visvienīgo dievību ar daudzajām sejām: muziķu, dzeju, drāmu un metafiziku.

Tā tas bija arī šīs pilsētiņas Vāgnera biedrībā. Tā tomēr ievēroja labas ārējās formas: mīļu prātu pulcināja apdāvinātus jaunekļus, kas tai varētu būt derīgi. Kristofu tā jau sen bija ņēmusi vērā un centās viņam labvēlīgi tuvoties, bet

Kristofs to neredzēja, viņam palīgi nebija vajadzīgi. Kristofs nesaprata, kāda vajadzība viņa tautas brāļiem lika pulcēties tikaii baros, it kā vienii paši tie nevarētu darīt nekā: ne dziedāt, ne staigāt, ne dzert. Viņam derdzās katra biedru būšana. Bet, ja jau tā tam bija būt, tad labāk viņš gāja Vāgnera biedrībā nekā citā: tur vismaz bija gaidāmi skaisti koncerti. Kaut arī neatzīdams gluži visus «vāgneriešu» uzskatus par mākslu, Kristofs tomēr bija tiem tuvāks nekā citiem muziķu grupējumiem. Šķita, ka viņš kaut cik varēs saprasties ar ļaudīm, kas pret Brāmsu un «braminiem» izturējās tikpat netaisni kā pats Kristofs. Tā nu viņš bija ar mieru iepazīties ar «vāgneriešiem». Manheims bija viņa starpnieks: tas pazina katru un visus. Pats nebūdams mūziķis, viņš arī bija Vāgnera biedrības loceklis. Biedrības vadītāji bija modri vērojuši Kristofa karagājienu laikrakstā. Dažu ienaidnieku galvu krišana tiem liecināja par viņa stipro dūri, kas tiem pašiem kādreiz varētu būt noderīga. Kristofs gan bija izmetis dažas necienīgas frāzes arī par svēto dievības tēlu, taču pret tām viņi aizmiedza acis; un varbūt šiem pirmajiem diezgan nevainīgiem uzbrukumiem gluži neviļus bija kāds sakars ar to steigu, kādā šī biedrība centās Kristofu saistīt, iekams viņš nav paguvis izteikties plašāk. Vispirms viņu ļoti laipni lūdza atļaut dažas no savām dziesmām uzņemt gaidāmajā biedrības koncerta programā. Kristofs jutās glaimots, viņš piekrita un, Man-heima pamudināts, pierakstījās par biedru.

Vāgnera biedrības vadītāji tolaik bija divi vīri, viens ar diezgan lielu rakstnieka, otrs ar diriģenta slavu. Abi ticēja Vāgneram ar muhamedānisku ticības dedzību. Pirmais, Jo-ziass Klings, bija sarakstījis Vāgnera vārdnīcu — Wagner-Lexikon, kurā ik mirkli varēja smelties lielā meistara domas de omm re scibili. Tas bija viņa mūža lielais darbs. Viņš katru nodaļu varēja pie brokastu vai vakariņu galda nocitēt, kā franču provinces buržuā savā laikā citēja «Orleānas jaunavas» dziedājumus. Un Baireitas avīzē viņš bieži publicēja rakstus par Vāgneru un āriešu garu. Saprotams, ka Vāgners viņam bija vistīrākais ārieša tips, kas vācu nācijā saglabājies kā neieņemams cietoksnis pret latīnisko, vispirmām kārtām franču semītismu. Klings proklamēja netīrā gailu gara drošu sakāvi. Un tomēr viņš ik dienas turpināja niknu cīņu pret to, it kā šis nāvīgais ienaidnieks aizvien vēl būtu bīstams. Tikai vienu lielu vīru viņš atzina visā Francijā: grāfu Gobīno. Klings bija mazs maziņš, ļoti laipns vecītis, kas mēdza pietvīkt kā jauna meitene. — Otrs Vāgnera biedrības pīlārs Ērihs Laubers līdz savam četrdesmitajam mūža gadam bija ķimikāliju fabrikas direktors, bet pēkšņi savu darba lauku pameta, laii kļūtu orķestra diriģents. Ar lielu gribas spēku un savu bagātību viņš to panāca. Viņš bija Baireitas fanātiķis: stāstīja, ka viņš svētceļnieka sandalēs no Minhenes kājām gājis uz turieni. Bija savādi, ka šis vīrs, kas daudz bija lasījiis, daudz ceļojis, daudzus darbus strādājis un visur atraisījis enerģiskas personības vērienu, mūzikā bija kļuvis par vienu no Panurga ganāmpulka auniem: Visu savu oriģinalitāti viņš bija ziedojis, lai būtu vēl lielāks nelga nekā citi. Mūzikā būdams pārāk nedrošs, lai pakļautos savai izjūtai, viņš verdziski sekoja tiem Vāgnera interpretējumiem, kurus sniedza Baiireitā patentētie kapelmeistari un māksliinieki.

Kristofs nevarēja sevišķi sajūsmināties par abiem šiem vīriem. Bet viņi bija smalki, laipni un abi diezgan izglītoti. Saruna ar Lauberu vienmēr bija ierosinoša, ja viņš nerunāja par muziķu, bet par aitu tematu. Viņš bija vējagrābslis, un vējagrābšļi Kriistofam itin labi patika, jo tie kontrastēja ar prātīgo ļaužu nāvējošo banalitāti. Kristofs vēl nezināja, ka nav nekā nāvējošāka par cilvēku, kas rīkojas neprātīgi, un ka tiem, kurus ļoti netaisnu' dēvē par «īpatnējiem», ir daudz mazāk īpatnības nekā visam pārējam baram. Jo tā sauktie «īpatņi» ir gluži vienkārši maniaki, kuru domas griežas kā pulksteņa mehānisms.

Joziass Klings un Laubers gribēja Knistofu ievilkt savā pulkā, un sākumā tie bija pret viņu vērīgi un pakalpīgi. Klings viņam veltīja glaimīgu rakstu, un Laubers centās ievērot visus Kristofa norādījumus par viņa darbiem, kurus tas diriģēja kādā biedrības koncertā. Šī vērība Knistofu aizkustināja. Diemžēl, viņu pašu nesaprātība samaitāja visu labo iespaidu. Kristofs nevarēja par cilvēkiem labi domāt tādēļ vien, ka tie viņu apbrīnoja. Viņam bija lielas prasības. Viņš nevēlējās, ka viņu apbrīno tādu, kāds viņš nebija, un visus, kas adz pārpratuma bija kļuvuši viņa draugi, uzlūkoja gandrīz kā savus ienaidniekus. Arī Kliingam Kristofs nebija pateicīgs, ka tas viņu atzina par Vāgnera jaunāko atvasi un meklēja sakaru starp Viņa dziesmām un Vāgnera tetraloģijas momentiem, kad īstenībā tiem līdzīgas bija tikai dažas notis visā gammā. Un viņam nebija nekāda prieka savu dairbu blakus nevērtīgam Vāgnera skolnieka fabrikātam dzirdēt divu Baīreitas mūžīgā elka milzīgu kliinšu blāķu spraugā.

Drīz vien šī mazā draudzīte Kristofam sāka smacēt elpu. Arī tā bija konservēšanas iestāde, tikpat aprobežota kā visas karaliskās konservatorijas un turklāt vēl neiecietīgāka — kā jau litiin visi neofīti mākslā. Kristofs sāka zaudēt ilūzijas pair kādas mākslas formas vai domu sistēmas absolūto vērtību. Senāk viņam bija licies, ka lielās idejas visu apmirdz ar savu gaismu. Nu viņš redzēja, ka idejas var diezin kā pārvērsties, bet dlvēki paliek tie paši. Un svarīgi galu galā bija tikai cilvēki: visas idejas pielāgojās viņiem; ja tie bija dzimuši kalpi un vergi, arī ģēnija darbs, viņu dvēseles caurstrāvodams, k|uva sīks un nenozīmīgs, un savas važas salauzušo varoņu brīvības kliedziens pārvērtās par kalpības gara zīmi nākamajām paaudzēm. — Kristofs nevarēja šīs jūtas slēpt. Viņš izgrandīja savas dusmas par mākslas elku kalpību. Kristofs klaji pateica, ka mākslā nav nekādu elku, nekādu klasiķu un tikai tas var saukties par Vāgnera gara mantinieku, kurš viņu var kājām samīt un iet savu ceļu tālāk, mūžam uz priekšu, atpakaļ neskatoties, tikai tas, kuram drosme nokaut to, kas nolemts nāvei, kuram ir bezgalīgs prieks par kvēlojošo dzīvību. Klinga muļķība Kristofu iededzināja uz ķildu. Viņš sāka atklāt visas kļūdas un smieklīgās nepilnības, ko bija uzgājis Vāgnera darbos. Bet vāgneriešiem likās, ka Kristofs ir skaudīgs uz viņu dievu. Kristofs bija pārliecināts, ka šie paši ļaudis, kas sajūsminājās par Vāgneru, kad tas jau bija miris, droši vien viņu apmētāja ar akmeņiem, kad tas vēl dzīvoja. Te nu Kristofs bija netaisns pret viņiem. Arī Klings un Lau-bers reiz bija līgojuši apgarotības līksmē; pirms kādiem divdesmit gadiem viņi bija pašā avangardā, bet kā vairums cilvēku viņi tur iestrēdza. Cilvēkam ir tik maz spēka, ka viņš aizelsies apstājas pēc pirmā kāpiena, un tikai nedaudziem ir tik liels plaušu spēks, ka tie var doties augstāk, uz kalna galu.

Kristofa izturēšanās drīz no viņa novērsa jaunos draugus. Viņu simpātijās bija tikai veikals: Kristofam bija jāiet viņu pulkā, tad tie būtu viņam palīdzējuši. Pats par sevi saprotams, ka Kristofs sevi neaizliedza. Viņš neiekrita šajā ciilpā. Un viņu pameta vienu. Cildinājumi, ko viņš liedza kliķes izraudzītajiem dieviem un dieviņiem, tika atrauti arī viņam. Un viņa darbus sāka spēlēt jau retāk, jo daži uztraucās, ka Kristofa vārds pārāk bieži redzams koncertu programās. Kristofam aiz muguras par viņu zobojās, kritika darīja savu darbu, bet Kl'ings un Laubers, ļaudami kritiķiem Uzteikties, it kā pievienojās viņu spriedumiem. Tomēr naidoties ar Kristofu «vāgne-rieši» neuzdrošinājās vispirms tāpēc, ka Reinas krastu iedzīvotājiem patīk puslēmumi, kas nekā neizlemj un ļauj palikt nenoteiktā stāvoklī līdz laiika bezgalībai, un turklāt arī tāpēc, ka viņi klusībā cerēja panākt to, ko paši gribēja: ja Kristofu pārliecināt nevarēja, tad gribēja viņu nogurdināt.

Taču Kristofs viņiem aizsteidzās priekšā. Juzdams, ka viņu kāds nīst, bet savu naidu negrib atzīt un izliekas pret viņu draudzīgs, viņš nerimās, līdz pierādīja, ka tas ir viņa ienaidnieks. Pēc kāda vakara Vāgnera biedrībā, kur viņu pārsteidza apslēpts naids un viltība, viņš vairs neizcieta un Lauberam īsi paziņoja, ka izstājas no biedrības. Laubers nekā nesaprata, un Manheims piesteidzās pie Kristofa un lūkoja viņu salabināt. Bet jau pie pirmajiem Manheima vārdiem Kristofs nikni iesaucās:

— Nē, nē, nē un vēlreiz nē! Nerunā man vairs par šiem viltus priesteriem! Es negribu viņus vairs redzēt! ... Es nevaru, es gluži vienkārši vairs nevaru ... Šie cilvēki man derdzas, es negribu lūkoties viņu sejās.

Manheims smējās no visas sirds. Viņš necentās klusināt Kristofa dusmas, bet priecājās par tām.

— Es jau zinu, ka viņi nav diezin cik patīkami, — viņš sacīja, — bet tādi viņi nav šodien vien. Kas tad jauns noticis?

— Nekas. Bet man pietiek... Jā, smejies, zobojies par mani: es jau zinu, ka esmu traks. Gudri ļaudis rīkojas pēc veselā saprāta likumiem. Es tāds neesmu. Es esmu cilvēks, kas klausa tikai saviem impulsiem. Ja manā dvēselē sakrājusies elektrība, tai jāizlādējas, lai nāk kas nākdams. Ja citiem tādēļ karsti vai auksti, jo ļaunāk viņiem! Jo ļaunāk man pašam! Es neesmu radīts, lai dzīvotu cilvēku sabiedrībā. No šīs dienas es gribu piederēt tikai sev.

— Tu taču nebūsi iedomājies, ka vari dzīvot bez cilvēkiem, — teica Manheims. — Savu muziķu tu taču nevari spēlēt viens pats. Tev vajadzīgi dziedoņi, orķestris, diriģents, publika un sava kliķe...

Kristofs kliedza:

— Nē! Nē! Nē!

Bet pēdējais vārds viņu iededzināja piktuma:

— Sava kliķe? Vai tev nav kauna tā runāt!

— Nerunāsim par samaksāto kliķi (kaut gan, vaļsirdīgi sakot, tā ir vienīgais līdz šim atrastais līdzeklis, ar kuru publikai noskaidrot kāda mākslas darba vērtību). Bet māksliniekam kliķe vienmēr tir vajadzīga, kaut vai tā būtu neliels, labi iedīdītu draugu pulciņš, kas autoru prot vērtēt, kā pienākas. Katram autoram ir sava kliķe, un te nu draugi noder.

— Man tādi draugi nav vajadzīgi.

— Tad tevi izsvilps.

— Es gribu, lati mani izsvilpj!

Manheims bija septītajās debesīs.

— Šo prieku tu ilgi nepieredzēsi. Tavus darbus vienkārši vairs nespēlēs.

— Vienalga! Vai tu domā, ka es dzenos pēc ievērojama vīra slavas? Jā, reiz es tiešām centos šo mērķi sasniegt... Neprāts! Muļķība! Idiotisms! ... It kā vulgāras godkārības apmierinājums varētu atmaksāt visus upurus: visas ciešanas, visas neķītrības, visus pazemojumus — un visu citu, ar ko jāsamaksā slava! Lai tad mani parautu desmit tūkstoši velnu, ja šādas raizes vēl kādreiz plosītu manas smadzenes! Tam nu ir beigas! Man apnikusi visa šī publika un reklāma. Reklāma ir briesmīga nekauņa. Es gribu dzīvot privātu dzīvi, dzīvot sev un tiem, kurus mīlu.

— Jā jau, jā! — Manheims teica ironiskā tonī. — Bet cilvēkam vajadzīgs amats. Tad topi par kurpnieku!

— Ak, ja es varējis būt tāds kurpnieks kā brīnišķīgais Zakss! — iesaucās Kristofs. — Oik laimīga tad būtu mana dzīve! Visu nedēļu kurpnieks, svētdienās mūziķis, kas spēlē sev un retiem draugiem par prieku! Tā būtu burvīga dzīve!... Vai es esmu kāds nelga, lai savu laiku un darbu ziedoju varenās publikas izpriecām un krītu par upuri nejēgu kritiķu spriedumiem? Vai nav daudz labāk un skaistāk, ja mani mīl un saprot' tikai daži cienīgi cilvēki, nekā mani dzird un ar saviem glaimiem apkauno tūkstoš idiotu! Tici man: iedomības velnam, slavas kāres dēmonam vairs nebūs varas pār mani!

— Bez šaubām, — piekrita Manheims.

Un klusībā nodomāja:

«Gan jau viņš drīz dziedās citu dziesmu.»

Tad viņš mierīgā garā jautāja:

— Nu, vai lai es tevi samierinu ar Vāgnera biedrību?

Kristofs pacēla rokas pret debesīm:

— Vai man bija vērts veselu stundu visas plaušas izkliegt, cenšoties tev pierādīt, ka tas nav iespējams? Es tev saku, ka savu kāju tur vairs nesperšu. Mani pārņem šausmas, domājot par visām šīm Vāgnera biedrībām, visiem šiem aunu bariem, kuri trinas cits gar citu un visi blēj vienā balsī. Ej un saki šiem auniem, ka esmu vilks, ka man lir zobi un es nevaru tiem līdzi ganīties mierīgās un treknās ganībās!

— Labi, labi, es viņiem pateikšu, — atbildēja Manheims, jautrā garā aiziedams. Viņš domāja:

«Viņš ir traks, viņam vieta ir trako namā ...»

Manheima māsa, kurai viņš steidzās atstāstīt šo sarunu, paraustīja plecus un teica:

— Traks? Tāds viņš gan gribētu izlikties! . .. Viņš ir muļķis uin smieklīgi iedomīgs ...

KRISTOFS turpināja nikno karagājienu Valdhausa žurnālā. Tas viņam nesagādāja prieku: kritika viņam bija apnikusi, un viņš dzīrās visu triekt pie velna. Bet, tā kā viņam gribēja aizdarīt muti, viņš spītīgi pretojās, lai neviens nevarētu iedomāties, ka viņš būtu piekāpies.

Valdhauss sāka bažīties. Kamēr pats šajā kautiņā bija sveiks un neskarts, viņš olimpiska dieva mierā noraudzījās šo pigmeju kņadā. Bet kopš dažām nedēļām citi laikraksti likās jau zaudējuši viņa personības neaizskaramības apziņu. Tie apvainoja viņa autora patmīlību un uzbruka viņam tik ņirdzīgā tonī, ka Valdhauss, ia bijis asprātīgāks, uzreiz būtu pazinis savu draugu nagus. Un tiešām šos uzbrukumus rosināja Eren-felda un Goldenringa atriebīgās dziņas: tas viņiem likās vienīgais ceļš, kā Valdhausu sakūdīt pret Knistofu un izbeigt viņa polemikas. Viņu aprēķins bija pareizs.

Valdhauss tūdaļ paziņoja, ka Kristofs viņu jau sākot kaitināt, un vairs neatbalstīja to. Visa redakcija lauzīja galvu, kā Kris-tofu klusināt. Bet saniknotam sunim uzpurni nevar uzlikt!

/

Viss, ko Kristofam teica, viņu sadusmoja vēl vairāk. Vliņš savus kolēģus nosauca par gļēviem un teicās rakstīt visu, kas viņam jāsaka, ko pienākums liek viņam sacīt. Viņiem taču esot tiesības parādīt šim durvis! Tad visa pilsēta zināšot, ka viņi esot tādi paši lupatas kā citi, bet pats no sevis viņš neaiziešot nemūžam.

Viņi saskatījās stulbām acīm un īgni pārmeta Manheimam, ka tas viņu redakcijā ievedis šo trakotāju. Manheims, aizvien vēl smiedamies, apsolījās Kristofu nomierināt, un saderēja, ka Knistofs jau nākošajā kritikā savam vīnam piejaukšot ūdeni. Ciiti neticēja. Bet īstenība pierādīja, ka Manheims nebija daudz izlielījies. Patiesi: Kristofa nākošajā rakstā nebija nevienas skarbākas piezīmes, lai gan pilnīgs laipnības paraugs tas vēl nevarēja būt. Manheima līdzeklis bija gluži vienkāršs, un visi brīnījās, kā tādas domas jau agrāk nevienam nebija ienākušas prātā. Kristofs nekad pats nelasīja, ko bija uzrakstījis, korektūrām tikai pavirši uzmeta acis. Ādolfs Majs viņu tādē| bija vairākkārt rājis, sacīdams, ka iespieduma k|ūdas maitājot laikraksta reputāciju, bet Kristofs, neatzīdams kritiku par mākslu, atbildēja, ka tas, par kuru viņš rakstījis, gan viņu sapratīšot ar visām iespiedkļūdām. Manheims izlietoja gadījumu un pateica, ka Knistofam taisnība: korektūras lasīšana esot spiestuves faktora uzdevums, un viņš labprāt atbrīvošot Kristofu no šī darba. Kristofs jau dzīrās izteikt pateicību, bet visi steidzās apgalvot, ka redakcijai tas nākšot par labu, jo tādā veidā izvairīšoties no laiika zaudējuma. Tā Kristofs uzticēja savu korektūru lasīšanu Manheimam, piekodinādams, lai viņš lasa uzmanīgi. Manheimam tas nebija lieki sakāms: viņš jautrā garā sāka savu spēli. Sākumā viņš mīkstināja tikai dažus vārdus, izmeta dažus nelaipnus epitetus. Bet, gūdams panākumus, viņš gāja tālāk: viņš sāka pārveidot teikumus un sagrozīt jēgu. Manheims rīkojās ar īstu virtuozitāti: viņš centās pasargāt frāzes pamatu un īpatnību, bet izteica gluži pretējas domas, nekā Kristofs bija gribējis. Manheims savu mūžu nebija tik daudz strādājis. Un viņš baudīja sava darba augļus: daži muziķi, kurus Kristofs nebija saudzējis ar saviem sarkasmiem, bija pārsteigti, ka viņš par tiem rakstīja arvien saudzīgāk, aizvien maigāk, līdz beidzot sāka viņiem dziedāt slavas dziesmas. Redakcija līksmoja. Manheims lasīja viņiem priekšā sava darba rezultātus. Atskanēja skaļi smiekli. Ērenfelds un Goldenrings reizēm teica Manheimam:

— Esi uzmanīgs! Tu ej par tālu!

— Nebīstieties! — attrauca Manheims.

Un turpināja strādāt aiizvien cītīgāk.

Kristofs nemanīja nekā. Viņš iegāja redakcijā, atdeva manuskriptu un par to vairs neraizējās. Dažreiz viņš Manheimam klusi teica:

— Šoreiz gan es tos neliešus krietni sabrāzu! Izlasi...

Manheims lasīja.

— Nu, ko tu tdiksi?

— Šausmīgi! Tu, mīļais, esi aizgājis līdz pēdējai robežai!

— Dieziin ko nu viņi teiks?

— Ak, tas būs nedzirdēts tracis!

Bet nebija nekāda trača. Gluži otrādi: visas sejas Kristo-fam uzsmaidīja laipnāk, un ļaudis, kurus viņš bija neganti lamājis, viņu sveicināja uz ielas.

Reiz viņš iedrāzās redakcijā uztraukts un dusmās raukdams pieri. Viņš uzmeta uz galda vizītkarti un jautāja:

— Ko tas nozīmē?

Tā bija kāda mūziķa vizītkarte ar laipnu uzrakstu: «Dziļā pateicībā». Šiim pašam mūziķim Kristofs bija krietni sadevis pa seksti.

Manheims atbildēja smiedamies:

— Viņš zobojas par tevi.

Kristofs atviegloti nopūtās:

— Bet man likās, ka viņam prieks par manu rakstu.

— Nē, viņš ir nikns kā lauva, — atsaucās Erenfelds, — tikai negrib savas dusmas rādīt. Viņš grib izlikties par tevi pārāks, viņš ņirgājas.

— Ņirgājas?... Ak nelietis! — Kristofs iesaucās jaunās dusmās. — Es viņam sakuršu vēl karstāku pirti! Kas smejas pēdējais, smejas visgardāk!

— Nē, nē! — noraizējies teica Valdhauss. — Man gan neliekas, ka viņš zobojas. Viņš ir pazemīgs kā daždien kristīgs cilvēks, un, kad viņam sit pa vienu ausi, viņš pagriež otru.

— Vēl labāk! — iesaucās Kristofs. — Zaķapastala! Gan viņš savu tiesu vēl dabūs!

Valdhauss vēl lūkoja Kristofu atrunāt. Bet citi tikai smējās.

— Ļauj, lai viņš raksta, — teica Manheims.

— Manis pēc... — laipni un draudzīgi atbildēja Vald-hauss. — Vai nu lielāks, vai mazāks pēriens, kāda tur starpība! ...

Kristofs aizgāja. Sazvērnieki priekā lēkāja un smējās kā negudri. Kad viņii mazliet norima, Valdhauss teica Manhei-mam:

— Klausies, draugs, esi uzmanīgs! Cik tur vairs trūka... Viņš mūs vēl pieķers.

— Mēs pieredzēsim vēl jaukus laikus! Es taču viņam gādāju draugus!

OTRĀ DAĻA IESTIGŠANA

TIK TĀLU Kristofs bija nonācis savos neveiklajos mēģinājumos reformēt vācu mākslu, kad pilsētā atbrauca franču aktieru trupa. Pareizāk sakot: bars, jo tas bija diezin no kurienes pasprukušo mal-doņu un nepazīstamu jaunu aktieru pūlis, kas labprāt ļāva sevi izmantot, ja vien varēja spēlēt. Visi šie ļaudis bija iejūgti vecas un slavenas aktrises uzvaras ratos; tā brauca turnejā pa Vāciju un mazajā rezidences pilsētiņā bija nodomājusi rīkot trīs izrādes.

Valdhausa žurnāls sarībināja lielu troksni. Parīzes salonu un literāro aprindu dzīvē Manheims un viņa draugi jutās kā savās mājās, vismaz teicās tā jūtoties. Viņi atkārtoja seklās čalas, ko bija sagrabinājuši bulvāru avīzēs un diezgan nabadzīgi sapratuši, un tādā veidā pārstāvēja Vācijā franču garu. Ar to pietika, lai Kristofs zaudētu vēlēšanos tuvāk iepazīties ar šo franču garu. Manheims viņam apnika ar savām slavas dziesmām Parīzei. Viņš bija tur vairāki lāgi jau dzīvojis, un tur vēl tagad dzīvoja viņa ģimenes locekļi. Manheima ģimene bija izkaisīta pa visu Eiropu, un visur tā bija pārtautojusies un pat pacēlusies augstā godā. Pie šīs Ābrama cilts piederēja kāds angļu baronets, kāds beļģu senators, kāds franču ministrs, kāds vācu reihstāga loceklis un viens pāvesta grāfs. Un, kaut viņii visi bijāja savu vienkopējo celmu, no kura bija cēlušies, viņi tomēr bija īsti angļi, franči vai vācieši, jo viņu lepnums neļāva ne mirkli šaubīties, ka zeme, kurā viņi bija apmetušies, ir vislabākā. — Manheims bija vienīgais, kas aiz tīra prieka par paradoksiem cildināja tās zemes, kurās viņš nebija. Tā viņš bieži un sajūsmināti runāja par Parīzi, bet, parīziešus cildinādams, viņš tos iztēloja par trakiem, baudkāriem lielībniekiem, kas laiku pavada, naktīs zaļi uzdzīvodami un revolūcijas rīkodami, un neskatās uz sevi nopietni. Tā Kristofu daudz nevaldzināja šī «bizantiskā un dekadentiskā republika

viņpus Vogeziem». Viņš Parīzi lētticīgi iedomājās tādu, kāda tā izskatījās primitīvā gravīrā, ko bija redzējis uz nesen iznākušas vācu mākslas sērijas grāmatas vāka. Pašā priekšā Parīzes Dievmātes katedrāles dēmons, kas sarāvies tup un blenž pār pilsētas jumtiem. Zem tā paraksts:

Alkainais vampīrs, mūžsenā baudkāre

Pilsētas plašumā izlūko upurus.

Kā īsts un krietns vācietis Kristofs dziji nicināja izvirtušos frančus un viņu rakstniecību, no kuras pazina tikai dažas seklas vodeviļas, «Ērglēnu», «Madame Sans-Gêne» un kafēšantānu dziesmiņas. Mazpilsētiņas snobisms dzina pret mākslu nejūtīgos ļaudis uz teātra kasi, lai liktu rezervēt sev redzamākās vietas, un taisni tādēļ Kristofs pret lielo komedianti izturējās ar nicīgu vienaldzību. Viņš demonstratīvi teicās nespert ne soli, lai redzētu šo slavenību. Un, tā kā biļetes bija ļoti dārgas un viņš nevarēja tās nopirkt, tad viņam viegli bija turēt savu vārdu.

Repertuārā, ko franču trupa atveda uz Vāciju, bija divi trīs klasiķu darbi, bet lielāko tiesu lugas bija nenozīmīgas blēņas, tīri parīziska eksportprece: jo nav nekā internacionālāka par viduvējību. «Tosku», ceļojošās aktrises pirmo izrādi, Kristofs jau pazina; viņš bija to dzirdējis vācu valodā, izpušķotu ar visu vieglo jūsmu niekiem, ko mazā Reinas teātra trupa varēja dot šai operai. Redzēdams savus draugus uz teātri ejam, Kristofs, ironiski smīnēdams, izteica apmierinātību, ka šīs operas izrāde nav jāklausās vēlreiz. Bet citu rītu viņš vērīgi ieklausījās sajūsminātajos vērtējumos par vakardienas viesizrādi un pukojās, ka pats bija laupījis sev tiesības citiem runāt pretim, jo nebija gribējis redzēt to, par ko visi tagad runāja.

Otrajā izsludinātajā izrādē bija paredzēts «Hamlets» franču tulkojumā. Kristofs nekad nepalaida garām izdevību redzēt kādu Šekspīra traģēdiju. Tāpat kā Bēthovens, Šekspīrs viņam bija mūžīgās dzīvības avots. Nemiera un dumpīgo šaubu laikā, kuras Kristofs pārdzīvoja, Hamlets viņam bija sevišķi tuvs un dārgs. Gan viņš baidījās šajā burvju spogulī atrast savu līdzību, tomēr Hamlets viņu neatvairāmi valdzināja. Kristofs staigāja un grozījās ap teātra afišu, negribēdams atzīties, ka viņu trauc neklusināma dziņa nopirkt biļeti. Pēc visa, ko Kristofs bija teicis saviem draugiem, viņš iekaisa spītībā un negribēja atkāpties no saviem vārdiem. Tāpat kā vakar, viņš būtu palicis savā listabā, ja, grūtsirdīgi mājup iedams, nebūtu pa ceļam saticis Manheimu.

Manheims saņēma Kristofu aiz rokas un dusmodamies, tomēr nevarēdams atturēties no parastajiem jokiem, stāstīja, ka mājās gluži negaidot iebrukusi viņa tēvamāsa, veca kamieļu mātīte, ar visu savu radu baru, un nu visiem būšot jāsēž mājās un jāuzņem viesi. Viņš lūkojis izbēgt, bet radnieciskās etiķetes jautājumos viņa tēvs esot nepielūdzams. Kāda nieka dēļ, ko Manheims gribot izvilināt no tēva, viņam esot jāpaklausa un jāatsakās no izrādes.

— Vai biļetes jums jau bija nopirktas? — Kristofs jautāja.

— Bez šaubām! Lieliska loža. Un tās man vēl jānes šim riebīgajam Grinebaumam, tēva kompanjonam, — es patlaban eju pie viņiem, — lai Viņš ar otro pusi un savu meitu, šo muļķa zostiņu, ietu izpriecāties. Jautri! ... Es nupat prātoju, ko nepatīkamu varētu viņiem pateikt. Bet ko es šiem varu padarīt, jo biļetes man jāatdod, kaut gan viņiem būtu patīkamāk, ja tās būtu kredītbiļetes!

Pēkšņi Manheims apklusa un vaļā muti uzlūkoja Kristofu:

— Man ienāca prātā lieliska ideja!... Taisni to es meklēju!

Viņš aiz prieka rīstījās:

— Kristof, vai tu iesi uz teātri?

— Nē.

— Bet es tevi ludzu: ej! Man vajadzīgs tavs drauga pakalpojums. Tu to man neliegsi.

Kristofs nekā nesaprata.

— Man taču nav biļetes.

— Še ņem! — uzvaras priekā iesaucas Manheims un iespieda viņam rokā biļetes.

— Tu esi traks, — teica Kristofs. — Tavs tēvs būs dusmīgs.

Manheims smējās locīdamies:

— Viņš būs briesmīgi dusmīgs!

Noslaucījis acis, Manheims turpināja:

— Rīt no rīta, tiklīdz viņš piecelsies un nekā vēl nezinās, es viņam izkaulēšu naudu.

— Es nevaru pieņemt, — Kristofs sacīja, — jo zinu, ka tavam tēvam tas nepatiks.

— Tev nav nekas jāzina, tu nekā neziini, un tā nav tava daļa.

Kristofs atlocīja biļetes:

— Ko es viens pats darīšu tik lielā ložā?

— Visu, ko vien kāros tava sirds. Tu vari tur izgulēties un, ja patīk, izdejoties. Paņem līdzi sievietes. Tev taču kāda pazīstama būs? Ja ne, es varu aizdot.

Knistofs sniedza biļetes Manheimam atpakaļ:

— Nē, noteikti nē. Ņem atpakaļ!

— Neņemšu! — iesaucās Manheims, dažus soļus atkāpdamies. — Ar varu jau es nevaru tevii aizdabūt uz teātri, bet biļetes atpakaļ neņemšu. Ja gribi, met tās ugunī vai arī kā augsti tikumīgs cilvēks pats aiznes tās Grinebaumam. Tā vaiirs nav mana daļa. Dzīvo sveiks!

Viņš steigšus aizgāja un Kristofu pameta vienu uz ielas ar biļetēm rokā.

Kristofs jutās samulsis. Viņam likās, ka pareizāk būtu biļetes aiznest Grinebaumam, bet šīs domas nerosināja viņa soļus. Neziiņā viņš devās mājās un, nejauši ielūkojies pulkstenī, redzēja, ka ir jau laiks ģērbties, laii ietu uz teātni. Viņš atzina, ka biļetes neizlietot būtu aplami. Viņš aicināja līdzi māti. Taču Luize teicās labāk iešot gulēt. Un viņš aizgāja viens. Sirdī viņš juta bērnišķīgu prieku. Viņš tikai pukojās, ka bija jāiet vienam. Pret Manheima tēvu vai Grinebaumu, kuriem viņš bija laupījis ložu, viņam sirds bija mierīga. Bet sirdsapziņas pārmetumus viņš juta pret tiem, kas būtu varējuši nākt līdzi. Viņš domāja, dik liels prieks par šo izrādi būtu dažam labam jauneklim, un viņam bija sāpīgi, ka nevarēja tos ielīksmot. Viņš domās meklēja, bet neatrada nevienu, kam varētu piesolīt biļeti. Un bija jau par vēlu, vajadzēja vien iet vienam.

Teātrī, gar aizslēgto kasi iedams, viņš ieraudzīja plakātu, kas ziņoja, ka visas vietas jau izpārdotas. Ļaužu barā, kas pukodamies gāja mājās, viņš ieraudzīja meiteni, kurai grūti bija aiziet, kura visus iegājējus uzlūkoja skaudīgām acīm. Viņa bija tērpusies vienkāršā, melnā ģērbā, viņai bija graciozs augums un smalka, maiga seja. Viņš nemanīja, vai meitene bija skaista vai neglīta. Viņš pagāja tai garām, pēkšņi apstājās, atskatījās un, ilgi nedomājis, jautāja meitenei:

— Vai jums nav biļetes?

Viņa nosarka un ar ārzemnieces akcentu atbildēja:

— Nē, diemžēl, nav.

— Man lir loža, kurā es viens varu pazust. Vai nevēlaties nākt man līdzi?

Meitene nosarka vēl vairāk, pateicās un atvainojās, ka piedāvājumu nevarot pieņemt. Atsacīšanās Kristofu skumdināja, viņš arī atvainojās un lūkoja meiteni pierunāt, bet viņam nelaimējās, kaut gan skaidri bija redzams, ka nepazīstamā ārkārtīgi grib redzēt izrādi. Kristofs nezināja, ko darīt. Pēkšņi viņš izšķīrās.

— Mums tomēr ir izeja, — viņš teica, — un viss būs kārtībā: ņemiet biļetes. Man diezin cik lielas intereses nav: esmu šo lugu jau redzējis. (Viņš palielījās.) Jums būs lielāks prieks nekā man. Ņemiet, man nav žēl.

Kristofa piedāvājums un sirsnība meiteni tik ļoti aizkustināja, ka viņai acīs saskrēja asaras. Meitene mulsumā izteica neskaidrus pateicības vārdus, ka negribot viņam laupīt prieku.

— Tad jau pavisam jauki: nāciet, iesim kopa, — viņš teica smaidīdams.

Viņa vārdi bija tik mī|i un vaļsirdīgii, ka meitene, kaunēdamās viņa labo sirdi atraidīt, klusi un kautrīgi lizdvesa:

—. Iesim ... Sirsnīgi pateicos.

VIŅI IEGĀJA. Manheimu klajā, lielā loža bija pašā vidū: tur nevarēja paslēpties. Un saprotams, ka viņu ienākšanu visi pamanīja. Meiteni Kristofs uzaicināja sēsties pirmajā rindā un pats atvirzījās ložas dibenā, lai viņu netraucētu. Viņa sēdēja taisni, gluži kā sastingusi, bikla un kautrīga, un neiedro-

šinājās pagrozīt galvu. Kristofs tīši skatījās uz citu pusii, ļaudams viņai attapties, un nezināja, ko ar viņu runāt. Laii Kristofs lūkojās uz kuru pusi lūkodamies, viņš redzēja, ka viņa un svešās līdzgaitnieces ienākšana ložu spožās publikas vidū modināja ziņkārību. Visiem, kas viņu uzlūkoja, Kristofs raidīja niknus skatienus, viņu kaitināja šī uzmācīgā vērošana. Viņš neatģida, ka šo ziņkārību nemodināja tik daudz viņš pats, oik jaunā dāma, kurā visas acis noskatījās ar aizvainojošu aiz-domību. Lai parādītu pilnīgu vienaldzību pret visu, ko par viņu teica vai domāja, Kristofs pieliecās pie savas kaimiņienes un sāka ar viņu tērzēt. Bet meitenei bija tik samulsusi seja, Viņa jutās tik nelaimīga un viņai bija tik grūti izrunāt «jā» vai «nē», ka viņas biklums Kristofu iesildīja līdzjūtībā, un viņš ievilkās atpakaļ savā kaktā. Par laimi sākās izrāde.

Kristofs nebija afišu lasījis un interesējies, kādu lomu spēlēs lielā aktrise: viņš bija viens no tiem vientiesīgajiem cilvēkiem, kas teātrī negāja aktieru, bet pašas lugas dēļ. Viņš nedomāja un nejautāja, vai šī slavenība tēlos Ofēliju vai ķēniņieni. Taču viņam nemūžam nebūtu prātā nācis, ka viņa spēlēs pašu Hamletu. To redzēdams un dzirdēdams saspīlēto lelles balsi, Kristofs vēl ilgi nevarēja ticēt, viņam likās, ka viņš sapņo ... '

— Jā, bet — kas tas ar? — viņš ieteicās klusā balsī. — Tas taču nebūs ... nevar būt...

Konstatējis, ka tas tiešām Hamlets, Viņš izgrūda lāstu, ko, paldies dievam, viņa ārzemniece nesaprata, bet blakus ložā visi dzirdēja skaidri: no turienes atskanēja sašutuma pilni apsaucieni. Kristofs ierāvās dziļāk ložas dibenā, lai ļautu pilnu vaļu savām jūtām. Viņa dusmas nerimās. Ja Kristofs būtu bijis taisnīgāks, viņš apbrīnotu šo eleganto bikšu lomas tēlotāju un viņas spēku, kas sešdesmit gadu vecai sievietei ļāva pārvērsties par tiešām skaistu jaunekli, — vismaz labvēlīgu acu gaismā tā varēja likties. Bet viņš ienīda šādus trikus un visu, kas vilto dabu. Viņš priecājās, ja sieviete bija sieviete un vīrietis bija vīrietis (kas mūsu laikos nebūt nav pats par sevi saprotams). Viņam jau nebija patikusi Bēthovena Leonoras bērnišķīgā un mazliet smieklīgā pārģērbšanās. Bet šis Hamlets pārsniedza pēdējās nejēdzības robežas. Robusto un drukno, bālo, holerisko un kaprīzo, šaubu plosīto un haludnā-ciju mākto dānii pārvērst par sievieti — un pat ne sievieti: jo sieviete, kas tēlo vīrieti, ir tikai ērms, — šo Hamletu pārvērst par einuku vai dīvainu divu dzimumu būtni... Tikai mūsu laika gļēvā domu kūtrība un kritikas aprobežotība varēja pieļaut, ka šo pretīgo ākstīšanos pacieta un neizsvilpa ... Dzirdot aktrises balsi, Kristofs sašuta galīgi. Viņai bija dziedoša, tre-molējoša dikcija un vienmulīgs tonis, kādu kopš Sanmelē laikiem, šķiet, iecienījusi visnepoētiskākā tauta pasaulē. Kristofs aiz dusmām būtu varējis drāzties pret sienu. Viņš pagrieza skatuvei muguru un ložas sienai rādīja dīvaini izvaibstītu seju kā kaktā ielikts bērns. Par laimi viņa dāma neiedrošinājās atskatīties, jo, Kristofu redzot, viņai būtu licies, ka tas ir traks.

Te pēkšņi Kristofs beidza vaibstīties. Viņš sastinga un saka vērīgi ieklausīties. Nopietni un saldi atskanēja skaista un melodiska balss, jaunas sievietes balss. Kristofs aiizturēja elpu un klausījās. Un, jo ilgāk viņa runāja, jo lielākā ziņkārībā viņš savu krēslu pievērsa skatuvei un vēroja daiiļo putnu, kas tik jauki vidžināja. Viņš redzēja Ofēliju. Bez šaubām, tai nebija nekāda sakara ar Sekspira Ofēliju. Tā bija skaista, spēcīga, slaida meitene, kā jauna grieķu statuja: Elektra vai Ka-sandra. Viņa kūsāja dzīvības spēka spirgtumā. Kaut viņa visiem spēkiem centās iejusties savā lomā, viņas jaunība un dzīves prieks izstrāvoja no visas miesas, no visām kustībām, no visiem žestiem un no brūnajām, smejošajām acīm. Un šī skaistā auguma vara bija tik liela, ka Kristofs, nupat vēl bargi sodījis Hamleta tēlojumu, ne mirkli nenožēloja, ka šī Ofēlija nebija līdzīga tam tēlam, ko viņš bija iedomājies; savu ideālu viņš bez nozēlām ziedoja apburošajai īstenībai. Ar kaislīga cilvēka neapzinošo godprātības trūkumu viņš atzina, ka šajā jaunavīgajā kvēlē, kas dega Ofēlijas tīrajā un jutekliski sabangotajā sirdī, slēpās dziļa, jauna patiesība. Kristofu pilnīgi apbūra šīs dzidrās, siltās un liegās balss maģiskais spēks: ik vārds izskanēja kā skaists akords. Viņas izrunātie balsieni reibinoši tvīka miršu un mētru kairajā smaržā un smejošais dienvidnieku akcents viegli dejoja gaišās kadencēs. Dīvaina parādība: Ofēlija no Aries dienvidiem! Viņa bija līdzi atvedusi savas zelta saules mirdzumu un trakā mistrālā brāzmību.

Kristofs aizmirsa savu kaimiņieni, piesēdās viņai blakus, ložas pirmajā rindā, un nenovērsa acis no skaistās aktrises, kuras vārdu viņš nezināja. Bet publika, kas nebija nākusi skatīties mazo un nezināmo aktrisi, neveltīja viņai savu vērību; tā aplaudēja tikai tad, kad iznāca sievietīgais Hamlets.

Kristofs rūca un pukojās un klusā balsī, kas tomēr bija dzirdama desmit soļu attālumā, publikai uzsauca: «Ēzeļi!»

Savu ložas kaimiņieni Kristofs atcerējās, kad aizvērās priekškars un sākās starpbrīdis. Redzēdams nepazīstamo meiteni tikpat biklu kā sākumā, viņš smaidīdams nodomāja, ka viņa dīvainības 'to būs sabaidījušas. — Un viņš nebija maldījies: šī jaunā meitene, ar kuru nejaušība viņu bija tuvinājusi uz dažām stundām, bija gandrīz slimīgi kautra un atturīga. Tikai lielajā satraukumā viņa bija uzdrošinājusies pieņemt Kristofa piedāvājumu. Un, tiklīdz viņa bija apsolījusies, viņa jau dzīrās atrunāties un bēgt. Vēl nedrošāk viņa jutās, kad visa publika sāka viņu apbrīnot. Bet viņas pavadoņa apslāpētie lāsti un pukošanās, kas apslāpēti atskanēja ložas dibenā, — atskatīties viņa neiedrošinājās — viņu samulsināja pavisam. No Kristofa viņa sagaidīja visu, ko vien varēja iedomāties, un, kad tas piesēdās viņai blakus, Viņa izbailēs sastinga: kādai neprātībai nu viņš atkal ļaus vaļu? Daudz labāk viņa būtu jutusies simt pēdu dziļā pazemē. Neviļus viņa atrāvās no Kristofa, viņa baidījās tam pieskarties.

Bet visas bailes izgaisa, kad sākās starpbrīdis, un Kristofs viņai jautrā garā teica:

— Es gan laikam esmu briesmīgs kaimiņš, vai ne? Lūdzu, piedodiet!

Meitene uzlūkoja Kristofu un atkal redzēja labsirdīgo smaidu, kas viņu bija uzveieis, kad Kristofs viņai bija piedāvājis biļeti.

Viņš turpināja:

— Es neprotu slēpt savas domas ... Bet tas jau nav arī izturams! ... Šī sieviete, šī vecā sieviete! ...

Viņš atkal savieba rūgtu seju.

Viņa pasmaidīja un klusi teica:

— Tomēr bija jauki.

Kristofs pamanīja viņas akcentu un jautāja:

— Vai esat ārzemniece?

— Jā, — meitene atbildēja.

Knistofs aplūkoja savas kaimiņienes vienkāršo ģērbu.

— Vai esat skolotāja? — viņš vaicāja.

Viņa pietvīka un atbildēja:

— Jā.

— Kur ir jūsu dzimtene?

— Es esmu francūziete.

Kristofs pārsteigti noplātīja rokas:

— Francūziete? To es nebūtu domājiis.

— Kādē|? — viņa nedroši jautāja.

— Jūs esat tik... nopietna! — viņš teica.

(Viņa domāja, ka no Kristofa lūpām tas nav nekāds patīkams glaims.)

Gluži samulsusi viņa sacīja:

— Arī Francijā ir nopietnas sejas.

Kristofs ielūkojās viņas vaļsirdīgajā sejiņā ar apaļu pieri, gleznu, taisnu degunu, smalku zodu, kalseniem vaigiem, kurus apņēma kastaņbrūni mati. Viņš skatījās uz meiteni un neredzēja to: viņš domāja par skaisto aktrisi. Viņš atkārtoja:

— Cik savādi, ka jūs esat francūziete! ... Vai tiešām esat dzimusi turpat, kur Ofēlija? Grūti ticēt.

Un, brīdi klusējis, Kristofs iesaucās:

— Cik viņa skaista!

Viņš nemanīja, ka ar šo izsaucienu bija izteicis savai kaimiņienei nelabvēlīgu salīdzinājumu. Meitene to uztvēra, taču nebija dusmīga, jo domāja tāpat kā Kristofs. Kristofs gribēja no viņas ko izdibināt par jauno aktrisi, bet meitene nezināja nekā: teātra pasaule viņai bija sveša.

— Jums droši vien patīkami dzirdēt franču valodu? — Kristofs sacīja.

Viņš domāja, ka izteicis tikai joku, bet bija uzminējis patiesību.

— Ak! — viņa iesaucās sirsnīgā balsī. — Ļoti patīkami! Šajā pilsētiņā man jānosmok.

Kristofs uzlūkoja meiteni vērīgākām acīm: viņa neviļus sažņaudza rokas un likās noskumusi. Bet pēkšņi atģidās, ka šie vārdi varēja apvainot viņas kaimiņu.

— Ak, piedodiet, — viņa teica, — es pati nezinu, ko runāju.

Kristofs gaiši smējās:

— Neatvainojieties vis! Jums taisnība. Nav nemaz jābūt francūzim, lai šajā pilsētā varētu nosmakt!

Viņš izstaipīja plecus un dziļi ievilka elpu.

Meitene apkaunējās, ka bija tik daudz par sevi stāstījusi, un turpmāk klusēja. Turklāt viņa bija pamanījusi, ka kaimiņu ložā noklausās viņu sarunu; arī Kristofs to manīja un iekaisa dusmās. Viņi pārtrauca sarunu, un, tā kā starpbrīdis vēl nebija beidzies, Kristofs izgāja foajē. Jaunās meitenes vārdi

aizvien vēl skanēja viņam ausīs; bet viņš bija izklaidīgs: Ofēlij as tēls nodarbināja viņa domas. Nākamajos cēlienos Kriis-tofs pilnīgi bija viņas skaistuma varā. Un, kad daiļā aktrise parādījās ārprāta aiinā un dziedāja grūtsirdīgas dziesmas par mīlestību un nāvi, viņas balsī izskanēja aizkustinoši toņi, kas Kristofu satrieca: viņš juta, ka tūdaļ viņam būs jāsāk raudāt. Kristofs pats to uzskatīja par savas vājības zīmi, sodījās par sevi (viņš nepieļāva, ka patiess mākslinieks drīkstētu raudāt) un, negribēdams, ka ciiti viņu redz, drudžaini piecēlās un izgāja no ložas. Koridori bija tukši. Savā uztraukumā viņš noskrēja lejā pa teātra kāpnēm un neatmaņā izdrāzās uz ielas. Viņam uznāca dziņa ieelpot salto nakts gaisu un lieliem soļiem klīst pa tumšām, pustukšām ielām. Kanāla malā, pret margām atspiedies, viņš atžilba un ielūkojās rāmajā ūdenī, kura virsmā dejoja ielas laternu atspīdumu. Šim ūdenim līdzīga bija viņa dvēsele: tumša un trīsoša, un tās virsmā Kristofs juta lielu, dejojošu prieku. Torņos sita pulksteņi. Viņš nevarēja doties atpakaļ uz teātri un gaidīt izrādes beigas. Noskatīties Fortinbrasa triumfu? Nē, tas viņu nevaldzināja ... Skaists triumfs! Kas šādu uzvarētāju ies apskaust? Kas gribētu uzvarētājs būt pēc visu šo neprātīgās un negantās dzīves kaislību žņaugiem? Visa šī varenā traģēdija ir nebeidzama un baiga dzīves apsūdzība. Bet tanī kaist un kvēlo bezgalīgs dzīvības spēks, kas bēdas pārvērš par priekiem, visu rūgtumu par reibinošu baudu ...

Kristofs pārradās mājās, nedomādams vairs par jauno, svešo meiteni, kuru bija pametis ložā un kuras vārdu viņš nezināja.

CITU RITU Kristofs devās pie aktrises mazā trešās šķiras viesnīcā, kur impresārijs bija nometinājis viņu un viņas kolēģus, bet vecā slavenība dzīvoja pirmās šķiras viesnīcā., Kristofu ieveda mazā, nabadzīgi iekārtotā salonā, kur uz atvērtām klavierēm mētājās brokastu paliekas, matadatas un saplēstas, netīras nošu lapas. Blakus istabā Ofēlija dziedāja pilnā kaklā — kā bērns, kam patīk trokšņot. Kad viņai pieteica apciemojumu, viņa brīdi apklusa un jautrā, bezrūpīgā balsī, neraizēdamās, vai otrā istabā aiz sienas viņu kāds dzird vai ne, jautāja:

— Ko gnib šis kungs? Ka viņu sauc? ... Knistofs ... Kristofs ... un tālāk? ..Kristofs Krafts? ... Kas tas par vārdu!

Viņa divi vai trīs lagii to atkārtoja, skanīgi veldama burtu <<r».

— Viņa vārds jau skan ka briesmīgs lāsts...

(Viņa izteica sparīgu lāstu.)

— Vaii viņš vecs vai jauns? ... Vai lizskatās glīts? ... Labi, es iešu.

Un atkal viņa sāka dziedat:

«Kas saldāks ir par manu mīlu...»

Un dziedādama viņa skraidīja pa istabu, lādēdama bruņurupuča matadatu, ko meklēja šaja briesmīgajā juceklī. Beidzot Kristofs dzirdēja tuvojamies soļus, durvis strauji atvērās, uz sliekšņa paradījas Ofēliija.

Viņa biija pusapģērbusies; ar kailajām rokām, kas vīdēja no platajām piedurknēm, viņa bija sažņaugusi ap augumu halatu, mati nesasukāti, cirtas nokarajas par acīm un vaigiem. Viņas skaistas, brūnās acis smējās, viņas_ mute smējās, viņas vaigi smejas, un smējās mīlīgā bedrīte pašā zoda vidū. Savā skaistajā, dziedošajā balsī viņa gandrīz nemaz neatvainojās par savu izskatu. Viņa zināja, ka atvainošanās ir lieka, ka viņš būs tikai pateicīgs: Viņa iedomājās, ka tas būs žurnālists, kas nācis viņu intervēt. Kad Knistofs pateica, ka nāciis tikai viņas pašas dēļ, ka nācis viņu apbrīnot, viņa nejutās vīlusies, gluži otrādi: viņa bija sajūsmināta. Viņa bija sirsnīga, piemīlīga meitene, kura priecājās, kad viiņai kas patika, un savas jūtas neslēpa. Kristofa apciemojums un viņa sajūsma aktrisi ielīksmoja: pie glaimiem viņa nebija vēl pieradusi. Visās savās kustībās un manierēs un arī vientiesīgajā priekā, ko viņa lizjuta, ja kādam patiika, viņa bija tik dabiska, ka Kristofs neapmulsa ne mirkli. Viņi tūdaļ bija labi draugi. Viņš buldurēja dažus vārdus franciski, viņa dažus vārdus vāciski, un pēc stundas vtiņii jau viens otram stāstīja visus savus noslēpumus. Viņai prātā nenāca Kristofu raidīt projām. Kā daždien veselīga un jautra dienvidniece, saprātīga un sadraudzīga, viņa savu trulo kolēģu vidū un svešā zemē, kuras valodu neprata, garlaicībā nebūtu jaudājusī, kur dēties, ja nebijusi tik dabiski jautra; viņa bija laimīga, ka atradusi kādu, ar kuru no sirds var izrunāties. Un arī Kris-tofam bija neizsakāmi labi, ka visu šo liekulīgo un šaursirdīgo mietpilsoņu Vidū viņš saticis tautas spirgtuma piilno, brīvo dienvidu bērnu. Viņš nepazina šādu raksturu aprobežotību, kuriem — gluži pretēji viņa vāciešiem — sirdī un galvā tikai tas, ko viņii rāda, — un bieži vien pat vēl mazāk. Bet viņa bija jauna, viņa dzīvoja, viņa klaji teica, ko domāja, par visu viņai bija spirgti un neapēnoti spriedumi. Viņas dvēsele bija jautra un brāzmīga — kā viņas dzimtenes miglas klēpjus ārdošais mistrāls. Jaunā aktrise bija ļoti apdāvināta. Bez kultūras, bez sevišķi asa prāta, viņa ar sirdi juta, kas bija skaists un labs, un tūdaļ iekvēlojās par to jūtu dedzībā, taču jau pēc mirkļa atkal gaiši smējās. Protams, viņa bija koķeta, viņa ķircinājās, lakstojās ar acīm, mīļu prātu rādīja savu kailo kaklu vaļīgajā rīta ģērbā: viņai ļoti gribējās Kristofam sagrozīt galvu, bet tā bija tīru instinktu dziņa, ne pārdomāta kairināšana. Un vēl mīļāk viņa varēja smieties, jautri triekt un tērzēt un būt labs draugs. Viņa stāstīja Kristofam par teātra aizkulišu dzīvi, par šīs dzīves sīkajām likstām, par Zezabellas (tā viņa dēvēja lielo aktrisi) untumiem, jo tā visiem spēkiem gādājot, laii viņa nevarētu kaut cik izcelties. Arī Kristofs viņai izsūdzēja savas sirdssāpes par vāciešiem; viņa plaukšķināja rokas un dedzīgi piekrita. Viiņa bija labsirdīga un nevienu negribēja ļaunii aprunāt, un tomēr to darīja; un, ja viņa par kādu zobojās, tad neviens nevarēja pretoties šim dienvidnieces zobgalību priekam un asprātīgajam joku garam, kas vienā mirklī katru iztēloja dzēlīgā un asii tvertā karikatūrā. Viņas bālās lūpas jautri smējās, atsedzot baltus zobus; viņas apēnotās acis staroja mazliet kalsenā sejā, kam skatuves krāsuļi bija laupījuši spirgtumu.

Pēkšņii viņi a-tģidās, ka bija tērzējuši jau vairāk nekā stundu. Kristofs teicās pēcpusdienā atnākt pie Koninnas (tas bija viņas teātra pseidonīms) un vest viņu pastaigāties pa pilsētu. Šī doma Korinnu ielīksmoja, un viņi norunāja satikties tūlīt pēc pusdienām.

Kristofs atnāca norunātajā laiikā. Korinna sēdēja viesnīcas mazajā salonā un rokā turēja burtnīcu, no kuras skajii lasīja. Kristofu viņa apsveica ar smaidošām acīm, bet lasīšanu nepārtrauca, līdz teikums bija galā. Viņa lūdza, lai Knistofs sēžas viņai blakus.

— Sēdieties še un nerunājiet, — viņa teica, — es mēģinu savu lomu. Vēl pacietieties stundas ceturksni.

Manuskriptu lasīdama, viņa katru rindu pavadīja ar pirkstu un lasīja tik ātri, uz labu laimi, kā maza meitene, kurai ļoti jāsteidzas. Kristofs lūdza, laii tā viņam ļauj sevi pārbaudīt. Viņa pasniedza burtnīcu Kristofam un piecēlās. Viņai gāja kā pa cel-miem, bieži viēn viņa teikuma beigas atkārtoja vairāk lāgu, līdz sāka jaunu teikumu. Un runādama viņa tik sparīgi kratīja galvu, ka matadatas kaisījās pa grīdu, Kad kāds spītīgs vārds nenāca atmiņā, viņa iekaisa nepacietībā kā nerātns bērns. Dažreiz viņai paspruka kāds lamu vārds, diezgan skarbs un bezkaunīgs, un pati sev viņa uzkliedza īsas un bargas pavēles. Kristofu pārsteidza šis ērmīgais talanta un bērnišķības savienojums. Viņa atrada pareizus un aizkustinošus toņus; kādu frāzi, kurā viņa šķita ielikusi visu sirdi, viņa nobuldurēja bez sakara un jēgas. Savu lomu viņa deklamēja kā mazs papagailis, neraizēdamās par vārdu nozīmi, un tā radās visdīvainākās nesamērības. Bet viņa nebēdāja nenieka: kādu aplamību pamanījusi, viņa pati smējās skaļiem smiekliem. Beidzot viņa iesaucās: «Diezgan!» — un, izrāvusi Kristofam burtnīcu no rokām, salocīja to un iemeta istabas kaktā.

— Nu manām mokām beigas! Prieku stunda ir situsi! Iesim staigāt!

Kristofs par viņas lomu mazliet bažījās un godprātīgi jautāja:

— Vai domājat, ka tekstu zināsiet?

Viņa atbildēja pārliecinātā tonī:

— Bez šaubām! Un, ja ne, ko tad sufliers darīs?

Viņa iegāja guļamistabā, lai uzliktu cepuri galvā.

Korinnu gaidīdams, Kristofs piesēdās pie klavierēm un nospēlēja dažus akordus. Viņa iesaucās no otras listabas:

— Ak, kas tad tas? Spēlējiet vien tālāk! Cik skaisti!

Viņa iesteidzās, sprauzdama cepuri pie matiem. Kristofs

spēlēja. Kad viņš beidza, Korinna gribēja klausīties vēl. Viņa izteica savu sajūsmu graciozos, rotaļīgos vārdos, kādus francūzietes lieto ar brīnišķīgu meistarību, vienalga, vai runādamas par «Tristanu» vai par tasi šokolādes. Kristofam nāca smiekli: pēc viņa tautas brāļu patētiskajiem aizgrābtības saucieniem viņš jutās patīkami pārsteigts par šo mīlīgo vieglumu. Tās bija divas pretējas pārspīlētības: viena tiecās nieku pārvērst par kalnu, otra — kalnu par nieku, un abas bija līdzīgi smieklīgas, tomēr šis rotaļīgi vieglais pārspīlējums Kristofam likās daudz laipnāks, jo lūpas, kuras to izteica, viņam patika. Korinna gribēja zināt šīs mūzikas autoru, un, dzirdēdama, ka tas fir viņš pats, viņa iekliedzās skaļā sajūsmā. Kristofs jau no rīta būtu viņai pateicis, ka viņš ir komponists, bet viņa neklausījās un tikai smējās. Nu viņa piesēdās Kristofam blakus un lūdza, lai viņš spēlē visas savas kompozīcijas. Pastaigāšanās gājiens bija aizmirsts. Tā no viņas puses nebija laipnība vien: viņa mīlēja muziķu vairāk par visu, un viņas brīnišķīgais instinkts atsvēra visu, ko nebija panākusi trūcīgā audzināšana. Kristofs tikai niekojās un spēlēja savas vieglākās melodijas. Bet, nospēlējis kādu svītu, kuras vērtība pašam likās diezgan augsta, un redzēdams, ka arī Korinnai tā patika labāk, viiņš jutās ielīksmots. Ar vāciešiem piemītošo vientiesīgo izbrīnu, satiekot kādu francūzi, kas ir labs mūziķis, viņš teica tai:

— Cik savādi! Jums ir ļoti smalka gaume. Kas to būtu varējis iedomāties ...

Korinna smējās viņam taisni sejā.

KNstofam iepatikās Korinnu pārbaudīt, un viņš spēlēja aizvien grūtāk saprotamas kompozīcijas, gribēdams redzēt, cik dziļa viņas izpratne. Bet jauno aktrisi nemulsināja nekāda izteiksmes pārdrošība. Un viņa pārsteigumam nebija gala, kad pēc sevišķi grūtas melodijas, par kuru Kristofs pats bija šaubījies, jo Vācijā neviens to nesaprata, Korinna lūdza to atkārtot un piecēlusies sāka līdzi dziedāt ar nemaldīgu atmiņu. Kristofs pievērsās Viņai un jūtu aizrautībā satvēra viņas rokas.

— Jūs esat liela muziķe! — viņš iesaucās.

Korinna saka smieties un Kristofam stāstīja, ka savu skatuves karjeru sākusi kā dziedātāja provinces operā, bet ceļojošs impresārijs atzinis viņas dramatisko talantu un novirzījis viņu uz šo attīstības ceļu.

Viņš iesaucās:

— Ciik žēl!

— Kādēļ? — viņa jautāja. — Dzeja arī ir mūzika.

Korinna lūdza, lai Kristofs viiņai izskaidro savu dziesmu

saturu. Kristofs izrunāja vācu vārdus, un viņa atkārtoja tos ar apbrīnojamu vieglumu un absolūtu pareizību. Bet, kad viņai pēc atmiņas bija jādzied, viņa taisīja groteskas kļūdas un, kad vairs nevarēja atcerēties, izgudroja barbariskas rīkles skaņas, par kurām abiem nāca smiekli. Ne viņa piekusa lūgt, lai Kristofs spēlē, ne viņš piekusa spēlēt un klausīties viņas skaisto balsi, kas nepazina profesionālos trikus, kas skanēja mazliet kaklā, bet bija burvīga, maiga un aizkustinoša. Kristofam viņa vaļsirdīgi teica visu, ko domāja. Viņa nevarēja izskaidrot, kādēļ viņai daža dziesma «patika vai nepatika, bet Viņas spriedumiem bija dziļš pamats. Savādi, ka, klausīdamās klasiskās un Vācijā visvairāk dievinātās kompozīcijas, viņa nejutās tik labi: laipnības dēļ viņa pateica dažus glaimus, bet skaidri bija redzama viņas vienaldzība. Viņai nebija muzikālas kultūras, tādēļ viņa neizjuta to prieku, ko izjūt mūzikas draugi un paši mākslinieki, dzirdot jau pazīstamus darbus, to prieku, kas viņiem savos jaunajos darbos liek atdarināt un mīlēt senās, dārgās mūzikas formas vali formulas. Viņai nebija arī vācu prieka par melodiskām sentimentalitātēm (vismaz viņas sentimentalitāte bija citāda), viņa nesajūsminājās par gļēvas gurdenības aizmiglotām muzikālām pasāžām, kādas Vācijā patika visvairāk. Visnevērtīgākā no Kristofa dziesmām — kāda melodija, kuru viņš pats bija gribējis iznīcināt, jo viiņa draugi, laimīgi, ka var viņu cildināt, runāja tikai par šo nenozīmīgo nieku, — Korinnaii nelikās diezin cik skaista. Viņas dramatiskais instinkts viskvēlāk iedegās par tām melodiijām, kuras izteica kādu kaislību, un arī viņam pašam tās bija vismīļākās. Toties vietumis viņai nepatika disonanšu asums, kas Kristofam likās gluži dabisks: tādas skaņas dzirdēdama, viņa uztraucās, apklusa un jautāja, vai te neesot kāda kļūda. Ja Kristofs teica, ka viss esot pareizi, viņa enerģiski sāka grūto gājienu, bet lūpas viņai savilkās rūgtā vaibstā, ko Kristofs redzēja. Dažreiz viņa izlaida kādu takti,, bet viņš to atkārtoja uz klavierēm.

— Vai jums šī vieta nepatīk? — Viņš jautāja.

Korinna savieba seju.

— Tā skan pavisam aplami, — viņa sacīja.

— Nemaz ne, — Kristofs teica smiedamies. — Tā skan? glužii pareizi. Pārdomājiet tikai, ko es esmu gribējis izteikt. Vai domājat, ka šī vieta neskan pareizii šeit?

(To teikdams, viņš rādīja uz savu sirdii.)

Bet viņa papurināja galvu.

— Var jau būt, bet te tā skan nepareizi.

(Viņa paplucināja sev ausi.)

Korinnu uztrauca arī vācu deklamācijas lielie reģistru-lēcieni.

— Kādēļ viņš runā tik skaļi? — Korinna jautāja. — Viņš taču ir gluži viens. Vai viņš nebīstas, ka kaimiņi viņu var dzirdēt? Viņš dara tā ... (Piedodiet! Jūs taču nebūsiet dusmīgs?) Viņš dara tā ... iit kā sauktu prāmnieku.

Kristofs nedusmojās, viņš siirsnīgi smējās un piekrita, ka viņai varbūt taisnība. — Viņas iebildumi Kristofu iepriecināja, vēl neviens viņam nebiija tādus teicis. Viņi bija vienis prā-tis, ka dziedājums dabisko vārdu pārvērš kā palielināmajā, stiklā. Korinna lūdza, lai Kristofs viņai uzraksta muziķu kādai deklamācijai, kas viņai jālasa orķestra pavadījumā un dažās vietās jādzied. Sī doma Kristofu iededzināja ar līksmu kvēli,, lai gan viņš šaubījās par savas mūzikas scēnisko piepildījumu,, bet šo grūtību pārspēšanai Korinnas balss viņam likās kā, radīta. Un tā viņi kala savus nākotnes plānus.

Tikai pulksten piecos viņi atcerējās norunāto pastaigāšanās gājienu. Sājā gadalaikā nakts satumsa ātri. Par pastaigāšanos vairs nebija ko domāt. Vakarā Korinnaii bija mēģinājums, kurā citi nevarēja noklausīties. Viņa izlūdzās Kris-tofa solījumu, ka tas rīt pēcpusdienā viņu vedīs norunātajā, pastaigāšanās gājienā.

OTRĀ DIENĀ atkārtojās gandrīz tā pati scēna. Kristofs ieraudzīja Korinnu pie spoguļa: kājas šūpodama, viņa sēdēja uz augstas taburetes un pielaikoja parūku. Ap viņu darbojās teātra kostīmu šuvēja un frizieris, kam Korinna aizrādīja par

kādu -matu cirtu, ko viņa vēlējās augstāk. Spoguli ielūkojusies, viņa ieraudzīja Kristofu, kas smaidīja viņai aiz muguras: Miņa parādīja tam mēli. Frizieris atvirzījās ar visu parūku, un viņa laipni pievērsās Kristofam.

— Labdien, mans draugs! — viņa iesaucās.

Viņa sniedza vaigu Kristofa skūpstam. Šādu intimitāti viņš nebija gaidījis, bet negribēja to pamest neizlietotu. Sai labvēlībai Korinna nepiešķīra sevišķu nozīmi, viņaii tas bija tāds pats sveiciens kā visi citi.

— Es esmu apmierināta! — viņa iesaucās. — Šovakar tā būs brīnišķīga. — (Viņa runāja par savu parūku.) — Bet es biju pavisam bēdīga! Ja jūs būtu atnācis šorīt, jūs būtu redzējis visu manu izmisumu.

Viņš jautāja, kas noticis.

Ceļā posdamies, Parīzes frizieris bija pārskatījies un pau-delē ielicis elitu parūku, kura nederēja šai lomai.

— Tā nokarājās pavisam muļķīgi, kā pakulu kodeļa, — viņa stāstīja. — To redzēdama, es raudāju kā svētā Madaļa, vai nav tiesa, Deziirē kundze?

— Kad es ienācu, — teica Dezirē kundze, — cienītā jaunkundze mani pavisam sabaidīja. Cienītā jaunkundze bija balta kā sniegs. Cienītā jaunkundze bija kā mirusii.

Kristofs smējās. Korinna ieskatījās spogulī.

— Un jums par tādām lietām nāk smiekli! Jums nemaz nav siirds! — viņa sašutusi teica.

Bet drīz arī pati sāka smieties.

Viņš jautāja, kā vakar noritējis mēģinājums.

Tas esot noritējis jauki. Tikai viņa, vecā aktrise, gribējusi, lai citas lomas saīsina, bet viņas lomu ne. Un tā viņi atkal

aizpļāpājās, līdz visa pēcpusdiena jau bija pāri. Korinna sāka lēni ģērbties, viņai patika Kristofam jautāt padomus par savu tualeti. Kristofs cildināja viņas eleganci un savā ērmīgajā vācu-franču valodā vientiesīgi teica, ka tādu greznību vēl neesot redzējis. Viiņa uzlūkoja to pētošām acīm un pēkšņi sāka smieties.

— Ko tad es tik smieklīgu pateicu? — viņš jautāja. — Vai tad to nevar saukt par greznību?

— Var! Var! — viņa iesaucās un locīdamās smējās. — Gluži pareizi.

Beidzot viņi izgāja laukā. Viņas uzkrītošā tualete un dzīvā valoda saistīja gājēju vērību. Visus viņa uzlūkoja ar savām zobgalīgajām francūzietes acīm un savus iespaidus neslēpa. Pie modes veikalu logiem, pie pastkaršu vitrīnām viņa skaļi smējās, jo viss tur bija salikts raibā juceklī: aizkustinoši mīlestības skati, kairinoši un pikanti pārīši, piilsētas kokotes, ķeizara ģimene, pats ķeizars sarkanā vai zaļā uzvalkā, ķeizars enerģiska jūrnieka izskatā pie kuģa Germania stūres, pretodamies aukām un negaiisiem. Un viņa smējās, ieraudzījusi servīzi ar dusmīgas un pūcīgas Vāgnera galvas izrotājumiem vai friziera salona skatlogā redzēdama vaska vīrieša galvu. Ne visai pieklājīgā jautrībā viņa aplūkoja kādu patriotisku pieminekli, kurā vecais ķeizars bija atveidots ceļa mētelī, ar smailu bruņu cepuri galvā un viņam blakus Prūsijas un citu vācu valstu tēli, bet visiem pāri gluži kaiils kara dievs. Viņa asi uztvēra visu, kas garāmgājēju runā vai gaiitā bija jocīgs un smieklīgs. Korinnas upuriem nebija grūti uzminēt, ka smējās par viņiem, un viņi uzlūkoja Korinnu ar īdzīgiem skatieniem, bet savā īgnumā kļuva vēl smieklīgāki. Dažreiz Korinna, ļaudamās atdarināšanas instinktam, neviļus kariķēja gājēju pašpieticīgās un uzpūtīgās sejas; un Viņa piepūta vaigus, atkārtodama frāzes vai vārdus, ko garām iedama dzirdēja. Kristofs par visu sirsnīgi smējās, viņu nemulsināja Korinnas nerātnības, jo viņš pats arī bija pārgalvīgs. Labi, ka Kristofs savu reputāciju jau bija tikpat kā zaudējis, citādi šis pastaigāšanās gājiens to būtu apracis uz visiem laikiem.

Viņi apskatīja katedrāli. Nevērodama savus augstos papēžus un garo, šauro apģērbu, Korinna gribēja uzkāpt pašā torņa galā. Ar savu trēnu viņa slaucīja kāpnes un kādā kaktā beidzot sapinās un aizķērās, bet viņa nebēdāja, trēnu parāva ar tādu sparu, ka drēbe švirkstēdama saplīsa, un, svārkus nerātni pacēlusi pāri ceļiem, kāpa augstāk. Daudz netrūka, ka viņa būtu sākusi dimdināt katedrāles zvanus. Torņa galā viņa deklamēja Viktora Igo pantus, kurus Kristofs nesaprata, un nodziedāja franču tautas dziesmiņu. Pēc tam viņa tēloja saucēju uz lūgšanām.

Lejā grima mijkrēslis, viņi nokāpa baznīcā; bieza tumsa ložņāja gar milzīgajām sienām, no kurām izstaroja stikla logu fantastiskās acis. Kādā nišā Kristofs ieraudzīja ceļos nometušos jauno meiteni, kura «Hamleta» izrādē bija sēdējusi viņa ložā. Meitene bija tik dziļi iegrimusi lūgšanā, ka Knistofu neredzēja; viņas seja bija pārvērsta sāpēs un skumjās, kuru izteiksme Kristofu aizkustināja. Viņš mīļu prātu būtu tai pateicis dažus laipnus vārdus, vismaz to sveicinājis, bet Korinna viņu aizrāva sev līdzi kā viesulis.

Drīz viņi šķīrās. Korinnai bija jāpošas uz izrādi, kas pēc vācu paraduma sākās agri. Tiklīdz Kristofs pārgāja mājās, pie durvīm atskanēja zvans un viņam pasniedza Korinnas zīmīti:

«Man galva reibst! Zezabella ir slima! Izrāde atcelta! ... Draugs! Nāciet! Ēdīsim pusdienas kopā!

Jūsu draudzene Korineta.

P. S. Paņemiet līdzi labi daudz nošu!...»

Sākumā Kristofs nesaprata, ko tas nozīmē. Bet, kad saprata, viņš bija tikpat priecīgs kā Korinna un tūdaļ steidzās uz viesnīcu. Viņš baidījās, ka pie pusdienu galda nesatiekas ar visiem aktieriem, bet neredzēja nevienu. Arī Korinna pati bija nozudusi. Beidzot mājas viņā galā Kristofs izdzirda viņas smejošo, skanīgo balsi; viņš gāja to meklēt un beidzot atrada virtuvē. Viņai bija ienācis prātā izvārīt kādu no saviem dien-vidfranču ēdieniem, kuru brīnišķā smarža varēja apreibināt visu pilsētu un akmeņiem dzīvību iedvest. Ar viesnīcas resno saimnieci viņa sadzīvoja vislielākā draudzībā: abas buldurēja briesmīgā vācu, franču un nēģeru žargonā, kurā nebija izšķirama neviena valoda. Viņas skaļi smējās un viena otrai deva garšot savus ēdienus. Kristofa ierašanās sacēla vēl lielāku troksni. Viņas gribēja Kristofu aizraidīt, bet viņš pretojās, un viņam laimējās nogaršot Korinnas brīnišķīgo maltīti. Viņš mazliet savieba seju, tādēļ Korinna nosauca viņu par barbarisku teitoni un sacīja, ka viņa dēļ neesot vērts pūlēties.

Viņi iegāja atpakaļ mazajā salonā, kur bija uzklāts galds tikai divām personām — viiņam un Korinnai. Viņš izbrīnā iejautājās, kur paliikuši viņas kolēģi. Korinna atbildēja ar vienaldzīgu žestu:

— Vai es zinu, kur tie aizklīduši.

— Vai tad jūs visi neēdat pie viena galda?

— Nemūžam! Mēs diezgan tiekamies teātrī! Tā tikai vēl trūka, lai arī pie galda mēs sēdētu visi kopā!

Tas pilnīgi atšķīrās no vācu ierašām, kādēļ Kristofs bija pārsteigts un priecīgs.

— Man liikās, ka jūs esat ļoti sabiedriska tauta, — teica Kristofs.

— Vaii tad es neesmu sabiedriska? — viņa jokojās.

— Sabiedriskam būt nozīmē dzīvot sabiedrībā. Tur jums vajadzēja redzēt, kā mēs, vācieši, dzīvojam! Vīri, sievas, bērni, visii no dzimšanas līdz nāvei ir kādas biedrības locekļi. Mēs visu darām tikai sabiedrībās: biedrībā mēs ēdam, dziedam, domājam. Ja sabiedrībai nāk šķavas, mēs visi šķaudām līdz, nevienu kausu alus mēs nedzeram bez sabiedrības.

— Tai jābūt ļoti jautrai dzīvei, — Korinna teica. — Bet kādēļ visi nevar dzert no viena kausa?

— Vali tā nebūtu smalka brālība?

— Ejiet bekot ar savu brālību! Es gribu brālīga būt tikai ar tiem, kas man patīk, ar ciitiem ne... Tā jau nav sabiedrība, tas ir skudru pūznis!

— Tad nu jūs varat iedomāties, kā es še jūtos, jo es domāju tāpat kā jūs!

— Tad brauciet pie mums!

Nekā labāka Kristofs nevarēja vēlēties. Viņš izvaicāja Korinnu par Parīzi un frančiem. Viņas paskaidrojumi ne vienmēr bija skaidri un patiesi. Viņas dienvidfranču lielībai pievienojās instinktīva dziņa klausītāju pārsteigt. Ja viņas runām varētu ticēt, tad visi parīzieši bija brīvi ailvēki un, tā kā Parīzē visi bija gudri, ikviens savu brīvību izlietoja, citam nekaitēdams, ikviens darīja, kas viņam patika, domāja, ticēja, mīlēja vai nemīlēja, ko pats vēlējās. Tur neviens neiejaucās citu cilvēku ticības lietās, neviens neizspiegoja sava kaimiņa sirdsapziiņu, neviens neuzmetās cita domām par aizbildni. Tur neviens politiķis neiejaucās literatūras vai mākslas pasaule, tur ordeņus, siltas vietas un zeltu neviens neizdalīja saviem draugiem un piekritējiem vien. Tur cilvēka slavu un panākumus nenoteic kliķe, žurnālisti nebija pērkami, tur rakstnieki nekvēpināja cits citam vīraku. Tur kritika nenomāca jaunus talantus un neluncmājās slavenību priekšā. Tur panākumi nebija mērķis, kas attaisno visus līdzekļus, lati iemantotu publikas atzinību. Sadzīves formas tur bija sirsnīgas, laipnas un maigas. Cilvēki cits citu neienīda, nenopulgoja. Ikviens palīdzēja savam tuvākajam. Ikviens nopelnu bagāts ienācējs tur bija drošs, ka viņam pretim sniegsies visas rokas un viņa soļiem pašķirsies visi ceļi. Bruņniecisko un pašaizliedzīgo franču sirdis sila tīrā daiļuma mīlestībā. Viņu vienīgā vājība bija ideālisms, un tieši tas bija vainīgs, ka frančus par spīti viņu attīstītajam prātam citas tautas aizvien piemuļķoja.

Kristofs klausījās ar ieplestu muti, un viņam bija iemesls brīnīties. Korinna pati brīnījās par saviem vārdiem. Viņa bija aizmirsusi, ko vakar Kristofam bija stāstījusi par savas aizritējušās dzīves grūtībām, un arī Kristofs to vairs neatcerējās.

Korinnas nolūks nebija tikai modināt vāciešu mīlestību pret savu tautu, tikpat dedzīgi viņa centās to modināt pret sevi. Visu vakaru sēdēt bez flirta viņai likās garlaicīgi un smieklīgi. Stāstīdama viņa neaizmirsa koķetēt ar Knistofu, bet tās bija veltīgas pūles: viņš to nemanīja. Kristofs nezināja, ko nozīmē flirtēt. Viņš vai nu mīlēja, vai nemīlēja. Ja viņš nemīlēja, tad nedomāja par mīlestību. Pret Korinnu viņš izjuta siltu draudzību, viņš izjuta visu šīs dienvidnieciskās, viņam tik svešās dabas burvību, Korinnas grāciju, jautro temperamentu, gaišo un spirgto prātu: tā visa būtu vairāk nekā diezgan, lai iedvestu mīlestību, taču «gars lido, kurp tas grib»; še tas nelidoja. Kristofam prātā nenāca domas par mīlestības rotaļu, ja nebija pašas mīlestības.

Korinnu uzjautrināja Kristofa vienaldzība. Kamēr Kristofs spēlēja līdzi atnestās kompozīcijas, viņa sēdēja tam blakus pie klavierēm, apvija savu kailo roku viņam ap kaklu un, notīm sekodama, noliecās pie klavierēm, savu vaigu gandrīz pieglauzdama Kristofa vaigam. Kristofs juta Korinnas skropstu pieskārienus un negribot redzēja viņas ņipro, zobgalīgo acu kaktiņus, viņas mīlīgo purniiņu un vāri vizošās pūkas uz uzmestās virslūpas, kas smaidīdama gaidīja. Viiņa gaidīja. Kristofs nesaprata šo aicinājumu. Korinna traucēja viņam spēlēt: tas bija viss, ko viņš domāja. Viņš automātiski atvirzījās un atbīdīja savu krēslu. Atpakaļ atskatījies, lai Korinnaii ko pateiktu, Kristofs redzēja, ka viņa kodīja lūpas,.

tikko valdīdama smieklus. Bedrītes viņas vaigos liegi trīsēja, vfiņa visiem spēkiem valdījās, lai aizturētu jautrus smieklus.

— Kas jums kaiš? — Kristofs brīnīdamies jautāja.

Viņa uzlūkoja Kristofu un ļāva smiekliem vaļu.

Viņš nesaprata neķā.

— Ko jūs smejaties? — viņš jautāja. — Vai es izteicu ko smieklīgu?

Jo vairāk Kristofs uzmācās ar jautājumiem, jo skaļāk viņa smējās. Tiikko apklusdama, viņa pavērās Kristofa apmulsušajā sejā un atkal sāka smieties. Viņa pietrūkās, piesteidzās pie dīvāna istabas viņā galā un seju ieslēpa spilvenos, lai varētu lizsmieties no visas sirds; visa miesa viņai trīcēja un raustījās. Kristofs sāka baidīties par viņas jautrības lēkmi, piegāja pie dīvāna un pabūkāja viņaii pa muguru. Izsmējusies no visas sirds, viņa pacēla galvu, nožāvēja asaras un izstiepa Kristofam pretim abas rokas.

— Ciik jūs gan esat mīlīgs puisītis! — viņa teica.

— Neesmu jau ļaunāks par citiem.

Korinnu aizvien vēl raustīja smieklu drudzis un, Kristofa rokas turēdama, viņa jautāja:

— Vai nav nerātna šī francūziete, ko, vaii ne?

— Jūs smejaties par mani, — viņš labsirdīgi teica.

Viņa uzlūkoja Kristofu maigām acīm, enerģiski saspieda

viņa rokas un teica:

— Vai būsiim draugi?

— Būsiim draugi! — viņš piekrītoši pamāja ar galvu un tikpat enerģiski spieda viņas rokas.

— Vali mans draudziņš Konineti neaizmirsīs, kad viņas vairs še nebūs? Vai viņam nepaliks ļaunas atmiņas par vieglprātīgo francūzieti?

— Bet vai manam draudziņam nepaliks ļaunas atmiņas par teitomisko barbaru, kas bija tāds muļķis? — jautrā garā vaicāja Kristofs.

— Taisni tādēļ viņš ir tik mīļš ... Vai viņš Parīzē atnāks pie sava draudziņa?

— Es apsolos ... Bet vali viņa man rakstīs?

— Es zvēru... Sakiet jūs arī: es zvēru.

— Es zvēru!

— Nē, tā neviens nezvēr. Jums jāpaceļ roka.

Viņa rādīja Kristofam horāciešu zvēresta žestu. Un viņa lika Kristofam apsolīties, ka tas viņaii uzrakstīs lugu, kādu

melodrāmu, kas jāpārtuliko franciski un jāizrāda Parīzē. Cilu ritu viņa aizbrauca ar visu trupu. Viiņi norunāja parit atkal tikties Frankfurtē, kur trupa rīkoja izrādi. Vēl brīdi viņi tērzēja. Viiņa iedāvāja Kristofam savu ģīmetni, kurā viņa bija kaiila gandrīz līdz jostas vietai. Jautri šķirdamies, viņi saskūpstījās kā brālis un māsa. Redzēdama, ka Kriistofam viņa bija patiesi mīļa, lai gan iemīlējies viņš nebija, arī Koninna viņu iemīlēja kā labu draugu.

Ne Kristofam,, ne Korinnai nekas netraucēja saldo miegu. Citu rītu viņš nevarēja Korinnai pateikt ardievas, jo viņam tai laiikā bija mēģinājums. Otrā dienā viņš devās uz Frankfurti, kā bija solījies: līdz turienei bija tikaii divi trīs stundu dzelzceļa brauciens. Koninna nebija ticējusi Kristofa solījumam, taču viņš savu vārdu bija devis nopietni un jau izrādes sākumā atradās teātrī. Kad starpbrīdī viņš pieklauvēja pie Ko-rinnas garderobes durvīm, kur viņa ģērbās, jaunā aktrise iekliedzās līksmā pārsteigumā un metās Kristofam ap kaklu. Vtiņa bija pateicīga un priecājās no visas sirds. Bet Kristofam par nelaimi šajā pilsētā bija daudz bagātu un inteliģentu ebreju, kas prata novērtēt viņas skaistumu un gaidāmos panākumus, un viņai bija neizskaitāms pielūdzēju bars. Ik mirkli pie ģērbiistabas durvīm kāds klauvēja, un durvis tūdaļ atvērās, lai ielaistu ļaudis ar tuklām sejām un spriganām acīm; tie jaunajai māksliniecei teica seklas divdomības. Saprotams, ka Koninna ar viņiem koķetēja un ari ar Kristofu sarunājās tādā pašā nedabiskā, draišķīgā un izaicinošā tonī, kas viņu ļoti kaitināja. Kristofam nepatika Korinnas mierīgā, nekautrīgā vaļība, ar kādu tā, viņam redzot, posa savu tualeti. Krā-suļi un vazelīns, ar ko jaunā aktrise triepa rokas, krūtis un seju, viņam derdzās. Kristofs gribēja aizbraukt tūdaļ pēc izrādes, Korinnu vairs neredzējis, bet, kad viņš teica tai ardievas un atvainojās, ka nevarēs piedalīties vakariņās, ko viņai par godu rīkoja pēc izrādes, viņa tik patiesi noslkuma, ka Kristofam no savas apņēmības bija jāatsakās. Viņa lika ienest vilcienu sarakstu un Kristofam pierādīja, ka tas vēl kādu stundu var palikt pie viņas, ka tam ir jāpaliek. Viņš ilgi nelika sevi lūgties un piedalījās vakariņās. Viņš pat prata apslēpt savu garlaikošanos, kamēr citi kūla tukšus asprātības salmus, un savu sapīkumu par Korinnas koķetajām nerātnībām un viņas lakstošanos ar katru pērtiķi. Uz Korinnu nevarēja dusmoties. Viņa bija krietna un laba meitene, bez tikumiskiem principiem, jutekliiska, kūtra, lizpriecu kāra, bērnišķīgi koķeta, bet tik dabiska, tik labsirdīga un visos savos trūkumos tlik pirmatnēji spirgta un veselīga, ka par viņu varēja tiikaii smaidīt un viņa gandrīz bija jāmīl. Kristofs, viņai pretim sēdēdams, vēroja viņas možo seju, skaistās, kvēlās aeiis, viņas smalkās, diezgan pilnās lūpas ar itālisko smaidu, kurā bija labsirdība, šķelmība un sibarītiska tīksme. Kristofs skatīja viņu skaiidrākām acīm nekā līdz šiim. Daži viņas vaibsti atgādināja Adu, daži žesti, skatieni, mazliet dzedrā, parupjā jutekļu rotaļa: mūžīgā sievietība! Bet visvaiirāk Kristofs viņā mīlēja dienvidu dabu, šo devīgo māti, kura neskopodamās izdāļā savas bagātīgās balvas, kurai nav salonu skaistuma un grāmatu inteliģences, bet miesas un gara harmonija, kas līgo brīvā, saules piestrāvotā gaisā. Kad Kristofs piecēlās, Korinna gāja viņu pavadīt un, citiem neredzot, teikt viņam ardievas. Viņi vēlreiz saskūpstījās un atkal solījās viens otram rakstīt un atkal satikties.

Kristofs brauca mājās ar pēdējo vilcienu. Kādā staciijā gaidīja pretējā virzienā braucošais vilciens. Taisni viņa kupejas logam pretim, trešās klases vagonā, Kristofs ieraudzīja jauno francūzieti, ar kuru kopā bija sēdējis «Hamleta» āzrādē. Arī viņa uzlūkoja Kristofu un pazina to. Viņi abi jutās pārsteigti. Klusēdami Viņi sasveicinājās un stāvēja kā sastinguši, viņi neiedrošinājās vaiirs lūkoties viens otram acīs. Tomēr Kristofs jau bija pamanījis, ka galvā viņaii bija cepure un blakus uz sola nolikta veca ceļasoma. Viņam prātā nenāca, ka francūziete atstāj Vāciiju, un likās, ka jaunā meitene aizbrauc tikai uz dažām dienām. Kristofs nesaprata, vai sākt vai nesākt sarunu, viņš mulsā neziņā domāja, ko laii tai saka, un, tiklīdz gribēja atvērt logu un teikt meitenei dažus vārdus, te atskanēja konduktora signāls, un Kristofs atsacījās no sava nodoma. Vēl aizritēja daži mirkļi, iekams viņas vilciens sāka kustēties. Viņi ielūkojās viens otram sejā. Un vieni pašii savās kupejās, sejas piespieduši pie logu rūtīm, aauri nakts tumsai viņi iegremdēja savus skatienus viens otra acīs. Viņus šķīra divu vagonu logi. Ja viņi būtu varējuši izstiept rokas, viņi būtu sasniegušies. Tik tuvu! Tik tālu! Smagi klandījās vagonu riteņi. Un, kad nu viņļem bija jāšķiras, viņa uzlūkoja Kristofu ilgā skatienā, kurā vairs nebija senā bikluma. Viņi bija tik dziļi iegrimuši viens otra apcerē, ka aizmirsa pateikt pēdējās ardievas. Lēni lēni viņi attālinājās: viņa izgaisa, un vilciens, kas meiteni aizveda, iedrāzās nakts tumsībā. Kā divas klīstošas pasaules tie telpas bezgalībā aizziibēja viens otram garām un šķīrās varbūt uz mūžību.

Kad viņa nozuda, Kristofs sajuta tukšumu, ko viņa dvēselē bija uzvandījis nepazīstamās skatiens. Viņš nesaprata, kas bija notiicis, bet tukšumu sajuta. Miegā grimdams, pusvēr-tiem plakstiņiem, iespiedies kupejas stūrī, viņš juta šo acu glāstus; viņa domas klusēja, laii dziiļāk izjustu šo glāstošo tvīksmi. Korinnas tēls lidinājās ap viņa siirdii kā tauriņš, kam spārni sitas pret loga rūti ārpusē, bet viņš nelaida to iekšā.

No vagona izkāpis, spiirgtā nakts gaisā ātri soļodams pa aizmigušās pilsētas tukšajām ielām, viņš atraisījās no stinguma, un atkal viņu aplidoja domas par Korinnu. Viņš pasmaidīja, atcerēdamies apburošo aktrisi, un izjuta savādu prieku un īdzību reizē — atkarībā no tā, vai atmiņā modās Koninnas sirsnība vai tukšā koķetērija.

— Ak, šis sasodītais franču velnēns! — viņš norūca, klusi smiedamies savā nodabā un tikpat klusi noģērbdamies, lai neuzmodinātu blakus guļošo māti.

Pēkšņi viņš atcerējās frazii, ko viņā vakarā bija dzirdējis ložā:

— Francijā ir arī nopietnas sejas.

Pirmo reizi satiekoties ar Franciju, tā Kristofam uzdeva atminēt savas divdabības mīklu. Bet kā daždien vācietis viņš necentās to minēt un, domādams par meiteni dzelzceļa vagonā, mierīgi atkārtoja:

— Viņa nemaz nav līdzīga francūzietei.

It kā vācietis vienīgais varētu izšķirt, kāda ir vai nav Francija.

VAI VIŅA bija vai nebija francūziete, Kristofs nevarēja viņu aizmirst. Nakts vidū viņš pamodās, un viņam sažņaudzās sirds: viņš atcerējās ceļasomu, ko jaunā meitene pustumšajā vagonā bija nolikusi sev blakus, un pēkšņi atsikārta, ka šī ceļiniece aizbraukusi uz visu mūžu. Tas viņam bija jāredz pirmajā mirklī, bet viņš nebija redzējis. Nu viņam uzmācās neminamas skumjas. Gultā gulēdams, Kristofs paraustīja plecus.

«Ko es tur varu darīt?» viņš nodomāja. «Kāda man gar viņu daļa!»

Un vtiņš atkal aizmiga.

Citu rītu viņš pirmo uz ielas satika Manheimu, kas viņu dēvēja par «Bliiheru», un jautāja, vai Kristofs gribot iekarot visu Franciiju. No Manheima, kas bija personificēta avīze, Knistofs dzirdēja, ka notikumam ložā bijušas daudz lielākas sekas, nekā Manheims cerējis.

— Tu esii varens vīrs! — Manheims iesaucās. — Pret tevi es esmu tīraiis nieks!

— Kas tad noticiis? — jautāja Kristofs.

— Tu esi apbrīnojams! — Manheims turpināja. — Es tevi apskaužu! Tu Grinebaumiem paradīji garu degunu un viņu pašu vietā ložā iesēdināji viņu guvernanti, — nē, tās ir lieliski, to es nekad nebūtu lizdo-mājiis.

— Vai tā bija Grinebaumu guvernante? — pārsteigts jautāja Kristofs.

— Jā, jā, izliecies vien, cik gribi, ka tu to nezinājii! Kāds nevainīgs dieva jēriņš!... Mans tēvs dusmas jau aizmirsis. Bet Gninebaumii aizvien vēl nevar rimties! Mazo francūzieti viņi dusmās iztriekuši pa durvīm.

— Ko? — iekliedzās Kristofs. — Viiņi to aizdzinuši? Manis dēj viņi to aizdzinuši?

— Vai tad tu to nezināji? — brīnījās Manheims. — Vai tad viņa tev to neteica?

Kristofu plosīja izmisums.

— Neesi nu tik bēdīgs, mīļais draugs, — teica Manheims, — nav jau tik briesmīgi. Tam tik un tā būtu jānotiek... kad nāktu gaismā ...

— Ko? — iesaucās Knistofs. — Kas nāktu gaismā?

— Nu, velns lai parauj: ka viņa bijusi tava mīļākā.

— Es viņu nemaz nepazīstu, es pat nezināju, kas viņa dr.

Manheims pavīpsnāja, it kā sacīdams:

«Tu laikam domā, ka esmu tāds muļķis.»

Knistofs saskaitās un lūdza, lai Manheims viņa vārdiem tac. Bet Manheims atsaucās:

— Tad jau tas joks vēl komiskāks!

Kristofs uztraucās, teicās iet pie Grinebaumiem, visu noskaidrot un jauno meiteni attaisnot. Manheims viņu atrunāja.

— Mīļais draugs, — viņš teica, — viss, ko tu viņiem teiksi, pierādīs tikai pretējo. Un ir jau par vēlu. Francūziete drīz jau būs Parīzē.

Bēdu un izmisuma mākts, Kristofs centās sadzīt jaunās francūzietes pēdas. Viiņš gnibēja tai rakstīt, lūgt piedošanu. Bet neviens par jauno meiteni nekā nezināja. Grinebaumi, pie kuriem Kristofs aizgāja, gandrīz vai aizdzina viņu: šie pašii nezinot, kur francūziete palikusii, un tā neesot viņu daļa. Domas, ka, labu gribēdams, viņš darījis ļaunu, Kristofu neganti tirdīja: viņš juta nebeidzamas sirdsapziņas mokas. Viņu saistīja noslēpumainā burvība, kas izstaroja no zudušās meitenes acīm. Sāpes un nožēlas likās grimstam dienu un jauno domu straumē, bet dvēseles netveramos dziļumos tās neizdzisa. Kristofs neaizmirsa to, kuru viņš dēvēja par savu upuni. Un viņš zvērēja to atkal atrast. Viiņš zināja, cik veltas viņa cerības, un tomēr bija pārliecināts, ka reiz atkal satiks šo meiteni.

Korinna visas Kristofa vēstules atstāja bez atbildes. Pēc trim mēnešiem, kad viņš nekā vairs negaidīja, tā viņam atsūtīja četrdesmit vārdu garu telegramu, kurā niekojās un jokojās, sauca Kriistofu mīļos vārdiņos un jautāja, vai viņš to vēl mīlot kā senāk. Un atkal pēc ilgas klusēšanas, gandrīz pēc vesela gada, viņš saņēma no Korinnas milzīgu, bērnišķīgi izraibinātā rokrakstā piezīmētu vēstuli ar dažiem sirsnīgiem un komiskiem vārdiem. Un tā viss beidzās. Korinna neaizmirsa Kristofu, bet viņai nebija laika par to domāt.

AIZVIEN vēl Korinnas burvības varā Kristofs neaizmirsa Viņas spriedumus par mākslu un gribēja rakstīt muziķu poētiskai melodrāmai, kurā jaunajai aktrisei būtu jātēlo un iā-dzied dažas ārijas. Šis mākslas veids, kas Vācijā reiz bija lielā slavā, ar ko kaislīgi aizrāvās Mocarts, Bēthovens, Vēbers, Mendelsons un Šūrnans, ko piekopa visi lielie klasiķi, kopš Vāgnera skolas triumfa, kura likās nodibinājusi teātra un mūzikas negrozāmās formas, bija gluži atmests. Centīgie, pedantiskie vāgnerieši, neapmierinādamies ar katras jaunas melodrāmās aizliegšanu, lūkoja uzspodrināt veco, jauko melodrāmu burvību un cītīgi visās operās izmeta runājamos dialogus un Mocartam, Bēthovenam vai Vēberam sacerēja re-čitatīvus pēc savas receptes. Svētā pārliecībā, ka viņi papildina dižo meistaru domas, viņi to lielajiem darbiem godbijīgi uzkrāva savas mazās mēslu ču-piiņas.

Korinnas atjautīgie spriedumi par Vāgnera deklamācijas sablīvēto smagumu Kristofu bija darījuši sevišķi jūtīgu, un viņš sev jautāja, vai vispār nav aplami un nedabiski, ja teātrī vārdu un dziedājumu savieno re-čitatīvā: likās, it kā vienos ratos būtu iejūgts zirgs un putns. Vārdam un dziedājumam bija katram savs īpatnējs ritms. Bija saprotams, ka mākslinieks vienu no šīm abām mākslām ziedoja tai, kura viņu vairāk valdzināja. Bet abas savienot ar kompromisu nozīmēja ziedot abas: tad vārdam vairs nebija vārda nozīmes un dziedājumam vairs nebija dziedājuma nozīmes, dziedājuma plašais vēriens bija iežņaugts divu garlaicīgu kanāla krastu šaurumā, un vārdu skaistie, kailie locekļi bija apkrauti ar smagiem, krāšņiem audumiem, kuri nomāca viņu kustības un soļus. Kādēļ abiem nevarētu ļaut pilnīgu kustības brīvību? Tāpat kā daiļai meitenei, kas laimīgi, viegliem soļiem iet gar strautu un sapņo — ūdens jautrā murdēšana līgo viņas sapņus, un viņas soļi neapzinīgi raiisās strauta dziesmas ritmā, tā arī muzikāli un dzejai būtu jāiet brīvi, abām blakus un savi sapņi jāsaviij vienā vaiņagā. Saprotams, ka kura katra muziika un katra dzeja nederēja šādam savijumam. Melodrāmās neatziinējiem varēja būt daudzi iebildumi pret rupjajiem senākajiem mēģinājumiem un to interpretiem. Kris-tofs ilgi bija ar viņiem vienis prātis: katru jutīgāku muzikālu dzirdi plosīja artistu aplamība, kuri savas rečitācijas runāja instrumentu pavadījumā, nevērojot savas balss un pavadījuma saskaņu, bet, gluži otrādi, rūpēdamies tikai par to, lai dzirdama būtu viņu balss. Kopš viņš bija baudījis Korinnas harmonisko balsi — šo dzidro, vijīgo balsi, kas mūzikā vibrēja

kā saules stars ūdenī, kas cieši piekļāvās melodiskās frāzes kontūrām, — Kristofs skaidri saskatīja jaunā mākslas veida daiļumu.

Varbūt viņam bija taisnība, bet viņš bija vēl pārāk nepiedzīvojis, lai bez briesmām mēģinātu darboties jaunajā mākslas veidā, kas bija visgrūtākais, ja gribēja to 'izvērst patiesi mākslinieciski. Šīs mākslas svarīgākā prasība ir dzejnieka, komponista un artistu spēku pilnīgākā saskaņa. To visu Kristofs nebija pārdomājiis. Viņš droši nodevās šai nepazīstamajai mākslai, kuras likumus tikai nojauta.

Viņa pirmais nodoms bija komponēt kādu Šekspiira pasaku vai kādu cēlienu no «Fausta» otrās daļas. Bet teātriem nebija vēlēšanās šādu mēģinājumu sākt, direktoriem tas līkās par dārgu un par bezjēdzīgu. Mūzikas jautājumos viņi labprāt atzina Kristofa sapratni, taču, ja par teātri viņš iedrošinājās domāt pats savas domas, tad viņi tikai smējās: neviens viņa nodomus neņēma nopietmi. Skaņu un dzejas pasaule līkās viena otrai svešas un naidīgas. Dzejas valstībā ieejot, Kristofam bija jāsamieninās ar kāda dzejnieka līdzdarbību, un viņam nebija ļauts šo dzejnieku pašam izraudzīties. Knistofs nepaļāvās uz savu literāro gaumi, jo cīti bija viņu pārliecinājuši, ka dzeju viņš nesaprot. Un tiešām viņš nesaprata šīs dzejas, ko vitsii apbrīnoja. Ar savu godīgo neatlaidību viņš bieži vien centās izjust kādas visu apbrīnotas dzejas daiļumu, bet vienmēr viņam bija apkaunotam jāatsakās: nē, dzejnieks viņš nebija. Gan viņš kaislīgi mīlēja dažus pagātnes dzejniekus, — un tas viņu mazliet mierināja, — bet viņš tos nemīlēja tā, kā būtu vajadzīgs. Vaī viņš pats kādreiz nebija izteicis smieklīgās domas, ka lieli ir tikai tie dzejnieki, kas paliek lieli arī tad, ja viņu darbi tiek izteikti prozā un svešā valodā, jo vārdam ir tikai dvēseliskās izteiksmes vērtība? Viņa draugi par šo apgalvojumu smējās. Manheims viņu nosauca par bodnieku. Kristofs nelūkoja aizsargāties. Ik dienas tikdamies ar literātiem, kas runāja par muziķu, Kristofs bija nācis pie atziņas, ka mākslinieks spēj spriest vienīgi par savas mākslas nozari, un samierinājies — gan mazliet skeptiski — ar savu nekompetenci dzejas laukā. Aizvērtām acīm viņš paļāvās to draugu spriedumiem, kuri šķita šajā jautājuma zinošāki. Redakcijas draugu sabiedrībā viņš iepazinās ar dekadentu kliķes ievērojamu vīru: Stefanu fon Helmutu, kas viņam atnesa savu «Ifiģēniju». Tas bija tajā laikmetā, kad vācu dzejnieki, tāpat kā viņu kolēģi Francijā, sāka pārradīt visas grieķu traģēdijas. Stefana fon Helmuta darbs bija viena no tām dīvainajām grieķu-vācu lugām, kur glužii paradoksālās attiecībās savienots Ibsens, Homērs un Oskars Vaiilds un, pats par sevi saprotams, dažas arheoloģijas rokasgrāmatas. Agamemnons tur bija neirastēniķis un Ahiless impotents; tie gani un plaši gaudās par savu bēdīgo stāvokli, taču viņu gaudas nekā negrozīja. Viss drāmās patoss bija koncentrēts Ifiģēniijas lomā; Ifiģēnija bija neirastēniska, histēriska un pedantiska sieviete, kas drāmās varoni mācīja dzīvot, ar negantu sparu deklamēja, publikai klāstīja savu Nīcšes pesimiismu un, nāves skurbumā skarbi un griezīgi smiedamās, beidzot pati pārgrieza sev rīkli.

Knistofa garam nekas nebija pretīgāks par šīs pretenciozās literatūras lizvirtušo barbarismu, kas ietērpās grieķu hlitoņos. Šo «Ifiģēniju» visi uzskatīja par meistardarbu. Kristofs mazdūšīgi ļāvās pārliecināties. īstenībā viņš dega nedzēšamā mūzikas kvēlē un par tekstu daudz nedomāja. Teksts viņam bija gultne, kuru viņš piestrāvoja ar savu kaislību brāzmaino straumi. Viiņš neatsacījās no sava gara un neļāvās objektīvai iejūtaii, kas vajadzīga dzejas darba pārveidotājam mūzikā. Viņš nedomāja par šo dzeju, viņš domāja tikai par sevi. Viņš gan negribēja atzīt šo patiesību. Kristofs ļāvās ilūzijām: poēmā viņš neredzēja to, kas tur bija, bet pavisam ko citu. Tāpat kā bērnībā, Kristofs savā iztēlē izveidoja darbu, kas ļoti atšķīrās no tā, kurš bija viņa acu priekšā.

Tikai mēģinājumos Viņš apjauta šī sacerējuma īsteno saturu. Reiz Kristofs noklausījās kādu ainu, kura viņam likās nesakarīga un stulba. Viņš domāja, ka aktieri būs sajaukuši tekstu, un bija tik nekaunīgs, ka sāka to aktieriem izskaidrot paša dzejnieka klātbūtnē. Bet autors izpildītājus aizstāvēja, metās Kristofam krūtīs un apvainotā tonī kliedza, ka viņš gan labāk zināšot, kas viņam jāraksta un ko viņš rakstījis. Kristofs tomēr nepiekāpās un joprojām apgalvoja, ka Helmuts tur nekā nesaprotot. Vispārējā jautrība Kristofam rādīja, ka viņš pats top smieklīgs. Viņš apklusa, jo beidzot viņam bija jāatzīst, ka dzeja taču nav viņa rakstīta. Viņš apzinājās visu šīs drāmās nevērtību un jutās dziļi satriekts. Viņš brīnījās, ka bija varējis tik rūgti maldīties, sauca sevi par muļķi un plēsa sev matus. Velti Kristofs centās samierināties, vairāki lāgi atkārtodams: «Tu tur nekā nesaproti: tā nav tava daļa.

Rūpējies tikaii par savu muziķu!» Viņš tomēr kaunējās par saspīlēto patosu, par kliedzošo vārdu melību, žestu un situāciju pārmērībām, un, orķestri diriģējot, dažu brldii viņam nebija spēka pacelt taktszizli: viņš būtu gribējis ieslēpties sufliera būdā. Viņš neprata slēpt savas domas un bija parak vaļsirdīgs, viiņam nebija diplomāta viltības. Viisi to redzēja: viņa draugi, aktieri un autors. Helmuts viņam ņirdzīgi jautāja:

— Vai manai dramai aizvien vēl nav laimes jums patikt?

— Ja man taisnība jāsaka: nē! Es to nesaprotu.

— Vai tad jūs to nelasījāt, pirms rakstījāt tai muziiku?

— Lasīju gan, — vientiesīgi atbildēja Knistofs, — bet esmu gaužām maldījies, es biju to sapratis pavtisam citādi.

— Žēl, ka pats neesat uzrakstījis tā, kā jūs saprotat!

— Ak, ja es būtu to varējis! — iesaucās Kristofs.

Atriebdamies sakaitinātais dzejnieks kritizēja muziķu.

Viņš sūdzējās, ka mūzika ar savu kuplumu apēnojot dzeju.

Ja dzejnieks nesaprata komponistu un komponists nesaprata dzejnieku, tad aktieri nesaprata ne vienu, ne otru un arī necentās saprast. Savās lomās viņi tiecās tikai uz tiem momentiem, kuros varēja ļauties savai ierastajai efektu dziņai. Viņi neraizējās par visas izrādes vienību un savas deklamācijas saskaņojumu ar mūzikas ritmu: viņi gāja uz vienu, mūzika uz otru pusii. Likās, ka viņi dzied gluži aplam. Kristofs grieza zobus un aizsmakdams dziedāja viņiem priekšā pareizo toni; viņi ļāva Kristofam kliegt un mierīgi turpināja sāktajā garā, viņi pat nesaprata, ko Kristofs no viņiem gribēja.

Ja nebūtu jau bijuši tik daudzi mēģinājumi un Kristofu nebūtu baidījusi prāva par līguma laušanu, viņš jau sen būtu visam atmetis ar roku. Manheims, kam viņš izteica savas bēdas, par viņu tikai smējās.

— Es nesaprotu, ko tu raizējies! — Manheims sacīja. — Viss taču norisinās labākajā kārtībā. Jūs abi nevarat saprasties? Bet tā jau nav nekāda nelaime! Nav neviena autora pasaulē, kura darbu bez viņa paša kāds būtu sapratis. Un dieva laime vēl, ja viņš pats sevi saprot!

Kristofu nomocīja šīs poēmas seklums, kuras dēļ — ta viņš domāja — būs jācieš viņa mūzikai. Manheims piekrita, ka poēmai nav ne satura, ne jēgas un ka Helmuts ir iedomīgs āksts, bet biija pārliecināts par uzveduma panākumiem, jo

Helmuts rīkoja labas dinejas un tam bija skaista sieva: kas tad kritiķiem vēl vairāk vajadzīgs? — Knistofs paraustīja plecus un attrauca, ka viņam nav laika klausīties Manheima muldēšanā.

— Bet tā nav nekāda muldēšana! — smiedamies iesaucās Manheims. — Ak, šie nopietnie cilvēki! Viiņiem nav ne jausmas par dzīves īstenību!

Viņš ieteica Knistofam neraizēties par Helmuta dzeju, bet par savu muziķu. Manheims piedāvājās sacelt mazu reklāmas troksni, taču Kjistofs viņa piedāvājumu dusmās atraiidīja. Kādam reportierim, kas gribēja Kristofu lintervēt par viņa dzīvi, viņš uzkliedza:

— Tur jums savs deguns nav jābāž!

Un, kad tas pats reportienis lūdza viņa ģīmetni savai avīzei, Knistofs iekaiisa piktumā un atkliedza, ka viņš, paldies dievam, neesot ķeizars, kam sava galva jāizstāda ielas gājēju apbrīnošanai

Neviens Kristofu nevarēja sadraudzēt ar iespaidīgām aprindām. Viņš atraidīja visus ielūgumus un, ja kādreiz nevarēja atsacīties, tad tomēr aizmirsa aiziet vai arī aizgāja tik sapīcis un īdzīgs, it kā tīšu prātu gribētu sanīsties ar visu pasauli.

Visļaunākais bija tas, ka viņš saķildojās ar savu žurnālu divas dienas pirms izrādes.

BEIDZOT notiika tas, kam bija jānotiek. Manheims joprojām pārstrādāja Kristofa rakstus, turklāt nebaidīdamies knh tiski asāko nindu vietā ierakstīt cildinājumus.

Kādu dienu Kristofs vienā no «saloniem» satika pazīstamu virtuozu, smalki ģērbtu pianistu, ko nesen bija bargi nokritizējis, un tas nu nāca viņam pretim, pateikdamies un smaidīdams kā pilns mēness. Kriis-tofs skarbi atbildēja, ka neesot

pateicību pelnījis. Pianists tomēr neatlaidās un vai izkusa pateicības apliecinājumos. Kristofs asii pārtrauca pianistu un atbildēja, ja viņam šis raksts paticis, tā esot viņa da|a, bet viņam par prieku tas neesot bijis rakstīts. Un Kristofs pagrieza viņam muguru. Virtuozs viņu uzskatīja par labsirdīgi rūcošu lāci un smiedamies aizgāja. Bet Kristofs, atcerēdamies, ka arī kāds cits viņa upuris bija redakcijai piesūtījis pateicības vēstuli, pēkšņi iedegās aizdomu ugunīs. Viņš izsteidzās laukā, kioskā nopirka jaunāko žurnāla numuru, uzgāja savu_ rakstu, lasīja ... Un pēkšņi viņam likās, ka viņš zaudējis prātu. Bet tūdaļ visu saprata un trakā niknumā iedrāzās «Dionisa» redakcijā.

Valdhauss un Manheims laipni tērzēja ar kādu no savam draudzenēm, teātra aktrisēm. Viņiem nebija jājautā Kristo-fam, kādēļ viņš ieradies. Uzmetis galdā žurnāla numuru, Kristofs, elpu neatvilkdams, uzkliedza viņiem nevaldāmās dusmās, ārdījās un brēca, sauca savus kolēģus par neliešiem, par viltotājiem un visā spēkā trieca pret grīdu krēslu. Manheims lūkoja smieties. Kristofs dzīrās viņam iespert ar kāju. Manheims aizbēga aiz galda un smējās kā neprātīgs. Valdhauss Kristofu uzrunāja augstprātīgā tonī. Milzīgajā tracī viņš pašcienīgi teica Kristofam, ka tādu toni pret sevi nepieļaušot. To pateicis, viņš pasniedza Kristofam savu vizītkarti. Kristofs to iesvieda viņam sejā.

— Lielības āksts!... Man jūsu vizītkarte nav vajadzīga, es zinu, kas jūs tāds esat. Jūs esat viltotājs un blēdis! Un jūs domājat, ka es ar tādu lupatu cīnīšos divkaujā? ... Jūs esat pelnījis tikai krietnu pērienu!...

Kristofa balss bija dzirdama ārā uz ielas. Ļaudis apstājās un klausījās. Manheims aizvēra logus. Iztrūcinātā aktrise gribēja bēgt. Bet Kristofs aizstājās durvīm priekšā. Bālais un dusmās trīcošais Valdhauss, zobgalīgi smejošais Manheims, abi lūkoja Kristofam atbildēt. Taču Kristofs viņiem neļāva runāt. Viņš izbrāza pret tiem visus apvainojumu vārdus, kādus vien zināja, un projām negāja, līdz pilnīgi palika bez elpas un nezināja vairāk nevienu lāstu. Kad Kristofs aizcirta durvis, Valdhauss un Manheims atguva runas spējas. Manheims drīz attapās un bija atkal mierīgs, apvainojumus viņš laida pār galvu. Bet Valdhauss bija sakaitināts, viņa pašcieņa bija nāvīgi aizvainota, un pazemojuma sajūta vēl asāku vērta liecinieku klātbūtne: viņš nevarēja piedot. Kolēģi viņam piekrita. Tikai Manheims nebija uz Kristofu dusmīgs: tas viņu bija diezgan smīdinājis, viņš atziina, ka viss labums, ko Kris-tofs viņam sniedzis, ar dažiem skarbākiem vārdiem nebija dārgi samaksāts. Un viņš labprāt būtu spiedis Kristofam roku, it kā nekas nebūtu noticis. Bet Kristofs tik drīz neaizmirsa un atvairīja visus draudzības piedāvājumus. Taču arī tādēļ Manheims neļaunojās: viņš bija sācis sajūsmināties par jaunu ķiparu. Un tā viņu draudzīgās attiecības izira. Bet, tiklīdz kur runa bija par Kristofu, Manheims apliecināja savu intīmo draudzību ar viņu. Un varbūt Manheims ticēja saviem vārdiem.

Divas dienas pēc šīs ķildas bija «Ifi ģēnij as» pirmizrāde. Tas bija pilnīgs fiasko. Valdhausa žurnāls cildināja dzeju un par muziķu neteica ne vārda. Gitas avīzes un laikraksti bija priecīgi, ka varēja atriebties. Vieni ņirdza, citi pilnīgi izsvilpa. Pēc trešās izrādes «Ifiģēniju» noņēma no repertuāra, bet zobgalības nerimās vēl ilgi. Visiem bija prieks, ka nu bija pienākusi Kristofa kārta, un vairākas nedēļas «Ifiiģēmija» bija nebeidzamas jautrības un joku avots. Visi zināja, ka Kristofam nav aizsardzības ieroču, un izmantoja to. Vienīgais atbalsts viņam bija stāvoklis galmā. Kaut lielhercoga attiecības pret Kristofu pēc daudzajiem rājieniem, kurus viņš nebija liais vērā, bija diezgan vēsas, tomēr lāgu lāgiem viņš gāja uz galmu, un publika bijāja šo oficiālo protekciju, kura drīzāk bija šķietama nekā reāla. Kristofs pats pacentās izpostīt arī šo pēdējo atbalstu.

KRITIKAS uzbrukumi Kristofu sāpināja. Tā nevērsās pret viņa muziķu vien, bet pret pašu jaunās mākslas formas ideju, kuru neviens necentās saprast (daudz vienkāršāk bija to izķēmot, lai pēcgalā varētu par to smieties). Kristofs vēl nebija tik nobriedis, lai apzinātos, ka labākā atbilde šiem ļaunprātīgajiem kritiķiem būtu klusēt un savu darbu mierīgi turpināt. Kopš dažiem mēnešiem viņam bija radusies ļaunā ieraša nepalaist nevērotu nevienu nepamatotu uzbrukumu. Viņš uzrakstīja rakstu, kurā savus pretiniekus nemaz nesaudzēja. Divas mērenās avīzes, kurām viņš savu rakstu* bija iesniedzis, atdeva to atpakaļ, ironiskā laipnībā aizbildinādamās, ka nevarot to publicēt. Bet Kristofs neatlaidās. Viņam prātā ienāca sociālistu avīze, kas pret viņu bija labvēlīga. Viņš paziina vienu no šīs avīzes redaktoriem, viņi dažreiz bija sarunājušies. Kristofam bija prieks satikt kādu cilvēku, kas izteica brīvas domas par varu, par armiju un par veciem, atmirušiem aizspriedumiem. Bet šīs sarunas nekad neievilkās, jo sociālists vienmēr atgriezās pie Kārļa Mark-sa, kas Kristofam bija pilnīgi vienaldzīgs. Turklāt šī brīvdomīgā cilvēka runās Kristofs līdzās materiālismam, kas viņam ne visai patika, izjuta pedantisku šaurību, domu despotismu, apslēptu varas kultu, ačgārnu militārismu, un visi šie vārdi daudz neatšķīrās no tiem, ko viņš ik dienas Vācijā dzirdēja.

Un tomēr Kristofs atcerējās šo redaktoru un viņa avīzi, kad citu redakciju durvis viņam aizvērās. Viņš gan apzinājās savas rīcības sekas: šī avīze bija ienīsta, skarba, neiecietīga, taču Kristofs to nelasīja, un viņu valdzināja tikai tās domu brīvība, kaut arī rupjais, vulgārais tonis būtu viņam derdzies. Citu avīžu slepeni viltīgā vienprātība viņu iededzināja tik karstās dusmās, ka, arī zinādams visas šīs avīzes īpašības, viņš tomēr būtu tur gājis. Kristofs visiem gribēja parādīt, ka viņš tik viegli nav veicams. Un tā viņš savu rakstu aiznesa sociālistu avīzes redakcijai, kur viņu saņēma ar atplestām rokām.. Citu rītu raksts jau bija publicēts, un redakcija patētiskiem vārdiem paziņoja, ka savu līdzdarbību tai apsolījis jaunais un

apdāvinātais meistars biedrs Žans Kristofs Krafts, kura karstās simpātijās pret strādnieku šķiru esot plaši pazīstamas.

Kristofs nebija lasījis ne sludinājumu, ne savu rakstu, jo tajā rītā — svētdienas rītā — piirms ausmas bija izgājis staigāt lauku klajumā. Prāts viņam biija līksms un gaišs. Saules lēktu redzēdams, viņš kliedza, gavilēja, smējās un dejoja. Prom visas avīzes, prom visas kritikas! Atkal viiņam dvēselē skanēja ziedoņa un debesu, un visas zemes mūzika. Ardievu, drūmās, smacīgās un trokšņainās koncertzāles, ardievu garlaicīgie kaiimiiņii, ardievu neapdāvinātie virtuozi! Kristofs atkal dzirdēja šalcošo mežu dziedāšanu. Un laukos kūpēja reibinošās dzīvības smaržas, kuru briestošais spēks pušu plēsa zemes garozu.

Kad Kristofs pārnāca mājās, galva viņam reiba no stiprā gaisa un žilbinošās gaiismas. Māte viņam pasniedza vēstuli, kas viņa prombūtnes laiikā bija atnesta no pils. Vēstule bija rakstīta bezpersoniskā formā, tā Krafta kungam ziņoja, ka priekšpusdienā viņam jāierodas pilī. Bet pulkstenis bija gandrīz jau viens. Kristofs tādēļ nebēdāja.

— Nu jau būs par vēlu, — viņš sacīja. — Būs jāiet rīt.

Taču māte bija nemierīga:

— Nē, nē, viņa augstības aicinājumam jāklausa. Tev jāiet tūlīt. Varbūt tur gaida kas svarīgs.

Kristofs paraustīja plecus:

— Svarīgs? It kā šiem ļaudīm kas svarīgs būtu prātā!... Viņš man atkal klāstīs savas augstās domas par muziiku. Jauki! ... Viņš droši vien būs iedomājies sacensties ar Zigfrīdu Meijeru^6 un parādīs man kādu kompozīciju, ko pats būs uzrakstījis. Es viņu netaupīšu. Es viņam teikšu: «Raujieties ar savu politiku, tur jūs esat kungs un pavēlnieks, tur jums vienmēr būs taisnība. Bet no mākslas sargieties! Mākslā jūs esat redzams bez savas ķiveres lepnās spalvas, bez sava mundiera, bez zelta, bez tituliem, bez slaveniem senčiem un vairogiem. Un — velns lai paraujļ — padomājiet pats: kas tad no jums vairs paliek pāni?

Labsirdīgā Luize, kas viņa vārdiem ticēja, pacēla rokas pret debesīm:

—^ Tā jau nu tu neteiksi... Neesi nu traks. Neesj traks...

Kristofam patika māti baiidīt, un viņš ķircinājās ar tās lētticību, līdz pārspīlējuma mērs bija pilns, un Luize beidzot atskārta, ka dēls par viņu tikaii zobojas. Viņa paraustīja, plecus:

— Tu esii liels nebēdnieks, mans mīļais puisi!

Viņš smiedamies apkampa māti. Viņš bija lieliskā garastāvokli: staigādams viņš bija izdomājis skaistu kompozīcijas tematu un juta, ka tas viņa dvēselē šaudās kā zivs ūdenū Viņš negribēja iet uz pili, iekams nebija ēdis: viņš jutās bries:-mīgi izsalcis. Pēcāk Luize uzraudzīja, kā Kristofs pārģērbās, jo viņš atkal sāka to mocīt: viņš teicās iet uz pili tādās pašās drēbēs un noputējušās kurpēs, kādās bija klejojis pa laukiem. Viņš tomēr pārģērbās un pats uzspodrināja kurpes, svilpodams kā melnais strazds un atdarinādams visus orķestra instrumentus. Kad viņš bija uzposies, māte viņu vēlreiz aplūkoja un pārsēja viņam kaklasaiti. Gluži kā par brīnumu viņš bija ļoti pacietīgs, jo jutās apmierināts pats ar sevi, kas negadījās tik bieži. Projām iedams, viņš teicās nolaupīt princesi Adelheidu, lielhercoga meitu, diezgan glītu sievieti, kuru bija apprecējis kāds nenozīmīgs vācu firsts un kura jau dažas nedēļas viesojās pie saviem vecākiem. Kristofa bērnībā viņa vienmēr bija pret to laipna, un šī princese bija viņa vājība. Luize teica, ka viņš ir iemīlējies, un viņš jokodamieš izlikās, ka tiešām iemīlējies princesē.

Kristofs nesteidzās, klaiņāja gar veikalu logiem, apstājās uz ielas, noglāstīja kādu suni, kas bija klīdis apkārt tāpat kā viņš un tagad nu gozējās saulē. Kristofs pārlēca pār zemo važu apmetu, kas ietvēra pils laukumu: lielu un tukšu, vis_7 apkārt māju apņemtu četrstūri, ko rotāja diivas aizmigušas strūklakas un *divas simetriskas un neapēnotas puķu dobes, kuras šķīra smilšaina, kā matu šķirtne rūpīgi kopta gatve; tai visgarām aizstiepās zemos un platos toveros iedēstīti! oranžu koki. Pašā vidū pacēlās kāda nepazīstama lielhercoga bronzas statuja Luija Filipa laiiku tērpā; statujas pjedestāla stūros bija atveidotas dažādu tikumu alegorijas. Uz kāda sola aizsnaudies sēdēja vientulīgs staigātājs ar atšķirtu avīzi klēpī. Pie pils vārtiem snauda nevajadzīgās sardzes kareivji. Grāvmalā, kā ņirgādamies par šo pilii, divi aizmiguši lielgabali plēta rīkles pret snaudošo pilsētu. Knistofs raudzījās visapkārt un smējās gaišiem smiekliem.

Viņš iegāja pilī, neievērodams formalitātes, tikaii pārtraukdams jautro dudināšanu, bet domas viņam galvā dejoja vēl jautrāk. Platmali Kristofs nometa vestibilā uz galda un draudzīgi uzrunāja veco durvju sargu, ko pazina kopš bērnības. (Šis krietnais vīrs savā vietā stāvēja jau toreiz, kad Kristofs ar vectēvu bija ieradies pilī un tika iepazīstināts ar komponistu Hasleru.) Bet vecais vīrs, kas uz Kristofa jokiem vienmēr atbildēja labvēlīgi, šoreiz uzpūtās un savieba seju. Kristofs to nevēroja. Dažus soļus tālāk, priekšistabā, viņš satika kancelejas ierēdni, kas bija ļoti pļāpīgs un Kristofam vienmēr apliecināja savu draudzību. Kristofu pārsteidza šī cilvēka lielā steiga, ar kādu viņš gribēja aizšauties tam garām un_ izvairīties no sarunas. Šos iespaidus Kristofs neņēma vērā, viņš devās tālāk un lūdza, lai viņu pieteic.

' Viņš iegāja hercoga apartamentos. Nupat bija beigušās pusdienas. Viņa augstība atradās kādā salonā. Pret kamīnu atspiedies, lielhercogs smēķēja un sarunājās ar saviem viesiem. Viesu vidū Knistofs ieraudzīja savu princesi, kas arī kūpināja papirosu. Nevērīgi atgāzusies atzveltnes_ krēslā, viņa skaļi sarunājās ar dažiem oficieriem, kas stāvēja viņai visapkārt. Visa sabiedrība bija dzīva un jautra. Ieiedams Kristofs dzirdēja lielhercoga smieklus. Bet, tiklīdz viņš ieraudzīja Knistofu, smieklii aprāvās. Lielhercogs kaut ko norūca un devās Kristofam pretī.

— Tā — beidzot jūs ierodaties! — viņš iesaucās. — Tad tomēr bijāt tiik žēlīgs un atnācāt? Vai tiešām jūs domājat vēl ilgāk ņirgāties par mami? Jūs, mans kungs, esat bezkaunīgs!

Šis taisni uz viņu mērķētais šāviens Kristofu apstulboja, viņš labu brīdi nevarēja parunāt ne vārda. Viņš citu vainu nevarēja iedomāties kā nokavējumu, kas hercogu taču nebūtu iesvēlis tik lielās dusmās. Beidzot viņš nomurmināja:

— Jūsu augstība, ko es būtu nodarījis?

Viņa augstība neklausījās un dusmīgi turpināja:

— Kļūsiet! Es nepieļaušu, ka palaidņa zēns mani apvaino.

Kristofs nobālēja, viņš nespēja izteikt ne vārda, kakls viņam bija kā aizžņaugts. Ar lielām pūlēm viņš beidzot izkliedza:

— Jūsu augstība, jums nav tiesības ... pat jums nav tiesības mani apvainot, kamēr neesat pateicis manu vainu.

Lielhercogs pievērsās sekretāram, kas no kabatas izvilka avīzi un pasniedza to savam pavēlniekam. Hercogs bija tik sakaiitināts, ka šī piktuma vienīgais iemesls nevarēja būt viņa holeriskaiis temperaments: zināmu iespaidu bija darījiis arī bau-. dītais vīns. Salocīto un saburzīto avīzi viņš neganti kā torea-dors apmetni vīcināja Knistofam pie deguna un kliedza:

— Te dr visas jūsu nelietības, Krafta kungs!... Tur būtu jāiebāž jūsu deguns. To jūs esat pelnījis!

Kristofs ieraudzīja sociiāliistu avīzii.

— Es nesaprotu, kāds tur Jaunums, — viņš teica.

— Ko? Kas? — brīnījās lielhercogs. — Jūsu nekaunība tiešām lir apbrīnojama! ... Šī neliešu lapa, kura mani ik dienas gāna, spjauj uz mani savas netīrības!...

— Augstība! — Kristofs iesaucās. — Es neesmu to lasījis.

— Jūs melojat! — lielhercogs atcirta.

— Es aizliedzu mani saukt par meli, — teica Kristofs. — Es teicu, ka nelasu šo avīzii, mans darbs ir mūzika. Un man ir tiesības rakstīt, kur es gribu.

— Jums ir tiesības tikaii apklust. Es esmu bijis pret jums pārāk labs. Jūs un jūsu tuviniekus es esmu apveltījis ar savu labdarību, nevērodams jūsu paša un jūsu tēva pārgalvības, kuru dēļ man sen jau bija iemesls no jums atsacīties. Es aizliedzu jums rakstīt avīzē, kura pret mani tik naidīga. Un es jums vispār aizliedzu bez manas ziņas ko rakstīt. Man jau apnikušas jūsu ķildas par muziķu. Es nevaru pieļaut, ka cilvēks, kas bauda manu protekciju, savu laiku pavada, zaimodams Visu, kas citiem patīk, kas citiem mīļš, visu, kas katram vācu tautas dēlam dārgs. Būtu labāk rakstījis pieklājīgu muziķu, bet, ja to nevarat, tad palieciet pie savām gammām un vingrinājumiem. Es ļoti pateicos par šādu mūzikas Bēbeli, kam lielākais prieks ir nopulgot visas nācijas slavas darbus un musināt cilvēkiem prātus. Mēs, paldies dievam, zinām, kas ir labs, kas ļauns. Mums nav jāgaida, lai jūs to pasakāt. Sēdieties, mans kungs, pie savām klavierēm un lieciet mūs mierā!

Vaigu vaigā pret Kristofu šis varenais vīrs viņu uzlūkoja izaicinošām acīm. Kristofs bija gluži bāls, viņš lūkoja runāt, bet lūpas viņam trīcēja. Galu galā viņš izdvesa:

— Es neesmu jūsu kalps, es varu runāt, ko gribu, es varu rakstīt, ko gribu ...

Balss Kristofam neskanēja, aiz kauna un dusmām viņš būtu varējis raudāt, ceļi viņam trīcēja. Ar spēju elkoņa kustību viņš nogāza kādu priekšmetu no galda, pie kura atspiedies stāvēja. Kristofs jutās smieklīgs, un tiešām viņš dzirdēja smieklus: salona dibenā ielūkojies, viņš kā miglā redzēja princesi, kas vēroja šo scēnu un saviem sarunu biedriem par viņu teica ironiski līdzcietīgas piezīmes. No šī brīža viņš vairs skaiidri neapzinājās, kas notika. Lielhercogs kliedza. Kristofs kliedza skaļāk par viņu, pats neziinādams, ko saka. Lielhercoga sekretārs un kāds cits ierēdnis piegāja pie Kristofa un lūdza viņu klusēt: viņš atgrūda tos. Žestikulēdams viņš kratīja pelnu trauku, ko mehāniski bija paņēmis no galda. Viņš dzirdēja sekretāra vārdus:

— Lieciet jel pelnu trauku nost, lieciet to nost!

Un viņš dzirdēja pats savus nesakarīgos vārdus un pelnu trauka triecienu pret galda malu.

— Ārā! — vislielākā niknumā ierēcās hercogs. — Ārā! Ārā! Un savu kāju vairs nesperiet pār šo slieksni!

Oficieri piegāja pie lielhercoga un lūkoja viņu mierināt. Lielhercogu gandrīz ķēra trieka, bet, acis valbīdams, viņš kliedza, lai dzen šo pasaules klaidoni laukā. Kaislības aklumā Kristofs vairs neatskārta nekā: viņš būtu varējis hercogam sist ar dūri. Taču viņu aizturēja pretēju jūtu haoss: kauns, dusmas, kautrība, ģermāniskā uzticība, iedzimtā bijība pret hercogu! Kristofs gribēja runāt, bet nevarēja, viņš gribēja ko darīt, bet nevarēja, viņš nedzirdēja un neredzēja vairs nekā un ļāva, lai viņu izdzen.

Kristofs iz-gāja cauri nekustīgi stāvošo kalpu baram, kas bija saskrējis pie durvīm un klausījās ķildā. Trīsdesmit soļii, kuri bija viņam jānoiet, lai izkļūtu no priekšiistabas, viņam likās bezgalīgi. Jo tālāk viņš gāja, jo galerija vērtās garāka. Vai tad viņš nemūžam vaiirs netiks laukā!... Saules stars, kas iespīdēja pa stikla durvīm, likās viņa glābiņš. Grīļodamies viņš nokāpa lejā. Kristofs aizmirsa, ka viņam bija kaila galva: vecaiis durvju sargs viņu sauca atpakaļ, lai viņš paņemot savu cepuri. Kristofam bija jāsasprindzina visi spēki, lai izkultos no pils, lai pārietu pāri pagalmam, laii nonāktu mājās. Zobi viņam klabēja. Atvēris mājas durvis, viņš māti sabaidīja ar savu izskatu. Kristofs atstūma māti un neatbildēja uz viņas jautājumiem. Viņš uzkāpa savā istabā, aizslēdza durvis un ielikās gultā. Viņš trīcēja tik drudžainos drebuļos, ka nevarēja noģērbties; viņš elpoja aizgūtnēm, un locekļi viņam bija kā salauzti... Ak, kaut nekas vairs nebūtu jāredz, nekas vairs nebūtu jājūt, kaut nebūtu vairs jānes šis apnikušās miesas, kaut nebūtu vairs jācīnās pret nekrietno dzīvi, kaut varētu aizmirsties, iegrimt nemaņā un nedomāt, un nebūt, nebūt vairs!... Ar pārcilvēcīgām pūlēm beidzot norāvis drēbes un izsvaidījis tās pa grīdu, viņš atkal iekrita gultā un pārvilka segu pār acīm. Visi trokšņi istabā apklusa, un dzirdama bija tikai mazā dzelzs gulta, kura drebēja uz grīdas.

Luīze klausījās aiz durvīm. Velti viņa klaudzināja; viņa klusi sauca, bet atbildes nebija. Viņa gaidīja un bailēs ieklausījās klusumā, tad nokāpa lejā. Divi trīs lāgi dienā viņa gāja atkal klausīties un vēl pēdējo reizi vakarā pirms gulētiešanas. Diena pagāja, pagāja nakts: viss nams bija mēms. Kristofu kratīja drudzis; lāgiem viņš raudāja, nakts vidū viņš piecēlās sēdus un vīstīja dūres pret sienām. Vienos sviedros, pa pusei kails viņš drudža murgos pietrūkās pirms rīta ausmas: viņš gribēja iet lielhercogu nogalināt. Kristofu plosīja naids un kauns, un naida ugunīs kaisa visa viņa miesa un dvēsele. Šī vētra neizbrāzās uz āru: ne vārda, ne skaņas. Zobus sakodis, viiņš noslēdzās sevī.

CITU RĪTU Kristofs kā daždien nokāpa lejā. Dvēsele viņam bija kā tuksnesis. Viņš nerunāja, un māte neiedrošinājās viņam ko jautāt: bet kaimiņu mēles Luizei jau visu bija pateikušas. Visu dienu Knistofs nosēdēja krēslā pie uguns, mēms, drudzī trīcošs un salīcis kā sirmgalvis; kad viņš bija viens,

viņš klusi raudāja.

Novakarē viņu apciemoja sociālistiskās avīzes redaktors. Tas visu jau bija dzirdējis, bet gribēja zināt sīkumus. Viņa apciemojums Kristofu aizkustināja, un savā vientiesībā viņš to juta kā līdzcietību un gandarījumu pret tiem, kuri bija viņu zaimojuši. Knistofs izlikās, ka nenožēlo nekā, un paklausīja sava viesa mudinājumu izteikt visu, kas nomāca viņa sirdi: viņš jutās atvieglots, ka varēja būt vaļsirdīgs pret šo cilvēku, kas nebrīvību ienīda tāpat kā viņš. Kjistofa sašutumu redaktors atzina par labu veikalu savaii avīzei un cerēja uz sensacionālu rakstu, kam Knistofs dotu vielu, ja pats negribētu rakstīt. Redaktors bija pārliecināts, ka pēc šī notikuma galma mūziķis savu spēcīgo polamista talantu un slepenos dokumentus par galma dzīvi, kam bija vēl lielāka vērtība, ziedos «viņu lietai». Kā daždien cilvēks bez sevtišķas smalkjūtības, viņš savu nodomu Kristofam pateica bez izpušķojumiem. Knistofs uzlēca kājās kā dzelts un paskaidroja, ka nerakstīšot nekā, jo viņa uzbrukumu lielhercogam visi varētu uzskatīt par personīgu atriebību, un ka savā brīvībā viņš gnib būt atturīgāks, nekā bijis savā atkarībā. Šādas domas žurnālists nesaprata. Kristofs viņam likās mazliet aprobežots un dvēselē klerikāls, un vispirms viņam likās, ka Kristofs ir bailīgs. Viiņš sacīja:

— Tad ļaujiet, lai mēs paši darām: es pats visu uzrakstīšu. Jūs varat būt mierīgs.

Kristofs lūdza, lai žurnālists neraksta, ko bija dzirdējis, bet viņš varēja tikai lūgt. Žurnālists lūkoja viņu pārliecināt, ka šiis notikums neattiecas uz viņu vien: lielhercogs apvainojis avīzi, kuraii tiesības atriebties. Kristofs nevarēja viņam pretoties. Kristofs lūdza redaktora goda vārdu, ka dažas intimitātes, kuras viņš tam atklājis kā draugam, nevis kā žurnālistam, tas neizlietos savā uzbrukumā. Un, kaut tas bija devis savu vārdu, Kristofs tomēr nejutās drošs: par vēlu viņš atģidās, ko bija izdarījis.

Viens palicis, Kristofs atcerējās visu, ko bija teicis redaktoram, un šausmās nodrebēja. Viņš tūdaļ cēlās un rakstīja tam vēstuli, vēlreiz lūgdams neizpaust viņu sarunu (un nelaimīgais Kristofs vēstulē atkārtoja taisni to, ko negribēja izpaust). Citu rītu, drudžainā steigā atšķīris avīzi, viņš priekšpusē ieraudzīja visa notikuma plašu un garu iztēlojumu. Viss, ko viņš vakar stāstīja, bija briesmīgi pārspīlēts, kā daždien žurnālista smadzeņu darbs. Raksts nekrietniem vārdiem nopulgoja lielhercogu un tā galmu, bet daži sīkumi tik spilgti raksturoja Kristofu, tik nepārprotami bija zināmi tikai viņam, ka par autoru visi atzina Kristofu.

Šis jaunais sitiens Kristofu satrieca galīgi. Viņš lasīja un lasīja, un no pieres viņam bira salti sviedri. Izlasījis viņš izmisumā atsēdās. Knistofs gribēja skriet uz redakciju, bet māte, dibināti baidīdamās dēla straujuma, lūkoja viņu aizkavēt. Arī

Kristofs pats baidījās, viņš juta: ja aizies uz redakciju, tad padarīs tur kādu neprātību. Kristofs aizrakstīja žurnālistam sašutumā kaiistošu vēstuli, kurā nosauca viņu par vārda lauzēju, visu rakstu noliedza un pārtrauca sakarus ar partiju. Viņa atsaukumu nepublicēja. Kristofs %tkal rakstīja pieprasījumu redakcijai, lati tā publicē viņa vēstulii. Kristofam atsūtīja pirmās, sarunas dienā rakstītās vēstules norakstu, kas apstiprināja iespiestā raksta saturu: redakcija viņam jautāja, vai arī šī vēstule būtu laiižama klajā. Tad Kristofs saprata, ka viņš ir avīzes varā. Un viņam gadījās nelaiime nesmalkjūtīgo redaktoru satikt uz ielas, viņš Izteica tam savu nicinājumu. Otrā dienā avīzē bija iespiests īss, apvainojošs raksts, kurā bija runa par galma sulaiņiem, kas, pat pa durvīm izsviesti, esot un paliekot sulaiņi. Daži norādījumi uz neseno notikumu skaidri liecināja, ka ar to bija domāts Kristofs.

KAD VISIEM kļuva skaidri redzams, ka Kristofam nav vairs atbalsta, viņš pēkšņi ieraudzīja neskaitāmu ienaidnieku baru, kādu nebija ne sapnī varējis iedomāties. Visi, kurus viņš tieši vai netieši bija apvainojis vai nu ar personīgu kritiku, vaii apkarojot viņu idejas un gaumi, sāka uzbrukumu pret Kristofu un atriebās no visas sirds. Plašā publika, ko Kristofs bija iztraucējis no dziļās apatijas, jutās ļoti apmierināta par šo sodu, ko pelnīti saņēma nekaunīgais jauneklis, kas bija iedrošinājies apvērst svētās patiesības un traucēt goda vīru ērto snaudu. Kristofs bija iemests jūrā.

Ikviens cik spēdams # centās turēt viņa galvu zem ūdens.

Tie neuzbruka viņam visi reizē.

Vispirms kāds lielāks drošulis sāka iztaustīt zemi. Kad Kristofs neatbildēja, tas cirta drošāk. Viņš rādīja priekšzīmi citiem, un beidzot Kristofu apsēda viss bars.

Dažii šajās dzīrēs mielojās tikai jautrības pēc, kā kucēni, kam patīk kāju pacelt tīrākā vietā: tas bija neapdāvināto žurnālistu spārnotais pūlis, kas savu nevarību centās slēpt uzvarētāju slavināšanā un cīņā kritušo gānīšanā. Citi iedegās savu nonievāto prindipu aizstāvēšanas sparā, tie trieca un ciirta, kur gadījās, un, kur viņii trāpīja, tur pāri nepalika nekas: tā bija lielā, augstā kritika, kura nobendēja.

Par laimi Kristofs avīzes nelasīja. Dažii pakalpīgi draugi bija tik mīļi, ka apvainojošākus rakstus viņam piesūtīja mājās. Bet viņš krāja tos uz galda kaudzē, un viņam prātā nenāca tur ielūkoties. Beidzot viņa skatienu saistīja trekns sarkana zīmuļa apvilkums ap kādu rakstu. Tur viņš lasīja, ka viņa dziesmas esot līdzīgas plēsīga zvēra rēcieniem, ka viņa simfonijas esot radušās trako namā, ka viņa māksla esot histēriskas harmoniju konvulsijas, kuru nolūks esot aizsegt paša komponista sirds tukšumu un domu niecību. Plaši pazīstamais kritiķis savu rakstu beidza šādiem vārdiem:

«Krafta kungs nesen kā recenzents parādīja sava stila un gaumes apbrīnojamus piemērus, kas mūzikas draugu aprindās sacēla lielu jautrību. Tādēļ daudzi viņam deva laipnu padomu labāk nodoties komponēšanai. Viņa mūzas pēdējie darbi tomēr liecināja, ka šie labi domātie padomi nākuši tikai par ļaunu. Krafta kungam noteikti jāpaliek pie reportāžas.»

Šo rakstu izlasījis, Kristofs visu rīta cēlienu nevarēja strādāt un sāka meklēt arī citas ienaidnieku avīzes, lai galīgi zaudētu garīgo līdzsvaru. Bet Luize, kura visu, kas apkārt mētājas, novāca, avīzes bija sadedzinājusi. Sākumā viņš tādēļ pukojās, taču drīz vien jutās atvieglots: viņš mātei atdeva visas pāri palikušās avīzes un sacīja, ka arī tās vajadzējis iemest ugunī.

Citi sāpinājumii viņu satrieca dziļāk. Kāds kvartets, kuru viņš bija nosūtījis pazīstamai Frankfurtes mūzikas biedrībai, bija vienbalsīgi un bez paskaidrojumiem noraidīts. Kādu uvertīru, kuru iecienīts Ķelnes orķestris bija nodomājis spēlēt, pēc ilgiem, mēnešiem viņam atsūtīja atpakaļ, jo tā neesot spēlējama. Bet viskļūmāko pārbaudījumu viņam uzlika pilsētas orķestnis. Kapelmeistars H. Eifrats, kas to diriģēja, bija diezgan labs mūziķis, bet, tāpat kā daudziem orķestru diriģentiem, arī viņam nebija garīgas ziņkārības. Viņš cieta (pareizāk sakot: ziedēja un zēla) no savam amatam piemītošās kūtrības un ieraduma bezgalīgi atgremot sen jau pazīstamu muziķu un jaunu darbu bīties kā uguns. Eifrats nekad nepiekusa rīkot Bēthovena, Mocarta vai Šūmana svētkus: tur viņam bija jāvelk tikai pazīstamo ritmu pavediens. Bet sava laika muziķu viņš necieta. Atzīties Eifratam nebija drosmes, un viņš teica,* ka esot labvēlīgs visiem jauniem talantiem: un tiešām, ja viņam aiznesa pēc sena parauga sameistarotu darbu, viņš uzņēma to ar sevišķi laipnu prātu. Viņš izjuta pat lepnumu, ka varēja to uzmākt savai publikai. Diriģējot šādu darbu, viņš negrozīja savu efektu kārtību, kura aizkustināja publiku. Toties visu, kas varēja traucēt šo daiļo kārtību un prasīt no Viņa pūles, viņš ienīda un nicināja. Ja jaunam komponistam nebija cerības pacelties no savas tumsas, tad viņš to nicināja. Bet, ja tas sāka izlauzt savu ceļu, viņš to ienīda, — pats par sevi saprotams, tikai līdz tam brīdim, kad jaunais gars uzliesmoja visā spožumā.

Kristofs vēl nebija uzliesmojis: viņš bija vēl tālu no lielā spožuma. Viņš jutās ļoti pārsteigts, kad viņam netieši paziņoja, ka Eifrata kungs gribot spēlēt kādu viņa kompozīciju. Viņam nebija iemesla to cerēt, jo viņš zināja, ka kapelmeistars bija Brāmsa un dažu citu intīms draugs, kurus Kristofs savās kritikās nebija saudzējis. Pats būdams krietns un labsirdīgs cilvēks, Kristofs jūtu cēlumu iedomājās arī ienaidnieku sirdīs. Viņam likās, ka tie, redzēdami viņu satriektu un pazemotu, nu grib pierādīt, ka tie spēj pacelties pāri sīkam naidam: Kristofs jutās aizkustināts. Viņš aizrakstīja Eifrata kungam dažus sajūsminātus vārdus un aizsūtīja viņam savu simfonisko poēmu. Kapelmeistara sekretārs Kristofam atbildēja ar oficiālu, tomēr laipnu vēstuli, paziņodams, ka sūtījums saņemts un viņa simfoniju drīzumā izdalīs orķestrim, bet pēc sena ieraduma tā pirms koncerta tiks spēlēta ģenerālmēģinājumā. Likums palika likums: Kristofam bija jāpadodas. Un tā bija tikai formalitāte, lai izvairītos no uzmācīgo diletantu gara augļu pārbagātās ražas.

Pēc divām trim nedēļām Kristofam pienāca paziņojums, ka notiks viņa kompozīcijas ģenerālmēģinājums. Principā* šie mēģinājumi norisinājās bez publikas un paša komponista klātbūtnes. Bet šo nosacījumu nekad neņēma vērā, un autors vienmēr piedalījās mēģinājumos, tikaii citiem nerādījās. Ikviens to zināja, bet izlikās, ka nezina nekā. Noliktajā dienā pie Kris-tofa atnāca kāds draugs un ieveda viņu zālē, kur viņš atsēdās ložas dibenā. Viņš bija pārsteigts, ka šajā nepubliskajā mēģinājumā Visu zāli — vismaz parketu — redzēja ļaužu pilnu: tērzēdami un pļāpādami staigāja diletanti, mūzikas draugi un .kritiķi. Orķestris tikās viņu klātbūtni nevērojam.

Mēģinājums sākās ar Brāmsa rapsodiju altam, orķestrim un vīru korim; rapsodija bija komponēta pēc fragmenta no Gētes «Ceļojuma ziemā uz Harcu». Knistofs nevarēja ciest šī darba majestātisko sentimentalitāti un nodomāja, ka «bramini» grib viņam laipni un smalkli atriebties, likdami noklausīties kompozīciju, kuru viņš tik asii bija kritizējis. Par šo domu viņam nāca smiekli, un viņa jautrība iekvēlojās vēl gaišāk, kad pēc rapsodijas viņš dzirdēja divu aitu pazīstamu muziķu darbus, kurus arī nebija saudzējis: Knistofs vairs nešaubījās, ka uzminējis pareizi. Viņš neviļus saviebās, tomēr nodomāja, ka šāda cīņa galu galā ir ļoti pieklājīga, un mūzikas vietā viņš baudīja vismaz šo atriebības joku. Kristofam pat bija prieks savus ironiskos atzinības apliecinājumus pievienot publikas aplausiem, kuri izskanēja Brāmsa un viņa cunftes locekļu aizrautīgā suminājumā.

Beidzot atskanēja Kristofa simfonija. Daži skatieni, kuri no orķestra un koncertzāles ievērsās viņa ložā, liecināja, ka viņa klātbūtne visiem zināma. Viņš atvirzījās. Viņš gaidīja trīcošās šalkās, kas satver ikviena mūziķa sirdi, kad paceļas diriģenta zizlis, kad klusumā pieaugošais mūzikas vilnis pēkšņi pārraus dambi, kas to aiztur. Nekad viņš savu darbu vēl nebija dzirdējis orķestra izpildījumā. Kāda nu būs viņa sapņoto tēlu dzīvība? Kā skanēs viņu balsis? Kristofs savā dvēselē juta viņu murdēšanu, un, noliecies pār skaņu dzelmeni, viņš trīcēdams gaidīja, kas no tā izlidos.

No šī dzelmeņa izlidoja netverami bezveidīgs juceklis. Kristofs neredzēja savas celtnes stipros pīlārus, bet akordi juka un krita drūpošā haosā, visapkārt bija tikai putekļi un drazas. Pirmajā mirklī Kristofs nevarēja aptvert, vai tā tiešām bija viņa kompozīcija, ko tur spēlēja. Viņš meklēja savu domu līnijas, savu domu ritmu: viņš nepazina to. Ritmi svārstījās un grīļojās kā dzērājs, kas meklē atbalstu pie sienas: Kristofu nomaca kauns, it ka visi viņu pašu redzētu šādā stāvoklī. Viņš gan zināja, ka tā vaiirs_nebija viņa mūzika: ja mūsu domas izkropļo aplams un_nejēdzīgs atveidojums, mums brīdi uznāk šaubas, un šausmās mēs jautājam, vai esam atbildīgi par šo nejēdzību. Publikai šādu jautājumu nav nekad: tā tic aktieriem, orķestrim, diriģentam, tāpat kā tic savai avīzei. Tie publikai ir nemaldīgi ceļa rādītāji. Ja tie runā aplamības, tad tā ir autora vaina. Un šajā brīdī tā šaubījās vismazāk, jo taii bija prieks par savu ticību. Kristofs lūkoja sevi pārliecināt, ka diriģents šo jucekļa redzēs, orķestri apturēs un liks visu atkārtot. Instrumenti neskanēja vairs kopā. Rags nokavēja savu frāzi un sāka visu takti vēlāk, brīdi turpināja un pēkšņi apklusa dvēseles mierā, lai iztīrītu savu instrumentu. Daži oboju momenti pilnīgi izgaisa. Visnorūdītākā auss nebūtu varējusi uztvert muzikālās domas pavedienu, ne iedomāties, ka tāds tur Vispār bija. Visus humoristiskos momentus, visas instrumentācijas fantāzijas groteski izķēmoja orķestra nemākulība. Viss viņa darbs bija līdz asarām muļķīgs, tas bija idiota, tirgus klauna jandāliņš, kam nebija sakara ar muziķu. Kristofs plēsa sev matus. Viņš gribēja pārtraukt spēli, bet draugs, kas sēdēja viņam blakus, viņu atturēja, sacīdams, ka kapelmeistara kungs pats visas kļūdas redzēšot un novērsīšot un ka Kristofs nemaz nevarot rādīties, jo viņa iejaukšanās varētu tikai kali tēt. Draugs Kriistofu ievīla atpakaļ ložas dibenā. Kristofs paļāvās, bet dauzīja pieņi ar dūrēm un pēc katras orķestra kļūdas izdvesa sašutuma un sāpju gārdzienus.

— Ak nelieši! Ak nejēgas! ... — Viņš stenēja un koda sev rokās, lai nebūtu jākliedz.

Tagad līdzi nejēdzīgajai spēlei Kristofs dzirdēja publikas nemiera šņācienus. Sākumā tā bija neskaidra murdoņa, bet drīz viņam nebija vaiirs šaubu: publika smējās. Orķestra muziķi deva signālu: daži no viņiem nemaz neslēpa savu jautrību. Drīz publikā visi bija pārliecināti, ka darbs ir smieklīgs, un zālē atskanēja skaļi smiekli. Tā bija nebeidzama jautrība. Atkārtojot kādu ritmisku motīvu, ko kontrabasi izspēlēja rupji komiskā tonī, publikas priekam nebija gala. Tikai kapelmeistars vispārējā troksnī enerģiski cilāja savu zizli.

Beidzot tomēr pienāca gals (vislabākajām lietām reiz pienāk gals). Vārds bija publikai. Tā atraisījās ar jomi. Tās jautrība ilga vairākas minūtes. Daži svilpa, citi ironiski aplaudēja, asprātīgākie kliedza: «Biis!» Kāda basa balss, kas izskanēja^ no priekšējām ložām, groteski atdarināja kādu motīvu. Citi jokupēteri aizrāvās līdzi un darīja to pašu. Kāds iesaucās: «Komponistu!» Šie asprātīgie ļaudis sen nebija tā uzjautrinājušies.

Kad juceklis mazliet norima, aizvien vēl nekustigaiis diriģents pamāja orķestrim, ka viņš grib runāt. Viņš gandrīz pilnīgi pievērsās publikaii, bet izlikās, ka to neredz. (Publika aiizvien vēl tēloja, ka viņas še nemaz nav.) Atskanēja saucieni: «Klusu!» — un visi apklusa. Diriģents vel brīdi nogaidīja, tad teica (balss viņam bija skaiidra, salta un griezīga):

— Godātie kungi, es droši vien šo darbu nebutu nospēlējis līdz galam, ja kungu, kas iedrošinājies nekrietnības rakstīt par mūsu lielo meista.ru Brāmsu, es nebūtu gribējis reiz nodot atklātības spriedumam.

Pēc šiem vārdiem viņš nolēca no podija un, priekā apreibušo klausītāju sajūsmas saucienu pavadīts, atstāja skatuvi. Publika gribēja saukt viņu atpakaļ, diivas trīs minūtes vel ilga ovācijas. Bet viņš nenāca._ Orķestris izklīda. Arī publika dzīrās iet projām. Koncerts bija beidzies.

Tā bija jauka diena.

KRISTOFS bija jau aizgājis. Tiklīdz viņš redzēja, ka nožēlojamais diriģents atstāja' skatuvi, Kristofs izsteidzās no savas ložas. Viņš grījodaimies noskrēja pa pirmā stava kāpnēm, lai aiizsteigtos diriģentam priekšā un iecirstu tam pliiķii sejā. Draugs, kas Kristofu bija atvedis, skrēja viņam līdzi un lūkoja viņu aizturēt, bet Kristofs to enerģiski^ atgrūda un gandrīz nosvieda pa kāpnēm. (Kriistofam bija pamats domāt, ka šiis cilvēks lir līdzvaiinīgs viņa_ ievilināšanā nekrietnajās lamatas.) Eifrata kungam un Kristo-fam pašam par laiimi skatuves durvis bija aizslēgtas, un viņš nevarēja atraisīt savu dusmās kaiistošo dūru triecienus. Tikmēr publiika bija sākusii atstāt zāli. Kristofs nevarēja te vairs palikt. Viņš aizdrāzās projām.

Kristofs bija neaprakstāmā stāvoklī. Viņš gāja, kur kājas galvu nesa, svaidījās rokām, valbīja acis, pats savā nodabā skaļi runāja un bija līdzīgs ārprātīgam; viņš tikko spēja apslāpēt lāstus un dusmu kliedzienus. Iela bija gandrīz tukša. Pērno gadu koncerta nams tika uzcelts jaunā vietā, mazliet ārpus pilsētas. Kristofs instinktīvi izjoņoja klajumā, drāzās pāri tuksnešainiem laukiem, kur pacēlās vientulīgi šķūņi un daži dēļu žogu ietverti namiņi. Viņu plosīja slepkavības domas, viņš gribēja nogalināt šo vīru, kas viņu bija tik neganti apkaunojis... Ak! Un, ja viņš būtu to nogalinājis, arī tad nebūtu atpestīts no viisu šo ļaužu naida, kuru ņirgas aiizvien vēl skarbi skanēja viņa ausīs. To bija pārāk daudz, viņš nevarēja tos veikt; tie paši ķildojās un plēsās, bet draudzīgi apvienojās, laii viņu nopulgotu un nožņaugtu. To nevarēja izskaidrot ar muļķību vien. Tur bija ieslēpts naids. Ko viņš bija tiem nodarījis? Sirdī viņš nesa skaistumu, kas cilvēku domas svētī un pacilā; viņš bija gribējis to izteikt un citus ielīksmot, bija ticējis, ka visi būs laimīgi viņam līdzii. Ja tas viņiem nepatika, būtu jel bijuši pateicīgi par viņa labo nodomu. Kādēļ tie nebija draudzīgi norādījuši, kur viņš maldījies? Bet kā tie varēja tik ļaunprātīgi smieties par viņa domu izkropļotiem tēliem, samīt tos kājām, nožņaugt ar savu izsmieklu? Savā uztraukumā Kristofs viņu naidu pārspīlēja: šos ļaudis viņš iedomājās tik nopietnus, cik nopietnas šīs viduvējās būtnes nemaz nevarēja būt. Kristofs aizelsās raudās: «Ko es esmu viņiem nodarījis?» Kristofam likās, ka viņš nosmaks, ka Visam ir beigas, tāpat kā bērnības dienās, kad pirmo reizi viņu bija sāpinājusi cilvēku ļaunprātība.

Apkārtnē ielūkojies, Kristofs redzēja, ka nonācis tās pašas dzirnavu upes krastā, kur pirms dažiem gadiem noslīka viņa tēvs. Un pēkšņi viņam uznāca dziņa mesties upē un arī noslīkt. Ne mirkli nekavējies, viņš dzīrās lēkt no krasta lejā.

Te pēkšņi viņu brīnišķi savaldzināja upes līmeņa klusā skaidrība, un, pār krauju noliecies, viņš izdzirda sīka, maza putniņa dziesmu tuvīnā kokā: tā bija mīlestības svētlaimē tvīkstoša dziesma. Kristofs sastinga un ieklausījās. Burbuļoja ūdens. Šalca ziedošā, liegu vēsmu līgotā druva. Trīsēja papeles. Ceļmalā aiz sētas klusā dārzā zumēja neredzami bišu spieti, dziedādami savu smaržās kūstošo muziķu. Upes viņā krastā sapņoja govs ar skaistām agata acīm. Uz mūra žoga sēdēja maza meitene gaišiem matiem, ar pītu grozu plecos, kā mazs, spārnots eņģelītis un arī sapņoja, šūpodama kailās kājiņas un dudinādama vienkāršu dziesmiņu, kurai nebija nekāda satura. Tālu klajā laukā, lielus līkumus mezdams, skraidīja balts suns ...

Knistofs atslējās pret koku, klausījās, vēroja līksmo un gaišo ziedoņa zemi. Viņš pamazām atguva prieku un iegavilējās līdzi visas radības miera laimei: viņš aizmirsās, aizmirsās... Un pēkšņi viņš skaisto koku, pie kura mizas bija pieglaudis vaigu, apskāva. Viņš atgulās zemē, galvu ieslēpa zaļā zālē; viņš drudžaini iesmējās, viņš smējās aiz laimes. Viņu apņēma, viņu piešalca dzīvības skaistums, dzīvības maigums un laimība. Viņš domāja:

«Kādēļ tu esi tik skaista, bet cilvēki — cilvēki — tik riebīgi?»

Bet viņš nebēdāja vairs par cilvēkiem! Viņš mīlēja zemi, viņš juta, ka mūžīgi to mīlēs un no tās viņu nevarēs šķirt nekas. Dzīvības skurbumā viņš skūpstīja zemi. Viņš skūpstīja dzīvību.

«Es tevi turu! Tu esi mana! Tevi viņi man nevar atraut! Lai viņi dara ko darīdami, lai viņi moca mani... lai man jacieš!... Arī ciešanas ir dzīvība!»

AR JAUNU sparu Kristofs atkal ķērās pie darba. Viņš negribēja nekā vairs zijiāt par visiem šiem rakstniekiem, visiem šiem frāžu varoņiem, šiem neauglīgajiem pļāpām, žurnālistiem, kritiķiem, šiem mākslas izmantotājiem un vārguļiem. Un ar mūziķiem viņš negribēja vaiirs cīnīties, karā doties pret viņu aizspriedumiem un viņu skaudību. Tie viņu neatzina? Labi! Viņam nekas no tiem nebija vajadzīgs. Viņš gribēja radīt savus darbus.

Galms bija Kristofam atdevis brīvību: viņš biija tam pateicīgs. Kristofs bija pateicīgs arī šiem ļaudīm par viņu naiidu: tā viņš varēja mierīgi strādāt.

Luize priecājās par dēlu no visas sirds. Viņa nebija ne slavas, ne mantas kāra, viņaii nebija Kraftu asiinis. Luize nebija līdzīga ne Kristofa tēvam, ne vectēvam. Viņa neraizējās par sava dēla slavu un godu. Bez šaubām: viņai būtu prieks, ja Kristofs paceltos slavā un bagātībā, taču, ja šī dzīves laime jāsamaksā ar pārmērīgām ciešanām un sāpēm, tad viņa negribēja par to ne dzirdēt. Viņu vairāk skumdināja tas, ka Kristofs bēdājās par konfliktu ar galmu, nekā šis notikums pats, un savā sirdi viņa bija laimīga, ka Kristofs vairs nesatikās ar visiem šiem avīžu ļaudīm. Viņai bija zemnieciska neuzticība pret melno drukas krāsu: tā bija radīta tikai laika zagšanai un citu oilvēku dzīves postīšanai. Dažreiz viņa bija noklausījusies Kristofa sarunās ar šiem avīžu jaunekļiem: Luize brīnījās par viņu īdzīgo prātu. Viņi visu aptraipīja, par visu ņirgājās un, jo vairāk viņi to darīja, jo apmierinātāki paši jutās. Tos Luize nevarēja ciest. Tie droši vien bija ļoti gudri un izglītoti, bet labi viņi nebija, tādēļ viņa priecājās, ka Kristofs ar viņiem vairs nesatikās. Luize pilnīgi piekrita savam dēlam: kam tie viņam bija vajadzīgi?

— Lai viņi par mani runā, raksta un domā, ko grib, — teica Kristofs, — bet viņi nevar kavēt manu dziņu būt tam, kas es esmu. Kāda man daļa gar viņu mākslu, gar viņu domām? Es neatzīstu viņus!

NOLIEGT pasauli — tas skan skaisti! Bet pasaule tik viegli neļauj sevi noliegt. Kristofs bija patiess, taču viņš maldināja pats sevi, viņš nepazina sevi. Viņš nebija nekāds mūks, un viņa temperaments neļāva no pasaules atsacīties, it īpaši Kristofa vecumā. Sākumā viņš daudz necieta: viņš dzīvoja, iegrimis darbā. Kamēr ilga darbs, viņš nejuta, ka viņam kā trūkst. Bet, kad uznāca atslābums, kāds seko katra darba piepildījumam un ilgst, līdz gars iedegās jaunās radīšanas ugunīs, Kristofs pavērās visapkārt un sastinga savas pamestības bailēs. Viņš jautāja, kam vajadzīga viņa muzika: Darbā šāds jautājums neuzmācās: viņš rakstīja, viņam bija jāraksta. Viņš stāvēja un noskatījās uz savu jauno darbu; varenā dziņa, kas bija to izrāvusi no viiņa dvēseles, klusēja: viņš nesaprata, kādēļ šiis darbs bija radies. Viņš gandrīz nepazina tajā pats sevi, tas likās svešs un aizmirstams. Bet aizmirst to nav iespējams, iekams tas nav sācis savu īsto dzīvi pasaulē, iekams tas nav atraisīts skaņās. Tikmēr tas ir līdzīgs pie mātes miesām saistītam jaundziimušam bērnam: lai tas varētu dzīvot, tas jānošķir. Jo vairāk Knistofs komponēja, jo dziļāk viņu plosīja no dvēseles dziļumiem izaugušie tēli, kuri nevarēja ne dzīvot, ne mirt. Kas varēja tos atpestīt? Tumšas dziņas brieda viņa domu bērnos; tie izmisumā tiecas no viņa atraisīties un apaugļot citu cilvēku dvēseles, kā dzīvas sēklas vējš izkaisa pasaules klajumā. Cik ilgi viņš lai dzīvo šaja neauglības posmā? Viņš plosījās kā neprātīgs.

Kristotam nebija izejas: teātri, koncerti viņam bija slēgti, un viņš negribēja pazemoties un lūgt direktorus, kuri viņu bija jau atraidījuši. Vienīgā iespēja bija savas kompozīcijas iespiest un publicēt, bet viņš zināja, ka izdevēju atrast nebūs vieglāk kā orķestri, kas viņa darbus būtu spēlējis. Viņam pietika ar dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem. Negribēdams vēlreiz piedzīvot atraidījumu, negribēdams tielēties ar nošu izdevējiem un redzēt viņu filantropiskās sejas, Kristofs nolēma savas kompozīcijas lizdot pats. Tas bija tīrais neprāts: Kristofam drusku bija iekrāta nauda no galma laikiem un dažu koncertu honorāriem, bet šo ienākumu avoti bija aizvē-rušies, un varēja vēl paiet ilgs laiks, kamēr viņš uzies citus. Viņam vajadzēja taupīgam būt ar savu mazo krājumu, lai izkultos no grūtā laikposma, kas viņu gaidīja. Bet viņš to nevēroja, un nošu izdevumi viņu iedzina parādos, jo pašam savas naudas nepietika. Luize neiedrošinājās dēlu atrunāt. Kristofs viņai likās neprātīgs, viņa labi nesaprata, kā cilvēks var izdot naudu, lai tikai savu vārdu lasītu iespiestu uz grāmatas vāka. Taču, redzēdama, ka Kristofam tas sniedz mierinājumu, Luize bija laimīga, ka varēja dēlu paturēt savā tuvumā.

Kristofs nenodeva publikas vērtējumam kompozīcijas tai pazīstamajā stilā, kurā tā jutās kā savās mājās, bet no sa-vieni darbiem izraudzījās īpatnējākos un, pēc viņa domām, vērtīgākos. Tur bija klavieru mūzika, tad dziesmas, dažas ļoti īsas, tautiskā garā veidotas, citas sarežģītākas, gandrīz dramatiskas. Viiss kopā veidoja svītu, kurā mainījās jautras un bēdīgas ainas, kas brīvi un dabiski saistījās cita ar aitu un izskanēja drīz klavieru, drīz dziesmu skaņās. Knistofs domāja: «Kad es sapņoju, es savas jūtas vienmēr neietērpju kādā fonmā: es ciešu, esmu laimīgs, bet neizpaužu to vārdos. Reiz tomēr pienāk brīdis, kad man tas jāizsaka, kad man tas jāizdzied. Dažreiz tikai neskaidros vārdos, nesakarīgās muzikālās frāzēs, citreiz veselās poēmās. Un tad es atkal iegrimstu sapņos. Tā aizrit mana diena, un vienu šādu dienu esmu gribējis še atveidot. Kādēļ mūžīgi izdot dziesmas vai prelīdes vien? Nav nekā nedabiskāka un neharmoniskāka. Māksliniekam jācenšas atveidot brīvais dvēseles spēku vēriens!» Un tā Kris-tofs arī nosauca savu krājumu: «Mana diena». Daudzām darba daļām bija īpaši nosaukumi, kuri norādīja uz dvēseles kustību un maiņu kop vienību.

Kristofs savai grāmatai pievienoja noslēpumainus veltījumus, iniciāļu ierakstus, datumus, kurus saprata tikai viņš un kuri viņam atmiņā modināja skaistus brīžus un mīļus tēlus: smejošo Korinnu, tvīkstošo Sabini un mazo, svešo francūzieti.

Šim darbam līdzi Kristofs izraudzījās kādas trīsdesmit dziesmas — tādas, kas viņam pašam patika visvairāk, tātad publiku varēja saistīt vismazāk. Viņš noteikti izvairījās no īsti «melodiskām» melodijām, bet izmeklēja tikai raksturīgākās. (Kā zināms, labos ļaudis milzīgi baida viss, kas «raksturīgs»: visam bezraksturīgajam vienmēr ir lielākas cerības viņiem patikt.)

Šīs dziesmas Kristofs bija komponējis pēc senu Silēzijas dzejnieku pantiem no septiņpadsmitā gadsimta, tos viņš bija uzgājis kādā populārā izdevumā, un tie viņu valdzināja ar savu skaidro nopietnību. Divi no šiem ģeniālajiem dzejniekiem, kas bija miruši trīsdesmit gadu vecumā, Kristofam bija mīļi kā brāļi: brīnišķais Pauls Flemings, kas bija izceļojis visu Kaukāzu un bijis Ispahanā un visās sava laika negantībās, visās dzīves grūtībās paglabājis skaidru, mīlošu un jautru dvēseli, un Johans Kristiāns Ginters, šis brāzmīgais ģēnijs, kas sadega kvēlu baudu un izmisuma ugunīs un savu dzīvi izkaisīja visos pasaules vējos. No Gintera Kristofs bija lūkojis skaņās izteikt viņa atriebīgās ironijas izaicinošo kliedzienu pret naidīgo dievu, kas viņu satrieca, šī važās kaltā titāna baii-gos lāstus, ar kuriem tas ziibeņus raidīja debesīm atpakaļ. Kristofu bija savaldzinājušas arī Fleminga graciozās, liegās mīlestības dziesmas Anemonei un Bazilenei, burvīgais «Zvaigžņu ceļš», skaidrās un līksmās sirds dejas dziesma un heroiskais, rāmais sonets «Sevtim», kuru Kristofs ik rītus skaitīja kā savu lūgšanu.

Kristofu apbūra arī dievbijīgā Paula Gerharda smaidošais optimisms. Pēc visām bēdām tanī viņš guva mierinājumu. Kristofs mīlēja šī dzejnieka vientiesīgās ainas, kurās atspoguļojās dieva daba: spirgtie lauki, stārķi, kas cēli čāpoja starp tulpēm un baltām narcisēm strautu malās, kuri dziedādami ritēja pa smilšainām gultnēm, dzidrais gaiss, pa kuru šaudījās bezdelīgas un dūdoja baložu bari; viņam mīļi bija jautrie saules stari, kuri spīdēja cauri lietus mākoņiem, un majestātiski gaišais vakara klusums, mežu un noru, pilsētu un lauku miers. Kristofs bija tik pārdrošs, ka dažas no šīm kantātēm, kuras vēl dziedāja protestantu draudzēs, viņš pārstrādāja, noteikti vairīdamies paturēt korāļu raksturu. Gluži otrādi: viņš taisni baidījās no tā un deva dziesmām brīvu, dzīvu izteiksmi. Varbūt vecaiis Gerhards būtu šausmās nodrebējis no šī velnišķā lepnuma, kādā nu skanēja dažas strofas no viņa «Kristīgā ceļinieka dziesmas», vai ari no pagāniskās jautrības, kura kā krāce (izgāzās pār viņa «Vasaras dziesmas» rāmo straumi.

Krājums ieraudzīja dienas gaismu, bet, protams, viss tika darīts pretējii prāta likumiem. Izdevējam, kuram Kristofs samaksāja par savu dziesmu iespiešanu un uzglabāšanu noliik-tavā, bija tikai viens nopelns: viņš bija Kristofa kaimiiņš. Viņa spiestuve nebija piemērota tik sarežģītam darbam. To viņš strādāja daudzus mēnešus; drukas kļūdām nebija gala, korektūras bija raiibu raibās. Kristofs, nekā šādās lietās nesaprazdams, samaksāja trešo daļu vairāk, nekā bija salīdzis. Kad darbs bija galā, Kristofs saņēma milzīgu metienu, ar kuru nezināja, ko darīt. Izdevējam nebija savu noņēmēju, un viņš nespēra ne soli, lai grāmatu kādam pārdotu. Taisnību sakot: viņa vienaldzība pilnīgi saskanēja ar Kristofa attiecību pret jsavu darbu. Kad, savu sirdsapziņu mierinādams, izdevējs lūdza, lai Kristofs uzraksta dažus reklāmas vārdus, tas atbildēja, ka viņam reklāma neesot vajadzīga: ja viņa mūzika būšot laba, tā pati sevi reklamēšot. Izdevējam viņa griba bija svēta: visu izdevumu viņš noglabāja savas noliktavas dziļākā kaktā. Tur tas bija drošībā, jo sešu mēnešu laikā netika pār« dots neviens eksemplārs.

GAIDOT, līdz publika galu galā attapsies un nāks pie viņa, Kristofam bija jāatrod līdzekļi, lai aizpildītu robu, kāds bija radies viņa nabadzīgajā budžetā. Viņš nevarēja daudz izraudzīties: viņam bija jādzīvo un jāmaksā parādi. Tie izrādījās lielāki, nekā viņš bija paredzējis, turpretim ietaupījumi, uz kuriem bija cerējis, daudz mazāki, nekā viņš iedomājās. Vai Kristofs nejauši naudu būtu pazaudējis vai arī — kas bija daudz ticamāk — nepareizi aprēķinājis? (Viņš vēl nekad nebija ko pareizi saskaitījis.) Kur nauda bija aiztecējusi, tas vairs nebija svarīgi: naudas nebija, to viņš zināja. Luizei vajadzēja upurēt visu pēdējo, laii dēlam palīdzētu. Tas Kristofu sāpināja, un viņš visiem spēkiem centās parādu samaksāt, cik ātri varēdams. Viņš meklēja mūzikas stundas, kaut viņam diezin cik grūti bija piedāvāties, kad daudzreiz jau bija atraidīts. Kristofa reputācija bija stipni sašķobījusies. Viņam grūti bija atkal atrast dažus skolniekus. Un, kad viņam piesolīja vietu kādā skolā, viņš ar prieku pieņēma to.

Tas bija pa pusei garīgs institūts. Direktors bija viltīgs cilvēks un, gan nebūdams mūziķis, tomēr noģida, ka varēs mantot daudz laba no Kristofa, turklāt viņa tagadējā stāvoklī par lētu maksu. Direktors bija skops un maksāja maz. Kad Kristofs bikli ko ieminējās, direktors ar savu labvēlīgo smaidu

l»ika viņam noprast, ka, savu oficiālo titulu zaudējis, viņš nekā vairs nevar prasīt.

Nožēlojams darbs! Kristofam vajadzēja skolniekiem ne tik daudz mācīt muziķu, cik viņu vecākiem un viņiem pašiem radīt ilūziju, ka vriņi to prot. Svarīgākais uzdevums bija iedīdīt viņiem dažas dziesmas svinīgām ceremonijām, kurās varēja piedalīties arī publika. Kristotarn derdzās šiis darbs, tas nevarēja viņam dot pat ne apmierinājumu, ka viņš dara ko derīgu: viņš juta sirdsapziņas ēdas. Viņš lūkoja bērniem sniegt dziiļāku izglītību, mācīt viņus mīlēt un saprast nopietnu muziķu. Bet skolniekiem tas nepatika. Tie neklausījās, ko Knis-tofs mācīja, viņam nebija autoritātes, un viņš tiešām nebija radīts bērnu mācīšanai. Viņš gribēja tiem izskaidrot mūzikas teoriju. Ja skolā bija klavieru stunda, viņš paņēma līdzi Bēthovena simfoniju un gribēja to ar kādu skolnieku spēlēt četrrocīgi. Saprotams, ka tas nebija iespējams, un Knistofs iekaisa dusmās, skolnieku aiztrieca no klavierēm un ilgi spēlēja pats. Pret saviem privātajiem skolniekiem ārpus skolas viņš izturējās gandrīz tāpat. Viņam nebija ne dzirkstelītes pacietības: kādai mīlīgai, jaunai meitenei, kas par varītēm centās izturēties kā aristokrāte, Kristofs pateica, ka viņa spēlējot kā ķēkša. Un beidzot viņš aizrakstīja meitenes mātei, ja viņam vēl ilgāk būšot jānodarbojas ar tik neapdāvinātu būtni, viņš aiziešot bojā un tādēļ labāk no sava pienākuma atsakoties. — Tāda rīcība, bez šaubām, nevarēja uzlabot Kristofa apstākļus. Nedaudzie ar lielām pūlēm sameklētie skolnieki viņu atstāja. Viņš nevienu nevarēja paturēt ilgāk par diivi mēnešiem. Māte lūkoja viņu vest pie prāta un pierunāja, lai viņš nesanaidojas vismaz ar institūtu, kurā bija sācis strādāt: ja arī šo vietu viņš zaudēšot, kā tad varēšot dzīvot. Kristofs centās apslāpēt savu nepatiku un būt priekšzīmīgs un akurāts. Bet kā lai apslēpj savas domas, kad kāds stulbs skolnieks jau desmito reizi sakropļo kādu pasāžu vaii arī kad jāiedīda klasei kāda muļķīga kora dziesma gaidāmajam koncertam! (Viņam pat neļāva programu sastādīt: neviens neuzticējās viņa gaumei.) Saprotams, ka viņa centība nevarēja būt diezin cik liela. Tomēr viņš godprātīgi nodevās savam uzdevumam un iekšējo niknumu lāgiem /izteica tikaii kādā nejaušā dūres belzienā pret galdu, iztrūcinādams skolniekus. Bet dažreiz piliens bija pārāk rūgts: viņš nevarēja to norīt. Viņš pārtrauca savus dziedātājus.

— Ak, diezgan! Diezgan! Es labāk jums spēlēšu Vāgneru.

Viņi nekā labāka nevarēja vēlēties. Knistofam aiiz muguras viņi spēlēja kārtis. Bet vienmēr gadījās kāds nodevējs, kas par viņu nedarbiem pastāstīja direktoram, un Kristofam bija jādzird rājieni, ka viņam šajā skolā neesot vis jāmodina mīlestība uz muziķu, bet skolniekiem, jāliek tikai dziedāt. Trīcēdams Kristofs noklausījās šādos soda sprediķos, bet viņš nepretojās, jo negnibēja zaudēt savu vietu. Kas būtu varējis paredzēt pirms dažiem gadiem, kad Knistofs spoži un droši sāka savu karjeru (kaut arī viņš vēl nekā nebija paveicis), ka viņam būs jāpacieš šādi pazemojumi, kad viņš jau būs kaut ko sasniedzis?

Daudz vairāk nekā no stulbās mācību sistēmas institūtā Kristofa patmīlība cieta no grūtā pienākuma apmeklēt savus kolēģus mājās. Pie diviem Viņš aizgāja, bet tik_briesmīgi garlaikojās, ka trešo vairs neiedrošinājās apmeklēt. Abi pagodinātie kolēģi nebija viņam pateicīgi, pārējie jutās personīgi apvainoti. Visi iedomājās sevi par Kristofu pārāki gan stāvokļa, gan inteliģences ziņā, un ar viņu tie sarunājās aizbildnieciskā tonī. Viņiem bija tik pašapzinīgas sejas un augstas domas par sevi, ka Kristofs reizēm sāka skatīties uz sevi ar viņu acīm un jutās kā muļķis: ko viņš būtu varējis ar tiem runāt? Viņi zināja tikai savu amatu un neredzēja vairāk nekā. Cilvēki viņi nebija. Kaut viņi bijuši vismaz grāmatām līdzīgi! Bet viņi bija tikai grāmatu burti, filoloģiski komentāri.

Kristofs vairījās no viņiem. Taču dažreiz bija jasatiekas. Direktors reizi mēnesī rīkoja pieņemšanu un vēlējās, lai sanāk viss viņa skolotāju štats. No pirmā ielūguma Kristofs izvairījās pat neatvainojies: viņš maldīgi cerēja, ka viņa izpalikšanu neviens nemanīs. Bet jau citu rītu viņam bija jādzird rūgtas piezīmes. Nākošo reizi Kristofs, mātes pamudināts, nolēma ierasties, bet viņš tā steidzās, it kā dotos uz bērēm.

Pie direktora jau bija sapulcējušies institūta un citu pilsētas skolu skolotāji ar sievām un meitām. Visi saspiesti mazā, šaurā salonā, viņi sēdēja disciplinētā kategoriju kārtībā un Kristofam neveltīja ne mazāko vērību. Viņam vistuvāk stāvošā grupa sarunājās par pedagoģiju un virtuvi. Visām šīm skolotāju sievām bija pilnas galvas ar kulinārām receptēm, par kurām viņas runāja uzpūtīga un pārgudrā pedantisma tonī. Vīrieši tikpat spraigi interesējās par šiem jautājumiem un bija tikpat zinoši. Ar savu sievu kulinārajiem

talantiem viņi tāpat lepojās kā viņas ar savu laulāto pavēlnieku gudrību. Kristofs stāvēja pie loga, atspiedies pret sienu, un neziināja, kā lai izturas, lūkoja reiz muļķīgi pasmaidīt, bet atkal sastinga, drūmi raudzījās listabas sienā un aiz garlaicības beidzās vati nost. Dažus soļus no viņa loga nišā sēdēja jauna sieviete, ar kuru neviens nesarunājās; viņa garlaiikojās tāpat kā Kristofs. Abi lūkojās viesu barā un viens otru neredzēja. Tikai brīdi vēlāk, kad ne viens, ne otrs vairs nevarēja izturēt un novērsās sāņus, slēpjot žāvas, viņi viens otru ieraudzīja. Abi saskatījās draudzīgā līdzjūtībā. Viņš piegāja tai tuvāk. Viiņa klusi teica Kristofam:

— Jautri, vai ne?

Kristofs pagrieza zālei muguru un, ielūkodamies logā, izkāra mēli. Viņa sāka skaļi smieties, iesila jautrībā un māja Kristofam, lai tas nāk un sēžas viņai blakus. Tā viņi iepazinās. Viņa bija dabas zinību skolotāja Reinharta sieva. Abi tikai nesen bija iebraukuši pilsētā un nevienu vēl te nepazina. Reinharta kundze nebija skaista. Viņai bija garš deguns, neglīti zobi, neveselīga sejas krāsa, toties dzīvas, diezgan apgarotas aois un bērnišķi labsirdīgs smaids. Viņa trieca kā žagata, Kristofs atbildēja ņipri un dedzīgi. Viņa bija amizanti vaļsirdīga, un galva viņai bija pilna jocīgu iedomu. Smiedamies un skaļi runādami, viņi izteica viens otram savus iespaidus, nevērodami pārējos viesus. Viņu kaimiņi, kuri līdz tam nebija tik žēlīgi, lai viņus ievērotu un palīdzētu viņiem izkulties no pamestības, tagad nu viņus uzlūkoja pūcīgām acīm: tik klaji amizēties tiešām bija bezgaumīgi... Bet abiem tērzētājiem bija gluži vienalga, ko par viņiem domāja: atriebība viņiem bija salda.

Beidzot Reinharta kundze Kristofu iepazīstināja ar savu vīru. Reinharts bija ļoti neglīts: viņam bija bāla, baku rētām izraibota seja bez bārdas, bet acīs dziļas labsirdības (izteiksme. Viņš runāja kakla balsī un vārdus veidoja kā daždien skolotājs — lēni, apdomīgi, ar lielām pauzēm.

Viņi bija apprecējušies tikaii priekš dažiem mēnešiem un, abi neglīti, viens otrā gluži aizkustinoši iemīlējušies: viņiem bija_ īpatnējs veids visā šajā viesu barā vienam otru maigi uzlūkot, laiipni uzrunāt un pieskarties pie rokas; viņu sirsnība bija mazliet komiska. Kas vienam patika, patika arī otram. Viņi tūdaļ Knistofu ielūdza pēc viesībām pie sevis vakariņās. Knistofs jokodamies lūkoja atrunāties, viņš sacīja, ka šovakar vislabāk būtu drīzāk doties pie miera: no garlaicības viņi būšot gandrīz beigti, it kā desmit jūdzes kājām nogājuši. Bet Reinharta kundze atbildēja, ka taisni tādēļ šo dienu vajadzētu nobeigt jautrāk: ar tik drūmām domām gulēt iet būtu bīstami. Kristofu aizveda gandrīz ar varu. Savā vientulībā viņš bija laimīgs, ka saticis šos krietnos cilvēkus, kas gan nebija sevišķi izsmalcināti uzvedībā, toties vienkārši un omulīgi.

REINHARTU nams bija tikpat omulīgs kā viņi paši. Viņu omulība bija mazliet pļāpīga, tā neskopojās ar uzrakstiem. Mēbeles, trauki un visi mājas piederumi vienā laidā daudzināja savu prieku par «mīļo viesi», apvaicājās par viņa dārgo veselību un deva viņam svētīgus un tikumīgus padomus.

Uz dīvāna — kas gan bija mazliet pacietāks — mētājās mazs spilventiņš un laipni ņurdēja:

«Tikai stundas ceturksnīti!»

Kafijas krūzīte, ko piedāvāja Knistofam, viņu mīļi pacienāja:

«Vēl vienu malciņu!»

Gardiem ēdieniem šķīvji pielika gudrības piparus. Viens

teica:

«Sirsnība un pateicība ir mīļas masas. Nepateicība skumdina prātu.»

Cits sacīja:

«Kam sākumā grūti iet, tam beigās laime smaida.»

Kaut Knistofs bija nesmēķētājs, tomēr pelnu trauciņš uz kamīna viņam laipni piedāvājās:

«Te būs vietiņa jūsu cigāram.»

Viņš gribēja nomazgāt rokas.

Ziepes uz tualetes galdiņa sacīja:

«Mūsu mīļajam viesim.»

Pamācošais dvielis kā cilvēks, kas grib sevišķi laipns būt, bet kam nav ko sacīt un tomēr jūt, ka viņa pienākums ir runāt, Kristofam pateica gudro, bet dvielim nepiederīgo parunu:

«Rīta stundai zelts mutē.»

Krēslā sēdēdams, Kristofs beidzot vairs neiedrošinājās apkārt lūkoties, bīdamies, ka viņu atkal neuzrunā oitas no visiem istabas kaktiem atskanošas balsis. Viņam gribējās teikt:

«Kļūsiet jel, mazie ērmi! Te jau cilvēks nevar pats savu balsi dzirdēt!»

Kristofam pēkšņi uznāca neklusināmii smieklii: kad labie saiimniekii jautāja, kāpēc viņš smējās, viņš teicās atcerējies viesības skolotāju sabiedrībā. Viņš negribēja apvaiinot krietnos cilvēkus. Turklāt humora izjūta viņam nebija sevišķi attīstīta. Viņš ātri pierada pie visu šo sīko lietu un to saimnieku pļāpības. Šiem labajiem cilvēkiem viņš būtu varējiis piedot Visu! Ciitādi viņii nebija garlaicīgi; kaut viņiem varbūt trūka gaumes, toties prāta viņiem netrūka.

Jaunajā vietā, kur viņi nesen bija apmetušies, abi Rein-harti jutās kā pazuduši. Mazās provinces pilsētiņas iedzīvotāji gražīgā uzpūtībā nevarēja pieļaut, ka viņu vidū ierodas kā viesnīcā: ikvienam tur bija pēc Visiem mākslas likumiem jāiizlūdzas, lai viņu ielaiž kādā namā. Reinharti nebija diezgan modri ievērojuši provinciālo formu kodeksu, ar kuru šejienieši noteica visu jauno ienācēju pienākumus. Varbūt Rein-harts automātiski būtu padevies šai kārtībai. Bet viņa sievai šādas klaušas derdzās, tā necieta apgrūtinājumus un tāpēc savus pienākumus atliika no dienas uz dienu. Apmeklējamo personu sarakstā viņa izraudzījās tikai tās, kuras viņai likās mazāk garlaicīgas, un pie tām papriekš gāja vizītēs, turpretim citiem lika gaidīt bezgalīgi. Ievērojamie pilsētas iedzīvotāji, kurus viņa bija iedalījusi šai pēdējā kategorijā, sašuta par šādu takta trūkumu. Angelikai Reinhartei — viņas vīrs viņu sauca par Lilī — bija mazliet vaļīgas manieres; oficiālais tonis viņai labi neizdevās. Ar augstāk stāvošām personām viņa sarunājās tik vienkārši un vaļsirdīgi, ka tie aiz sašutuma sarka kā vēži; kad bija vajadzīgs, viņa nekautrējās pat apstrīdēt to apgalvojumus. Viņa bija ļoti valodīga un juta nevairāmu dziņu izteikt visu, kas iešāvās prātā: dažreiz tās bija lielas muļķības, kuru dēļ dti par viņu aiz muguras smējās, taču bieži vien viņa teica ļaudīm sejā skarbus vārdus un iemantoja nāvīgus ienaidniekus. Bet, tiklīdz vārds bija izrunāts, viņa koda sev mēlē: bija jau par vēlu. Viņas vīrs, lēnprātīgs un godbijīgs cilvēks, sievu tādēļ rāja. Viņa noskūpstīja vīru, sauca sevi par muļķa zosi un teica, ka viņam taisnība.

Taču tūdaļ atkal aizmirsa un sāka visu no gala. Un taisni tādās situācijās, kad zināmas lietas vismazāk drīkstēja pateikt, viņa neslēpa nekā: viņai būtu mēle sadegusi, ja nebūtu to izteikusi. Viņa bija kā radīta, lai ar Knistofu labi saprastos.

Viena no vislielākajām aplamībām, ko Viņa nebūtu drīkstējusi teikt un tomēr teica, bija tā, ka vietā vai nevietā viņa mūžam salīdzināja to, ko dara Francijā un ko dara Vācijā. Pati būdama vāciete, — turklāt vēl tāda kā neviena cita, — bet, Elzasā uzaugusi un ar Elzasas frančiem dzīvodama draudzīgās attiecībās, viņa bija pakļāvusies latīņu kultūrai, kurai šajās iekarotajās zemēs daudzi vācieši nebija varējusi pretoties un taisni tādi, kas vismazāk likās laii radīti. Varbūt šīs kultūras valdzinājums aiz pretestības gara bija vēl pieaudzis, kopš Angelika bija apprecējusies ar ziemeļvācietii, kas viņu ieveda tīri vāciskā apkārtnē.

Pašu pirmo vakaru Kjistofa sabiedrībā Viņa sāka savu ierasto pārrunu. Viņa cildināja franču sadzīves laipno vaļību. Kristofs viņai piekrita. Franciju viņš skatīja Korinnas tēlā: daiļām, starojošām acīm, jaunavīgi smaidošām lūpām, gaiši un mīlīgi skanošu balsi, brīvām un raitām kustībām, un viņam bija prieks aizvien vairāk dzirdēt par šo skaisto zemi.

Liilī Reinharta kundze sasita plaukstas priekā, ka Kriistofa un viņas uzskati tik labi saskanēja.

— Cik žēl, — viņa sacīja, — ka nav vairs manas mazās franču draudzenes, bet viņa nevarēja šo dzīvi izturēt: viņa aizbrauca.

Korinnas tēls tūdaļ izgaisa. Kā dziestoša raķete pret tumšām debesīm pēkšņi izbārsta sīkus zvaigžņu vizuļus, tā Kris-tofa atmiņā atmirdzēja cits tēls, citas acis.

Kristofs iesaucās:

— Kas, vai mazā guvernante?

— Ko? — jautāja Reinharta kundze. — Vai arī jūs viņu pazināt?

Abi attēloja jauno meiteni: pazīmes saskanēja.

— Vaii jūs viņu pazināt? — atkārtoja Kristofs. — Ak, stāstiet man visu, ko par viņu zināt!...

Reinharta kundze apliecināja, ka viņas bijušas tuvas draudzenes un viena otrai visu uzticējušas. Bet, tiklīdz Knis-tofs sāka izvaicāt sīkumus, šis «viss» pēkšņi saplaka pavisam plāns. Viņas iepazinušās kādās viesībās. Reinharta kundzei jaunā meitene ļoti patikusi un viņa to sirsnīgi ielūgusi savās mājās. Meiitene atnākusi diivas trīs reizes, un viņas ilgi tērzējušas. Bet ziņkārīgajai Lilī tikai ar lielām pūlēm izdevies šo to izdibināt par mazās francūzietes dzīvi: viņas dzīves stāsts bijis kā zagtin jāzog viņai no lūpām. Reinharta kundze skaidni zināja, ka viņas vārds ir Antuanete Žanēna; viņai neesot ne mantas, ne radu, tikai jaunākais brālis, kas palicis Parīzē un kam viņa sniegusi atbalstu. Par brāli Antuanete esot runājusi vienā laidā: tas bijis vienīgais, par ko viņa jel drusku stāstījusi. Reinharta kundze Antuanetes uzticību ieguvusi ar to, ka jutusi līdz nabaga jauneklim, kas tik viens un atstāts, bez vecākiem un draugiem, mācoties kādā Parīzes licejā. Antuanete pieņēmusi vietu ārzemēs, lai samaksātu viņam skolas naudu. Bet abi nabaga bērni nevarējuši viens bez otra dzīvot, ik dienas viņi rakstījuši vēstules, un, tiklīdz gaidītā vēstule kaut brīdi aizkavējusies, viņi abi bijuši bēdīgi. Antuanete dzīvojusi vienās bailēs par savu brāli: viņš nemācējis tai slēpt, cik rūgti izjutis savu vientulību, un brā|a bēdas dziļi atbalsojušās Antuanetes sirdī: domas par brāļa ciešanām viņu skaudni plosījušas. Bieži meitene iedomājusies, ka brālis ir slims un tikai negrib viņai sacīt. Labajai Reinharta kundzei nereti bijis draudzīgi jānorāj Antuanete par nedibinātām bailēm, un viņai laimējies kaut uz brīdi nomierināt nabaga meiteni. Par Antuanetes ģimeni, par viņas dzīvi, viņas dvēseli Reinharta kundze neizdibinājusi nekā. Tiklīdz viņa ko jautājusi, biklā meitene ierāvusies sevī. Antuanete esot izglītota un gudra un mācījusies pazīt dzīves nopietnību. Viņa esot vientiesīga un tomēr dzīves pievilta, dievbijīga un tomēr neticīga. Viņa nejutusies laimīga šajā ģimenē, kurā nebijis ne smalkjūtības, ne sirsnības. Antuanete nekad neesot sūdzējusies, bet skaidri bijis redzams, ka viņa cietusi. Kādēļ viņa aizgājusi, Reinharta kundze skaidri nezināja. Ļaudis stāstījuši, ka Antuanete sākusi staigāt platos ceļus. Šīm valodām Angelika neticot, viņa būtu varējusi likt roku ugunī un zvērēt, ka tās tikai ļaunas tenkas, kas pilnīgi saskanot ar šīs pilsētiņas ļaužu stulbo īdzību. Kaut kas jau tur būšot noticis, bet vai tad neesot vienalga, kas?

— Jā, — Kristofs, galvu nodūris, piekrita.

— Viņas vairs še nav.

— Un ko viņa aizbraukdama jums teica?

— Ak, — iesaucās Reinharta kundze, — man bija tīrais posts! Es biju aizbraukusi uz Ķelni. Kad pārbaucu ... Par

vēlu!... — vtiņa teica, norādama kalponi, kura par vēlu ienesa ciitronu.

Un patētiskā svinlbā, ar kādu īstas vācu dvēseles runā par vissīkākajiem ikdienišķās dzīves niekiem, turpināja:

— Par vēlu, kā jau bieži dzīvē gadās!

Nevarēja labi zināt, vai šos vārdus viņa teica par oitronu vai pārtraukto Antuanetes dzīves stāstu.

Un Reinharta kundze turpināja šo stāstu:

— Pārbraukusi es atradu viņas vēstuli, kurā viņa man pateicās par visu, ko biju tai labu darījusi, un teicās doties atpakaj uz Parīzi. Savu adresi viņa neatstāja.

— Un vai viņa nav vairs rakstījusi?

— Nē.

Atkal Kristofs redzēja grūtsirdīgo, nakts tumsa izgaistošo seju, un pēkšņi kā no miglas atmirdzēja viņas acis, ar kādām viņa pēdējo reizi bija lūkojusies vagona logā.

UN ATKAL aizvien neatlaidīgāk Kristofu valdzināja mīklainā Francija. Viņš nepiekusa Reinharta kundzi izvaicāt par šo zemi, kuru viņa teicās pazīstot. Un Reinharta kundze, kas gan Franciju nebija redzējusi, labprāt viņam stāstīja. Reiinharts bija priekšzīmīgs patriots, pilns aizspriedumu pret Franciju, ko viņš nepazina labāk kā savu sievu. Kad viņa aizrāvās pārāk karstā jūtu dedzībā, viņš iedrošinājās to mazliet ierobežot, bet savus apgalvojumus viņa tad aizstāvēja ar divkāršu enerģiju, un Kristofs, pats nezinādams nekā, viņai paļāvīgi piekrita.

Vēl vairāk nekā Reinharta kundzes stāstījumi Kristofu valdzināja viņas grāmatas. Viņa bija sakrājusi mazu franču bibliotēku: tur bija skolas grāmatas, romāni, nejauši iegādātas lugas. Reinharts deva Kristofam tās lasīt, un atziņu kārajam jauneklim, kam Francija bija sveša, šīs grāmatas šķita neatsverams dārgums.

Sākumā viņš paņēma dažus izmeklētu rakstu sējumus un vecas mācību grāmatas, ko Reinharta kundze un viņas vīrs bērnībā bija lietojuši skolā. Reinharts viņu pamācīja, ka jāiesāk taisni ar tām, ja grib orientēties pilnīgi svešā literatūrā. Pret tiem, kam bija lielākas zināšanas, Kristofs aizvien izjuta lielu cieņu un paklausīja katram viņu vārdam; to pašu vakaru viņš iegrima lasīšanā. Vispirms viņš lūkoja vispārējos vilcienos aptvert šīs bagātības.

Knistofs iepazinās ar šādiem franču rakstniekiem: Teodoru Anrī Barro, Fransuā Pētī de la Kruā, Fredeniku Bodrī, Emīlu Delero, Šarlu Ogistu Dezirē Fillonu, Zamuēlu Dekombā un Prosperu Boru. Viņš lasīja abata Žozefa Reira, Pjēra Lašam-bodī, hercoga de Nivernuā, Andrē van Haselta, d’Andriē, Kolē kundzes, princeses Konstances Mānijās de Salm-Deikas, Anrietas Olaras, Gabriela Žana Batista Ernesta Vilfrīda Leguvē, Ipolita Violo, Žana Rebula, Žana Rasīna, Žana de Beranžē, Fredenika Bešāra, Gistava Nado, Eduarda Pluvjē, Ežena Manuela, Viktora Igo, Milvua, Šēndolē, Lakura Delatra, Fēliksa Savanna, Fransisa Eduarda Joahima, saukta Fransua Kopē, un Luija Belmontē dzejoļus. Sājos poēzijas plūdos Kristofs jutās kā pazudiis: viņš sāka lasīt prozu. Tur viņš atrada Giistavu de Molināri, Flešjē, Ferdinandu Eduardu Biisonu, Merimē, Malt-Brinu, Voltēru, Lamē-Flerī, Dimā-tēvu, Žanu Žaku Ruso, Mezjēru, Mirabo, de Mazadu, Klaretī, Kortambēru Fridrihu II un de Vogie kungu. Visbiežāk pieminētais franču vēsturnieks bija Maksimiliēns Samsons Fredeniks Šelss. Sājā franču antoloģijā Kristofs uzgāja jaunās vācu (impērijas deklarāciju. Viņš izlasīja Frederika Konstana de Ružmona zīmētu vācu portretu: «Vācietis ir dzimis, laii dzīvotu gara pasaulē. Franču skanīgā un vieglprātīgā jautrība viņam sveša. Viņam ir pārāk daudz dvēseles, savās jūtu tieksmēs viņš ir maigs un dziļš. Darbā viņš ir nenogurstošs un savos pasākumos neatlaidīgs. Nav nevienas citas tautas, kam būtu tik dziļi tikumi un tik ilgs mūžs. Vācijā dr ļoti daudz rakstnieku. Mākslā šī tauta ir sevišķi apdāvināta. Kamēr ditas tautas lepni apzinās savu franču, angļu, spāņu tautību, vācietis aptver _ visu ailvēci vienlīdzīgā mīlestībā. īsi sakot: atrazdamās Eiropas_centrā, vācu nācija šķiet esam reizē cilvēces sirds un augstākais prāts.»

Noguris un pārsteigts Kristofs aizvēra grāmatu un nodomāja:

«Franči ir jauki cilvēki, bet ne sevišķi gudni.»

Viņš paņēma ciitu grāmatu. Tai bija augstāks līmenis, tā bija sarakstīta augstskolai. Alfrēdam de Misē tur bija veltītas trīs un Viktoram Dirī trīsdesmit lapas puses. Lamartinam septiņas un Tjēram gandrīz četrdesmit lapas puses. Tur bija iespiests gandrīz viss «Siids» (izlaisti tikai dona Djego un Rodrigo monologi, jo tie bija pārāk gari). Pjērs Lanfrē cildināja Prūsiju pret Napoleonu I: šim vēsturniekam bija atļauta plaša telpa grāmatā, daudz plašāka nekā visiem astoņpadsmitā gadsimta klasiķiem kopā. Daudz bija Francijas sakāves aprakstu 1870. gadā, smelti no Zolā «Sagrāves». Bet nebija ne Montēņa, ne la Rošfuko, ne la Brijēra, ne Didro, ne Stendāla, ne Balzaka, ne Flobēra. Toties Paskals, kura nebija pirmajā grāmatā, še bija reprezentēts lielā godībā, un Kristofs lasīja, ka šis reliģiozais sapņotājs «bijis viens no Por-Ruajāla institūta tēviem ...» *.

Kristofs gribēja visus triekt pie velna: viņam reiba galva, un viņš neredzēja nekā. Viņš domāja: «Te es netikšu nekādā jēgā!» Viņš šķirstīja un šķirstīja grāmatu lapas, pats nezinādams, kur gals, kur mala. Ar franču valodu viņam veicās grūti, un, ja viņš kādu lapas pusi ar lielām pūlēm saprata, tur bija tikai tukšas tirādes.

Dažreiz no šī haosa tomēr izšāvās gaismas stari, dedzīgi vārdii, varonīgi smiekli. Pamazām no šīm tendenciozām ziņām izkārtojās noteikts iespaids. No franču autoriem vācu izdevēji bija izraudzījušies tikai tādus darbus, kuros franči paši apliecināja savas kļūdas un vācu pārākumu. Bet viņi nezināja, ka tik neatkarīgs gars kā Kristofs tur atrada gluži pretējas atziņas: proti, franču dzīvo brīvības garu, kas sevi kritizēja un citus sumināja. Mišlē cildināja Fridrihu II, Lanfrē angļus pie Trafalgaras, Šarrā 1813. gada Prūsiju. Neviens Napoleona ienaidnieks nebija iedrošinājies rakstīt par viņu tik skarbus vārdus. Vislielākie svētumi nebija pasargāti no franču asās kritikas. Pat Lielā karaļa laikā dzejnieki ar parūku galvā

1 Franču literatūras antoloģijas, kuras Kristofs paņēma no savu draugu Reinhartu bibliotēkas, bija šadas^ I. «Franču rakstnieku sacerējumu fragmentu izlase vidusskolām», sastādījis filozofijas doktors Huberts Vingerats, Sen-Žana reālskolas direktors. Otrā daļa — vidējām klasēm. — 7. izdevums, 1902. g., Dimons-Šobers. II, L. Herigs un 2.-F. Birgī «Literārā Francija», sakārtojis F. Tenderings, reālģimnāzijas «Johaneums» direktors Hamburgā. — 1904. g., Braunšveiga. (R. R.) uzdrošinājās teikt patiesību. Moljērs nesaudzēja nevienu. La-fontēns zobojās par visu. Bualo izsmēja aristokrātus. Voltērs ņirgājās par karu, graizīja reliģiju, izsmēja savu tēviju. Morālisti, satīriķi, pamfletisti sacentās jautrā vai bargā asprātībā. Viņi nerespektēja nevienu un neko. Nabaga vācu izdevējiem šie brīvie gari mulsināja prātus; savu sirdsapziņu mierinādami, viņi lūkoja attaisnot Paskalu, kas meta vienā kaudz^ sulaiņus, blēžus, zaldātus un lempjus. Piezīmē viņi paskaidroja, ka Paskals nebūtu tā rakstījis, ja būtu pazinis lieliskās modernās armijas. Un viņi neaizmirsa atgādināt, cik jauki Lesings pārlabojis Lafontēna fabulas, pēc ženēvieša Ruso padoma pārvērzdams siera gabalu vārnas knābī par saindētas gaļas kumosu.

Kailā patiesība viņiem žilbināja acis, bet Kristofs priecājās: viņš mīlēja gaismu. Brīžiem gan viņš jutās pārsteigts: tik pārdrošas domas, kuras pat visbrīvākajam vācietim, kas tomēr pieradis pie kārtības un disciplīnas, likās kā anarhija. Kristofu maldināja franču ironija: dažas lietas viņš uztvēra pārāk nopietni, citas, kurās bija slēpts visniknākais noliegums, viņam likās tikai jautri paradoksi. Bet vienalgal šis gars viņu tomēr valdzināja. Viņš negribēja kārtot savus iespaidus; no vienām jūtām viņš aizrāvās citās: viņš dzīvoja! Franču rakstnieki: Šanfors, Segirs, Dimā-tēvs, Merimē ar savu jautrību plašāku vērta viņa sirdi, un kā vēja brāzma no dažu grāmatu lapas pusēm izšāvās revolūciju skurbiinošā elpa.

Bija gandrīz jau rīts, kad Luize, kas gulēja blakus istabā, atmodās un Kristofa durvju spraugā ieraudzīja gaismu. Luize pieklauvēja pie sienas un jautāja, vai viņš esot slims. Aiiz sienas nočīkstēja krēsls, durvis atvērās, un parādījās Kristofs, kreklā izmeties, ar sveci vienā un grāmatu otrā rokā un žestikulēja dīvaini svinīgām un komiskām kustībām. Luize izbailēs pietrūkās gultā sēdus un nodomāja, ka viņš zaudējis prātu. Kristofs sāka smieties un nodeklamēja kādu scēnu no Moljēra lugas, gaisā vicinādams sveci. Viņš atkal smējās un, elpu gūdams, atsēdās uz mātes gultas malas, svece viņa rokā trīcēja. Luize norimās un laipni viņu sarāja:

— Kas tad tev noticis? Ko tu visu nakti dari? Vai neiesi gulēt!... Tu jau tīni neesi vairs pie pilna prāta, manu mīļo puisi!

Bet Kristofs nebija klusināms:

— Uzklausies, kas tie par vārdiem!

Viņš ērti iesēdās gultā un sāka viņai lasīt visu lugu no gala. Viņam likās, ka tepat pie gultas stāv Koninna, viņš dzirdēja jautrās aktrises patētiskās toņu kadences. Luize dzina viņu gulēt:

— Ej nu, ej gulēt! Tu vēl sasaldēsies. Man apnicis klausīties, man nāk miegs!

Bet viņš neklausīja un lasīja tikai tālāk. Balss viņam skanēja aizvien skaļāk, viņš plātīja rokas un smējās. Viņš jautāja mātei, vai tie neesot brīnišķi vārdi. Luize bija pagriezusi viņam muguru un palīdusi zem segas, viņa aizturēja ausis un sacīja:

— Liec mani mierā!...

Taču, ja Kristofs smējās, viņai arī nāca smiekli. Beidzot viņa apklusa. Visu cēlienu nolasījis un velti gaidījis mātes atzinību par deklamāciju, Kristofs noliecās un redzēja, ka viņa aizmigusi. Viņš pasmaidīja, maigi noskūpstīja mātei matus un klusi atstāja istabu.

KRISTOFS nebeidza rakties Reinhartu bibliotēkā. Viņš lasīja visas grāmatas, citu pēc citas. Viņam bija tik karsta dziņa mīlēt Korinnas un mazās francūzietes zemi, viņam bija tik daudz sajūsmas, ka viņš varēja lasīt visu. Pat otrās šķiras grāmatās bija kāda lapas puse, kāds vārds, kas viņu spirdzināja kā rīta vējš. Un savu sajūsmu viņš vēl pārspīlēja, sevišķi, kad sarunājās ar Reinharta kundzi, kura viņu vēl pārspēja. Kaut viņa bija liela nepraša, viņai tomēr patika bieži salīdzināt franču kultūru ar vācu kultūru un pierādīt pirmās pārākumu, tā kaitinot savu vīru un atriebjoties par visām nepatikšanām, kas viņai bija jāizcieš šajā mazpilsētiņā.

Reinharts sašuta. Viņš savā dzīvē turējās pie skolas gudrībām. Pēc viņa domām, franči bija veikli cilvēki, praktiskās lietās saprātīgi, laipni, labi tērzētāji, bet vieglprātīgi, viegli aizvainojami, lielīgi, tādi ļaudis, kas nespēj dziji just un būt vaļsirdīgi, — tauta bez mūzikas, bez filozofijas, bez poēzijas (izņemot Bualo «Poēzijas mākslu», Beranžē un Fransuā Kopē), patosa, lielu žestu, pārspīlētu vārdu un pornogrāfijas tauta. Neviens vārds Reinhartam nebija par stipru latiņu netiklības sodīšanai, viņš mūžam runāja par franču «frivolitāti», turklāt viņa paša un vispār viņa tautiešu mutē šim vār-dam bija ļoti aizvainojoša jēga. Un beidzot atskanēja ierastā slavas dziesma par godu cēlajai vācu tau-taii — šaii tikumīgajai tautai (jo ar savu tikumību, pēc Herdera domām, tā atšķiras no visām citām tautām pasaulē), šai uzticīgajai tautai, tautaii vārda īstākā nozīmē, kā saka Fiihte; un viņš cildināja vācu spēku, taisnības un patiesības simbolu, vācu domas, vācu jūtas, vācu valodu, šo vienīgo īpatnējo valodu, tikpat tīru kā pati šī rase, un vācu sievietes, vācu vīnu, vācu dziesmas ... «Deutschland, Deutschland über alles, über alles in der Welt!»

Kristofs pretojās. Reinharta kundze zobgalīgi smējās. Viņi visi trīs kliedza cits caur citu un tomēr sapratās pilnīgi, jo visii trīs zināja, ka viņi ir krietni un īsti vācieši.

Knistofs bieži gāja pie saviem jaunajiem draugiem tērzēt, vakariņas ēst vai pastaigāties. Reinharta kundze Knistofu lutiināja un vārīja Viņam gardus ēdienus: viņa bija sajūsmināta, ka mī|ā viesa dēj varēja apmierināt pati savu gard-ēdību. Viņa izgudroja brīnišķīgākos virtuves mākslas efektus. Knis^ tofa dzimšanas dienā viņa izcepa miilzīgu torti, kurā iesprauda divdesmit sveces: tortes vidū pacēlās maza, grieķiski ģērbta cukura figūra ar rožu pušķi rokā, tā bija domāta Ifiģēnija. Kristofu, kas sirds dziļumos tomēr bija īsts vācietis, aizkustināja šie mazliet skaļie un ne sevišķi izsmalcinātie sirsnības pierādījumi.

Bet savu draudzību krietnie Reinharti centās apliecināt vel ar citām, daudz delikātākām uzmanībām. Savas sievas pamudināts, Reinharts, gan tikai ar lielām pūlēm lasīdams nošu rakstus, nopirka kādus divdesmit Kristofa dziesmu eksemplārus (tā kļūdams pirmaiis šī izdevuma pircējs). Tos viņš uz visām Vācijas pusēm lizsūtīja saviem universitātes draugiem un lielāku skaitu ari Leipdgas un Berlīnes grāmatu tirgotār jiem, no kuriem viņš mēdza pirkt skolas grāmatas. Šim aizkustinošajam mēģinājumam, par kuru Knistofs nekā nezināja, tomēr nebija nekādu seku, vismaz vēl tobrīd ne. Pa labi un pa kreisi izsūtītās dziesmas neiededzināja lielāku sajūsmas kvēli: neviens par tām nerunāja. Šī vienaldzība Reinhartus ļoti skuim diināja, un viņi bija laimīgi, ka Kristofam nekā nebija teikuši, jo viņam tur būtu vairāk bēdu nekā prieka.

Taču dzīve rāda, ka pasaulē nezūd nekas, nevienas pūles nav veltīgas. Ilgus gadus par tām neviens nekā nezina, un te pēkšņi kādu dienu visi redz, ka beidzot tomēr doma izlauzusi sev ceļu. Kas zina? Varbūt Kristofa dziesmas iekaroja aizvien vairāk siržu, bet šie ļaudis, savā provincē ierakušies, bija pārāk bikli vai aizmāršīgi, lai viņam pašam to pateiktu.

Viens vienīgais viņam atrakstīja vēstuli. Divus trīs mēnešus pēc Reinharta sūtījuma Kristofam pienāca saviļņota, ceremoniāla, sajūsmināta un vecmodīgā stilā uzrakstīta vēstule no mazas Tīringas pilsētiņas. Vēstuli bija parakstījis universitātes mūzikas direktors profesors Dr. Pēteris Šulcs.

Tas Kristofam bija liels prieks, vēl lielāks Reinhartiem, kuru klātbūtnē viņš atplēsa vēstuli, ko divais dienas bija nēsājis aizmirstu kabatā. Viņi lasīja vēstuli visi kopā, un Reinharts! ar sievu saskatījās priecīgām acīm, bet Kristofs to nemanīja. Viņš staroja, te pēkšņi Reinharts viņa sejā ieraudzīja ēnu, viņš pārtrauca lasīšanu.

— Nu, kādēļ tu nelasi tālāk? — jautāja Reinharts.

(Viņi jau uzrunāja viens otru ar «tu».)

Dusmās iekaisis, Kristofs nosvieda vēstuli uz galda.

— Nē, tas nav vairs izturams! — viņš iesaucās.

— Kas tad?

— Lasi!

Viņš pagrieza galdam muguru un iesēdās kaktā.

Reinharts ar sievu izlasīja vēstuli un redzēja tanī tikai vislielākās sajūsmas apliecinājumus.

— Es neredzu nekā, — brīnīdamies teica Reinharts.

— Tu neredzi nekā? Nekā? ... — iekliedzās Kristofs, izķerdams vēstuli Reinhartam no rokām un pielikdams viņam pie pašām acīm. — Vai tad tu neproti lasīt? Vai tu neredzi, ka arī viņš lir «bramins»?

Tikaii tagad Reinharts ievēroja, ka mūzikas direktors kādā savas vēstules rindā Knistofa dziesmas bija salīdzinājis ar Brāmsa dziesmām.

Kristofs vaimanāja:

— Tiešām labs draugs! Beidzot nu es būtu atradis draugu!... Un, tiklīdz atradis, es atkal viņu pazaudēju!...

Šis salīdzinājums Knistofu galīgi nokaitināja. Ja Reinharti viņam būtu |āvušd, viņš nekavējoties būtu atbildējis ar rupju un skarbu vēstuli. Bet, brīdi padomājis, viņš atmeta šīs domas. Labi, ka Reinhartiem laimējās viņu atrunāt no šīs neprātības, lai gan Kristofa pukošanās abus smīdināja. Viņiem izdevās pierunāt Kristofu, laii tas uzraksta dažus pateicības vārdus. Bet īgnā prātā rakstītie vārdi bija salti un māksloti. Pētera Šulca sajūsmu tie neapēnoja: tas atrakstīja vēl divas trīs sirsnīgi aizgrābtas vēstules. Vēstuļu rakstīšana Kristofam neveicās, un, kaut sajūsmā kūstošais vēstules tonis, kas izskanēja katrā rindā, Knistofu samierināja ar viņa nepazīstamo draugu, viņš tomēr vairs neatbildēja tam. Šulcs beidzot apklusa. Kristofs par viņu vairs nedomāja.

AR REINHARTIEM Kristofs satikas katru dienu un bieži vien vairāki lāgi dienā. Gandrīz visus vakarus viņi pavadīja kopā. Pēc kādas vientulīgas, noslēgtībā nodzīvotas dienas viņam uznāca tīri fiziska dziņa runāt, izteikt visu, kas iešāvās prātā, kaut arī neviens viņu nesaprastu, dziņa smieties, atraisīties, izbrāzties.

Viņš spēlēja Reinhartiem. Citas iespējas viņam nebija, lai Reinhartiem apliecinātu savu pateicību, tādēļ viņš sēdās pie klavierēm un ilgām stundām spēlēja.

Reinharta kundze nebija muzikāla un tikai ar lielām pūlēm aizturēja žāvas, bet Kristofs viņai patika, un viņa izlikās, ka interesējas par tā kompozīcijām. Reinharts nebija muzikālāks par savu sievu, taču atsevišķas vietas, lapas puses, tempi ietekmēja viņu gluži fiziski, un pēkšņi viņam acīs saskrēja sajūsmas asaras, kas viņam gan likās pavisam idiotiski. Bet parasti mūzika viņam ausīs skanēja tikai kā troksnis. Vispārēja norma tomēr bija konstatējama: Rein-hartu aizkustināja tikai nenozīmīgākie, nevērtīgākie momenti. Abi laulātie draugi iedomājās, ka viņi Kristofu saprot; un Kristofs arī gribēja tā iedomāties. Bet lāgu lāgiem viņam uznāca zobgalīgs prieks lizlikt tiem lamatas: viņš nospēlēja kādu nesakarīgu, draišķīgu popūriju un lika tiem ticēt, ka tā ir viņa mūzika. Kad viņi bija to apbrīnojuši, Kristofs atzinās, ka bija tikai jokojis. No tā laika viņi kļuva neuzticīgi: ja Kristofs pie klavierēm noslēpumaini žestikulēja, tie iedomājās, ka viņš atkal grib tos vazāt aiz deguna, un viņa spēli asi kritizēja. Kristofs ļāva viņiem runāt, piekrita viņiem, ka šī mūzika nekur nav liekama, un pēkšņi sāka skaļi smieties:

— Ak jūs blēžil Jums ir taisnībai... Tā jau bija mana mūzika!

Kristofs priecājās karaliski, kad bija izdevies maldināt savus draugus. Reinharta kundze mazliet pukojās un iecirta viņam vieglu pliķi sejā, bet viņš smējās tik sirsnīgi, ka abiem Reinhartiem bija jāsmejas līdzi. Viņi nepretendēja uz sprieduma nemaldību un, nezinādami vairs, ar kuru kāju dejot, sadalīja lomas: Reinharta kundze visu kritizēja, viņas vīrs visu cildināja, un tā viņi jutās droši, ka vienam no abiem būs taisnība.

Kristofs viņus nevaldzināja kā mūziķis, bet kā mazliet traks un sirsnīgs jauneklis ar dzīvu un spirgtu garu. Visas ļaunās valodas, ko Reinharti bija par Kristofu dzirdējuši, tikai vairoja viņu simpātijās un labvēlību pret jauno komponistu. Tāpat kā viņu tos smacēja mazpilsētiņas gaiss, tāpat kā viņš tie bija taisnīgi un skaidri cilvēki ar savu spriedumu, un Kristofs viņiem likās kā liels bērns, kas praktiskajā dzīvē neprot veikli rīkoties un kritis par sava taisnīgā prāta upuri.

Kristofam nebija nekādu ilūziju par saviem jaunajiem draugiem, un skumju sirdi viņš domāja, ka viņa dziļāko būtību tie nesaprot un nekad nesapratīs. Bet Kristofs bija tik bārs no draugiem un viņam bija tik kaisla dziņa pēc draudzības, ka sirdī viņš izjuta visdziļāko pateicību par Reinhartu gribu viņu mīlēt. Pēdējo gadu piedzīvojumi Kristotam daudz bija mācījuši: viņš bija kļuvis pazemīgāks pret ciilvēkiem. Pirms diviem gadiem viņš nebūtu tiik iecietīgs bijis un jautrās nožē-lās atcerējās savu netaisno bardzību pret krietnajiem, garlaicīgajiem Eileriem. Ak vaii! Cik nu viņš kļuvis saprātīgs! Viiņš mazliet skuma par to. Taču klusa balss viņam čukstēja:

— Jā, bet vai tā būs lilgi?

Kristofs pasmaidīja un juta apmierinājumu.

Ko visu Kristofs nebūtu atdevis par vienu draugu, vienu vienīgu draugu, kas viņu saprastu un viņam līdzjustu! — Gan vēl tik jauns, Kristofs tomēr bija jau atziinis, ka viņa vēlēšanās ir viena no tām, ko dzīve visretāk piepilda, un ka viņam nav tiesības laimīgākam būt par citiem patiesiem māksliniekiem, kas bija dzīvojuši pirms viņa. Viņš bija lasījiis šo lielo vīru dzīves stāstus. Dažās grāmatās no Reinhartu bibliiotekas Viņš bija lasījiis par baigiem pārbaudījumiem, ko izcietuši septiņpadsmitā gadsimta vācu muziķi. Vislielākais no šīm skaidrajām un līdzsvarotajām dvēselēm, varonīgais Sitcs, pats savām acīm pieredzēja briesmīgu postu: viņa tēvu zemi piebra-dāja visas Eiropas kareivju bari; kājām mīdīta, nelaiimes šausta, izvārgusi un pazemota, tā nelūkoja sacelties pret varmācību un lilgojās tikai miera. Bet ^iņš bez bailēm gāja savu ceļu pāri karalaukiem, pelnos sakritušām pilsētām, mēra izpostītām provincēm. Kristofs domāja: kam būtu vēl tiesības gausties, zinot šo piemēru? Šiem ģēnijiem nebija publikas, nebija nākotnes; viņi rakstīja tikai paši sev un savam dievam. Varbūt to, ko viņi šodien rakstīja, rītdiena jau iznīcināja. Un tomēr viņi rakstīja un nebija noskumuši: nekas nevarēja zu-dināt viņu bezbailīgo, gaišo labsirdību. Viņi bija pieticīgi, apmierinājās ar savām dziesmām, no dzīves prasīja tikai iespēju dzīvot, gribēja pelnīt tikai dienišķo maizi, izteikt savas domas un atrast divus trīs krietnus cilvēkus, kas bija patiesi un skaidri, varbūt mākslai sveši, kas viņus droši vien nesaprata, bet uzticējās viņiem. Kā nu Kristofs varēja iedrošināties prasīt vairāk nekā viņi? No laimes var prasīt tikai vismazāko daļu: viss cits jāiekaro pašam.

Šādas pārdomas Kristofu atkal ielīksmoja un lika viņam vairāk iemīlēt savus labos draugus Reinhartus. Viņš nedomāja, ka arī šo pēdējo draudzību viņam nolaupīs.

KRISTOFS nebija ņēmis vērā mazpilsētiņu iedzīvotāju mūžīgo īdzību. Viņu piktums ir neatlaidīgs — jo bezmērķīgāks, jo neatlaidīgāks. īsts naids, kas zina, ko grib, rimstas, kad savu mērķi sasniedzis, bet tie, kas ļaunu dara aiz garlaicības, nekad savus ieročus nenoliek, jo viņu garlaicība ir mūžīga. Šo dīko ļaužu valodām Kristofs bija gards kumoss. Viņš gan bija salauzts, bet savā pārdrošībā nemaz tāds nelikās. Viņš nevienu vaiirs netraucēja, bet ne par vienu arī nelikās zinis. Viņš nekā neprasīja: tādēļ viņam nekā nevarēja darīt. Viiņš bija laimīgs ar saviem jaunajiem draugiem un vienaldzīgs pret visu, ko par viņu runāja vai domāja. Tas taču nebija pieļaujams! — Reinharta kundze vēl vairāk pukoja šos ļaudis. Viņas klajā draudzība ar Kristofu par spīti visai pilsētai likās kā nekaunīgs izaicinājums sabiedriskajai domai. Taisnību sakot, labā Reinharta kundze neizaicināja nevienu un neko, viņai prātā nenāca oitus tīši kaitināt, viņa darīja, ko atzina par labu, un neraizējās, ko citi teiks. Taču taisni tas jau bija visnegantākais izaicinājums.

Mazpilsētiņa noglūnēja katru viņu soli. Bet viņi it nemaz nepiesargājās. Kad viņi kopā pastaigājās vali vakaros, pret balkona margām atspiedušies, tērzēja un smējās, viņiem trūka uzmanības; viņš bija pārgalvīgs, viņa neapdomīga. Savā dvēseles vientiesībā viņi atļāvās vārdos un rīcībā zināmu familiaritāti, mēlnesībai gādādami treknu barību.

Kādu rītu Kristofam pienāca anonīma vēstule. Tur viņš rupjiem un apvainojošiem vārdiem bija apsūdzēts par Reinharta kundzes mīļāko. Šis pārsteigums viņu apstulboja. Nekad viņam nebija prātā nākušas domas par mīlestību vai flirtu ar Reinharta kundzi: viņš bija pārāk godīgs un pret laulības pārkāpumu juta puritāniskas bailes, jau iedomas vien par šādu mīlestības dalījumu viņam derdzās. Sievas laupīšanu savam draugam Kristofs atzina par lielāko grēku, un Reinharta kundze nekad nespētu viņu uz to pavedināt, jo nabaga sieviete nebija skaista, viņš pat nebūtu varējis aizbildināties ar pēkšņi pamodušos kaislību.

Pie saviem draugiem aizgājis, Kristofs kaunā mulsa. Tikpat apmulsuši bija arī viņi. Viņi visi bija saņēmuši līdzīgas vēstules, bet nebija iedrošinājušies viens otram to sacīt. Visi trīs viņi novēroja cits aitu, novēroja paši sevi un neiedrošinājās vairs nekur iet, ne runāt. Kad īsu brīdi vispārējo mulsumu izkliedēja Reinharta kundzes nebēdība un viņa atkal sāka smieties un jokus triekt, viņa pēkšņi ieraudzīja sava vīra pētījošo skatienu, atcerējās vēstuli un apklusa. Apklusa arī Kristofs un Reinharts. Un katrs domāja:

«Vai viņi ko zina?»

Savas domas viņi neizteica un lūkoja turpināt savu draudzīgo dzīvi.

Bet nāca aizvien jaunas anonīmas vēstules, aizvien nekaunīgākas, netīrākas, viņus nomāca mūžīga nervozitāte un neizturams kauns. Kad vēstules pienāca, viņiem nebija spēka tās nelasītas sadedzināt. Viņi ieslēpās kaktā un ar trīcošu roku tās atplēsa; lapas atšķirot, viņiem sažņaudzās sirds, un to, ko baidījās lasīt, atraduši atkal kādā jaunā variācijā, viņi klusi raudāja. Līdz pagurumam viņi lauzīja galvu, kas šis nekrietnais cilvēKs tāds varētu būt, kurš viņus tik neganti vajāja.

Kādu dienu Reinharta kundze, nevarēdama vairs izturēt, vīram atzinās, kāds posts viņus piemeklējis. Un asarām acīs viņš sūdzējās, ka arī viņam jācieš tas pats. Vai runāt par to ar Kristofu? Viņi neiedrošinājās. Un tomēr viņš bija jābrīdina, lai ir modrs.

Jau pēc pirmajiem vārdiem, ko Reinharta kundze sarkdama teica Knistofam, tā noprata, ka arī viņam pienāk šādas vēstules. Viņa nevarēja apslēpt savu sašutumu par ļaunprātības negausību. Reinharta kundzei vairs nebija šaubu, ka sazvērestībā līdzvainīga visa pilsēta. Visi trīs viņi bija kā apmāti. Viņi nezināja, ko laii dara. Kristofs teicās sadauzīt šim nelietim pauri. Bet kas tas bija? Un tā tikai saceltu vēl lielāku traci!... Vai ziņot policijai? Tad mēlnesīgie čuksti pārvērstos par klajām valodām ... Vai varēja izlikties, ka viņi neņem šīs nelietības vērā? Nē, tas nebija vairs iespējams! Un arī viņu draudzīgās attiecības bija iedragātas. Lai Reinharts paļāvās cik pajaudamies Kristofa uzticībai un sievas krietnībai, pašam negribot, viņam uzmācās aizdomas. Viņš juta, cik tās neprātīgas un apkaunojošas, negribēja tām ļauties un tīšu prātu Kristofu atstāja vienatnē ar sievu, bet cieta mokas, un viņa sieva to redzēja.

Vēl kļūmāks bija Reinharta kundzes stāvoklis. Nekad viņa nebija domājusi ar Kristofu flirtēt, tāpat kā Kristofs nebija domājis flirtēt ar viņu. Bet Visas šis tenkas viņai ierosināja smieklīgo iedomu, ka Kristofs varbūt viņā iemīlējies. Un, kaut viņa Kristofam to nelika manīt, tomēr atzina, ka labāk būs no viņa vairīties. To viņa darīja tik neveikli, ka Kristofs sākumā nekā nesaprata, bet sapratis jutās pārsteigts un sašutis. Tas bija tik bezgala muļķīgu! Viņš lai būtu iemīlējies šajā krietnajā un godīgajā pilsoņa sievā, gan labsirdīgā, bet neglītā un Ikdienišķā!... Un viņa pati tam ticēja!... Un Kristofs nebija iedrošinājies viņai un viņas vīram pateikt:

«Mīļie draugi! Jel esiet mierīgi! Nav taču nekādu briesmu!...»

Bet nē, viņš nevarēja sāpināt šos labos ļaudis. Kristofs saprata, ka Reinharta kundze tikai tādēļ vairījās no viņa mīlestības, ka pati bija sākusi viņā iemīlēties: šī aplamā romantiskā iedoma bija anonīmo vēstuļu jaukais rezultāts.

Viņu stāvoklis bija tik grūts un smieklīgs, ka ilgāk tas vairs nevarēja turpināties. Reinharta kundzei, gan valodā drošai, bija nevarīgs raksturs, un mazpilsētiņas mēlnesība viņai apmulsināja prātu. Un tā abi laulātie draugi meklēja kaunīgus iemeslus, lai nebūtu vairs jāsatiekas ar Kristofu.

Reinharta kundze neesot vesela ... Reinharta kungam esot steidzīgs darbs... Viņiem abiem dažas dienas esot jāizbrauc ...

Neveikli meli, kurus nejaušība cēla gaismā ar ļaunu prieku! Kristofs pateica skaidri un klaji:

— Šķirsimies, mani nabaga draugi. Mēlnesība par mums bijusi stiprāka.

Abi Reinharti raudāja. Bet šķiršanās viņus atviegloja.

Mazpilsētiņa varēja triumfēt. Šoreiz Kristofs palika gluži viens. Tā viņam bija laupījusi pēdējo elpu, bez kuras neviena sirds nevar dzīvot: tā laupīja viņam cilvēku piekļāvību.

TREŠĀ DAĻA ATBRĪVOŠANAS

KRISTOFAM nebija vairs neviena. Visi viņa draugi bija pazuduši. Mīļais Gotfrīds, kas viņam senāk bija palīdzējis grūtos brīžos un tagad bija tik ļoti vajadzīgs, pirms dažiem mēnešiem bija aizgājis un šoreiz uz visu mūžu.

Kādu vakaru vasaras beigās no tāla lauku ciema atnāca rupjā rokrakstā uzrakstīta vēstule, tā ziņoja Luizei, ka viņas brālis savās mal-doņa gaiitās, no kurām nevarēja atsacīties, beidzot nomiris. Viņa miesas apraktas turpat ciema kapsētā. Pēdējā vīra draudzība, kura būtu varējusi Kristofu atbalstīt, nu bija grimusi nebūtības dzelmē. Viņš palika viens ar savu veco māti, kam viņa domas bija vienaldzīgas, kas viņu varēja tikai mīlēt, bet nesaprata nekad. Viņam visapkārt aizklīda nebeidzamais vācu līdzenums, tumšais ikdienības purvs. Jo kaislāk viņš traucās atpestīties no tā, jo dziļāk grima. Un naidīgā pilsēta noskatījās viņa grimšanā ...

Knistofam, cīnoties, lai noturētos virspusē, pēkšņi kā zibens stars tumšā naktī parādījās Haslera tēls, lielais mūziķis, kuru viņš kā bērns bija mīlējis un kura slava nu staroja pār visu vācu zemi. Kristofs atcerējās Haslera senos solījumus un izmisuma sparā pieķērās šim pēdējam glābiņam.

Haslers varēja viņu glābt!

Hasleram bija viņš jāglābjl

Ko Kristofs prasīja no viņa? Ne pabalstu, ne naudu, ne citādu materiālu palīdzību. Tikai, lati tas viņu saprot. Haslers bija bijis vajāts tāpat kā tagad Kristofs. Haslers bija brīvs cilvēks, viņš sapratīs citu brīvu cilvēku, ko sīkais vācu gars vajāja ar savām nevarīgajām dusmām un lūkoja nožņaugt. Viņi abi cīnījās vienā kaujas laukā.

Tiklīdz šīs domas viņam radās galvā, viņš tūdaļ centās tās piepildīt. Viņš pateica mātei, ka nedēļu nebūs mājās, un to pašu vakaru sēdās vilcienā, lai dotos uz ziemeļvācu lielpilsētu, kurā Haslers bija diriģents. Ilgāk Kristofs nevarēja vaiirs gaiidīt. Tas bija pēdējais mēģinājums uzelpot brīvi.

HASLERS bija atzīta slavenība. Viņa ienaidnieki nebija savus ieročus vēl nolikuši, bet Viņa draugi sauca, ka viņš esot tagadnes, pagātnes un nākotnes vislielākais mūziķis. Viņu bija apsēduši piekritēji un noliedzēji, visi līdzīgi nejēgas un nelgas. Rūdījuma Hasleram nebija, tāpēc noliedzēji viņu sarūgtināja, piekritēji izlutināja. Lielu enerģiju Haslers izšķieda, kaitinādams savus kritiķus un likdams viņiem kliegt; viņš bija kā palaidņa puika, kas aizrāvies nerātnībās. Viņa joki bieži vien bija briesmīgi rupji, savu brīnišķīgo talantu viņš izšķieda muzikālās ekscentritātēs, par kurām mūzikas augstie priesteri plēsa sev matus. Haslers aizvien izraudzījās dīvainus tekstus, ērmīgus sižetus, divdomīgas, pat pikantas situācijas, īsi sakot, visu, kas apvainoja goda jūtas un vispārējo morāli. Viņš bija priecīgs, kad mietpilsoņiem lika gaudot, un tie gaudoja, tiklīdz bija laiks to darīt. Pats ķeizars ar visiem parvē-nijiern un firstiem piemītošo nekaunīgo iedomību jaucās mākslas pasaulē, Haslera slavu atzina par dadzi visas sabiedrības acīs un katrā izdevīgā gadījumā izrādīja savu neatzinīgo vienaldzību pret komponista pārdrošajiem darbiem. Haslers iedegās dusmās un arī priekā par tik augstiem pretiniekiem, kuru neatzinība vācu mākslas radikālākās aprindās jau bija ieguvusi cildinājuma nozīmi, un tādēļ viņš ārdījās vēl neprātīgāk un gribēja apgāzt visu pasauli, bet viņa draugi sajūsminājās

par visām viņa jaunajām pārgalvībām un sumināja viņa ģēniju.

Haslera piekritēju vidu biija dekadentiski literāti, gleznotāji un kritiķi, kuru nenoliedzamais nopelns bija tas, ka viņi cīnījās pret reakciju un tās ieročiem — liekulību un oficiālo morāli, kas mūžīgi draudēja Ziemeļvāciijā. Taču cīņā viņu neatkarība zaudēja līdzsvaru un, pašiem nemanot, aizsniedzās līdz smieklīguma robežām. Kaut gan daudziem viņu pulkā netrūka talanta — gan vēl neizlīdzināta, — taču viņiem trūka prāta un vēl vairāk — gaumes. Viņi vairs nevarēja izkulties no saspīlētās atmosfēras, ko paši bija radījuši, un, kā visas kliķes, arī viņi beidzot zaudēja reālās dzīves kritēriju. Autoritātes viņi bija tikai paši sev un dažiem vientiesīgu pielūdzēju simtiem, kuri lasīja viņu avīzes un kāri uztvēra katru vārdu, ko diktēja šie praviešii. Viņu glaiimi bija Hasleram liktenīgi, jo tie viņu darīja pārāk pašticīgu un nevērīgu pret sevi. Visas savas muzikālās domas, kas viņam iedegās galvā, viņš izteica nepārbaudītas. Savā dvēselē Haslers bija pārliecināts, ka viss, ko viņš raksta, pat viņa talanta necienīgākie darbi, bija daudz pārāki par visu citu muziķu darbiem. Kaut lielāko tiesu šīs domas bija gluži pareizas, tomēr tās nebija no augstāko ideju kategorijas, kuras rada lielos meistardarbus.

Pret visiem — draugiem vai ienaidniekiem Haslers juta dziļu nicinājumu, un šo rūgto, ņirdzīgo nicību viņš vērsa arī pats pret sevi, pret visu pasauli. Šo ironisko skepsi viņš izbaudīja jo vairāk tādēļ, ka senāk reiz bija ticējis daudzam, kas pasaulē cēls un gaišs. Viņam nebija spēka šo skaidrību pasargāt pret lēni postošo laika varu, bet bija tik daudz liekulības, lai sev iestāstītu, ka viņš tic tam, kam vairs neticēja, tādēļ bija sācis par visu ņirgāties. Turklāt viņam bija dien-vidvācu vienaldzīgais, gļēvais raksturs, kas nav radīts ne laimes, ne posta pārmēram, ne saltumam, ne karstumam un savu līdzsvaru var uzturēt tikai mērenā temperatūrā. Nemanot viņš bija ļāvies laisko dzīves baudu kārībām: viņam patika labi ēdieni, stipri dzērieni, dīka klaiņošana un gurdeni sapņi. Šīs seklās baudas iespaidoja viņa mākslu, bet viņš bija tik apdāvināts, ka gurdenā un gļēvā mūzikā, kura tiecās pēc modes gaumes, bieži vien pazibēja ģēnija dzirkstis. Neviens viņa panīkumu neizjuta dziļāk kā viņš pats. Un, taisnību sakot, viņš bija vienīgais, kas to juta, — bet arī tikai retos brīžos, no kuriem viņš, glužii dabiski, vairījās. Tādos laika sprīžos viņš kļuva drūms un īdzīgs ciilvēku nīdējs, viņu māca egoistiski aizspriedumi, plosīja bailes par savu veselību, viņš tapa vienaldzīgs pret visu, kas viiņu kādreiz bija iededzinājis priekā vai naiidā.

TĀDS BIJA vīrs, pie kura Kristofs devās meklēt atbalstu. Ar kādu cerību prieku viiņš saltā, lietainā rītā iebrauca pilsētā, kur dzīvoja tas, kura māksla viņam bija neatkarības gara simbols! No Haslera Kristofs gaidīja draudzīgo un drosmīgo vārdu, kas viņam bija vajadzīgs, lai turpinātu nepateicīgo un liktenīgo cīņu, kas jāiizkaro katram patiesam māksliniekam līdz pēdējam elpas vilcienam, ne mirkli nenoliekot ieročus, jo, kā Šillers sacīja: «Vienīgā attieksme pret publiku, kas nav jānožēlo, ir karš!»

Kristofs bija tik nepacietīgs, ka tikko paguva savu ceļasomu ienest pirmajā viesnīcā, kas gadījās stacijas tuvumā, un tūdaļ steidzās uz teātri, lai izdibinātu Haslera adresi. Has-lers dzīvoja diezgan tālu no centra, pilsētas nomalē. Kristofs brauca uz turieni tramvajā un pa ceļam savu lielo izsalkumu remdēja ar sviestmaizītēm. Mērķim tuvojoties, sirds viņam trīsēja.

Pilsētas iecirknis, kurā Haslers dzīvoja, bija veidots modernā, dīvainā stilā, kurā jaunā Vācija izpauda savu mācīto

barbarismu, ar sviedriem vaigā tiekdamās būt ģeniāla. Banālās pilsētas vidū ar taisnām, ne-īpatnējām ielām pēkšņi pacēlās ēģiptiskas celtnes, norvēģu zemnieku mājas, klosteri, bastioni, starptautisku izstāžu paviljoni, zemē ieblīvēti nami ar resniem vēderiem un neizteiksmīgām sejām, ar vienu pašu aizrestotu milzu aci, ar dzelzu spraišļiem, spļaujošiem ērmiem pār ieejas durvīm, ar zilām fajansa plāksnēm, kas izcēlās drīz vienā, drīz otrā vietā un vienmēr taisni tur, kur tās negaidīja, ar rai-

bām mozaīkām, kurās bija tēlots Ādams un Ieva, un ar žilbinoši! raibiem ķieģeļu jumtiem. Tie bija pilīm līdzīgi nami, kuru augšējos stāvus izroboja kā cietokšņa šaujamlūkas un kuru frontoni bija izrotāti bezveidīgiem zvēriem; vienā pusē tiem nebija logu, tad pēkšņi vienā laidā rēgojās gan kvadrātveida, gan četrstūraini robi kā milzīgas rētas; vietumis stiepās lielas, tukšas sienas, no kurām pēkšņi izkārās uz Nībelungu ka-riatīdēm atbalstīti balkoni ar vienu vienīgu logu. Kāds no šiem cietumiem, zema vienstāva ēka, izpušķota ar divām milzīgu veču — Bēklina jūras veču galvām, lielīgi nesa arhitekta ierakstītu moto:

«Mākslinieks rāda savu pasauli,

kāda mūžam nav bijusi un mūžam nebūs.»

«Seine Welt zeige der Künstler,

Die niemals war noch jemals sein wird.»

Domādams tikai par Hasleru, Kristofs visas šīs dīvainības uzlūkoja mulstošām acīm un necentās saprast. Viņš nonāca pie meklētā nama: tas bija vienkāršāks par citiem, karolingu stilā celts. Nama iekšiene bija veidota uzmācīgā, banālā greznībā; kāpņu telpā bija smacīgs gaiss no pārkurinātiem kalo-riferiem. Kristofs neizmantoja šauro liftu, lai viņam būtu vairāk laika sagatavoties uz svinīgo brīdi, kad viņš ieraudzīs Hasleru. Piektajā stāvā Kristofs uzkāpa sīkiem soļiem, nedrošām kājām, uztraukumā trīsošu sirdi. Šo īso ceļu ejot, viņš atcerējās seno tikšanos ar Hasleru, savu bērna sajūsmu un mīļā vectēva tēlu: it kā tas būtu noticis tikai vakar.

Pulkstenis bija īsi pirms vienpadsmitiem, kad Kristofs piezvanīja pie durvīm. Viņu ielaida ņipra istabene, nekaunīgi viņu aplūkoja no galvas līdz kājām un sacīja: «Haslera kungs nevar jūs pieņemt, Haslera kungs ir noguris.» Tai nāca smiekli par Kristofa vientiesīgo vilšanos, kura tūdaļ atspoguļojās viņa sejā. Beigusi Kristofa personas nekautrīgo pārbaudījumu, istabene pēkšņi iesila līdzcietībā, ieveda apmeklētāju Haslera darba istabā un teicās parūpēties, lai profesors viņu pieņem. To pateikusi, viņa Kristofu uzlūkoja mīlīgām acīm un aizvēra durvis.

Pie sienām karājās dažas impresionistu gleznas un astoņpadsmitā gadsimta rotaļīgas franču gravīras. Haslers uzskatīja sevi par pazinēju visās mākslās, viņš līdzīgi sajūsminājās par Manē un Vato, kā viņa pulciņā bija pieņemts. Tāds pats stilu juceklis raksturoja visu dzīvokļa iekārtu. Pie ļoti skaista rakstāmgalda Ludviķa XV stilā bija nolikti moderni sēdekļi un austrumniecisks dīvāns. Durvis rotāja spoguļi, uz etažērēm un uz kamīna dzegas, kur pacēlās paša Haslera krūšu tēls,, bija izsvaidīti japāņu porcelāna nieciņi. Lielā, lēzenā vāzē uz maza galdiņa bija samestas neskaitāmu dziedātāju, pielūdzēju un draudzeņu ģīmetnes, aprakstītas ar jūsmīgiem veltījumiem. Rakstāmgalda nekārtība bija gluži neticama, klavieres stāvēja atvērtas, visi plaukti un galdi apputējuši, visos kaktos mētājās izsmēķētu cigāru gali.

Blakus istabā Kristofs izdzirda īgnus protestus, tiem atbildēja istabenes griezīgā balss. Bija skaidrs, ka Hasleram nepatika celties un pieņemt viesi. Bet tikpat skaidrs bija arī tas, ka istabene noņēmusies panākt, lai Haslers viesi pieņem, un nekautrīgi familiāri tam atcirta: viņas spalgā balss bija dzirdama cauni sienai. Kristofam bija nepatīkami dzirdēt viņas piezīmes, ko tā teica savam kungam. Bet tas par to neuztraucās. Gluži otrādi: likās, ka istabas meitas nekaunības Hasleru uzjautrināja. Un, kamēr viņi bārās, Haslers meiču ķircināja un kaitināja. Beidzot Kristofs dzirdēja atveramies kādas durvis, šļūcošiem soļiem iznāca Haslers, aizvien vēl rūkdams un ķircinādamies.

Viņš ienāca. Kristofam sažņaudzās sirds. Viņš pazina to. Ak, kaut viņš nebūtu to pazinis! Jā, tas bija Haslers un tomēr nebija. Viņa augstajā pierē aizvien vēl nebija grumbu un seja bija gluda kā bērnam, bet viņam vairs nebija matu, viņa sejas krāsa bija dzeltena un acis miegainas, apakšlūpa mazliet atšļukusi, mute izvaibstījusies īdzīgā smīnā. Pleci bija salīkuši, abas rokas sabāztas apvalkāta vamža kabatās, * kājas šļūca izmīdītās tupelēs, krekls bija iznācis no biksēm, kuras viņš nebija kārtīgi aizpogājis. Kristofu Haslers uzlūkoja nespodrām, žulgām acīm, kurās neiemirdzējās spožums arī tad, kad Kristofs minēja savu vārdu. Sveicienu Haslers atņēma mēmi, automātiski, ar galvu pamāja, lai Kristofs sēžas, un nopūzdamies atlaidās dīvānā, visapkārt sev aplikdams spilvenu kaudzi. Kristofs atkārtoja:

— Man jau ir bijis lielais gods ... Jūs bijāt tik laipns... Mans vārds ir Kristofs Krafts ...

Haslers, puszviļus ievilcies dīvānā, garās kājas sakrustojis, kalsenās rokas sažņaudzis ap labās kājas celi, atbildēja:

— Neatceros.

Kristofaim aizžņaudzās rīkle, un mulsdams viņš lūkoja Haslera atmiņā atmodināt viņu seno tikšanos. Kristofam vienmēr bija grūti runāt par tik personīgām atmiņām, bet šoreiz tās bija taisni mokas. Viņš pinās savos teikumos, neatrada īstos vārdus, izmuldēja aplamības, par kurām pašam bija jānosarkst. Haslers ļāva viņam runāt un nenovērsa no viņa savas nespodrās, vienaldzīgās acis. Kad Kristofs beidza savu stāstu, Haslers brīdi šūpoja kāju, it kā gaidīdams, lati Kristofs. turpina. Un pēkšņi teica:

— Jā ... Jaunībai ir ātras kājas ...

To teicis, viņš izstaipījās.

Un nožāvājies turpināja:

— Piedodiet... Neesmu gulējis ... Šonakt teātrī biju vakariņās ...

Un viņš atkal nožāvājās.

Kristofs cerēja, ka Haslers kaut kā atsauksies uz viņa stāstījumu, bet Hasleram tas bija gluži vienaldzīgs, un viņš vairs nerunāja par to. Par Kristofa dzīvi viņš nejautāja ne vārda. Vēlreiz nožāvājies, viņš ieprasījās:

— Vai jau sen esat Berlīnē?

— Tikai šorīt iebraucu, — Kristofs atbildēja.

— Ahā, — iesaucās Haslers, ilgāk vairs nebrīnīdamies. — Kurā viesnīcā esat apmeties?

Atbildi negaidīdams, viņš laiski piecēlās, aizsniedzās pie elektriskā zvana un piespieda podziņu.

— Atļaujiet...

Ienāca mazā istabene ar draiišķīgu smaidu uz lūpām.

— Kitī, — Haslers teica, — vai tu šorīt gribi mani atstāt bez brokastīm?

— Jūs taču gan neiedomāsieties, — viņa atbildēja,'— ka es še nesīšu jums brokastis, kad jums ir viesis!

— Kādēļ tad ne? — Haslers atsaucās un ironiski pamirkšķināja uz Kristofa pusi. — Šis viesis baro manu garu, es barošu savu miesu.

— Vai jums nebūs kauns, ka citi noskatīsies jūsu brokastīs kā menažērijā uz gremojošu meža zvēru?

Haslers nesaskaitās, bet sāka smieties un pārlaboja istabenes frāzi:

— Nevis meža zvēru, bet dresētu kustoni...

— Nes vien tikai iekšā, -rviņš turpināja, —gan es to kaunu apēdīšu reizē ar brokastīm.

Plecus raustīdama, viņa izgāja.

Veltli gaidījis, kad Haslers jautās par viņa brauciena mērķi, Kristofs pats lūkoja atjaunot viņu sarunu. Viņš stāstīja par provinces dzīves grūtībām, par ļaužu muļķību, par viņu šaursirdību, par savu vientulību. Viņš visiem spēkiem centās modināt dzīvu interesi par savu postu. Bet Haslers gulēja dīvānā, galvu atmetis spilvenos, acis pa pusei aizvērtis, un ļāva Kris-tofam runāt, gandrīz neklausīdamies. Brīdi pavēris smagos plakstiņus, viņš izmeta ironiski saltas, rupji asprātīgas piezīmes par provinces ļaudīm; skarbie vārdi Kristofam neļāva sākt intīmāku satrunu.

Kitī ienesa paplāti ar brokastīm: kafiju, sviestu, šķiņķi un tā joprojām. Viņa pikti visu to nolika uz rakstāmgalda, kristofs gaidīja, kad meiča izies, lai turpinātu savu bēdu stāstu, kas viņam prasīja tik sūras pūles.

Haslers pievilka paplāti sev klāt, ielēja kafiju un, pārtraukdams Kristofu pusteikumā, intīmi, laipni un mazliet augstprātīgi tam piedāvāja:

— Vai nedzersiet tasi kafijas?

Kristofs atteicās. Viņš centās atsākt savu domu pavedienu, bet, aizvien vairāk mulsdams, nesaprata vairs, ko pats runā. Viņu izklaidēja Haslera izskats: tas bāza mutē gaļas šķēles, ko turēja pirkstos, kā mazs bērns. Kristofam tomēr izdevās pastāstīt, ka viņš komponē, ka viņa «Judītes» uvertīra jau spēlēta koncertā.

Haslers izklaidīgi klausījās.

— Ko? — viņš jautāja.

Kristofs atkārtoja uvertīras nosaukumu.

— Ak tā, tāl — atteica Haslers, kafijas maizīti ar visiem pirkstiem iemērkdams kafijas tasē.

Kristofs bija tik bēdīgs, ka gribēja celties un iet, bet tad viņam ienāca prātā viss lielais, veltīgais brauciens. Viņš sadrošinājās un teicās Hasleram nospēlēt dažus savus darbus. Pirmos vārdus dzirdējis, Haslers viņu pārtrauca.

— Nē, nē, es tādas lietas nesaprotu, — viņš teica savā ņirdzīgajā un mazliet apvainojošajā ironijā. — Un man nemaz nav laika.

Kristofam acīs saskrēja asaras, bet viņš bija nozvērējies projām neiet, līdz būs dzirdējis Haslera spriedumu par savām kompozīcijām. Mulsdams un dusmodamies viņš teica:

— Piedodiet, bet toreiz jūs solījāties manu muziķu uzklausīt, tikai tādēļ es braucu tālo ceļu. Jums jāklausās, jums jādzird.

Haslers nebija ieradis, ka ar viņu sarunājas tādā tonī, un uzlūkoja jaunekli, kas stāvēja tvīkdams, dusmodamies, gandrīz vai raudādams. Hasleram tas likās jocīgi, viņš gurdeni paraustīja plecus, ar pirkstu norādīja uz klavierēm un komiski rezignētā izskatā teica:

— Nu, tad laidiet vaļā!...

Viņš ievilkās dziļāk dīvānā kā cilvēks, kam uznākusi dziņa nosnausties, sabūkāja spilvenu kaudzi, līdz tā ērti pakļāvās zem viņa izstieptajām rokām, piemiedza acis, tad atkal mirkli tās pavēra, aplūkodams, cik liels ir nošu vīstoklis, ko Knistofs izvilka no kabatas, klusi nopūtās un sataisījās uz garlaicīgu klausīšanos.

Iebiedēts un sāpināts Kristofs sāka spēlēt. Pēc dažām taktīm Haslers atvēra acis un ausis, viņu pārņēma pret katru skaistumu jutīga mākslinieka profesionālā ziņkārība. Sākumā viņš neteica nekā un kā sastindzis klausījās, taču viņam acis vērās aizvien platākas, lūpas meklēja vārdus. Te pēkšņi viņš pavisam atmodās un izrūca savu pārsteigumu un apbrīnu; tie bija neskaidri, netverami izsaucieni, bet to tonis skaidri liecināja par Haslera patiesajām jūtām, kas Kristofu ielīksmoja. Haslers vairs neskaitīja, cik lappuses jau nospēlētas un cik vēl jāspēlē. Kad vienu kompozīciju Kristofs bija beidzis, Haslers mudināja:

— Tālāk! ... Tikai tālāk ...

Viņš sāka runāt cilvēku valodā.

— Labi! Ļoti labi!... — viņš iesaucās. — Lieliski! ... Pavisam lieliski! ... Jā, bet velns un elle! — viņš pārsteigts rūca. — Kas tad tas?

Viņš piecēlās dīvānā sēdus, piešķieba galvu, pielika roku pie auss, pats savā nodabā sarunājās, priecīgi smējās un, dažām harmonijas savādībām izskanot, izkāra mēli, it kā gribēdams aplaizīt lūpas. Kāda negaidīta modulācija viņu tā sajūsmināja, ka, jautri iesaukdamies, viņš pietrūkās no dīvāna un piesēdās Kristofam blakus pie klavierēm. Likās, ka Kris-tofa klātbūtni viņš nemana. Haslers dzirdēja tikai muziķu, un, kad Kristofs bija beidzis spēlēt, viņš paķēra nošu burtnīcu, vēlreiz izlasīja pēdējo lapas pusi un, citas lapas puses lasīdams, savā nodabā izrūca apbrīnu un pārsteigumu, it kā istabā būtu viens pats.

— Pie velna! ... — viņš iesaucās. — Kur šis puika to rāvis? ...

Viiņš ar plecu atgrūda Kristofu un dažas lapas puses nospēlēja pats. Pie klavierēm viņa pirksti bija brīnišķīgi, maigi, glāstoši un viegli. Knistofs vēroja Haslera smalkās, garās, labi koptās rokas, kuru skaistums bija mazliet slimīgs un nepieskanēja visaii viņa personai. Pie dažiem akordiem Haslers apstājās, atkārtoja tos, acis mirkšķinādams un klakšķinādams mēli; lūpas viņam dūca, atdarinādamas instrumentu skaņas. Lāgiem atkal atskanēja kāds izsauciens, kurā jaucās prieks un dusmas: viņš nevarēja atvairīt slepenu skaudību un tomēr kāri izbaudīja savu prieku.

Lai gan Haslers aizvien vēl sarunājās tikai pats ar sevi, it kā istabā Kristofa nemaz nebūtu, tomēr Knistofs, priekā tvīkdams, Haslera izsaucienus attiecināja uz sevi un sāka skaidrot, ko gribējis izteikt. Sākumā Haslers jaunekļa vārdiem neveltīja ne mazāko vērību un turpināja pašsarunas, taču dažas Kristofa frāzes viņu tik nevairāmi saistīja, ka, acis aizvien vēl ievērsis nošu burtnīcā, ko pirksti šķirstīja, viņš klausījās, pats to nemanīdams. Kristofs aizrāvās aizvien lielākā dedzībā un beidzot izkratīja visu savu sirdi; vientiesīgā sajūsmā viņš sāka stāstīt par saviem nodomiem un savu dzīvi.

Haslers klusēja; Knistofa stāstu klausoties, viņam atkal uznāca ironiskais gars. Nošu burtnīcu viņš atdeva Kristofam; elkoni atspiedis pret klavierēm un pieri rokā ieslēpis, viņš uzlūkoja Kristofu, kas jauneklīgā iejūsmā izskaidroja savu darbu. Haslers atcerējās savas debijas, savas cerības, savu vilšanos un rūgti pavīpsnāja. Viņš domāja, ka tāds pats liktenis piemeklē arī Kristofu.

Kristofs runāja, acis nodūris, bīdamies aizmirst, ko gribēja pateikt. Haslera klusēšana viņu drošināja. Viņš juta, ka Haslers viņu novēro un uztver katru viņa vārdu; viņam likās, ka ledus, kas viņus šķīra, ir salūzis, un sirds viņam uzgavilēja. Apklusis viņš bikli pacēla galvu un paļāvīgām acīm uzlūkoja Hasleru. Bet, kad viņš ieraudzīja drūmās, skaudrās ņirgas acis, kas nenovērsa no viņa savus skatienus, viss viņa plaukstošais prieks pēkšņi sastinga kā pāragri izdīguši asni. Un viņš apklusa.

Pēc saltas pauzes Haslers uzrunāja Kristofu sausā balsī. Viņš atkal bija pārvērties. Viņš neganti ņirgājās par Knistofa nodomiem un cerībām, it kā smiedamies pats par sevi, par savām pieviltajām cerībām, jo Kjistofā viņš šķita atkal ieraudzījis savas jaunās dienas. Ar ledainu mieru viņš centās postīt Kristofa ticību dzīvei, ticību mākslai, pašam sev. Ar rūgtu ironiju viņš minēja pats sevi kā piemēru un par saviem tagadējiem darbiem runāja ar nievām.

— Cūcības! — viņš iesaucās. — Šiem cūkām pērles nav vajadzīgas. Vaii jūs domājat, ka visā pasaulē būs desmit cilvēki, kuriem mūzika mīļa? Un vai būs kaut jel viens?

-Es! — kaislīgi iesaucās Knistofs.

Haslers viņu uzlūkoja, paraustīja plecus un gurdenā balsī teica:

— Jūs būsiet tāds pats kā citii. Un tāpat kā citi jūs dzīsieties pēc slavas, pēc dzīves ērtībām ... Un jums, bez šaubām, būs taisnība ...

Kristofs lūkoja pretoties. Haslers viņu pārtrauca, atkal paņēma nošu burtnīcu un Kristofa darbus, kurus nupat bija cildinājis, sāka asti kritizēt. Ar sāpinošu cietsirdību viņš izmeklēja ne vien patiesas kļūdas, raksta nepareizības, gaumes un ekspresijas trūkumus, ko jaunais komponists tik cieši nebija licis vērā, bet izteica arī gluži absurdus spriedumus, kādus būtu varējis teikt tikai šaursirdīgākais un konservatīvākais mūziķis, taisni tāds, no kādiem Haslers pats visu mūžu bija cietis. Viņš jautāja, kāds šai mūzikai saturs, kāda jēga. Viņš nekritizēja vairs, viņš noliedza: likās, ka viņš ar varu, ar naida dusmām no savas sirds grib izraut to iespaidu, ko Kristofa mūzika bija atstājusi.

Kristofs jutās tik satriekts, ka nemēģināja atbildēt. Kā viņš varēja atbildēt uz tik absurdiem spriedumiem, par kuriem viņam bija jānosarkst, dzirdot tos no cienītā un mīlētā cilvēka lūpām? Un Haslers jau ari neklausījās. Aizvērtu burtnīcu rokā, nedzīvām acīm un rūgtu smīnu uz lūpām viņš neatkāpās no izteiktā sprieduma. Un beidzot, it kā aizmirsis Kristofa klātbūtni, viņš teica:

— Ak, vislielākais posts ir tas, ka nav neviena cilvēka, neviena vienīgā, kas būtu varējis saprast!

Kristofs jutās aizkustināts, ar joni viņš pievērsās Hasle-ram, satvēra viņa roku un ar mīlestībā tvīkstošu sirdi iesaucās:

— Es saprotu!

Bet Haslera roka nepakustējās; ja arī jaunekļa sauciens viņa sirdi iesvēla mirkļa līksmē, tomēr gaisma neiedegās viņa dzisušajās acīs, kuras uzlūkoja Kristofu. Uzvarēja skaudrā

*

Ironija un egoisms. It kā atsveicinādamies Haslers paraustīja plecus svinīgi komiskā, nervozā kustībā.

— Jūtos pagodināts! — viņš teica.

Viņš domāja:

«Kāda man gar tevi daļa! Vai tu domā, ka tikai tevis dēj esmu pazudinājis savu dzīvi?»

Viņš piecēlās, burtnīcu nometa uz klavierēm un ar savām garajām, šļūcošajām kājām aizgāja atpakaļ pie dīvāna, lai atsēstos vecajā vietā. Kristofs uztvēra Haslera domas, nojauta to apvainojošo dzēlību; viņš lūkoja lepni atbildēt, ka nav nemaz vajadzīgs, lati visi saprot: dažas dvēseles atsver visu tautu, tās domā par visiem, un, ko tās domājušas, tas citiem līdzi jādomā. Bet Haslers vairs neklausījās. Viņš bija atkal iegrimis apatijā, kuru radīja lēnā snaudā grimstošās dzīvības bēgums. Knistofs bija pārāk veselīgs, lai saprastu tik pēkšņas jūtu maiņas; viņš tikai neskaidri nojauta, ka savu spēlii zaudējis, bet nevarēja ar to samierināties, jo uzvaru jau bija šķitis tik tuvu. Viņš centās atdzīvināt Haslera modrību, atkal paņēma savu nošu burtnīcu un raudzīja lizskaiidrot Hasleram minēto kļūdu iemeslus. Haslers sēdēja, ierāvies dīvāna stūrī, un drūmi klusēja. Ne viņš vaiirs piekrita, ne pretojās: viņš tikai gaidīja, kad visa šī saruna beigsies.

Kristofs atskārta, ka te viņam nekas vairs nav gaidāms. Viņš pēkšņii aprāvās pusvārdā. Viņš saritināja savu burtnīcu un piecēlās. Arī Haslers piecēlās. Kristofs jutās apkaunots un samulsis, viņš stomīdamies atvainojās. Haslers viegli palocījās, augstprātīgā un garlaicības māktā pārākuma apziņā laipni un vienaldzīgi sniedza Kristofam roku un aizvadīja viņu līdz durvīm, neaicinādams viņu palikt vai vēlreiz atnākt.

KRISTOFS atkal satriekts atradās uz ielas. Viņš ļāvās soļu gaiitāli. Automātiski izgājis divu trīs ielu garo klīdumu, viņš atkal apstājās pie tramvaja piestātnes, kur bija izkāpis. Neapzinādamies, ko dara, viņš iekāpa vagonā. Salauztiem locekļiem viņš atsēdās uz sola. Viņam nebija spēka noskaidrot savas domas: viņš nedomāja nekā. Viņš baidījās ielūkoties dvēselē: tur bija tukšums. Un viņam likās, ka tukšums žņaudz visu pilsētu; viņam te vairs nebija elpas: viņu smacēja migla, visi šie milzīgie nami. Tikai viena doma viņu dzina: bēgt, bēgt, cik ātri vien iespējams, — it kā savu rūgto vilšanos viņš varētu pamest šajā pilsētā, kura pret viņu bija tik nežēlīga.

Kristofs atgriezās viesnīcā.

Pulkstenis vēl nebija pusē viens.

Pirms divām stundām viņš bija atbraucis. Cik gaiši bija starojusi viņa sirds! Nu visa gaiisma dzii-susi.

Brokastis viņš neēda. Viņš pat neuzkāpa augšā savā istabā.

Kalpotājiem sagādādams lielu pārsteigumu, Kristofs pieprasīja rēķinu un to samaksāja, it kā viesnīcā būtu pārlaidis visu nakti. Viņš teicās braukt projām. Velti Kristofam aizrādīja, ka vēl uz piestātni nav jāsteiidzas, jo vilciens, ar kuru viņam jābrauc, aties tikai pēc dažām stundām, un ka vislabāk viņam nogaidīt viesnīcā. Kriistofs tūdaļ gribēja steigties uz piestātni: Viņš bija kā bērns, viņš gribēja sēsties pirmajā vilcienā, kas pagadīsies, lai tas brauc uz kurieni braukdams, lai tikai ne mirklii vairs nebūtu jāpaliek šajā pilsētā. Viņš aizmirsa visu garo ceļojumu, visus izdevumus, ko viņam bija maksājiis šis ceļš, un visas cerības uz Hasleru, savus nodomus apmeklēt muzejus, noklausīties koncertus, meklēt jaunus draugus, — un galvā viņam kvēloja tikai viena doma: projām no šejienes, prom .. .

Kristofs devās uz staciju. Kā jau viņam bija sacīts, vilciens gāja tikai pēc trim stundām. Bet tas nebija ātrvilciens, — jo Kristofs varēja braukt tikaii ceturtās klases vagonā, — un ceļā pieturēja katrā stadijā. Kristofam būtu izdevīgāk braukt ar nākošo, diivas stundas vēlāk atejošo vilcienu, kas pirmo ceļā panāca. Bet vēl divas stundas ilgāk palikt šajā pilsētā viņš nespēja. Viņš pat negribēja iziet no stacijas, gaidot vilcienu. Gurdenā skumība plašajās, drūmajās, trokšņainajās nojumēs, kur steidzas, traucas, skraida sveši tēli, visi sveši, visi vienaldzīgi, nevienas drauga sejas. Bālā diena dzisa. Nakts tumsā iemirgojās miglā tīto elektrisko lampu uguntiņas un nakti vērta vēl tumšāku. Ik mirkli drūmāk, nepacietīgāk Kristofs gaidīja aizbraukšanas brīdi. Desmit lāgi stundā viņš ielūkojās vilcienu sarakstā, pārliecinādamies, vai nav maldījies. Kad, laiku kavēdams, viņš vēlreiz to pārlasīja no sākuma līdz galam, viņu pārsteidza kāds piestātnes nosaukums: tas viņam tikās dziirdēts. Brīdi pārdomājis, viņš atcerējās, ka tā ir vecā Sulca pilsēta, no kuras viņam bija nākušas tik mīļas, labas vēstules. Kristofam uznāca pēkšņa dziņa tūdaļ steigties pie nepazīstamā drauga. Šī pilsēta nebija viņa brauciena ceļā, vilciens gāja uz turieni visu nakti, ar trīskārtēju pārsēšanos, ar nebeidzamām gaidīšanām piestātnēs: bet Kristofs nebēdāja. Viņš tūdaļ nolēma doties ceļā: viņu trauca instinktīva dziņa pēc cilvēciskas līdzjūtības. Ne mirkli nekavēdamies, viņš aizsūtīja Šulcam telegramu, ka rīt no rīta būs pie viņa. Vēl vārdi nebija aizraidīti, kad Kristofs jau nožēloja. Viņš rūgti zobojās par savām mūžīgajām ilūzijām. Kādēļ viņš atkal meklēja jaunas bēdas? — Bet bija jau par vēlu ko grozīt.

Šīs domas pildīja viņa pēdējo gaidu stundu. Beidzot vilciens tika padots. Kristofs iekāpa pirmais; viņš atviegloti nopūtās, kad vilciens sāka braukt un vakara mijkrēslī grimušais pilsētas siluets nozuda no pelēkajām debesīm vienmuļi līstošajā lietus šķidrautā. Kristofam likās, ka viņš būtu miris, ja šo nakti vēl būtu palicis pilsētā.

Taisni tobrīd — sešos vakarā — viesnīcā ienesa Haslera vēstuli Kristofam. Viņa apciemojums Haslera dvēselē bija uzvandījis dziļas jūtas. Visu pēcpusdienu viņš bija plosījies rūgtās pārdomās, un viņam bija uznācis žēlums par nabaga jaunekli, kas viņam aptvēra savu dedzīgo sirdi, bet viņš to sarūgtināja ar savu salto vienaldzību. Haslers sevi nikni rāja. Taču tās bija tikai viņa ērmīgo, pašam jau ierasto untumu sekas. Viņš gribēja visu par labu griezt un līdzi operas biļetei aizsūtīja Kristofam vēstuli, kurā aicināja to uz tikšanos pēc izrādes. — Kristofs nekad to nedabūja zināt. Velti viņu nogaidījis, Haslers nodomāja:

«Viņš ir dusmīgs. Jo ļaunāk viņam pašam!»

Haslers paraustīja plecus un Kristofu vairs nemeklēja. Oitu rītu viņš vairs nedomāja par to.

Bet Kristofs citu rītu bija tālu no viņa — tik tālu, ka visa mūžība viņus nebūtu varējusi tuvināt. Un tā viņi palika vientuļi uz visu mūžu.

PĒTERIM ŠULCAM bija septiņdesmit pieci gadi. Viņam bija vāja veselība, un laiks viņu nebija saudzējiis. Diezgan garais augums bija salīcis un galva noslīgusi, viņam bija vārgas krūtis, viņš elpoja smagi. Viiņu mocīja aizdusa, katars, bronhīts, un daudzās naktis izciesto nāves cīņu pēdas viņa iegarenajā, kalsenajā, gludi skūtajā sejā bija ievilkušas dziļas sāpju rievas. Deguns viņam bija garš un paša gala mazliet pietūcis. Izbirušo zobu iedobtos vaigos no pašam acīm iegriezās dziiļas grumbas. Vecums, slimības nebija šīs sagrauztās maskas vienīgais tēlnieks: dzīves likstas bija darījušas savu tiesu._ Un tomēr viņš nebija bēdīgs. Liela un mierīgā mute smaidīja jautrā^ labsirdībā. Bet it īpaši aciis šaja vecajā sejā viesa aizkustinoša maiguma izteiksmi: to gaišajā pelēkumā mirdzēja dzidra skaidrība. Šīs acis izstaroja mieru un siltumu, tās izstaroja visu dvēseli: tanīs varēja ielūkoties līdz dveseles dzīlēm.

Šulca dzīvē nebija bijuši lieli notikumi. Jau ilgus gadus viņš bija viens. Viņa sieva bija mirusi. Ta nebija ne ļoti laba, ne sevišķi gudra, ne skaista bijusi. Bet viņš to glabāja maigā piemiņā. Viņš bija to zaudējis pirms divdesmit pieciem gadiem, un no ta laika, ik vakarus gulēt iedams, viņš sarunājās ar to skumjā, maigā valoda; ta viņš saistīja savas dienas ar nelaiķi. Bērnu viņiem nebija: tās bija Šulca mūža lielās bēdas. Visu savu mīlestības dziņu viņš veltīja skolniekiem, kam

viņš piek|āvās kā tēvs saviem dēliem. Bet skolnieku mīlestība nebija pret viņu tik liela. Veca sirds var jaunai justies tuva un pati pārvērsties jauna: tā zina, cik īsi ir gadi, kas veco no jaunās šķir. Bet jauneklis to nenojauš: sirmgalvis viņam ir cita laikmeta cilvēks. Turklāt jaunekli aizrauj tiešās, acumirklīgās rūpes, un viņš instinktīvi novērš acis no savu pūliņu skumjā mērķa. Dažreiz skolnieki pret veco Šulcu juta pateicību par dzīvo un modro līdzjūtību visiem viņu priekiem un bēdām. Laiku pa laikam viņi apciemoja savu veco skolotāju. Universitāti beiguši, tie viņam rakstīja pateicības vēstules; daži tās rakstīja vēl pēc daudziem gadiem. Vēlāk vecais Sulcs par viņiem vairs nedzirdēja nekā, tikai dažreiz avīzes ziņoja par viņu panākumiem: un viņš priecājās par tiem, it kā tie būtu viņa paša panākumi. Par viņu klusēšanu vecais Sulcs neļaunojās: viņš atrada tūkstoš atvainojumu. Par savu skolnieku sirsnību viņš nešaubījās nekad un pat visegoistiskākiem piedēvēja pats savas jūtas.

Bet vislabākais patvērums viņam bija grāmatas: tās bija uzticīgas, tās nepievīla. Dvēseles, kuras viņš mīlēja šajās grāmatās, nebija saistītas ar laiika strāvām: tās bija nemainīgas, uz mūžu mūžiem ieslēgtas mīlestībā, kuru viņas sniedza, kuru viņas izstaroja pār visiem, kas viņas mīlēja. Šis estētikas un mūzikas vēstures profesors bija kā vecs, putnu dziesmu pievidžināts mežs. Dažas dziesmas izskanēja no tāliem, seniem laikiem, no gadsiimtu dzīlēm: tās viņu valdzināja ar noslēpumainu burvju varu. Citas dziesmas viņam bija kā mīļi ceļabiedri: ik vārds tanīs atmodināja viņa paša dzīvē izjustos priekus un sāpes. Un, beidzot, bija arī tādas, kas nekad vēl nebija dzirdētas, tās pauda par jau sen ilgotām lietām: kā zeme atveras lietus svētībai, tā sirds atveras šīm pausmām. Tā vecais Sulcs savas vientulīgās dzīves klusumā klausījās putnu piedziedātā mežā, un kā senās leģendas mūkam, ko mūža dusā iemidzinājusi brīnumputna dziedāšana, tā arī viņam aizritēja gadi, pienāca mūža vakars, bet viņa sirdij aizvien vēl bija tikai divdesmit gadu.

Šulca bagātība nebija mūzika vien. Viņš mīlēja dzejniekus: vecos un jaunos. Par visiem vairāk savas dzimtenes dzejniekus, sevišķi Gēti, bet vērtības viņš atrada arī citās zemēs. Viņš bija izglītots un mācēja vairākas valodas. Savā garā viņš bija Herdera un astoņpadsmitā gadsimta beigu lielo pasaules pilsoņu laikabiedrs. Viņš bija piedzīvojis sīvas cīņas pirms un pēc 1870. gada un dedzis šī laiika lielo domu ugunīs. Un, kaut viņš Vāciju pielūdza, lepns uz to viņš nebija. Līdzi Herderam viņš domāja, ka lepnums uz savu tautību ir lielāka muļķība, un līdzi Šilleram viņš domāja, ka rakstīt tikai vienaii tautai ir pārāk niecīgs mērķis. Viņa gars dažreiz bija bikls, bet viņa siirds savā brīnišķīgā plašumā atvērās visas pasaules skaistumam. Varbūt pret neapdāvinātiem gariem viņš bija pārāk iecietīgs, taču instinkts nekad viņu nemaldināja, un viņš drošii zināja, kur atrodama īsta vērtība. Ja viņam nebija spēka notiesāt neīstos māksliniekus, ko pielūdza lielais bars, tad īpatnējos un stipros garus, ko publika nesaprata un neatzina, viņš kaislīgi aizstāvēja. Savā labsirdībā Šulcs bieži vien baidījās nodarīt kādam pārestību un, ja viņš nemīlēja to, ko citi mīlēja, tad bija pārliecināts, ka ir maldījies, un galu galā to iemīlēja. Mīlēt viņam bija laime, prieks! Mīlestība un sajūsma viņa dvēselei bija lielāka vajadzība nekā gaiss viņa vārgajām krūtīm. Un Viņš jutās dziļi pateicīgs tiem, kuri viņu rosināja mīlēt un pielūgt.

Kristofam nebija ne jausmas, cik vecajam Šulcam dārgas bija viņa dziesmas. Pats, tās rakstīdams, Kristofs nekad nebija iededzies tik dzīvās jūtās, jo viņam pašam tās bija tikai dažas dzirkstis, kas izšāvās no viņa ģēnija ēzes: šīm dzirkstīm vēl nebija gala! Bet vecajam Šulcam tā bija vesela pasaule, pēkšņi atvērusies žilbinošā spožumā, — pasaule, kuru viņš varēja mīlēt. Kristofa dziesmas apstaroja sirmgalvja dzīvi.

PIRMS GADA Šulcam bija jāatsakās no darbības universitātē: viņa veselība kļuva aizvien vārgāka. Viņš bija slims un gulēja gultā, kad grāmatu tirgotājs Volfs viņam piesūtīja mūzikas novitātes, kuru vidū šoreiz bija arī Kristofa dziesmas. Šulcs dzīvoja viens, viņa tuvumā nebija neviena rada; tie visi jau sen bija miruši. Viņu apkopa veca kalpone, kura nelietīgi izmantoja viņa vājumu un uzmāca viņam visu, kas taii pašai labāk patika. Lāgiem Šulcu apciemoja divi trīs draugi, gandrīz tikpat veci kā viņš, taču arī tie bija slimīgi, un, kad laiks nebija jauks, viņi dzīvoja mājās. Taisni toreiz bija ziema un ielās kusa sniegs: visu dienu šulcs nebija

redzējis nevienu. Viņa istaba bija tumša, kā smaga siena logus aizklāja dzeltena migla un neļāva saskatīt pasauli; no krāsns nāca sīvs, gurdinošs karstums. Tuvīnā baznīcā ik stundas ceturksni zvanīja veci XVII gadsimta zvani, kuru skaņas bija tiik griezīgi nepareizas, ka vienmuļo un gaišo korāļu fragmenti izskanēja groteskā skarbumā, ja klausītāja prāts nebija jautrs. Vecais Šulcs sēdēja gultā, muguru atspiedis pret spilvenu kaudzii, un klepoja. Viņš mēģināja pārlasīt Montēņu, kas viņam bija mīļš, bet šodien lasīšana sirmgalvi neielīksmoja. Viņš notika grāmatu sārnis un, smagi elpodams, savā nodabā sapņoja. Nošu vīstoklis bija nolikts viņam gultā, taču vecajam vīram nebija drosmes to attaisīt, viņa sirdi māca skumjas. Beidzot viņš nopūtās, rūpīgi atsēja aukliņu, uztika brilles uz deguna un sāka lasīt kompozīcijas. Bet viņa domas kavējās citur, tās aizvien atgriezās pie pagātnes atmiņām, kuras viņš pūlējās piemirst.

Rokās Šulcam bija Kriistofa kompozīciju burtnīca.

Te pēkšņd viņu pārsteidza vecas dziesmas pantiņš, ko Kris-tofs bija aizguvis no kāda septiņpadsmitā gadsimta vientiesīga un dievbijīga dzejnieka un izveidojis jaunā izteiksmē: tā bija Paula Gerharta «Kristīgā ceļinieka dziesma»:

Hoff, o du arme Seele, Hoff und sei unverzagt!

Erwarte nur der Zeit,

So wirst du schon erblicken Die Sonn der schönsten Freud.

Ak, ceri, nabäga sirds,

Ak, ceri, esi bez baijul

Tik gaida, laiks kad nāks,

Tev priekā acis staros Un saule spīdēt sāks.

Vecajam Šulcam šie dievbiijīgie vārdi bija pazīstami, bet nekad tie nebija uz viņu runājuši tādā valodā ... Tā nebija vairs klusā dievbijība, kas dvēseli iemidzina savā vienmuļība. Tā bija viņa dvēselei līdzīga, tā bija viņa paša dvēseje, tikaii jaunāka, tikai stiprāka, dvēsele, kas cieta, kas cerēja, kas gribēja sagaidīt prieku. Rokas Sulcam trīcēja, lielas asaru lāses bira pār vaigiem. Viņš lasīja tālāk:

Auf, auf, gieb deinem Schmerze Und Sorgen gute Nacht!

Lass fahren, was das Herze Betrübt und traurig macht!

Prom visas sāpes, bēdas,

Tām labu nakti teic!

Kas sirdī grauž un ēdas,

Ar ticību to veic!

Šīs domas Kristofs bija apgarojiis ar jauneklīgi drosmīgu kvēli, kura šo paļāvīgo un vientiesīgo pantiņu beigās izskanēja gaišos smieklos:

Bist du doch nicht Regente,

Der alles führen soll,

Gott sitzt im Regimente Und führet alles wohl.

Tu neesi kungs, kas valda,

Kam jādod likumi,

Dievs sēž pie debess galda Un vada pasauli.

Tad nāca varonīga izaicinājuma pilna strofa, kuru Kristofs ar jauna barbara nekautrību bija izrāvis no dziesmas mierīgā plūduma vidus, lai noslēgtu visu savu domu gājienu:

Und ob gleich alle Teufel Hier wollten widerstehn,

So wird doch ohne Zweifel Gott nicht zurücke gehn:

Was er ihm vorgenommen Und was er haben will,

Das muss doch endlich kommen Zu seinem Zweck und Ziel.

Kaut visi velni kājās,

Grib krāšņo zemi šķelt,

Dievs paliks tavās mājās.

Ja šaubām liegsi dzelt!

Ko dievs grib velnam darīt,

Ko viņa prāts vien liks,

Tas rītu nāks vai parīt,

Pie sava mērķa tiks.

Un Kjiistofa kompozīcija izšalca gavilējošā jautrībā, cīņas reibumā, Romas imperatora triumfa skurbā.

Sirmgalvis trīcēja pie visām miesām. Bez elpas viņš aizrāvās līdzi brāzmīgajai mūzikai, kā bērns, kuru skrējienā līdzi rauj stipra roka. Sirds viņam strauji pukstēja. Asaras plūda straumēm. Viņš murmināja:

— Ak dievs!... Ak mīļais dievs!...

Viņš elsoja raudās, smējās: viņš bija laimīgs. Viņam aizrāvās elpa, uznāca briesmīga klepus lēkme. Salome, vecā kalpone, ieskrēja istabā, un viņai likās, ka viņas kungs jau mirst. Bet Sulcs raudāja, klepoja un vienā laidā atkārtoja:

— Ak dievs!... Ak mīļais dievs!...

Un īsajos atelpas brīžos, kad lēkme norima, viņš smējās klusiem, maigiem smiekliem.

Salomei likās, ka viņš zaudē prātu. Beidzot uzminējusi viņa saviļņojuma cēloni, tā sarāja viņu:

— Kā nu šitādu muļķību dēļ cilvēks var tā uztraukties!... Dodiet man tos papīrus! Es aizgādāšu tos prom. Tos jums vairs nebūs redzēt.

Bet vecais Šulcs, aizvien vēl klepodams, stingri pretojās: viņš uzkliedza Salomei, lai tā liek viņu mierā. Rad kalpone iespītējās, viņš saskaitās un sodījās, un viņam atkal uznāca lēkme. Nekad Salome nebija savu kungu redzējusi tik dusmīgu un pretestīgu. Viņa bija pārsteigta un padevās, taču netaupīja skarbus vārdus: tā sauca sirmgalvi par vecu ērmu, teicās domājusi, ka dzīvojot pie izglītota cilvēka, bet nu redzot, ka esot maldījusies, jo viņš jau muldot tik briesmīgus dieva zaimus, ka, tos dzirdot, zirgu puišiem būtu jānosarkst, acis viņam sprāgstot no pieres laukā, un, ja tās būtu pistoles, viņš droši vien šo nošautu... Tā viņa vēl ilgi būtu turpinājusi, ja vecais Šulcs nebūtu saslējies uz spilvenu kaudzes un viņai bargi uzkliedzis:

— Taisies laukā! ...

Durvis aizcirzdama, Salome aizgāja un teicās atpakaļ vairs nenākt, kaut ari kungam, viņu saucot, mēle sadiltu; viņš varēšot te viens sust un nosprāgt.

Un atkal klusums ienāca istabā, kuru ietina tumsa. Un atkal zvani dziedāja vakara klusumā. Vecais Šulcs nekustēdamies gulēja, izstiepies uz muguras, kaunēdamies par savām dusmām, un gaidīja, līdz norims satrauktā sirds. Bet dārgās dziesmas viņš kļāva pie krūtīm un smējās kā bērns.

NĀKAMĀS vientulīgās dienas vecajam Šulcam aizritēja brīnišķīgā sajūsmā. Viņš nedomāja vairs par savu slimību, par ziemu, par skumjo dienas gaismu, par savu pamestību. Tuvodamies pēdējam slieksnim, visu pasauli viņš skatīja mirdzošā mīlestības gaismā. Nāvei tuvodamies, viņš jutās atdzimis nepazīstamā drauga dvēselē.

Šulcs lūkoja iedomāties Kristofa tēlu. Viņš to iztēlojās gluži citādu, nekā tas bija īstenībā. Viņš iedomājās to tādu, kāds būtu gribējis pats būt: gaišiem matiem, slaida auguma, flilām acīm, maigu, mazliet klusinātu balsi, biklu un mīļi vienkāršu. Bet, lai tas bija kāds būdams, Šulcs centās to idealizēt:.

Viņš idealizēja visus, kas bija viņa tuvumā: savus skolniekus, kaimiņus, savus draugus, veco kalponi.

Šulca līdzjūtīgais maigums un kritiskā gara trūkums, kas radās no viņa dziņas atvairīt visas traucējošās domas, vērpa ap viņu tikai gaišas un jautras sejas, kāda bija Vi: ņam pašam. Viņam bija vajadzīgi šie labsirdīgie meli, tie viņam palīdzēja dzīvot. Pilnīgi šai maldinošajai varai viņš nepaļāvās, un bieži vien naktī, gultā gulēdams, viņš domāja par tūkstoš sīkiem pagājušās dienas notikumiem, kas nesaskanēja ar viņa ideālismu. Šulcs labi zināja, ka vecā Salome aiiz muguras viņu aprunā pilsētas pļāpukulēm un sestdienās, saskaitot nedēļas izdevumus, viņu apzog. Viņš labi zināja, ka skolnieki viņam glaimo tikai tādēļ, lai viņu vairāk izmantotu un pēc tam atmestu. Šulcs ziināja, ka universitātes kolēģi viņu piilnīgi aizmirsuši un katedras pēcnieks izmanto viņa rakstus, neminēdams viņa vārdu vai arī minēdams tikai tad, kad citēja nevērtīgākos izteicienus un gaismā cēla viņa maldus. (Šāda rīcība ir plaši pazīstama visas pasaules kritikā.) Šulcs zināja, ka Viņa vecais draugs Kuncs vēl šodien viņu apmelojis un ka grāmatas, kuras viņš aizdevis savam otram draugam Potpetšmitam, nekad vairs neredzēs, kas tādam cilvēkam kā viņam, kurš grāmatas mīlēja kā dzīvus cilvēkus, bija ļoti sāpīgi’. Viņš atcerējās daudzus bēdīgus notikumus no agrākajiem un pēdējiem gadiem. Viņš negribēja par tiem domāt, un tomēr tie bija notikušir viņš juta tos. Un, visu to atceroties, viņu dzēla smeldzošas sāpes.

— Ak dievs! Ak mīļais dievs! — viņš nopūtās nakts klusumā. Bet visas ļaunās domas viņš gainīja: viņš noliedza tās. Viņš gribēja būt optimists, gribēja ticēt cilvēkiem: un viņš ticēja tiem. Cik bieži viņa ilūzijas bija skaudri sadragātas! — Un tomēr viņš radīja aizvien jaunas ... Bez tām viņš nevarēja dzīvot.

Nepazīstamais Kristofs vecā vīra dzīvē atmirdzēja kā gaismas stars. Kristofa pirmā, saltā un īdzīgā vēstule būtu varējusi viņu sāpināt_ (un varbūt arī sāpināja), bet viņš negribēja to atzīt un priecājās kā bērns. Viņš bija pieticīgs un no cilvēkiem neprasīja daudz, viņam pietika ar to mazumiņu, ko ļaudis sniedza, lai uzturētu savu mīlestības un pateicības prieku. Knistofu redzēt bija laime, uz kādu viņš nekad nebutu iedrošinājies cerēt, jo bija jau par vecu, lai dotos ceļā uz Reinas krastu, bet viņam nekad nebija ienākušas prātā domas Knistofu aicināt pie sevis ciemā.

Kristofa telegramu Šulcam pasniedza vakarā, kad viņš sedas pie galda. Pirmaja mirklī viņš nesaprata nekā: paraksts viņam Likās nepazīstams. Viņš nodomāja, ka pastnieks būs maldījies un telegrama nebūs sūtīta viņam. Trīs lāgi viņš parlasīja to, lielā mulsumā viņam neturējās brilles uz deguna, lampa dega pārāk tumši, burti dejoja un lēkāja acu priekšā. Bet, kad viņš beidzot saprata, viņu pēkšņi satvēra tik neminams prieks, ka aizmiirsās visas vakariņas. Lai Salome rajās cik rādamās, viņš nevarēja norit nevienu kumosu. Servjeti vtiņš nometa galdā nesalocītu, kā nekad nemēdza darīt, grīļodamies piecēlās, paņēma spieķi un platmali un izgāja lauka. Pirmās domas lielajā laimē lāga Sulcu dziina pie draugiem, lai tiem pastāstītu, ka Kristofs ieradīsies pie viņa.

Sulcam bija divi draugi, tikpat lieli melomanii kā viņš pats, un arī tiem viņam bija iizdevies iedvest savu sajūsmu par Kristofu: tiesnesis Zamuels Kuncs un zobārsts Oskars Potpetšmits, starp oitu, ļoti labs dziedātājs. Visi trīs vecie draugi bieži bija runājuši par Kristofu un spēlējuši visus viņa darbus, kādus vien bija varējuši sameklēt. Potpetšmits dziedāja, Sulcs pavadīja, Kuncs klausījās. Un stundām tilgi viņi kvēloja sajūsmā. Spēlēdami viņi bieži bija izsaukušies:

— Ak, ja Krafts būtu še!

Uz ielas izgājis, Sulcs klusu smējās, priecādamies, ka varēs ielīksmot arī savus draugus. Tuvojās nakts. Kuncs dzīvoja mazā ciematā pusstundas gājumā no pilsētas. Debesis bija skaidras: maigs un mīlīgs aprīļa vakars, pogoja lakstīgalas. Vecā Sulca sirds līgoja lalmeslīksme, elpa bija viegla un kājas ņipras kā jauneklim. Viņš gāja viegliem soļiem, nevērodams akmeņus, pret kuriem tumsā klupa kāja. Jautrā gara viņš grieza ceļu garām braucošiem ratiem un priecīgi sasveicinājās ar kučieri, kam bija lieli brīnumi, laternas gaismā ieraugot uz ceļmalas uzbēruma pakāpušos sirmgalvi.

Kad viņš nonāca pie Kunca mājas pašā ciema malā mazā dārziņā, nakts bija satumsusi gluži melna. Sulcs klauvēja pie durvīm un skaļā balsī sauca savu draugu. Atvērās logs, un parādījās iztrūcinātā Kunca seja. Viņš lūkoja tumsā ko saskatīt un jautāja:

— Kas tur dauzās? Kas tur ir?

Sulcs kliedza gluži bez elpas:

— Krafts ... Krafts atbrauks rīt! ...

Kuncs nekā nesaprata, bet pazina Sulca balsi:

— Ak Sulcs!... Kur tad tik vēlu? Kas tad noticis?

Sulcs atkārtoja:

— Viņš atbrauks rīt... Viņš ... viņš rīt būs še!

— Kas tad? — jautāja Kuncs, aizvien vēl nesaprazdams.

— Krafts! — pilnā balsī kliedza Sulcs.

Kuncs mirkli iegrima pārdomās, lai aptvertu šī vārda nozīmii, un pēkšņais prieka lizsauciens liecināja, ka viņš beidzot sapratis.

— Es tūdaļ iziešu! — viņš teica.

Logs aizvērās. Ar lampu rokā viņš fiznāca uz sliekšņa un iegāja dārzā. Viņš bija mazs, drukns vecītis ar lielu galvu, bieziem, sirmiem matiem, sarkanu bārdu un vasaras raibumiem klātu seju un rokām. Kūpinādams porcelāna pīpi, viņš gāja sīkiem solīšiem. Nekas šo miermīlīgo, mazliet miegaino vīru nevarēja sevišķi uztraukt. Taču Sulca atnestā ziņa iztraucēja viņa mieru, viņš žestikulēja ar savām īsajām rokām un tincināja:

— Ko? Vai patiesi? Vai tiešām viņš atbrauks?

— Rīt agri no rīta! — gavilēdams atkārtoja Sulcs un gaisa vīcinaja telegramu.

Abii vecie draugi atsēdās lapenē uz sola. Sulcs paņēma lampu. Kuncs rūpīgi atlocīja telegramu un lasīja klusā balsī, viņam par plecu Sulcs skaļi lasīja līdzii. Kuncs vēl pārbaudīja telegramas datus, izsūtīšanas un pienākšanas laiku, vārdu skaiitu. Dārgo dokumentu atdodams atpakaļ tīksmē smejošajam Sulcam, viņš pakratīja galvu un vairāki lāgi izteica:

— Ak, cik tas ir jauki!... Ļoti jauki!

Brīdi pārdomājis un izpūtis lielu tabakas mākoni, viņš uzlika roku Sulcam uz ceļa un sacīja:

— Tad jau jāiet pateikt Potpetšmitam.

— Es tūdaļ skriešu pie viņa, — teica Sulcs.

— Es iešu līdzi! — Kuncs iesaucās.

Viņš_ iegāja listabā, lai noliktu lampu, un tūlīt atgriezās.

Rokās saķērušies, abi vecie vīni devās ceļā. Potpetšmits dzīvoja ciemata viņā galā. Domādami par lielo prieka vēsti, Sulcs Un Kuncs izmeta pa retam vārdam. Pēkšņi Kuncs apstājās un uzsita ar spieķi pret zemi

— Ak zili zibeņi! Viņš jau nemaz nav mājās!...

Kuncs pēkšņi atcerējās, ka Potpetšmits bija posies pēcpusdienā braukt uz kaimiņu pilsētu pie kāda pacienta un tur palikt pa nakti un vēl kādu dienu, jo viņam vajadzēja izdarīt mazu operāciju. Sulcs bija satriekts, Kuncs arī. Potpetšmits bija viņu abu lepnums. Ceļa vidū viņi stāvēja un nezināja, ko nu lai dara.

— Ko nu mēs darīsim? Ko nu darīsim? — brīnījās Kuncs.

— Kraftam katrā ziņā jādzird Potpetšmits! — teica Sulcs.

Viņš pārdomāja un sacīja:

— Būs jāsūta viņam telegrama.

Abi aizgāja uz telegrāfu un kopā sacerēja lielu, garu un aizkustinošu telegramu, kura bija diezgan grūti saprotama* Tad viņi gāja mājās. Šulcs aprēķināja:

— Ja viņš brauc ar pirmo vilcienu, tad rīt agri būs jau šeit.

Kuncs aizrādīja, ka būs jau par vēlu un telegramu Pot-petšmitam izsniegs tikai rīt. Šulcs piekrita, un abi atkal bēdājās un gaudās:

— Ak tu tavu nelaimi!

Pie Kunca durvīm viņi izšķīrās. Lai Kunca draudzība pret Šulcu bija cik liela būdama, tik liela tā tomēr nebija, lai viņš būtu tik pārsteidzīgs un Šulcu izvadītu no ciemata, kaut ejams bija tikai mazs ceļa gabaliņš, kas viņam nakts tumsā, būtu jānāk atpakaļ vienam. Viņi norunāja, ka rīt Kuncs ies pie Šulca pusdienās. Bažīgi Šulcs pacēla aois pret debesīm:

— Lai dievs dod, ka rīt būtu labs laiks!

Un kā akmens viņam novēlās no sirds, kad Kuncs, kuru daudzināja par labu meteorologu, nopietnām vērotāja acīm ielūkojies debesīs un brīdi tās pētījis (jo arī viņš, tāpat kā Šulcs, no visas sirds vēlējās, lai Knistofs viņu apkārtni redz visā skaistumā), teica:

— Rīt laiks būs labs.

ŠULCS gāja atpakaļ uz pilsētu, ko sasniedza laimīgi, kaut gan vairāki lāgi viņš paklupa ratu grambās vai pret ceļmalā sakrautām akmeņu kaudzēm.

Pirms apgriešanās mājās viņš vēl iegaja pie konditora un pasūtīja īpašu torti, kas bija šīs pilsētas lepnums. Piegājis pie sava nama durvīm, viņš vēlreiz atgriezās un devās uz dzelzceļa piestātni apvaicāties, cikos īsti pienāks vilciens. Galu galā viņš bija mājās, pasauca Salomi un ilgi ar viņu apspriedās par rītdienas pusdienām. Un tikai tad viņš noguris devās pie miera. Bet viņš bija satraukts kā bērns ziemsvētku vakarā un visu nakti, ne mirkli acis neaizvēris, novalstījās gultā. Vienos naktī viņam pēkšņi uznāca dziņa piecelties un pateikt Salomei, lai pusdienām tā labāk gatavo sutinātu karūsu, jo šī maltīte tai izdevās brīnišķīgi. Salomei viņš nēkā nepateica un bija 1 abi darījis. Viņš tomēr piecēlās un sāka kārtot istabu, kura bija nolemta Kristofam. Sulcs bija kluss kā pele, lai Salome nevarētu nekā dzirdēt, jo viņas rājienii to baidīja. Visu nakti sirmgalvis trīcēja bailēs, ka nenokavē vilciena pienākšanu, lai gan Kristofs varēja atbraukt tikai astoņos. No rīta pirmo skatienu Sulcs ievērsa debesīs. Kuncs nebija maldījies: laiiks bija lielisks. Uz piirkstu galiem Sulcs nokāpa pagrabā, kur, bīdamies no saltuma un stāvajām kāpnēm, viņš sen nebija savu kāju spēris; tur viņš izraudzījās savus labākos vīnus un, augšā kāpdams, sasita pieri pret zemo stenderi. Dārza dzirkles paņēmis, viņš izgāja dārzā; nežēlodams viņš grieza savas skaistākās rozes un pirmos uzziedējušos ceriņu zarus. Atgriezies istabā, viņš drudžainā steigā noskuva bārdu, vairākas reizes iegrieza vaigā, rūpīgi saģērbās un devās uz staciju. Pulkstenis bija septiņi. Salome nebija varējusi sirmgalvi pierunāt, lai viņš iedzer kaut lāsīti piena; viņš teica, ka Kristofs arī nebūšot ēdis un pārbraukuši viņi brokastis ēdīšot kopā.

Stacijā Sulcs aiizgāja trīs stundas ceturkšņus par agru. Viņš gaidīja, gaidīja līdz izmisumam un beidzot tomēr Kris-tofu nesagaidīja. Vecais vīrs nespēja pacietīgi gaidīt pie izejas durvīm, bet uzkāpa uz platformas, un atbraucēju un aizbraucēju burzmā viņam samulsa prāts. Laii gan telegramā bija skaiidni minēts vilciena pienākšanas laiks, viņš diezin kādēļ bija iedomājies, ka Kristofs atbrauks ar citu vilcienu; turklāt viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka Kristofs izkāps no ceturtās klases vagona. Kad Kristofs jau sen bija atbraucis un taisnā ceļā aizgājis uz viņa māju, vecais Šulcs vēl pusstundu nogaidīja stacijā. Lai nelaimes mērs būtu pilns, Salome bija aizgājusi uz tirgu. Durvis bija aizslēgtas. Kaimiņiene, kurai Salome bija pateikusi, ja kāds zvana, lai pasaka, ka viņa drīz būs mājā, — Kristofam pateica visu, kas bija likts. Kristofam, kas nebija braucis pie Salomes un nezināja pat, kas tā tāda ir, šis joks nelikās diezin cik asprātīgs. Viņš jautāja, vai universitātes mūzikas direktors Šulca kungs vis-

pār esot pilsētā. Kaimiņiene atbildēja, ka esot gan, tikai viņa nezinot, kur lai to meklē. Sadusmots Knistofs aizgāja.

Kad vecais Šulcs gauži noskumis pārnāca mājās un Salome, ari pārnākusi, viņam pateica, kas noticis, sirmgalvi plosīja izmisums: viņš gandrīz vai raudāja. Viņš dusmojās par kalpones muļķību, par to, ka tā viņa prombūtnē atstājusi māju un nebija palūgusi, lai kaimiņiene aiztur Kristofu. Salome viņam tādā pašā tonī atcirta, ka arī šī varot sacīt, ka tikai muļķis spēj palaist garām to, ko gaida. Bet vecajam Šulcam nebija laika ķildoties: ne mirkli nekavējies, viņš devās atkal lejā Kristofu meklēt, iedams viņa nenoteiktajās pēdās, kuras kaimiņiene bija norādījusi.

Kristofs jutās sāpināts, ka nebija nevienu saticis, ne arī dzirdējis kādu atvainošanās vārdu. Nezinādams, ko lai dara līdz nākošajam vilcienam, viņš aizgāja staigāt pa pilsētu un apkārtējiem laukiem, kuni viņam likās skaisti. Tā bija klusa, snaudā iegrimusi, maigos pakalnos izpletusies pilsētiņa; dārzu zaļumā smaidoši namiņi, ziedoši ķirši, mīkstais maurs, skaisti un ēnaini laukumi, mākslīgas drupas, bijušo valdnieču baltie krūšu tēli uz marmora pīlāriem, maigas, mīļas sejas. Visā pilsētas apkaimē pletās zaļi lauki, zeltainas druvas, mirdzoši pakalni. Ziedošos krūmos jautri svilpoja strazdi, sarīkodami smejošu, skanīgu fleitu koncertu. Kristofa drūmais noskaņojums driz izgaisa: viņš aizmirsa Pēteri Šulcu.

Sirmgalvis velti skraidīja pa ielām, izvaicādams ļaudis; viņš uzkāpa vecās pils pakalnā ārpus pilsētas un skumju prātu kāpa atkal lejā, te pēkšņi ar savām asajām acīm, kuru skatiens sniedzās ļoti tālu, pļavā ieraudzīja cilvēku, kas gulēja krūmu ēnā. Šulcs nepazina Kristofu, nevarēja zināt, vai tas bija viņš. Turklāt šiis cilvēks gulēja ar muguru pret Šulcu, galvu ieslēpis zālē. Trīsošu sirdi Šulcs neziņā staigāja pa ceļu, apgāja apkārt mazajai pļaviņai.

«Tas ir viņš . .. Nē, tas nebūs viņš ...»

Sirmgalvis neiedrošinājās to saukt. Bet viņam iešāvās prātā laimīga iedoma: viņš sāka dziedāt pirmo strofu no Kristofa dziesmas:

Prom visas sāpes, bēdas,

Tām labu nakti teic!...

Kristofs pēkšņi uzlēca kā zivs no ūdeņa un pilnā balsī kliedza turpinājumu. Priecīgi pārsteigts, viņš pavērās uz visām pusēm, seja viņam biija pietvīkusi, matos ieķērušās zāles. Viņi sauca viens otru vārdā, viņi steidzās viens otram pretim. Šulcs pārlēca pār ceļmalas grāvi, Kristofs pārkāpa pār dzīvžogu. Nebeidzamā priekā viņii kratīja viens otram roku un, skaļi smiedamies, jautri triekdami, gāja mājās. Vecais Šulcs izstāstīja Knistofam par savu neveiksmi. Kristofs, nupat vēl apņēmies iet savu ceļu un Šulcu vairs nemeklēt, tūdaļ izjuta šīs paļāvīgās dvēseles maigumu un sāka to mīlēt. Līdz mājām viņii jau bija viens otram uzticējuši! daudzus noslēpumus.

Pārnākuši viņii satika Kuncu, kas, dabūjis zināt, ka Šulcs aizgājis meklēt Kristofu, dvēseles mierā viņus gaidīja. Salome uzklāja kafijas galdu. Kristofs aizbildinājās, ka jau paēdis brokastis kādā pilsētas restorānā. Vecais Šulcs neatlaidās: viņš bija no visas tiesas bēdīgs, ka Kristofs šajā pilsētā pirmo azaidu nav ēdis pie viņa. Šādiem niekiem sirmgalvja mīlošajai sirdij bija bezgalīga nozīme. Kristofam nāca smiekli par to, bet viņš saprata veco vīru un tādēļ mīlēja šulcu jo dziļāk. Viņu mierinādams, Kristofs apgalvoja, ka divi azaiidii viņa ēstgribai būšot kā radīti, un viņš to pierādīja.

Visas Viņa raizes bija vējā: viņš jutās patiesu draugu vidū un atkal atdzīvojās. Ar jautru humoru viņš stāstīja par savu braucienu, savu vilšanos; viņš bija kā suņudienās palaists skolnieks. Šulcs staroja, nenovērsdams acis no Kris-tofa, un smējās no visas sirds.

Drīz valodas novirzījās uz to, kas viņus visus klusībā saistīja: uz Kristofa muziķu. Šulcs nevarēja vien sagaidīt, kad Kristofs sāks spēlēt savus darbus, taču neiedrošinājās to lūgt. Sarunādamies Kristofs lieliem soļiem staiigāja pa listabu. Šulcs vēroja katru viņa kustību un, kad viņš gāja garām atvērtajām klavierēm, sirsnīgi vēlējās, laii Kristofs apstājas. Kuncs domāja to pašu. Redzot, ka Kristofs, nepārtraukdams sarunu, automātiski piesēdās pie klavierēm un, instrumentu neuzlūkodams, ļāva pirkstiem slīdēt pa taustiņiem, abiem sirmgalvjiem siirds notrīsēja priekā. Un notika, kā Šulcs bija paredzējis: tiklīdz Kristofs piesiita dažus arpedžo, skaņu vara viņu pārņēma, un, aizvien vēl tērzēdams, viņš sāka spēlēt akordus, drīz jau veselas frāzes, līdz beidzot apklusa, spēle viņu aizrāva. Vecie saprazdamies saskatījās blēdīgi laimīgām acīm.

— Vai jūs to pazīstat? — jautāja Kristofs, spēlēdams kādu savu dziesmu.

— Kā nu es to nepazīstu! — sajūsmināts iesaucās Šulcs.

Spēlii nepārtraukdams, Kriistofs atskatījās un teica:

— Nu, vaii zināt: diezin cik labas jūsu klavieres gan nav!

Vecais Šulcs ļoti noskuma. Viiņš atvainojās.

— Ir jau vecas, — viņš kautrīgi teica, — tikpat vecas kā es pats.

Kristofs pagriezās pilnīgi atpakaļ, uzlūkoja sirmgalvi, kas it kā lūdza piedošanu par savu vecumu, un smiedamies satvēra viņa rokas. Jauneklis ielūkojās vecā Šulca uzticīgajās acīs.

— Ak! — viņš iesaucās. — Jūs esat jaunāks par mani!

Šulcs labsirdīgi smējās un sāka gausties par savu veco

miesu, savām slimībām.

— Nu, nu, nu! — iesaucās Kristofs. — Par to nemaz runa nevar būt! Es zinu gan, ko es saku. Vai nav tiesa, Kunc?

(Par «kungu» viņš to vairs nesauca.)

Kuncs viņam piekrita no visas sirds.

Šulcs lūkoja aizstāvēt savas vecās klavieres.

— Dažas notis tām vēl skan ļoti jauki, — viņš bikli teica.

Viņš pieskārās taustiņiem, izskanēja četri pieci diezgan

spirgti toņi, pusoktāva instrumenta vidusreģustrā. Kristofs * saprata, ka klavieres ir Šulca vecais draugs, un, domādams par Šulca acīm, laipni teica:

— Jā, šim draugam vēl ir mīļas acis.

Šulca sejā iemirdzējās prieks. Viņš mulsdams piekrita savu veco klavieru cildinājumam, bet tūdaļ apklusa, jo Kristofs atkal sāka spēlēt. Dziesma skanēja pēc dziesmas, Kristofs klusi dziedāja līdzi. Valgām acīm Šulcs vēroja viņa kustības. Kuncs bija rokas salicis uz krūtīm un aizvēris plakstus, lai dziļāk izbaudītu skaņu burvību. Starojošu skatienu Kristofs lāgiem pavērās uz abiem sirmgalvjiem, kas klausījās dziļā aizgrābtībā, un vientiesīgā sajūsmā, par kuru viņiem ne prātā nenāca smieties, iesaucās:

— Nu, vai nebija skaisti? ... Un ko jūs teiksiet par šo?... Un par šo? ... Šī būs skaistāka par visām ... Bet nu es jums spēlēšu kaut ko tādu, ka jums mati uz galvas sasliesies stāvus...

Kad viņš beidza kādu sapņainu melodiju, istabā sāka kūkot pulksteņa dzeguze. Kristofs pēkšņi pietrūkās un dusmās iekliedzās. Pietrūkās arī Kuncs un valbīja savas lielās, izbaiļu pilnās acis. Šulcs sākumā nekā nesaprata. Bet, redzēdams, ka Kristofs pacēla dūri pret putnu, kas viņu sveicināja, un kliedza, lai šo idiotu, šo vēderrunātāju, ķēmu taču triecot

ratā, ari Šulcs pirmoreiz savā mūžā atzina, ka šis troksnis tiešām nav izturams. Viņš paņēma krēslu un pats gribēja uzkāpt, lai noceltu šo miera traucētāju. Bet viņš gandrīz pakrita, un Kuncs viņam ne|āva vairs kāpt. Tad viņš pasauca Salomi. Tā ienāca, kā daždien nesteigdamās, un stāvēja gluži apstulbusi, kad viņaii padusē iebāza sienas pulksteni, ko nepacietīgais Kristofs pāls bija noņēmis.

— Kur tad es lai šo lieku? — viņa brīnījās.

— Liec, kur gribi! Tikai gādā, ka istabā tas vairs nav redzams! — atteica Šulcs, kas pēkšņi bija kļuvis tikpat nepacietīgs kā Kristofs.

(Viņš brīnījās, kā tik ilgi bija varējis šo ērmu paciest!)

Salome nodomāja, ka viņi visi trīs nav vairs pie pilna prāta.

Atkal atskanēja mūzika. Stundas skrēja. Salome paziņoja, ka galds jau klāts. Šulcs lika viņai klusēt. Pēc desmit minūtēm viņa ienāca atpakaļ un pēc otrām desmit minūtēm vēlreiz: šoreiz viņa bija nikna kā pūce. Viņa lūkoja savaldīties, kaut dusmās vārījās, pēkšņi nostājās istabas vidū un, nevērodama Šulca izmisuma pilnos žestus, bazūnes balsī sauca: vai kungiem labāk patīkot saltas vai piededzinātas pusdienas. Šai esot viss vienalga, šī tikai gaidot, ko kungi likšot darīt.

Šis uzbrukums Šulcu samulsināja, un viņš gribēja savu kalponi sarāt, bet Kristofs pēkšņi sāka smieties, Kuncs viņam līdzi un beidzot arī Šulcs. Salome bija pilnīgi apmierināta ar savas rīcības sekām un aizgāja kā ķēniņiene, kas mīļu prātu grib piedot saviem pazemīgajiem pavalstniekiem.

— Tas tikai ir dragūns! — iesaucās Kristofs, pieceldamies no klavierēm. — Bet viņai taisnība. Nekas nav sliktāks par publiku, kas ierodas koncerta vidū.

Viņi piesēdās pie kupli klāta galda. Šulcs bija uzpurinājis Salomes godkārību, jo viņas karstākā vēlēšanās bija rādīt savu mākslu. Šoreiz tas viņai bija izdevies visā pilnībā. Vecie draugi bija lieli gardēži. Kuncs pie galda kļuva pavisam cits cilvēks, viņš staroja kā saule, un viņa seja būtu bijusi laba izkārtne restorānam. Pret labiem ēdieniem Šulcs bija tikpat jūtīgs, taču vājās veselības dēļ viņam bija jābūt atturīgākam. Lielāko tiesu viņš nevēroja to, un pēcgalā pašam bija rūgti jānožēlo. Tādos brīžos viņš nesūrojās: ja saslima, tad viņš vismaz zināja, kādēļ viņam jāguļ gultā. Tāpat kā Kuncam, viņam bija neskaitāmas ēdienu receptes, kas bija

sakrātas no paaudzes uz paaudzi. Tātad Salome bija ieradusi apkalpot gardēžus. Šoreiz viņa bija lauzījusi galvu, lai vienā programā apvienotu visus savus meistardarbus: tā bija neaizmirstamās, godprātīgās un tīrās reiniešu kulinārās mākslas izstāde ar visu tās sakņu smaržām, treknām mērcēm, gardām zupām, lieliskiem cepešiem, monumentālām karūsām, skābiem kāpostiem, zosīm, tortēm, anīsa un ķimeņu maizītēm. Kristofs aizraudamies ēda pilnu muti kā rudzu kūlējs; viņam bija sava tēva un vectēva fantastiskās iekšas, kas spēja notiesāt veselu zosi. Bet, ja bija vajadzīgs, viņš visu nedēļu varēja pārtikt ar maizi un sieru. Sirsnīgi svinīgais Šulcs viņā noskatījās aizkustinātām acīm un dzirdīja viņu ar veciem Reinas vīniem. Piesarkušais Kuncs ar spīdīgu seju viņu sveica kā savu brāli. Un Salomes platā seja smaidīja kūstošā laimībā. Kad Kristofs atnāca, viņa sākumā bija jutusies vīlusies. Sulcs bija tai tik daudz par viņu stāstījis, ka Kristofu lāga sieviete bija iedomājusies tituliem un ordeņiem apkrautas ekselences godībā. Pirmajā mirklī viņu redzēdama, Salome bija iesaukusies:

— Ko! Tad tik vien tās godības!?

Bet pie galda Kristofs iekaroja Salomes labvēlību, viņas talantu vēl neviens nebija atzinis ar tādu aizrautību. Viņa negāja atpakaļ virtuvē, bet apstājās uz durvju sliekšņa, laii noskatītos uz Kristofu, kas ēda netraucēts un trieca vienā laiidā. Dūres sānos iespriedusi, Salome smējās pilnā kaklā. Viņu jautrībai nebija gala. Tikai viens mākonītis aptumšoja viņu laimi: nebija Potpetšmita. To viņi visu laiku atcerējās:

— Ak, ja viņš še būtu! Tas ir elles izēdējs! Un dzert viņš var kā kamielis. Un kā viņš dzied!

Viņi nebeidza Potpetšmitu cildināt.

Ak, kaut Kristofs būtu varējis viņu dziirdēt!... Bet varbūt vēl varēs. Varbūt Potpetšmiits šovakar vali nakti atbrauks ...

— Ak, šonakt jau es būšu tālā ceļā, — teica Kristofs.

Šulca starojošā seja apēnojās.

— Kā tad tā! — viņš trīcošā balsī ieteicās. — Jūs taču šovakar vēl nebrauksiet prom?

i — Tomēr, tomēr! — jautri atbildēja Kristofs. — Es

braukšu ar vakara vilcienu.

Šulcs bija nelaimīgs. Viņš bija cerējis, ka Kristofs viņa namā pārgulēs vairākas naktis. Viņš mulsdams izdvesa:

— Nē, nē, tas nav iespējams! ...

Kuncs atkārtoja:

— Bet Potpetšmits!...

Knistofs uzlūkoja abus sirmgalvjus; viņu aizkustināja rūgtā vilšanās veco draugu sejā un viņš teica:

— Cik jūs mīļi!... Es braukšu rīt no rīta. Vai lai palieku?

Šulcs satvēra viņa roku.

— Ak, cik skaisti! Ļoti ļoti pateicos!

Sirmgalvis bija kā bērns, kuram rītdiena tik tāla, tik bezgala tāla, ka par to nemaz nav jādomā. Kristofs šovakar nebrauks, visa diena piederēja viņiem, visu vakaru viņi atkal būs kopā, un Knistofs gulēs viņa pajumtē: cita nekā Šulcs nedomāja un neredzēja, un viņš negribēja skatīties tālāk.

Jautrība sākās atkal no gala. Pēkšņi Šulcs piecēlās un svinīgā izskatā uzsauca aizkustinātu un sparīgu tostu savam viesim, kas viņam parādījis tik lielu godu, apmeklēdams viņa mazo pilsētiņu un kluso māju. Šulcs dzēra uz Kristofa laimīgo ceļu, uz viņa panākumiem, slavu un laimi, ko viņš tam vēlēja no visas siirds un dvēseles. Un vēl viņš pacēla kausu par godu «cēlajai mūzikai», tad par godu savam vecajam draugam Kuncam, un pēc tam — pavasarim; viņš neaizmirsa arī Pot-petšmitu. Kuncs dzēra uz Šulca un citu draugu laimi, un Kristofs, lai izbeigtu ar tostiem, tukšoja kausu par godu godātai dāmai Salomei, kas nosarka kā vēzis. Neļaudams runātājiem atgūties, Knistofs sāka dziedāt pazīstamu dziesmu, ko abi vecie vilka līdzi. Drīz atskanēja otra, tad trešā trīsbalsīgā dziesma par draudzību, vīnu un muziķu: dziesmas viņi pavadīja skaļiem smiekliem un šķindošo glāžu piesitieniem.

Pulkstenis bija pusē četri, kad viņi piecēlās no galda. Viņus bija pārņēmis gurdums. Kuncs atlaidās dziļā atzveltnī, viņš mīļu prātu būtu iesnaudies. No lielajiem uztraukumiem un nebeidzamajiem tostiem Šulcam kājas bija kā salauztas. Abi vecie draugi cerēja, ka Kristofs atkal sēdīsies pie klavierēm un spēlēs stundām ilgi. Bet šis briesmīgais palaidnis spirgts un draišķīgs uzsita tikai dažus akordus, aizvēra klavieres, ielūkojās logā un jautāja, vai līdz vakariņām nebūtu jauki iet pastaigāties. Kristofu valdzināja lauku plašums. Kuncam šī doma nebija pa prātam, turpretim Šulcam tā likās brīnišķīga, jo savam viesim viņi varēšot parādīt burvīgo mežu. Kuncs savieba seju, bet nepretojās un piecēlās ciitiem līdzi: arī viņam bija prieks Kristofam parādīt savas apkārtnes jaukumus.

Viņi izgāja. Kristofs paņēma Sulcu pie rokas un veco vīru veda ātrāk, nekā tam patika. Kuncs viņiem sekoja, sviedrus slaucīdams. Viņi visi jautni tērzēja. Ļaudis, uz savu namu sliekšņiem stāvēdami un noskatīdamies viņu gājienā, atzina, ka profesora kungam esot jaunekļa izskats. Pilsētu pametuši aiz muguras, viņi gāja pa klaju lauku. Kuncs sodījās par briesmīgo karstumu. Bet nežēlīgajam Knistofam gaiss likās ļoti patīkams. Abiem sirmgalvjiem par laimi sarunu dedzībā viņi ik mirkli apstājās un aizmirsa garā ceļa grūtības. Viņi iegāja mežā. Šulcs deklamēja Gētes un Merikes dzejas. Kris-tofam dzeja bija mīļa, bet viņš nevarēja atcerēties nevienu pantu: klausīdamies viņš ļāvās netveramai sapņainībai, kurā vārdus ietina mūzika un lika tos aizmirst. Viņš apbrīnoja Šulca atmiņu. Cik liela starpība bija starp šī slimā, gandrīz salauztā, visu pusgadu slimības vārdzinātā sirmgalvja dzīvo gara modrību un Hasleru, jaunu, slavenu, mākslinieciskās dzīves centrā dzīvojušu un tomēr pret visu vienaldzīgu! Šul-cam bija lielas zināšanas ne vien par sava laika mākslu, bet arī par daudziem seno laiku svešu tautu mūziķiem, par kuriem Kristofs nekad nekā nebija dzirdējis. Sirmgalvja atmiņa bija kā dziļa aka, kurā pielijuši visa debesu daiļuma svētība. Un Kristofs nebeidza smelt un dzert no tās; Šulcs bija laimīgs par Kristofa dzīvo interesi. Viņam nekad nebija trūds uzmanīgu klausītāju un vērīgu skolnieku, bet viņš nekad nebija savā tuvumā jutis jaunu un kvēlošu sirdi, ar kuru būtu varējis dalīties savās domās, jo tās viņu bieži vien nomāca ar savu briedumu.

Viņi bija labākie draugi pasaulē līdz tam brīdim, kad vecais Šulcs savā vientiesībā sāka izteikt sajūsmu par Brāmsu. Kristofu pēkšņi pasvēla ledaina naida elpa; viņš palaida Sulca roku un griezīgā tonī atcirta, ka Brāmsa pielūdzējs nekad nevar būt viņa draugs. Sie vārdi iekrita viņu jautrībā_ kā salta ūdens šalts. Sulcs bija pārāk bikls, lai ķildotos, un pārāk godīgs, lai melotu; viņš mulsa, lūkoja taisnoties, bet Kristofs viņu asi pārtrauca:

— Diezgan!

Viņi drūmi klusēja. Viņi gāja tālāk. Abi sirmgalvji neiedrošinājās saskatīties. Kuncs ieklepojās un sāka runāt par mežu un skaisto laiku. Taču Kristofs nepārvērta īgno seju, sarunā neielaidās un atcirta tikai vienbalsiena vārdus. Velti lūkojis modināt Kristofa atbalsi, tomēr gribēdams raisīt stingušo klusumu, Kuncs sāka tērzēt ar Šulcu, bet Šulcam rīkle bija kā aizžņaugta, viiņš nevarēja runāt. Kjristofs sāņus uzlūkoja abus draugus, un viņam nāca smiekli, viņš bija tiem jau piedevis. Viņš nemaz nebija nopietni dusmīgs. Viņš sevi atzina par negantnieku, ka bija varējis skumdināt nabaga sirmgalvi, tomēr nelietīgi izlietoja savu varu un gribēja izlikties, ka savus vārdus uztur spēkā. Un tā viņi gāja līdz mežmalai: dzirdami bija tikai abu veco draugu šļūcošie soļi, Kris-tofs savā nodabā svilpoja un likās viņus neredzam. Beidzot viņš vairs neizcieta. Pēkšņi sākdams skaļi smieties, viņš piesteidzās pie Šulca un satvēra to ar savām stiprajām rokām.

— Mans mīļais, labais, vecais draugs! — viņš iesaucās, maigi uzlūkodams sirmgalvi. — Ak, cik skaisti! Cik brīnišķīgi! ...

Sajūsmas pilnie vardi attiecās uz skaisto dabu un skaisto dienu, bet viņa smejošās acis teica:

«Tu esi tik labs. Es esmu rupjš kā maiss. Piedod! Es tevi ļoti mīlu!»

Vecais Šulcs tvīka laimībā. Viņam likās, ka pēc saules aptumšošanās atkal atmirdzējusi gaisma. Aizritēja vēl ilgāks brīdis, iekams viņš atguva valodu. Kristofs atkal paņēma viņu pie rokas un tērzēja vēl laipnāk un sirsnīgāk; aizraudamies sarunas dedzībā, viņš gāja aizvien ātrāk, nevērodams, ka viņa līdzgaitniekiem nav vairs spēka. Šulcs nesūrojās, viņš bija tik laimīgs, ka nejuta nogurumu. Viņš labi zināja, ka par visām šīs dienas pārgalvībām rīt būs rūgti jāmaksā, bet sevī nodomāja:

«Kad viņš aizbrauks, es varēšu izgulēties, cik sirds vien kāros.»

Taču novārgušais Kuncs, kas nebija tā sajūsmināts, ar skābu seju vilkās piecpadsmit soļus viņiem nopakaļ. Beidzot Kristofs atģidās par veco vīru nevarību. Viņš lūdza piedošanu un aicināja abus atlaisties pļavā papeļu ēnā. Šulcs, bez šaubām, bija ar mieru, nedomādams par savu bronhītu. Par laimi viņa vietā par to domāja Kuncs, vismaz izlietoja to kā ieganstu, lai pašam, sviedros izmirkušam, nebūtu jāguļas vēsā zālē. Viņš aicināja draugus uz piestātni, laii ar nākošo vilcienu varētu doties atpakaļ uz pilsētu. Tā arī viņi darīja. Aizmirsuši nogurumu, viņi steidzās ātriem soļiem, lai nenokavētu vilcienu, kas piebrauca taisni tobrīd, kad viņi sasniedza piestātni.

Viņus ieraudzījis, pie vagona loga pieskrēja drukns vīrs un skaļi nomauroja Šulca un Kunca vārdus, piesaukdams arī visus viņu titulus un žestikulēdams kā ārprātīgs. Šulcs un Kuncs atsaucās tikpat skaļiem kliedzieniem un aizrautībā plātīja rokas. Viņi pieskrēja pie resnā vīra kupejas, un tas viņiem drāzās pretim, grūstīdams pārējos pasažierus. Izbrīnītais Kristofs skrēja viņiem līdzii un jautāja:

— Kas tad jums lēcies?

Abi draugi kā apmāti kliedza:

— Tas taču ir Potpetšmits!

Šis vārds Kristofam daudz neko neizteica. Pusdienu tostus viņš bija jau aizmirsis. Potpetšmits, Šulcs un Kuncs — viens vagonā, otri divi uz vagona kāpšļa — sacēla ellišķu troksni: viņi nejaudāja vairs, kur dēties savas laimes skurbā. Ātri viņi ietrausās aizbraucošajā vilcienā. Šulcs iepazīstināja. Potpetšmits palocījās un sastinga kā stabs, bet, tiklīdz formalitātes beidzās, sagrāba Kristofa roku un piecas sešas reizes kratīja ar tādu sparu, it kā gribēdams to noraut, un tad atkal sāka sajūsmā ārdīties. No viņa kliedzieniem Knistofs saprata, ka viņš pateicas dievam un savai labajai zvaigznei par brīnišķo tikšanos. Te pēkšņi viņš dusmās uzšāva sev pa gurnu un sodījās par savu klizmu, ka viņam, kas vēl nekad no pilsētas neesot izbraucis, kā par spīti bijis jāaizbrauc taisni tad, kad ieradies godātais kapelmeistara kungs. Šulca telegrama viņam pasniegta tikai šorīt, stundu pirms vilciena atiešanas; kad tā pienākusi, viņš vēl gulējis, un sasodītais sulainis neesot viņu laikā modinājis. Viņš tādēļ visu rītu lādējies par viesnīcas kārtību. Viņš lādējās vēl tagad. Visus savus pacientus viņš aiztriecis pie velna, atmetis ar roku visām amata vizītēm un steidzies uz pirmo vilcienu, bet šis velna vilciens nokavējis pievienoties galvenajai līnijai, un Potpetšmitam trīs stundas bijis jākvern kādā piestātnē. Viņš izšķiedis visu savu izmisuma saucienu bagāto krājumu un par savu neveiksmi divdesmit reizes stāstījis gaidošajiem pasažieriem un piestātnes dežurantam. Beidzot vilciens sācis kustēties. Viņš trīcējis bailēs, ka tikai nenokavējas... Bet — lai slavēts dievs! Lai slavēts dievs!

Potpetšmits atkal sagrāba Knistofa rokas un žņaudza tas savās stiprajās, spalvainajās ķetnās. Viņš bija fantastiski garš un resns vīrs: ar stūrainu galvu, sarkaniem, īsi apcirptiem matiem, baku rētām izraibotu, skūtu seju, lielām acīm, lielu degunu, biezām lūpām, divkāršu zodu, īsu kaklu, milzīgu, platu muguru, vēderu kā mucu, no ķermeņa atkārtām rokām, milzīgām kājām, vārdu sakot: ērmīga un no lielas ēšanas un alus dzeršanas bezveidīgi izplūdusi gaļas masa, viens no tiem tabakas maisiem cilvēka izskatā, kurus dažreiz var redzēt veļamies pa pilsētu ielām Bavārijā, kas glabā šādas cilvēku pasugas nobarošanas noslēpumu, tāpat kā mēdz glabāt mājputnu barošanas sistēmas. No prieka un lielā karstuma Potpetšmdts spīdēja kā ronis: rokas atspiedis pret izplestiem ceļiem vai ari uzlicis uz savu kaimiņu ceļiem, viņš trieca bez gala un malas, līdzskaņus gaisā šaudams ar lielgabala spēku. Dažreiz viņam uznāca smiekli, kas kratīja visu viņa miesu: viņš atmeta galvu, atvēra platu muti, sprauslāja, gārdza un gandrīz aizelsās. Viņa smiekli aizrāva Šulcu un Kuncu, kuri slaucīja acis, kad beidza smieties, un uzlūkoja Kristofu, it kā gribēdami viņam jautāt:

«Nu, ko jūs par to teiksiet?»

Kristofs neteica nekā, viņš šausmās domāja:

«Un šis ērms dzied manu muziķu?»

Viņi pārradās Šulca namā. Kristofs cerēja izvairīties no Potpetšmita dziedāšanas un viņa karsto dziņu rādīt savu mākslu nerosināja ne ar vienu vārdu. Bet Šulcam un Kuncam ļoti gribējās padižoties ar savu draugu: Kristofam bija jāpiekāpjas. Kristofs sapīcis piesēdās pie klavierēm, domādams:

«Puisi, puisi, tu nemaz nezini, kādas briesmas tevi gaida: liec to vērā! Gan es tevi izgāzīšu!»

Kristofs gan bija bēdīgs, ka ar to sāpinās veco Šulcu, bet labāk grilbējia viņu sāpināt nekā šim Džonam Falstafam ļaut savu muziķu bojāt. Taču Kristofam nebijia jāsāpina savs vecais draugs: resnais vīrs dziedāja ar brīnišķīgu balsi. Pirmajām taktīm atskanot, Kristofs sakustējās priecīgā pārsteigumā. Sulcs trīcēja, nenovērsdams acis no Kristofa: viņam likās, ka meistars pats nav apmierināts, un viņa uztraukums rīmās tikai tad, kad Kristofa sejā atspoguļojās aizvien gaišāki prieka stari. Un Šulcs pats staroja šī prieka atspīdumā. Kad Kristofs, spēli beidzis, pagriezās un iesaucās, ka savu mūžu nav dzirdējis tik skaisti dziedam savas dziesmas, Šulcs līgoja dziļākā un saldākā laimē nekā apmierinātais Kristofs un triumfējošais Potpetšmits: jo viņi abi izbaudīja tikai paši savu prieku, bet Šulcs priecājās par abiem draugiem līdzi. Koncerts turpinājās. Kristofa pārsteigumam nebija gala: viņš nevarēja saprast, kā šis ikdienišķais, smagais cilvēks, šis begemots, bija varējis tik dziļti izprast viņa dziesmu idejas un tik droši un skaidri tas (izteikt. Protams, visas nianses gan nebija ievērotas, bet viņš kūsāja tik kvēlošā sparā un kaislībā, kādu Kristofam nekad nebija lizdevies iedvest profesionāliem dziedoņiem. Un, Pot-petšmitu uzlūkodams, Kristofs brīnījās:

«Vai tiešām viņš tik dziiļii visu izjūt?»

Bet viņa acīs Kristofs neredzēja aitu liesmu kā tikai pašapmierinātību. Šo smago masu dzina neapzinošs spēks. Šis aklaiis, pasīvaiis spēks bija kā karapulks, kas cīnās, pats nezinādams, kādēļ un pret ko. Dziesmu gars satvēra šo spēku, un tas ļāvās gavilēdams, jo tam vajadzēja darboties, un pats savā patvaļā tas nekad nebūtu zinājis, kas tam pādara.

Kristofs nodomāja, ka pasaulēs radīšanas dienā lielais tēlnieks nav sevišķi centies savu rupji aptēsto radījumu izkliedētos locekļus sakārtot harmoniska vienībā, bet šā tā salicis tos kopā, neraizēdamies, vai tie visi ir saderīgi. Jā, ikviens bija izveidots no atšķirīgām daļām, viens un tas pats radījums bija izkaisīts četros piecos dažādos cilvēkos: vienā bija smadzenes, otrā sirds, un miesa, kas saskanētu ar šo dvēseli, bija trešam, instruments vienā, instrumentālists otrā pusē. Daži bija kā brīnišķīgas vijoles, kas palika mūžam ieslēgtas savā kastē, jo nebija neviena, kas mācētu tās spēlēt. Un tiem, kas bija radīti, lai izvilinātu šo skaņu dvēseli, visu mūžu bija jāapmierinās ar nožēlojamām čīgām. Tā domāt Kristofam bija iemesls, jo vaiirāk tādēļ, ka pats viiņš nevarēja tīri nodziedāt nevienu nošu lapas pusi. Balss viņam detonēja, un to viņš pats varēja klausīties tikai ar šausmām.

Tikmēr Potpetšmits, panākumu apreibināts, Kristofa dziesmas sāka dziedāt «ar izteiksmi», tas nozīmēja, ka Kristofa izjūtas vietā viņš ielika savējo. Kristofs, bez šaubām, nedomāja, ka šī maiņa viiņa dziesmām nāktu par labu; viņa seja saīga. Šulcs to manīja. Kritiskā sprieduma trūkums un sajūsma par saviem draugiem viņam liedza apzināties Potpet-šmita nelāgo gaumi. Bet Šulcs pielūdza Kristofu un izjuta viņa domu tikko jaušamās trīsas: sirmgalvis it kā nedzīvoja vairs pats sevī, bet Kristofā, un tā arī viņu mocīja Potpetšmita pāri kūsājošā aizrautība. Viņš visiem spēkiem centās savu draugu novērst no slidenā ceļa. Taču nebija viegli Potpetšmitu apklusināt. Un, kad Kristofa repertuārs bija izsmelts, tikpat grūti bija dziedātāju atrunāt no viņa nevaldāmās gribas sniegt nevērtīgu komponistu gara augļus, kurus pieminot Kristofs sarāvās kā ezis.

Par laiiimi Salome paziņoja, ka galds jau klāts, un šis paziņojums Potpetšmiitam aizbāza muti. Viiņam atvērās jauns darba lauks, kurā viņš varēja atraisīt savas spējas: tur neviens viņam nevarēja līdzināties. Un Kristofs, no šī rīta varoņdarbiem mazliet noguris, nemaz nelūkoja viņu aizēnot.

Nāca vakars. Viiņii sēdēja pie galda, trīs vecie draugi nebeidza apbrīnot Kristofu un baudīja viņa vārdu vīnu. Kristo-fam liikās ļoti savādi, ka viņš patlaban sēž mazajā provinces pilsētiiņā šo veco vīru vidū, kurus nekad agrāk nebija redzējis, un tomēr jūtas viņiem tuvāks nekā savaii ģimenei. Kristofs domāja, ciik liela laime būtu māksliniekam apzināties, ka pasaulē ir nepazīstami draugii, kas spēj saprast un atzīt viņa domas, — kā tas sildītu viņa sirdi, stiprinātu viņa spēkus! Bet lielāko tiesu šī laiirne viņam nav lemta: mākslinieks dzīvo vientulībā un vientulībā mirst, un, jo dziļāk viņš jūt, jo kaiislīgāk tiecas lizpaust savas jūtas, jo mazāk iedrošinās par savām jūtām runāt. Paviršiem glaimotājiem runa raiisās viegli. Bet tie, kas visdziļāk mīl, tikaii ar mokām var atdarīt muti un runāt par savu mīlestību. Tādēļ tiem, kas iedrošinās runāt, mākslinieks ir pateicīgs: tie neapzinīgi lir mākslinieka līdzdarbinieki. Kristofs juta pateicību pret veco Šulcu. Viņš nesajauca to ar sirmgalvja draugiem,, jo juta, ka Šulcs bija mazā pulciņa dvēsele: aiti bija tikaii šīs mīlestības un labsirdības dzīvā spožuma atspīduma. Kunca un Potpetšmita draudzība pret Kristofu bija citāda. Kuncs bija egoists: mūzika viņu tīksmināja kā runci, kuram glauda muguru. Potpetšmitam tā apmierināja godkārību un bija gandrīz kā fizisks vingrinājums. Ne viens, ne otrs necentās Kristofu saprast. Bet Šulcs pats sevi pilnīgi aizmirsa: viņš mīlēja.

Bija jau vēls. Abi ielūgtie draugii aizgāja nakts tumsā. Kristofs un Šulcs palika diivi vien. Kristofs teica viņam:

— Nu es spēlēšu tikai jums.

Kristofs piesēdās pie klavierēm un spēlēja — tā viņš spēlēja tiikai tad, kad blakus sēdēja ciilvēks, kuru viņš mīlēja. Viņš spēlēja savus jaunos darbus. Sirmgalvis līgoja svētlaimīgā. Viņš sēdēja Kristofam blakus, nenovērsa acis no tā un aizturēja elpu. Savā labsirdībā nespēdams šādu laimii glabāt sev vienam, viņš atkal neviļus iesaucās:

— Ak, cik žēl, ka Kuncs jau aizgājis!

(To dzirdot, Kristofs iekaisa nepacietībā.)

Aizritēja visa stunda: Kristofs aizvien vēl spēlēja. Viņi neizrunāja ne vārda. Kad Kristofs beidza, viņi abi klusēja. Visa apkārtne bija grimusi klusumā: klusēja viss nams, klusēja ielas. Kristofs pacēla acis un redzēja, ka vecais vīrs raud; piecēlies viņš piegāja pie sirmgalvja un to noskūpstīja. Viņi sarunājās klusā balsī. Blakus listabā apslāpēti tikšķēja sienas pulkstenis. Šulcs sēdēja salīciis, rokas sažņaudzis, un runāja nomāktā čukstā, viņš Kristofam stāstīja par savu dzīvi, par savām bēdām, bet lik mirkli izjuta sirdsapziņas pārmetumus* kaunēdamies par savām gaudām, un bieži atkārtoja:

— Nē, nē, tā nav labi... Es pats esmu vaiinīgs ... Man nav tiesību gausties ... Visi pret manii bijuši tik labi...

Un Šulcs tiešām nesūrojās: nejaušās skumjas radīja tika»! vajsiirdīgais stāsts par viņa vientulīgo dzīvi. Sāpīgākos miir-k|os izpaudās vecā vīra nevarīgais, ļoti sentimentālais ideālisms, kas Kristofu mazliet kaitināja, tomēr to apstrīdēt viņš nevarēja, jo tas būtu bijis cietsirdīgi. Būtībā tā Šulcam nebija dziļa ticība, tikai kaislīgas ticības alkas, netverama cerība, kurai viņš pieķērās kā glābiņam. Viņš meklēja savas cerības apstiprinājumu Kristofa acīs. Kristofs sava drauga skatienā, kas viņu uzlūkoja aizkustinošā paļāvībā, redzēja ilgas, — tās lūdzās atbildi. Un viņš teica mierīgas ticības um droša spēka pilnus vārdus, kurus vecaiis draugs bija gaidījis un kuri to ielīksmoja. Sirmgalvis un jauneklis' bija aizmirsuši gadus, kas viņus šķīra: viņi bija viens otram tuvi kā brāļi, kas viens otru mīl, viens otram palīdz. Vājākais meklēja stiprākā atbalstu: sirmgalvis meklēja patvērumu jaunekļa dvēselē.

Pēc pusnakts viņi izšķīrās. Kristofam bija agri jāceļas, lai tiktu uz to pašu vilcienu, ar kuru bija šurp atbraucis. Viņš ātri noģērbās. Vecais Šulcs sava viesa istabu bija iekārtojis tiik rūpīgi, it kā tam še būtu jādzīvo ilgi mēneši. Uz galda viņš bija noticis vāzi ar rozēm un lauru zaru. Rakstāmgaldu rotāja jauna dzēšlapa. No rīta viņš bija licis ienest klavieres, uz naktsgaldiņa nolicis dažas no savām mīļākajām, dārgākajām grāmatām. Par katru nieku sirmgalvis bija domājis ar mīlestību. Bet velti viņš bija centies: Kristofs neredzēja nekā. Viņš iekrita gultā un tūdaļ cieši aizmiga kā mūlis.

Šulcs negulēja. Viņš atmiņā pārcilāja pārdzīvotā prieka mirkļus un skuma par gaidāmo šķiršanos no drauga. Viņš atcerējās visus izrunātos vārdus. Viņš domāja, ka mīļais

Knistofs guļ tepat blakus aiz sienas, pie kuras bija viņa gulta. Sirmgalvi māca nāves nogurums, krūtiis cilājās smagi, viņš juta, ka pastaigāšanās gājienā bija sasaldējies un atkal būs jāliekas slimības gultā, bet domas viņam bija tikai vienas: «Kaut jel sveiks varētu pavadīt Kristofu!»

Un viņš trīcēja bailēs, ka viņam neuznāk klepus, kas varētu atmodināt Kristofu. Viņš bija pateicīgs dievam un lūkoja izteikt pantos vecā Simeona dziesmu: Nunc dimittis... Gluži nosvīdis, viiņš piecēlās, laii uzrakstītu savus pantus, un sēdēja pie galda, kamēr tos rūpīgi pārrakstīja un pievienoja tiem sirsnīgu un aizkustinošu veltījumu, savu parakstu, datumu un stundu. Trīcēdams saltos drebuļos, viņš atkal atgūlās un visu nakti vairs nevarēja sasildīties.

Ausa rīts. Šulcs sāpīgi atcerējās vakardienas ausmu. Bet viņš rāja sevi, ka pēdējos laimes mirkļus aptumšo ar šādām domām. Viņš zināja, ka jau rīt būs jānožēlo šīs stundas zaudētais prieks, un tāpēc centās neapēnot savas dvēseles silto gaismu. Viņš modrām ausīm ieklausījās, vai blakus istabā neatskanēs kāds troksnītis. Taču Kristofs nepakustējās. Viņš gulēja kā nosists un nebija pakustējies visu nakti. Pulkstenis jau nosita pusē septiņi, bet viņš aizvien vēl bija aizmidzis cietā miegā. Gik viegli bija ļaut viņam aizgulēties un nokavēt vilcienu, un droši vien viņš par to būtu tikai smējies. Bet vecais Šulcs bija pārāk godprātīgs, lai tā izturētos pret savu draugu bez viņa paša ziņas, kaut savā sirdī domāja:

«Tā jau nebūtu mana vaina. Man tikai būtu jāļauj viņam gulēt. Un, ja viņš laikā neatmostos, mēs visu dienu vēl nodzīvotu kopā.»

Bet tūdaļ viņš sevi pārtrauca:

«Nē, man nav tiesību tā darīt.»

Un viņš gāja Kristofu modināt. Viņš klaudzināja pie tā istabas durvīm. Kriistofs uzreiz nedzirdēja. Bija jāklaudzina vēl. Vecais Šulcs bēdīgi nodomāja:

«Ak, cik viņš saldi guļ! Tā viņš droši vien būtu gulējis līdz pusdienai!...»

Beidzot atsaucās Kristofa līksmā balss. Izdzirdējis, ka ir jau tik veļu, viņš brīnījās un savā istabā sāka skraidīt uz priekšu un atpakaļ, ar lielu troksni ģērbās, dudināja melodiju fragmentus un caur sienu jautri sarunājās un jokojās ar Šulcu. Kaut vecais vīrs bija noskumis, viņam tomēr nāca smiekli. Durvis atveras: Kristofs iznāca spirgts, labi izgulējies, laimē starodams, viņam prātā nenāca, cik gauži viņš sāipina sirmgalvja sirdi. Taisnību sakot, Kriistofu nekas nedzina tik ātri projām braukt, viņš gluži mierīgi būtu varējiis šeit nodzīvot vel dažas dienas. Un cik ļoti viņš būtu iepriecinājis veco šulcu! Bet .Kristofs to neatskārta. Lai viņa mīlestība pret veco draugu bija cik liela būdama, Viņam tomēr gribējās braukt projām: viņu bija nogurdinājušas vakardienas nerimstošās sarunas un šīs dvēseles, kas viņam piekļāvās veltīgā mīlestības maigumā. Turklāt Kristofs bija jauns, viņš domāja, ka viņi vēl daudz reižu tiksies: viņš taču nebrauca uz pasaules galu! — Vecais Šulcs zināja, ka drīz viņš pats būs tālāk nekā pasaules galā, un gribēja ietvert Kristofu savā skatienā uz visu mūžu.

Nevērodams pārmērīgo nogurumu, Šulcs pavadīja Kristofu uz staciju. Klusi lija smalks, salts lietus. Stacijā naudas maku atvēris, Kristofs redzēja, ka viņš vairs nevar nopirkt biļeti līdz mājām. Viņš zināja, ka Šulcs viņam mīļu prātu aizdotu, bet negribēja lūgt... Kādēļ? Kādēļ tu tam, kas tevi mīl, gribi liegt laimi un prieku tev pakalpot? ... To neļāva Kristofa smalkjūtība, varbūt godkārība. Viņš nopirka biļeti līdz kādai starpstadijai un nolēma no turienes doties tālāk kājām.

Nosita šķiršanās stunda. Uz vagona kapšļa viņi apkampās. Šulcs savu naktī uzrakstīto dzeju iespieda Kristofam roka. Viņš palika uz platformas pie Kristofa kupejas Joga. Viņiem nekas vairs nebija sakāms kā daždien šķiršanās brīdī, kas velkas pārāk ilgi, bet Šulca acis vēl runāja; tās nenovērsās no Kristofa sejas, līdz vilciens aizbrauca.

Vilciens nozuda ceļa līkumā. Šulcs atkal bija viens. Pa dubļainajām gatvēm viņš atgriezās mājup; kājas vilkās smagi: pēkšņi viņš sajuta nogurumu, saltumu, lietainās dienas sķu-mību. Grūti viņam bija aiziet līdz mājām un uzkāpt savā istabā. Tiklīdz viņš atsēdās, viņam uznāca neganta aizdusas un klepus lēkme. Salome atsteidzās viņam palīgā. Viņš neviļuš vaidēja un vienā laidā atkārtoja:

— Ak, kāda laime!... Kāda laime, ka man tas neuznāca ātrāk! ...

Viņš jutās ļoti slikti. Viņš iegulas gulta. Salome ataicinaja ārstu. Gultā sirmgalvja ķermenis bija saļimis galīgā bezspēkā. Viņš nebūtu varējis pakustināt vairs nevienu locekli, un krūtis viņam gārdza. Galva viņam bija smaga un drudžaina. Visu dienu viņš mirkli pēc mirkļa atcerējās vakar pārdzīvotos

laimes brīžus: tā viņš mocīja sevii un rāja, ka pēc tik lielas laimes varēja sūroties. Rokas salicis lūgšanā, ar mīlestības pārpilnu sirdii viņš pateicās dievam.

SIS DIENAS ielīksmots un maigo draudzības jūtu spēcināts, Kristofs atgriezās mājup. Kad nopirktā bijete bija nobraukta, viņš jautrā garā izkāpa no vagona un tālāk turpināja ceļu kājām. Viņš nogāja kādus sešdesmit kilometrus. Viņam nekur nebija jāsteidzas, un viņš klaiņoja pa lauku klajumiem. Bija aprīlis. Melno zaru galos raisījās lapas kā sīkas, grumbainas rokas, dārzos ziedēja ābeles, un meža rozes smaidīja sētmalēs. Pār mežu, kuram lapas vēl nebija izplaukušas un dīga tikai liegi zaļi asni, kādā pakalnē pacēlās sena romāņu pils. Dzidri zilā debess jumā peldēja melni mākoņi. To ēnas locījās pār pavasarīgo zemi; pārskrēja lietus gāzma, un atkal atspīdēja saule, atkal dziedāja putni.

Pēkšņi Kristofs atģtidās, ka bija domājis par tēvoci Gotfrīdu. Viņš jau sen nebija atcerējies nabaga vīru un brīnījās, kādēļ taisni šobrīd atmiņas par to uzmācās tik neatlaidīgi. Papeļu gatves klīdumā, kas stiepās gar kāda kanāla saulē mirgojošo lentu, šis tēls viņu apmāja ar tādu varu, it kā viņš tūlīt ieraudzīs tēvoci savā priekšā.

Debesis apmācās. Izgāzās neganta krusas un lietus šļāce, un tālumā noducināja pērkons. Kristofs bija kāda ciema tuvumā, kura gaišās namu fasādes un sarkanie jumti laistījās caur koku zariem. Viņš aizsteidzās ātrākiem soļiem un paslēpās zem pirmā nama lēzenā jumta. Zemē bira lieli krusas graudi, tie krita uz jumta dakstiņiem un, lēkādami kā svina lodītes, kaisījās uz ielas akmeņiem. Ratu grambās ūdens bija pielijis līdz malām. Pār ziedošiem dārziem varavīksne bija pārmetusi spilgtu, mežonīgi raibu jostu uz tumšajiem padebešiem.

Uz durvju sliekšņa stāvēja jauna meitene un adīja. Kris-tofu viņa laiipni aicināja istabā. Telpa, kurā viņš iegāja, bija reizē virtuve, ēdamistaba un guļvieta. Istabas dibenā pār pavardu karājās liels katls. Lauku sieva, ziirņus lobīdama, Knis-tofam novēlēja labdienu un teica, lai viņš nāk pie uguns sildīties. Jaunā meitene ienesa pudeli un deva Kriistofam dzert. Viņa piesēdās galda otrā galā, adīja savu adīkli un noņēmās ar diviem bērniem, kas draiskuļoja un ķircinājās ar zāļu stiebriem, bāzdamii tos viens otram aiz apkakles. Meitene sāka ar Knistofu valodas. Tikai pēc tam viņš pamanīja, ka meitene bija akla. Skaista viņa nebija. Tā bija ražena lauku meita ar sārtiem vaigiem, baltiem zobiem un stiprām rokām, bet Viņai bija neizlīdziināli sejas vaibsti. Viņas smaidošā seja bija diezgan neizteiksmīga, kā daudziem akliem cilvēkiem, un par lietām un cilvēkiem viņa runāja tā, lit kā tos redzētu. Pirmajā mirklī Kristofs nesaprata, vaii meitene par viņu smejas, priecādamās par skaisto laiku un viņa labo izskatu. Bet, uzlūkodams aklo meiteni un sievieti, kas mizoja saknes, Kristofs redzēja, ka neviens par meitenes vārdiem nebrīnījās. Abas sievietes viņam draudzīgi jautāja, no kurienes viņš nākdams un kādu ceļu iedams. Mazliet pārspīlētā dedzībā aklā iejaucās sarunā: viņa piekrita visam, ko Kristofs stāstīja, un izteica savas piezīmes, kuras bieži vien bija nesakarīgas. Šķita, ka viņa grib sev iedvest, ka redz tikpat labi kā Kristofs.

Istabā ienāca citi ģimenes locekļi: plecīgs laucinieks trīsdesmit gadu vecumā un viņa jaunā sieva. Kristofs ar abiem tērzēja: lāgu lāgiem viņš ielūkojās debesīs, kas sāka noskaidroties, un gaidīja brīdi, kad varēs doties tālāk. Aklā dudināja kādu dziesmiņu, un adāmās adatas raiti krustojās. Meldija Kristofa dvēselē modināja senas atmiņas.

— Kā? Vai jūs arī to protat? — viņš jautāja.

(Šo melodiju viņam kādreiz bija mācījis tēvocis Gotfrīds.)

Kristofs klusā balsī dziesmiņu turpināja. Aklā meitene sāka smieties. Viņa dziedāja sākumu un Kristofs beigas. Piecēlies un gribēdams paraudzīties, kāds ārā laiks, viņš izgāja cauri istabai, neviļus ielūkodamies visos kaktos, un pēkšņi viņu pārsteidza kāds priekšmets, kas bija piesliets stūrī pie trauku skapīša. Šis priekšmets Knistofu saistīja ar nevairāmu varu. Tas bija garš, saliekts spieķis, kura rupjii grieztajā rokturī bija attēlots mazs, sakumpis vīriņš sveicinošā pozā. Kristofs to ļoti labi pazina: ar to viņš bija rotaļājies agrā bērnībā.

Viņš piesteidzās pie sen neredzētā spieķa un aizžņaugtā balsī jautāja:

— Kur jūs ... to ņēmāt?

Jaunais vīrs viņu uzlūkoja un atbildēja:

— To mums pameta vecs draugs, bet šis draugs jau miris.

Kristofs iesaucās:

— Gotfrīds!

Visi pievērsās viņam un brīnījās:

— Kā jūs zināt?

Kad Kristofs pateica, ka Gotfrīds bijis viņa tēvocis, visi bija saviļņoti. Aklā meitene piecēlās, dzijas kamols viņai izkrita no rokām un aizripoja pa grīdu. Viņa satvēra Knistofa rokas un aizkustināta jautāja:

— Vai tad jūs esat viņa māsasdēls?

Visi runāja cits caur citu. Kristofs jautāja:

— Bet kā jūs viņu pazināt?

Jaunais vīrs atbildēja:

— Tepat mūsu mājās viņš nomira.

Visi atkal apsēdās, un, kad uztraukums mazliet aprima, māte, savu darbu darīdama, stāstīja, ka sen, pirms daudziem gadiem, Gotfrīds reiz ienācis viņu mājās un pēc tam visos savos gājienos vienmēr iegriezies pie viņiem. Pēdējo reizi — pērnā jūlijā — viņš bijis jau pavisam vārgs. Savas paunas nolicis, viņš ilgi nevarējis atelsties un parunāt, bet viņi neesot ņēmuši to vērā, kā daždien pieraduši redzēt viņa nespēku. Viņi jau zinājuši, ka Gotfrīdam bijusi aizdusa. Taču viņš nekad neesot sūrojies, visās klizmās vienmēr atradis kādu mierinājumu. Ja viņam bijis grūts un sūrs darbs, viņu priecinājušas domas, cik vakarā salda būs atpūta gultā, un slimodams viņš priecājies, cik labi būs, kad atveseļosies ...

— Bet es domāju, ka viņš nemaz nedarīja labi, vienmēr tik apmierināts būdams, — nobeidza krietnā sieva, — jo, kad cilvēks nesūdzas, neviens viņam nejūt līdzi. Es par savu likteni vienmēr sūrojos ...

Un tā neviens Gotfrīdu nevērojis. Visi vēl pajokojušies par viņa spirgto izskatu, un Modesta — tā sauca aklo meiteni, — noņēmusi viņam no pleciem nesamo, jautājusi, kad šis reiz beigšot skraidīt kā puika. Viņš neatbildējis, tikai pasmaidījis, jo nevarējiis parunāt. Viiņš atsēdies uz sola pie durvīm. Visi aiizgājuši darbā: vīri uz lauka, māte pie pavarda. Modesta piegājusii pie Gotfrīda un ar adīkli rokā atspiedusies pret durvīm un ar Gotfrīdu tērzējusi. Gotfrīds neatbildējis tai, taču meitene negaidījusi viņa atbildi un stāstījusi viņam par visiem notikumiem, kas norisinājušies kopš viņa pēdējās ciemošanās. Viņš grūti elsājiis, Modesta manījusi, ka Gotfrīds gnib ko runāt. Viņa mierīgi teikusi tam:

— Nerunā vis, ja tev grūti. Atpūties! Gan jau izrunāsies vēlāk ... Kā nu cilvēks tā var pārpūlēties!

Tad viņš vairs nerunājis, pat nemēģinājis runāt. Viņa tikai stāstījusi savus stāstus un domājusi, ka Gotfrīds klausās. Viņš izdvesis nopūtu un apklusis. Kad pēc brītiņa māte iznākusi laukā, viņa redzējusi, ka Modesta aizvien vēl runā, bet Gotfrīds, jau sastindzis savā solā, sēdējis ar atmestu galvu, pret debesīm vērstu seju: kopš dažām minūtēm Modesta bija runājusi ar mironi.

Nu tikai Modesta sapratusi, ka nabaga Gotfrīds pirms nāves viņai gribējis teikt dažus vārdus, bet nebija vairs jaudājis. Un tā viņš ar savu skumjo smaidu uz lūpām aizvēnis acis uz mūžu vasaras vakara klusumā ...

Lietus bija pārgājis. Vedekla iegāja kūtī; dēls paņēma lāpstu un notīrīja durvju priekšu. Modesta bija jau nozudusi, kad sākās Gotfrīda nāves bēdīgais stāsts. Kristofs un māte palika istabā divi vien, un viņš satraukts klusēja. Mazliet pļāpīgā sieva klusumu vairs ilgāk nevarēja izturēt, viņa sāka tam stāstīt par visu savu pazīšanos ar Gotfrīdu. Tā bija sākusies jau sen. Kad viņa bijusi vēl jauna meitene, Gotfrīds viņu mīlējis. Tas neiedrošinājies viņai atzīties, bet viņa par to smējusies, un smējušies arī citi. Tomēr Gotfrīds nācis katru gadu. Viņam licies gluži dabiski, ka ļaudis par viņu smējušies, ka viņa to nemīlējusi, ka viņa apprecējusies un ar oitu vīru dzīvojusi laimīga. Viņa bijusi pārāk laimīga, pārāk lepna uz savu laimi: te pēkšņi notikusi nelaime. Nomiris viņas vīrs. Un viņas meita: skaista, veselīga meitene, ko visi ļaudīs apbrīnojuši un ko gribējis precēt visas apkārtnes bagātākā saimnieka dēls, pēkšņi zaudējusi acu gaismu. Kad Modesta kādu dienu uzkāpusi lielā bumbieru kokā aiz mājas augļus plūkt, pēkšņi nogāzušās kāpnes, viņa kritusi, un lūstošais zars pārsitis viņai aci. Sākumā visi domājuši, ka viņai paliks tikai rēta, bet no tā laika viņai sākušās nebeidzamas sāpes pierē; sākumā zudusi gaisma vienā, bet drīz jau arī otrā acī. Visa kopšana bijusi veltīga. Kāzas, protams, izputējušas. Līgavainis Modestu atstājis, un neviens no visiem puišiem, kuri pirms mēneša kāvušies līdz asinīm viena valša dēļ ar viņu, vairs neiedrošinājies viņu bildināt. Bezrūpīgo, mūžīgi jautro Mo-destu pēkšņi satvēris tik negants izmisums, ka viņa gribējusi mirt. Viņa neēdusi vairs un raudājusi no rīta līdz vakaram, pat naktīs bijušas dzirdamas viņas vaimanas. Neviens vairs nezinājis, ko lai dara, un visi bijuši nelaimīgi, un tādēļ viņa raudājusi jo gaužāk. Beidzot viņas gaudas visiem apnikušas, dažs viņai kādreiz uzkliedzis, un tad viņa teikusies noslīcināties. Dažreiz atnācis mācītājs: tas stāstījis viņai par mīļo dievu, par mūžīgo dzīvību un paradīzes jaukumiem, kurus viņa iemantošot, ja pazemīgi nesīšot savu krustu, tomēr mācītāja vārdi viņu nevarējuši mierināt. Kādu dienu atkal atnācis Gotfrīds. Modesta nekad pret viņu neesot bijusi sevišķi laba. Viņa nebijusi ļauna, bet vīzdegunīga un vieglprātīga, viņai paticis tikai smieties, un nereti viņa dažādi izjokojusi veco Gotfrīdu. Dabūjis zināt par viņas nelaimi, vecais Gotfrīds bijis ļoti satriekts, gluži kā pašu cilvēks, tomēr savas sāpes viņš slēpis. Viņš nosēdies Modestai blakus, ne ar vārdu nepieminējis viņas nelaimi un kā senāk mierīgi ar viņu sarunājies. No vecā vīra lūpām tā netika dzirdējusi nevienu līdzcietības vārdu, viņš izlicies, ka nemana meitenes aklumu. Bet nekad viņš nebija runājis ar Modestu par tādām lietām, kuras tā nevarējusi vairs redzēt: stāstījis tikai pār to, ko viņa varējusi dzirdēt vai manīt. Un to viņš darījis gluži vienkārši, it kā ciitādi nemaz nevarētu būt: bijis gandrīz jādomā, ka arī viņš būtu akls. Sākumā viņa neklausījusies un tikai raudājusi. Otrā dienā sākusi jau klausīties un šo to viņam jau atbildējusi...

— Es labi nezinu, — māte turpināja, — ko viņš tai stāstīja, jo mēs visi bijām sienu vākt un man nebija vaļas par viņiem domāt. Bet vakarā, mājās pārnākot, mēs visi redzējām, ka viņi mierīgi sēž un tērzē. Un no tā laika viņa it kā aizmirsa savu postu. Dažreiz viņa gan vēl klusībā raudāja un arī ar Gotfrīdu lūkoja runāt par bēdīgām lietām, bet Gotfrīds likās viņu nedzirdējis un gandrīz jautrā garā runāja tikai par to, kas meiteni interesēja un mierināja. Beidzot viņš sāka vest to staigāt pa laukiem, jo viņa kopš nelaimes dienas nebija atstājusi māju. Sākumā viņi staigāja tikai pa dārzu, tad jau tālākus ceļus, un tagad viņa jau tā pieradusi, ka visu jūt un izšķir lietas, it kā redzētu gaišām acīm. Bieži vien viņa nojauš to, ko mēs neviens neredzam, un par visu viņa interesējas, par visu runā, turpretim senāk domāja tikai par sevi.

Toreiz Gotfrīds pie mums kavējās ilgāk nekā citām reizēm. Mēs neiedrošinājāmies lūgt, lai viņš paliek pie mums, bet viņš palika pats, līdz redzēja, ka Modesta jau kļuvusi mierīgāka. Un kādu dienu es sētā izdziirdu viņas smieklus. Es nevaru jums «izteikt, ciik es biju laimīga. Gotfrīds arī. Viņš sēdēja •man blakus. Mēs abi saskatījāmies, un pēkšņi — man nav kauns jums to sacīt, Krafta kungs, — es viņu noskūpstīju no visas sirds. Tad viņš teica:

«Nu es laikam varēšu tālāk doties. Nebūšu vaiirs vajadzīgs.»

Es lūkoju viņu atrunāt no šī nodoma. Bet viņš atbildēja:

«Nē, nu man jāiet. Es nevaru vairs 'ilgāk palikt.»

Visi jau zināja, ka viņš bija kā Mūžīgais Žīds: viņš nevarēja ilgi palikt vienā vietā. Tāpēc mēs necentāmies viņu pierunāt. Viņš aizgāja, bet bieži vien nāca mūs apraudzīt. Modesta vienmēr bija ļoti priecīga: cik Gotfrīds nāca, tik viņai ikreiz kļuva labāk. Nu viņa jau atkal strādā mājas saimniecības darbus, viņas brālis ir precējies, un Modesta uzrauga viņa bērnus. Tagad viņa nekad vaiirs negaužas par savu likteni, un viņas seja ir laimīga. Bieži vien es domāju, vaii arī tad viņa būtu tikpat laimīga, ja viņai būtu abas acis. Jā, mīļais kungs, dažreiz tiešām liekas, ka labāk būt tādai kā viņa: tad nav jāredz ļauni cilvēki, ļauni darbi. Pasaule top aizvien ļaunāka ... Bet, taisnību sakot, labāk jau nu gan ir redzēt šo pasauli, lai arī ciik ļauna tā ir...

ISTABA atgriezās Modesta, un sarunas temats mainījās. Kristofs gribēja doties tālākā ceļā, jo laiks atkal bija jauks, bef viņu nelaida. Viņam bija jāpaliek uz vakariņām un nakts jāpārguļ viņu mājās. Modesta piesēdās Kristofam blakus un visu vakaru no viņa neatstājās. Ar jauno meiteni, kuras liktenis Kristofu bija dziļi aizkustinājis, viņš mīļu prātu būtu runājis sirsnīgāk. Bet neradās izdevība. Modesta tincināja tikai par Gotfrīdu. Kad Kristofs viņai pastāstīja to, ko viņa nebija zinājusi, viņa jutās apmierināta un arī mazliet greizsirdīga. Modesta pati labprāt negribēja nekā stāstīt par Gotfrīdu, bija jūtams, ka visu viņa neizteica un, tiklīdz ko pateica, tūdaļ nožēloja: aklās meitenes atmiņas bija viņas īpašums, un to viņa negribēja dalīt ne ar vienu. Šīm atmiņām viņa bija pieķērusies sīksti, kā zemniece pie zemes. Domas, ka Gotfrīds kādam būtu tikpat mī|š kā viņai, Modestu uztrauca. Viņa vienkārši negribēja tam ticēt. Knistofs nojauta viņas domas un ļāva viņai šo gandarījumu. Modestā klausīdamies, Knistofs atskārta, ka Gotfrīds, kuru viņa senāk bija uzlūkojusi neiecietīgām acīm, viņas aklumā bija izvērties par fantastisku tēlu, kam nebija līdzības ar īstenību. Sim rēgam viiņa atdeva viisu savā sirdī iemītošo mīlestības dziņu. Nekas nebija traucējis Viņas fantāzijas darbību. Aklie savas dvēseles mierā (izdomā to, ko nezina, un šādas izdomas pārliecībā Modesta teica Kristofam:

— Jūs izskatāties viņam līdzīgs.

Knistofs saprata, ka Modesta jau daudzus gadus bija ieradusi dzīvot mājā ar aizvērtiem slēģiem, kur īstenība vaiirs neiespīdēja. Un tagad, kad viņa bija mācījusies savā tumsībā redzēt, varbūt šo tumsību aizmirst, viņu izbiedēja gaismas stars, kas ielauzās viņas pasaulē. Nesakarīgā, smiekliem cauraustā sarunā ar Kristofu aklā meitene norādīja uz daudziem sīkumiem, kuru nesaskaņu ar īstenību Kristofs skaidri redzēja. Viiņu pukoja šī pļāpība, viņš nevarēja saprast, kā cilvēks, kas tik daudz cietis, varēja priecāties par tādiem niekiem. Viņš lūkoja runāt par nopietnām lietām, bet Modesta nevarēja — vai negribēja — tās uzklausīt.

Visii aizgāja gulēt. Knistofs ilgi nevarēja aizmigt. Viņš atcerējās Gotfrīdu un lūkoja saskatīt tā tēlu Modestas bērni -šķīga;ās atmiiņās. Tas viņam (izdevās tikai ar lielām pūlēm, un viņš sāka skaiisties. Sirds viņam sažņaudzās, domājot, ka tēvocis miiris šajā mājā, ka vecā vīra atdziisušās miesas droši vien atdusējušās šajā gultā. Knistofs lūkoja garā aptvert Gotfrīda pēdējo mirkļu bailes, kad viņš vairs nevarēja parunāt, aklajai meitenei izteikt savu vēlēšanos un kad viņa acis bija aizvērušās uz mūžu, cik mīļu prātu Knistofs būtu pacēlis šos plakstiņus un lasījis domas, kas aiz tiem palika slēptas, skatījis šīs dvēseles noslēpumu, kura bija grimusii mūžībā neizdibināta un varbūt arī pati sevi neapjautusi! Tā nebija pat lūkojusi pati sevi apjaust. Visa tās gudrība bija nekā negribēšanas gudrība; nekad tā nekam un nevienam nebija gribējusi uzmākt savu gribu, tā bija ļāvusi visam brīvu vaļu, pati ļāvusies dzīves plūsmai, visu pieņēmusi un mīlējusi. Un, ja Gotfrīds aklajai meitenei, Kristofam un droši vien daudziem di-tiem, par kuriem neviens nekā nezinās, bija darījis tik daudz laba, tad tikai tādēļ, ka viņa lūpas nedaudzināja cilvēku ne-

miera ierastos vārdus, nesumināja Viņu sacelšanos pret dabu, bet savā dvēselē nesa dabas mieru un izlīdzinošo garu. Un tā viņa iespaids bija labvēlīgs kā lauku un mežu svētība ... Knisitofs atcerējās a.r Gotfrīdu pavadītos vakarus lauku klajumā, savus bērnības dienu pastaigāšanās gājienus, pasakas un dziesmas. Viņš atcerējās pēdējo gājienu ar tēvoci kādā izmisuma pilnā ziemas rītā, kad viņi bija uzkāpuši pakalnē un noskatījušies lejā uz pilsētu; acīs viņam pieriesa asaras. Viņš negribēja gulēt, nekā viņš negribēja zaudēt no šī svētā nakts nomoda Gotfrīda dvēseles piestarotā vietā, kurā viņu biija atveduši tēvoča soļi. Bet, ieklausoties strauta čalās, kurš ritēja satrauktiem joņiem, un sikspārņu spalgos brēcienos, Kris-tofa gribu uzveica veselīgais jaunības nogurums: viņš aizmiga cietā miegā.

Kad Kristofs atmodās, debess jumā jau staroja saule, visi bija lizgājušii darbā. Viņš sastapa tikai māti un mazos bērnus. Jaunais pāris bija uz lauka, Modesta aizgājusi slaukt govis; viņu meklēja, bet nekur nevarēja atrast. Kristofs negribēja gaidīt, līdz tā atnāks atpakaļ: viņam nebija dziņas to vēlreiz redzēt, un viņš sacīja, ka ilgāk vairs nevarot kavēties. Labajai sievai ardievas pateicis un licis ciitus sveicināt, viņš devās ceļā.

Kristofs jau bija atstājis ciematu, kad ceļa līkumā uz akmeņa ieraudzīja sēžam aklo meiteni. Kristofa soļu troksni izdziirdusi, Modesta piecēlās, smaidīdama pienāca viņam klāt, saņēma viņa roku un teica:

— Nāciet!

Viņi aizgāja pār pļavu līdz ēnainai, puķēs ziedošai, krustiem piesētai vietai. Meitene viņu pieveda pie kāda kapa un sacīja:

— Te viņš dus.

Abi nometās ceļos. Kristofs atcerējās citu kapu, pie kura bija ceļos meties kopā ar Gotfrīdu, un domāja:

«Drīz pienāks arī mana kārta.»

Bet šīs domas pašreiz viņam nelikās bēdīgas. No zemes cēlās dziļš miers. Kristofs noliecās pie kapa un klusi piesauca Gotfrīdu:

«Nāc, mīti manā dvēselē!...»

Saliktām rokām Modesta klusii skaitīja lūgšanu. Tad viņa uz ceļiem rāpoja ap kapu, ar rokām skardama zemi, zāles un puķes, viņa glāstīja tās. Viņas gudrie pirksti redzēja: viņa liegi izplūca mirušos efeju zarus, vītušās vijolītes. Pieceldamās viņa atbalstījās pret kapa akmeni. Kristofs redzēja, kā ar pirkstiem viņa zagšus lūkoja Gotfrīda vārdu un pieskārās katram burtam. Viņa teica:

— Cik šorīt zeme maiga.

Modesta sniedza Kristofam roku. Viņš deva tai savu roku. Meitene lika viņam pieskarties pie valgās, siltās zemes. Kris-tofs nelaida viņas roku vajā, viņu savītās rokas ierakās mīkstajā zemē. Viņš noskūpstīja Modestu. Un Modesta atbildēja viņa skūpstam.

Viņi abi piecēlās. Viņa sniedza tam svaigu vijolīšu pušķi,, ko bija saplūkusi, un vītušās vijolītes noglabāja pie savām krūtīm. No ceļiem nopurinājuši putekļus, viņi atstāja kapsētu. Laukos dziedāja cīruļi. Ap galvu viņiem lidinājās balti tauriņi. Viņi atsēdās pļavas zālē. No ciema dūmeņiem taisni gaisā cēlās dūmu stabi, kāpdami pret lietus nomazgātajām debesīm. Papeļu ēnā laistījās stingušā kanāla līmenis. Zilgana birga ietina pļavas un mežus.

Abi klusēja. Pēc brīža Modesta sāka pusbalsī runāt par skaisto dienu, it kā viņa to redzētu. Pusvērtām lūpām viņa dzēra spirgto gaisu; viņa ieklausījās sienāžu sirsināšanā un citu kukaiņu sīkšanā. Arī Kristofs pazina šīs mūzikas vērtību. Viņš ietvēra vārdos, ko viņa domāja, — vārdos, kurus viņa nevarēja atrast. Dažas skaņas, gandrīz netveramus trokšņus, kas skanēja zālē vai debesu augstumos, viņš sauca vārdā. Viņa teica tam:

— Ak! Vai jūs arī to redzat?

Kristofs atbildēja, ka visu to sadzirdēt viņam mācījis tēvocis Gotfrīds.

— Jums arī?

Viņas jautājums izskanēja mazliet sāpinātā balsī. Viņš dzīrās tai sacīt:

«Neesiet nu greizsirdīga.»

Bet viņš ieraudzīja dievišķo gaismu, kas smaidīja ap viņiem, redzēja viņas nedzīvās acis un iesila dziļā līdzcietībā.

— Vai Gotfrīds jums arī to mācīja? — viņš jautāja.

Modesta piekrītoši pamāja ar galvu un sacīja, ka viņa

daudz dziļāk visu jūtot nekā senāk... Kad šis «senāk» bijis, viņa neteica, viņa vairījās izrunāt vārdu «akls».

Brīdi viņi klusēja. Kristofs uzlūkoja meiteni līdzjūtīgām acīm. Modesta juta viņa skatienu. Viņš labprāt būtu tai tei-

cis, cik |oti to žēlo, būtu gribējis, lai tā viiņam pilnīgi uzticas. Un viņš sirsnīgi jautāja:

— Vai jūs bijāt ļoti nelaimīga?

Modesta bija mēma un nekustīga. Viņa plūca zāļu stiebrus un klusēdama tos košļāja. Pēc brītiņa, kad gaiisā izskanēja cīruļa dziesma, Kristofs stāstīja, ka arī viņš bijis nelaimīgs un Gotfrīds viņam palīdzējas. Viņš stāstīja par visām savām bēdām, par visiem pārbaudījumiem, it kā skaļi domādams. Kristofa stāstījumā klausoties, aklās meitenes seja staroja aizvien gaiišāk, un viņa vērīgi sekoja katram vārdam. Kristofs novēroja Modestu un redzēja, ka viņa grasās runāt: viņa sakustējās, it kā gribēdama pievirzīties tuvāk un sniegt viņam roku. Arī viņš tai pievirzījās tuvāk; bet viņa jau bija ievilkusies savā noslēgtībā. Un, kad viņš beidza savu stāstu, viņa atbildēja tikai dažus nenozīmīgus vārdus. Viņas gludā, ieapaļā pierē bija jūtama zemnieku spītība. Viņa sacīja, ka nu jau esot laiks iet atpakaļ uz māju pie mazajiem bērniem un brāļa: par tiem viņa runāja ar smaidošu mieru.

Kristofs jautāja:

— Vai esat laimīga?

Šķita, ka Kristofa jautājums darījis meiteni vēl laimīgāku. Viņa atbildēja apstiprinoši, teica iemeslus, kādēļ varot laimīga būt, un lūkoja pārliecināt Kristofu. Viņa stāstīja par brāļa bērniem, par vecāku māju, savu darbu ...

— Jā, — viņa atkārtoja, — es esmu ļoti laimīga!

Kristofs nekā neatbildēja. Modesta piecēlās un dzīrās iet;

viņš arī piecēlās. Mierīgā un gaišā balsī vniņii teica viens otram ardievas, Modestas roka klusi trīcēja Kristofa rokā. Viņa sacīja:

— Tik skaistā laikā jums būs laba iešana.

Un viņa brīdināja Kristofu par kādām krustcelēm, kurās tas lai nenomaldoties.

Viņi izšķīrās. Kristofs nokāpa no pakalnes. Lejā viņš atskatījās atpakaļ. Modesta stāvēja pakalnē, aizvien vēl tajā pašā vietā, un māja viņam ar nēzdodziņu, it kā viņu redzēdama.

Aklās meitenes stūrgalvībā, ar kādu viņa noliedza savu nelaimi, bija kaut kas varonīgs un kaut kas smieklīgs; tas Kristofu kaitināja, bet reizē arī sāpināja. Viņš juta, cik lielu līdzcietību un apbrīnu pelnījusi Modesta, un tomēr nebūtu varējis tās tuvumā nodzīvot ne pāris dienu.

Savu ceļu iedams gar ziedošo dārzu žogiem, Kristofs domāja arī par mīļo, veco Šulcu, par viņa skaidrajām, maigajām sirmgalvja acīm, kas biija skatījušas tiik daudz bēdu, bet nebija gribējušas tās redzēt un arī nebija redzējušas v(su apvainojošo, skarbo īstenību.

«Un kādām acīm viņš redzēja mani pašu?» Kristofs domāja. «Es esmu pavisam citāds, nekā viņš bija mani iedomājies! Es esmu viņam tas, ko viņš grib manī redzēt. Visu viņš pārrada pēc savas līdzības, tīru un cēlu, kāds ir viņš pats. Viņš nebūtu varējis dzīvi panest, ja redzētu to tādu, kāda tā ir.»

Tad Kristofs atcerējās aklo meiteni, kuru ietina tumsa, bet kura tumsu noliedza un gribēja ticēt, ka tas, kas bija, nemaz nav un bija tas, kā nebija.

Un Kristofs saskatīja vācu ideālisma lielumu, ko bija tik asi ienīdis, jo sīkām dvēselēm tas bija nebeidzamas liekulības un ākstības avots. Viņš redzēja šīs ticības skaistumu, kas pasaulē rada citu, no tās atšķirīgu pasauli, kā salu okeānā. Bet savā dvēselē šo ticību Kristofs necieta, viņa daba pretojās šai bēgšanai uz miroņu salu... Dzīvot! Patiesam būt! Viņš negribēja būt melu varonis. Varbūt šie optimistiskie meli tiešām bija vajadzīgi nevarīgām dvēselēm, lai tās spētu dzīvot; un būtu noziegums šiem nelaimīgajiem laupīt Viņu ilūzijas. Bet Kristofam pašam tās nebija vajadzīgas: viņš labāk būtu gribējis mirt nekā dzīvot iedomās. Bet vai arī māksla nebija tikai iedomas? Nē, tai nobijā tādai būt! Patiesību! Patiesību! Vaļā acīm, prieka cilātām krūtīm ieelpot dzīvības vareno dvesmu, lietas skatīt to īstenībā, dzīves likstām taisni acīs lūkoties — un smieties!

AIZRITĒJA vairāki mēneši. Kristofs bija zaudējis cerību izkulties no savas tēva pilsētas. Haslers — vienīgais, kas viņu būtu varējis glābt, savu palīdzību viņam liedza. Un vecā Šulca draudzība viņam tikai tādēļ bija dota, lai tūdaļ to zaudētu.

Mājās atgriezies, Kristofs aizrakstīja viņam. Šulcs atbildēja ar divām sirsnīgām vēstulēm. Savāds gurdums, bet vispirms Viņa kūtrība rakstiski izteikt savas domas Kristofu kavēja pateikties par mīļajiem vārdiem, atbildi viņš atlika no

dienas uz dienu. Un, kad beidzot bija nolēmis rakstīt, Kuncs viņam atsūtīja ziņu par vecā drauga nāvi. Kuncs rakstīja, ka Šulcs sasirdzis ar atkārtotu bronhītu, kas izvērties plaušu karsonī. Viņš lūdzis, lai Kris-tofu netraucē, bet runājis par to caurām dienām. Viņš sen jau bijis vārgs un slims, tomēr mūža gals viņam bijis ilgs un grūts. Šulcs lūdzis, lai Kuncs pasaka Kristofam, ka par to domājis līdz savai pēdējai stundai un esot tam pateicību parādā par visu laimii, ko tas viņam sniedzis. Savam jaunajam draugam Šulcs deva savu svētību.. Tiikai par to Kuncs neteica ne vārda, ka ar Kristofu kopā nodzīvotā diena bija tā, kas nesa vecajam Šulcam nāvi.

Kristofs klusībā raudāja, tikai tagad izjuzdams zaudētā drauga vērtību, un redzēja, cik ļoti viiņš bija to mīlējis. Kristofam sāpēja sirds, ka viņš par savu mīlestību vecajam draugam nebija teiicis nekā. Nu jau bija par vēlu. Un kas viņam palika? Kristofa dzīvē labais Šulcs bija parādījies tikai tādēļ, lai pēc viņa nāves tukšums būtu vēl baigāks un nakts ap Kris-tofu vēl melnāka. Kunca un Potpetšmita nozīme bija tikai tā„ ka viņi bija Šulca draugi. Kristofs viņus abus novērtēja pareizi. Kristofs viņiem aizrakstīja vienu vēstuli, un tā viņu attiecības izbeidzās. Viņš lūkoja rakstīt arī Modestai, taču tā atbildēja ar nenozīmīgu vēstuli, kurā runāja par vienaldzīgām lietām. Un viņš atsacījās no šīs draudzības. Kristofs nerakstīja vairs nevienam, un neviens vairs nerakstīja viņam.

Klusums. Klusums. Un šī klusuma smagais plīvurs Kristofu žņaudza aizvien vairāk. Kā pelnu padebeši gāzās pār viņu. Kristofs jau juta, ka tuvojas mūža vakars, bet dzīve vēl bija tikai sākumā: viņš negribēja jau padoties liktenim! Vēl nebija dusas laiks. Vajadzēja dzīvot...

Vācijā dzīvot Kristofs vairs nespēja. Viņa ģēnijs nīka mazpilsētiņas šaurībā, un viņš izcieta mokas, kurās biia netaisns pret visiem. Viņa nervi bija satraukti un saspīlēti: viss viņu ievainoja līdz asinīm. Kristofs bija kā viens no tiem nožēlojamiem meža zvēriem, kurus iesloga zooloģisko dārzu krātiņos, lai garlaicībā un nāves skumjās viiņii nobeigtos. Līdzjūtības dzīts, Kristofs bieži gāja viņus skatīt, vēroja šo zvēru brīnišķīgās acis, kurās dega niknas izmisuma liesmas, ik dienas vājākas un dziestošākas. Ak! Cik daudz mīļāks viņiem būtu mednieka biises labti tēmētais šāviens, kas atpestītu! Visu citu, tikai ne cilvēku neganto vienaldzību, kas neļāva viņiem ne dzīvot, ne mirt!

Kristofu mazāk nomāca ļaužu natids, cik viņu tukšās dvēseles bez satura un dziļuma. Tad jau daudz labāk dzīvot biezo un cieto pauru ciltīs, kuras stūrgalvīgi atsakās saprast jebkuru jaunu domu. Pret spēku jālieto spēks, pret klinti kaplis un dinamīts, kas to uzspridzina gaisā. Bet ko lai dara ar bezveidīgu masu, kas padodas visvieglākajam pieskārienam un tomēr nepatur pēdas? Visas domas, visa enerģija, viss izgaist šajās dūņās: kad akmens iekrīt, tās tikai viegli nodreb, un gausi noburbujo muklāja līmenis, rīkle atveras un atkal aizveras: nepaliek ne miņa no tā, kas bijis.

Tie nebija ienaidnieki. Kaut dieva vārdā tie bijuši jel ienaidnieki! Bet tie bija ļaudis, kam nebija spēka ne mīlēt, ne nīst, ne ticēt, ne noliegt, vienalga, vai reliģijā, mākslā, politiskā vai ikdienišķā dzīvē: viss viņu spēks izsīka veltīgās pūlēs apvienot neapvienojamo. Sevišķi pēc vācu uzvarām viņi slēdza visādus kompromisus, lai radītu riebīgu jaunās varas un veco principu mudžekli. No vecā ideālisma neviens negribēja atsacīties: lai to izdarītu, bija jābūt vaļsirdīgiem, un tādi viņi nespēja būt. Lai šis ideālisms kalpotu vācu interesēm, to gluži vienkārši viltoja. Šie ļaudis darīja tāpat kā jautrais un divkosīgais Hēgeliis, kas nogaidīja Leipcigu un Vaterlo, lai savas filozofijas pamatprincipus pielāgotu Prūsijas valstij: kad radās citas intereses, viņš grozīja arī savus principus. Kad Vāciju sakāva, tad Vācijas ideāls bija cilvēce. Bet, kad vācieši sakāva citus, tad viņi apgalvoja, ka Vācija esot cilvēces ideāls. Kamēr citas tēvijas bija stiprākas, vācieši kopā ar Lesingu teica, ka «tēvijas mīlestība ir varonīga vājība, bez kuras var labi iztikt». Šie ļaudis saucās par «pasaules pilsoņiem». Bet, kad Vācija uzvarēja, tā nevarēja vien beigt nicināt «franču» utopijas: vispasaules mieru, brālību, mierīgu attīstību, cilvēku tiesības, dabisko vienlīdzību. Atskanēja balsis, ka stiprākai tautai esot absolūtas tiesības pret citām, kurām kā vājākām pret viņu neesot nekādu tiesību. Šī stiprā tauta nu likās kā pats dzīvais dievs un personificētais gars, kura progress piepildījās kara, varmācības un apspiešanas ceļā. Nu spēks bija svēts, jo tas bija viņu pusē. Nu spēks biija visa ideālisma un visas gudrības saturs.

Patiesībai par godu jasaka, ka Vācijā daudzus gadsimtus cieta tādēļ, ka tai bija ideālisms un nebija spēka, un pec tik daudziem pārbaudījumiem bija piedodams, ka tagad ta bēdīgi atzinās, ka vispirms ir vajadzīgs spēks. Bet cik dziļš rūgtums bija slēpts šajā atziņā, Herderaun Gētes tautas atziņa! Un kāda atsacīšanās no vācu ideāla bija slēpta šajā vācu uzvarā!... Ak vai! Šī atsacīšanās atrada daudzas dzirdīgas ausis, un taii padevās pat daudzi labākie vācu vīni.

«Vācu tautu visspilgtāk raksturo tās paklausības gars,» teica Mozers vairāk nekā pirms simt gadiem.

Un de Staela kundze:

«Viņi ir rātni un klausīgi. Viņi sauc palīgā filozofiskas atziņas, lai izskaidrotu visnefilozofiskāko lietu pasaulē: lai izskaidrotu cieņu pret varu un ierastās bailes, kas cieņu pārvērš par pielūgšanu.»

Šīs jūtas Kristofs atrada gan lielu, gan mazu vāciešu sirdīs, sākot ar Šillera Vilhelmu Tellu, apdomīgo, sīko mietpilsoni ar nastu nesēja muskuļiem, kurš, kā saka brīvdomī-gaiis ebrejs Berne, «gribēdams saskaņot godu un bailes, «mīļā Geslera kunga» stabam garām iet ar nodurtām acīm, lai pēcgalā varētu atsaukties, ka tas, kas zemes soģa cepuri nav redzējis, nav bijis nepaklausīgs», — līdz godātajam, septiņdesmit gadu vecajam profesoram Veisam, vienam no cienītākajiem zinātniekiem pilsētā, kurš katram pretim nākošam leitnantam steidzās pazemīgi griezt ceļu. Ik dienas redzot šīs klaušinieku padevības pierādījumus, Knistofam asinis vārījās. Viņu sāpināja šis apkaunojums, it kā viņš pats būtu apkaunots. Oficieru stulbā augstprātība un izaicinošā nekus-tība iededzināja Kristofu mēmā niknumā: viņš neatkāpās ne soli, lai grieztu tiem ceļu, un, garām ejot, uzlūkoja tos tādām pašām acīm, kā tie uzlūkoja viņu. Likās, it kā viņš tīši meklētu ķildu. Bet viņš pats pirmais atskārta, cik veltīga un bīstama šāda spītība. Tomēr nereti viņa veselais saprāts aptumšojās: mūžīgā saspīlētībā sevi valdot un jūtot sava robustā spēka sakrātās, bet neatraisītās enerģijas spaidu, viņš

plosījās dusmās. Tādos brīžos viņš būtu varējis izdarīt lielas neprātības. Un viņš juta, ka aizies bojā, ja vēl kaut gadu būs še jādzīvo, viņš nīda rupjo militārismu, kura slogu pats sajuta, visus šos zobenus, kas žvadzēja uz trotuāriem, šīs šauteņu piramīdas kazarmu priekšā un šos kaujas gatavībā pret pilsētu vērstos lielgabalus. Taisni tobrīd lielu troksni radīja skandālu romāni, kas cēla gaismā lielu un mazu garnizonu izvirtību. Ofiicieni tanīs bija tēloti kā uzpūtīgi un īdzīgi automāti, kuni ārpus kazarmām prata tikai uzdzīvot un dzert, kārtis spēlēt, parādos kulties un savu varu nelietīgi izlietot pret tiem, kas par viņiem zemāki. Domājot, ka arī viņam reiz būs japaklausa šiem uzpūtīgajiem ākstiem, Kristofam aiizžņaudzās rīkle. Nekad viņš nespēs to izturēt, nekad viņš nevarēs padoties viņu netaiisnībām un viņu priekšā pazemoties... Kristofs nenojauta, kāds tikumisks cēlums slēpās daža laba oficiera dvēselē, nezināja, cik viņi paši grūti cieš par savām zaudētajām ilūzijām, savu aplami izlietoto spēku, jaunību, godu, par dzisušo ticību un ziedošanās prieka kvēli, par visu savas karjeras nožēlojamo tukšumu, kurā paliek tikai ākstīgs izrādīšanās rituāls, kuru izpilda bez ticības ...

Dzimtenē Kristofam bija par šauru. Viņš savā dvēselē juta to pašu neminamo spēku, kas kā paisums un bēgums pēkšņi un nevairāmi satver gāju putnus: viņš juta lielo pasaules gājēju dziņu. Lasīdams Herdera un Fihtes grāmatas, ko viņam kā mantojumu bija atstājis vecais Šulcs, Kristofs redzēja, ka arī viņiem bija tā pati nemiera dvēsele: arī " viņi nebija «zemes dēli», kas verdziski piekļaujas savam dzimtenes stūrītim, viņi bija «saules dēli», kas nevairāmi tiecas uz gaismu.

Kurp Kristofs dosies? Viņš to nezināja. Bet viņa acis vērsās uz latīņu dienvidiem. Vispirms uz Franciju. Uz Franciju, mūžīgo patvērumu vācu mulsajiem gariem. Cik bieži vācu doma bija centusies Franciju nopulgot! Un cik bezgalīgu valdzinājumu, pat pēc septiņdesmitiem gadiem, aizvien vēl izstaroja pilsēta, kas drupās un pulvera dūmos pārdzīvoja vācu lielgabalu mežonības! Revolucionārākās un konservatīvākās mākslas un atziņu formas tur atrada paraugus un ro-sinājumus. Kā daudzi citi vācu muziķi savā izmisumā, arī Kristofs raudzījās uz Parīzi... Ko viņš zināja par Franciju? Viņš pazina tikai divas sieviešu sejas un dažas nejauši izlasītas grāmatas. Ar to viņam pietika, lai iedomātos gaismas

zemi, pilnu jautrības, varonības, galliskā dzīves prieka. Knis-tofs ticēja savām iedomām, jo viņam šī ticība bija vajadzīga, jo viņš no visas sirds un dvēseles ilgojās nepievilties.

KRISTOFS nolēma aizbraukt. Bet mātes dēļ viņš netika projām.

Luize kļuva veca. Par visu dārgāks viņai bija dēls, tas bija viņas vienīgais prieks. Arī Kristofs māti mīlēja vairāk par visu pasaulē. Un tomēr viņi cieta viens otra dēļ. Luize nesaprata Kristofu un arī necentās saprast: viņa gribēja tikai mīlēt. Viņas gars bija aprobežots, bailīgs, neizglītots, bet viņai bija brīnišķīga sirds, bezgalīga dziņa mīlēt un mīlētai kļūt; šī dziiņa bija aizkustinoša, bet arī nomācoša. Viņa juta cieņu pret savu dēlu, jo uzskatīja to par ļoti mācītu, un tomēr viņa darīja visu, lai noslāpētu Kristofa māksliniecisko kvēli. Viņa cerēja, ka dēls visu mūžu nodzīvos pie viņas mazajā pilsētiņā. Jau ilgus gadus viņi bija dzīvojuši kopā, un Luize nevarēja iedomāties, ka varētu citādi būt. Tā viņa jutās laimīga, — un kāpēc tad Kristofs justos mazāk laimīgs? Visi viņas sapņi par Kristofu nesniedzās tālāk par to, laii redzētu dēlu laulībā ar kādu ievērojama pilsētas vīra meitu, lai svētdienās baznīcā dzirdētu viņa ērģeļu spēli un lai viņš visu mūžu neatstātu savu māti. Kristofs viņai aizvien vēl bija tikai divpadsmit gadu vecs zēns, viņa nekad nebūtu gribējusi, lai tas top vecāks. Un savā nevainībā viņa mocīja nabaga jaunekli, ko žņaudza šaurais apvārsnis.

Un tomēr daudz patiesības, tikumiskā cēluma bija šajā neapzinošajā mātes filozofijā, kura nevarēja saprast godkārību un uzskatīja, ka visa dzīves laime ieslēpta ģimenes mīlestībā un savu sīko pienākumu izpildīšanas apziņā. Tā bija dvēsele, kas gribēja tikai mīlēt. Drīzāk no dzīves, no prāta, no loģikas, no

visas pasaules atsacīties nekā no mīlestības! Un šī mīlestība bija bezgalīga, lūdzoša, prasoša. Luize deva visu un pati gribēja visu. Viņa atsacījās no dzīves, lai mīlētu, un atsacīšanos prasīja arī no tiem, kurus viņa mīlēja. Tas bija vienkāršas, skaidras sirds mīlestības spēks! Vienā mirklī un nemaldīgi tas atrada ceļu, ko tādi svārstīgi ģēniji kā Tolstojs ar saviem nedrošajiem prāta slēdzieniem vai mirstošās civilizācijas pārsmalcinātā māksla atrod tikai pēc gadu simteņiem, pēc niknu cīņu un pārmērīgu pūliņu pilna mūža. Bd Kristofa dumpīgais gars paklausīja pavisam citiem likumiem un prasīja citu gudrību.

Jau sen viņš bija gribējis savu nodomu atklāt māteii. Bet viņu biedēja domas par lielajām bēdām, kādas tai sagādās, un, tiklīdz viņš dzīrās runāt, viņš ikreiz gļēvii atkāpās un atlika sarunu uz vēlāku laiku. Divi trīs lāgi viņš tomēr nedroši ieminējās, ka gribot aizbraukt, taču Luize neklausījās uz dēlu nopietni: varbūt viņa tā darīja tīši, cerēdama, ka arī dēlu pašu pārliecinās, ka viņa nodomi nav nopietni ņemami. Un Kristofs vairs nerunāja par to, bet vērtās aizvien drūmāks, izklaidīgāks; un bija jūtams, ka viņa sirdi nomāc kāds noslēpums. Nabaga māte, nojauzdama, kas tas par noslēpumu, bailīgi vairījās no dēla izskaidrojumiem. Klusuma brīžos, kad vakaros viņi lampas gaismā sēdēja abi kopā, Luize pēkšņi juta, ka Kristofs grib runāt, un bailēs viņa sāka ātri un nesakarīgi triekt, kas vien ienāca prātā: viņa pati labi nezināja, ko runāja, lai tikai Kristofam neļautu izteikt ne vārda. Luize instinktīvi vienmēr atrada labāko argumentu, kas Kristofam lika klusēt: viņa bikli sāka gausties par savu veselību, par savām uztūkušajām rokām, stīvajām kājām. Savas kaites vīņa vēl pārspīlēja, sauca sevi par vecu, tizlu sievu, kas vairs nekam neesot derīga. Bet Kristofu nepievīla mātes vientiesīgā viltība: viņš ar mēmu, sāpīgu pārmetumu uzlūkoja Luizi, pēc brītiņa piecēlās un teicās doties pie miera, jo esot noguris.

Tomēr visi šie mazie vilti Luizei nelīdzēja ilgi. Kad atkal kādu vakaru viņa meklēja ianīs glābiņu, Kristofs sasparojās, uzlika mātei roku uz pleca un sacīja:

— Nē, māte, man tev kas jāsaka.

Luize uztraucās, taču lūkoja rādīt priecīgu seju un gurdenā, nomāktā balsī jiautāja:

— Nu, ko tu man teiksi, mīļais dēls?

Kristofs mulsdams viņai pateica par savu nodomu aizbraukt. Viņa gan lūkoja visu pārvērst par joku un kā daždien sarunu novirzīt uz citu tematu, bet grumbas Kriistofa pierē neizdzisa. Viiņš turpināja izskaidrošanos tik pārliecinoši, tik nopietni, ka mātei vaiirs nebiija iespējams šaubīties. Viņa apklusa, asinis sastinga viņai dzīslās, un dēlu viņa uzlūkoja izbiedētām acīm. Kristofa vārdus dzirdot, Luizes acis izstaroja tik neminamas sāpes, ka arī viņam zuda valoda; un tā viņi sēdēja, neizrunādami vairs ne vārda. Elpu atguvusi, viņa: teica (un lūpas viņai trīcēja):

— Nē, nē, tas nevar būt... tas nevar būt...

Divas lielas asaras noritēja viņai pa vaigiem. Satriekts Kristofs novērsa galvu un seju ieslēpa rokās. Viņi abi raudāja. Pēc brītiņa viņš iegāja savā istabā un ieslēdzās līdz rītam. Atkal satikušies, viņi vairs nepieminēja to, kas bija noticis, un, tā kā Kristofs par to vairs nerunāja, mātei likās, ka viņš no sava nodoma atsacījies. Taču viņa dzīvoja nāves bailēs.

Beidzot tomēr pienāca brīdis, kad Kristofs vairs klusēšanu neizcieta. Viņam bija jārunā, kaut salūztu mātes sirds: viņš ļoti cieta. Bet viņa ciešanu egoisms uzvarēja domas par sāpēm, ko sagādās mātei. Viņš runāja. Bīdamies zaudēt līdzsvaru, viņš māti neuzlūkoja un runāja līdz galam. Viņš minēja pat brauciena dienu, jo nezināja, vai citu reizi viņam radīsies šī sāpju pilnā drosme, kāda bija šodien.

Luize vaimanāja:

— Nē, nē, jel klusi! ...

Kristofs neļāva vaļu savam vājumam un turpināja nesalaužamā apņēmībā. Kad viņš beidza runāt, māte raudāja. Kristofs saņēma mātes rokas un lūkoja tai izskaidrot, cik šī aizbraukšana nepieciešami vajadzīga viņa mākslai, visai viņa dzīvei. Viņa negribēja dzirdēt, viņa tikai raudāja un vienā laidā atkārtoja:

— Nē, nē!... Es negribu ... negribu!...

Velti nopūlējies saprātīgi izrunāties ar māti, Kristofs atstāja viņu, nodomādams, ka nakts viņas domas pārvērtīs. Bet citu rītu pie azaida galda viņš atkal nežēlīgi sāka runāt par saviem nodomiem. Mātei no rokas izkrita maizes kumoss, ko viņa cēla pie mutes, un sāpīgā pārmetuma tonī viņa jautāja:

— Vai tiešām tu gribi mani mocīt?

Viņš jutās aizkustināts, tomēr sacīja:

— Mīļā māte, tam jānotiek.

— Nē, nē! — viņa atkārtoja. — Tam nebūs notikt... Tu tikai gribi mani mocīt... Tas jau ir neprāts...

Viņi gribēja viens otru pārliecināt, bet neklausījās viens otra vārdos. Kristofs saprata, ka izskaidrošanās ir veltīga, tā viņus tikai vēl vairāk mocīja, un viņš sāka posties ce|ā.

Redzēdama, ka viņas lūgšanas nevarēja līdzēt, Luīize iegrima drūmā, nomāktā skumībā. Augu dienu viņa ieslēdzās savā istabā un, kad nāca vakars, neiededza gaismu; ne viņa vairs runāja, ne vairs ēda; naktīs viņa raudāja. Mātes asaras skaudri smeldza Kristofa sirdī. Gultā gulēdams, viņš būtu varējis sāpēs kliegt un, bezmiegā valstīdamies, visu cauru nakti plosījās sirdsapziņas pārmetumos. Māte viiņarn bija tik mīļa! Kādēļ bija jaliek viņaii tik neganti ciest! ... Ak! Māte nebūs vienīgā, kam viņa dēļ būs jācieš: to viņš skaidri redzēja. Kādēļ liktenis viņam devis tādu spēku, tādu mērķi, uz kuru tiecoties viņš plosa sāpēs tos, kurus mīl?

«Ak?» viņš domāja. «Ja es būtu brīvs, ja es nebūtu šī niknā spēka varā, kas man liek vai nu būt tādam, kādam man jābūt, vai mirt aiiz kauna un riebuma pret sevi! Ak, kādu laimi es nestu jums, kurus mīlu! Ļaujiet man dzīvot, darboties, cīnīties, ciest, tad es nākšu pie jums atpakaļ un mīlēšu jūs vaiirāk, nekā biju mīlējis. Tad es-tikai mīlēšu, mīlēšu, mīlēšu ...»

Nemūžam Kristofs nebūtu varējis pretoties šīs ciešanu māktās dvēseles nerimstošajam pārmetumam, ja tam būtu bijiis spēks palikt mēmam un klusam. Bet vājā, mazliet (pļāpīgā Luize nevarēja sevī apslēpt mokas, kas viņu smacēja. Viņa izteica savas bēdas kaimiņienēm. Viņa izteica tās otriem diviem dēliem. Tie nekavējās izmantot gadījumu, lai izpaustu sašutumu par Kristofa rīcību. Sevišķi Rūdolfs, kas vienmēr bija apskaudis savu vecāko brāli, lai gan taisni tagad viņam nebija iemesla to darīt, Rūdolfs, ko aizvainoja vismazākais Kristofa cildinājums un ko klusībā baidīja Kristofa nākotnes slava, jo viņš bija tik attapīgs, ka nojauta sava brāļa spēku, Rūdolfs bija ļoti laimīgs, ka Kristofu varēja satriekt ar sava pārākuma dedzīgo sparu. Rūdolfs nekad nebija domājis par savu māti, lai gan zināja viņas grūtības. Kaut viņš viegli varēja mātei palīdzēt, viņš tomēr visas rūpes par to atstāja Kristofa ziņā. Bet, dabūjis zināt par Kristofa nodomu, viņš pēkšņi atvēra visus savus maigo līdzcietības jūtu avotus. Viņš sašuta par to, ka Kristofs grib atstāt māti, sauca brāli par briesmīgu egoistu. ViņS bija tik nekautrīgs, ka savus pārmetumus atkārtoja Kristofa klātbūtnē. Rūdolfs augstprātīgi pamācīja Kristofu kā bērnu, kas pelnījiis pērienu, un atgādināja viņa pienākumus pret māti un viisus upurus, ko tā viņa labā nesusi. Kristofs tikko nenoslāpa aiz niknuma. Ar kājas spērienu viņš iztrenca Rudolfu pa durvīm, nosaukdams to par nelietii, par liekulīgu suni. Rūdolfs atriebās, mātei galvā iepotēdams savus uzskatus. Viņam izdevās māti pārliecināt, un tā nu atzina, ka Kristofs nav labs dēls. Rūdolfs viņai neatlaidīgi daudzināja, ka Kristofam nav tiesības viņu atstāt, un viņa pati šīm domām gribēja ticēt no visas sirds. Viņa vairs neleja asaras, kas bija viņas stiprākais ierocis, bet sāka rāt Kristofu rūgtiem un nepelnītiem vārdiem, kas to sakaitināja. Viņi izteica viens otram asus pārmetumus, un sekas bija tikai tās, ka Kristofs, līdz šim aizvien vēl vilcinājies, nu vairs nedomāja par aitu kā par savu braucienu. Viņš zināja, ka žēlīgie kaimiņi juta mātei līdzi un aitzina Luiizi pair upuri, bet Kristofu par bendes kalpu. Viņš sakoda zobus, bet no sava nodoma vairs neatkāpās.

Aizritēja dienas. Kristofs un Luize gandrīz vairs nesarunājās. Viņi neizbaudīja pēdējo dienu īsos priekus, bet abi, viens otru mīlēdami, — kā tas pārāk bieži gadās, — savu laiku zaudēja neauglīgās dusmās, kurās bojā aiziet tik daudz sirsnīgu attiecību. Viņi satikās tikai pie galda, kur abi viens otram pretim sēdēja mēmi un drūmi, un dažus kumosus ar mokām apēda tikai tādēļ, ka ēdiens bija galdā. Grūti bija Kristofam izrunāt kaut dažus vārdus, bet Luize uz tiem pat neatbildēja, un, kad savukārt viņa sāka runāt, neatbildēja Kristofs. Šīs mokas abiem vairs nebija izturamas un, jo ilgāk tās vilkās, jo grūtāk bija pārvaramas. Vai tā viņiem bija jāšķiras? Luize tagad apzinājās, ka bijusi netaisna, bet viņa pārāk dziji cieta, lai spētu atkal atrast ceju uz sava dēla sirdi, ko šķita zaudējusi, un aizkavētu braucienu, par kuru aizvien vēl nespēja mierīgi domāt. Kristofs slepus ielūkojās mātes bālajā, izraudātajā sejā, un viņu plosīja sirdsapziņas mokas, bet, apņēmies šo vietu atstāt un zinādams, ka tā ir cīņa par savu dzīvību, viņš savā gļēvumā, lai izvairītos no sirdsaipziiņas mokām, gribēja jau būt projām.

Līdz braucienam bija vairs tikai viena diena. Pēc vakariņām, kad viņi neizrunāja ne vārda, Kristofs ieslēdzās savā istabā. Nevarēdams strādāt, viņš, galvu rokās atbalstījis, sēdēja pie galda un klusībā mocījās. Bija jau nakts, pulkstenis nosita vienu. Te pēkšņi viņš izdzirda troksni, blakus istabā a/pgāzās krēsls. Durvis atvērās, un māte vienā kreklā, kailām kājām ienāca istabā un raudādama metās viņam ap kaklu. Luize kvēloja drudzī, skūpstīja dēlu un izmisuma asarās dvesa:

— Neaiizej, paliec pie manis! Es tevii asarās lūdzos: paliec! ... Es miršu... Es nevaru, nevaru dzīvot bez tevis!...

Izbailēs un uztraukumā viņš apskāva māti un centās to mierināt:

— MīĻā māmiņ, jel rimsties, ēsti mierīga, es tevi lūdzu!

Bet Luize turpiināja:

— Es to nepārcietīšu ... Tu man esi vienīgaiis. Kā es bez tevis dzīvošu? Es nomiršu, ja mani atstāsi. Es gribu mirt tavās rokās. Es negribu vientulībā mirt. Pagaid.i, kamēr es nomiršu!...

Luizes vārdii plosīja Kristofa siirdi. Viņš nezināja, kā lai māti mienina. Kādi prāta slēdzieni varēja klusināt šo mīlestības un sāpju izmisumu! Viņš paņēma māti klēpī un lūkoja viņu mierināt ar skūpstiem un maigiem vārdiem. Vecā sieviete pamazām norimās, raudāja aiizvien klusāk. Kad viņa jau bija kļuvusi mierīgāka, Kristofs viiņai sacīja:

— Ej vien gulēt, mīļā māte! Tu vēl sasaldēsies.

Viņa atkārtoja:

— Paliec!

Klusā balsī viņš teica:

— Es palikšu.

Luize notrīcēja un satvēra Kristofa roku.

— Vai tiešām? — viņa iesaucās. — Vai tiešām tu nebrauksi?

Kristofs izmisuma nespēkā novērsa galvu.

— Rīt, — viņš sacīja, — rīt es tev pateikšu ... Bet nu ej, es tevi lūdzu! ...

Viņa paklausīgi piecēlās un iegāja savā istabā.

Citu rītu viiņa pati kaunējās par savu izmisumu, kas viņu naktsvidū bija satvēris kā neprāts, un nabaga Luize trīcēja baiilēs, gaidīdama, ko sacīs dēls. Viņa iesēdās istabas kaktā un gaidīja Kristofu. Skumjās domas gainīdama, viņa bija paņēmusi adīkli, bet rokas neklausīja: darbs atkrita klēpī. Ienāca Kristofs. Klusā balsī, viens otru neuzlūkodami, viņi pateica labrītu. Seja viņam bija drūma; mātei pievērsis muguru, viņš piegāja pie loga un stāvēja tur, nerunādams ne vārda. Dvēselē viņam norisinājās grūta cīņa. Viņš skaidri

paredzēja šīs cīņas iznākumu, tādēļ pūlējās to novilcināt. Luize neiedrošinājās dēlu uzrunāt, no viņa lūpām izvilināt atbildi, ko bailēs gaidīja. Viņa atkal paņēma adīkli, bet pati neredzēja, ko dara, un adīklis noknita zemē. Ārā Lija lietus. Ilgi klusējis, Kristofs piegāja pie mātes. Viņa nepakustējās, bet siirds viņai pukstēja strauji. Kristofs nekustīgi uzlūkoja māti un pēkšņi pakrita ceļos, galvu ieslēpa mātes klēpī un, ne vārda neminējis, sāka raudāt. Nu Viņa saprata, ka Kristofs nebrauks, un sirdī viņai izgaisa nāves bailes, bet baiļu vietā to pārņēma nožēlas. Viņa juta, cik liels bijiis dēla upuris. Viņa pieliecās pie Knistofa sejas un skūpstīja tam pieri, matus. Klusu ritēja viņu sāpju asaras. Kristofs beidzot pacēla seju, Luize saņēma viņa galvu savās rokās un ielūkojās viņam acīs. Vismīļāk viņa būtu tam teikusi:

«Brauc vien, mīļais dēls!...»

Bet liktenīgie vārdi neraisījās no lūpām. Viņš būtu gribējis tai sacīt:

«Es mīļu prātu palikšu pie tevis.»

Bet vārdi neraisījās no lūpām.

Viņu stāvoklis bija neatrisināms, ne viens, ne otrs to nevarēja grozīt. Savā sāpju pilnajā mīlestībā Viņa nopūtās:

— Ak, kaut mēs kopā būtu dzimuši, lai kopā varētu mirt!

Šo vientiesīgo vēlēšanos dzirdot, Kristofs iesila maigās

jūtās; viņš nožāvēja savas asaras, lūkoja pasmaidīt un teica:

— Mēs mirsim kopā.

Viņa jautāja vienā jautāšanā:

— Vai tiešām? Vai tiešām tu nebrauksi prom?

Kristofs piecēlās:

— Es jau teicu. Nerunāsim vairs par to. Nekad vairs to nepieminēsim.

Kristofs turēja vārdu: viņš nerunāja vairs par braukšanu, tomēr domas par to nespēja gainīt. Viņš palika, bet mātei ziedoto upuri lika tai dārgi samaksāt ar savu grūtsirdību. Un neattapīgā Luize, skaidri zinādama, cik viņa neattapīga, un tomēr darīdama to, kas viņai nebūtu bijis jādara, uzmācās viņam ar jautājumiem par Knistofa grūtsirdības iemesliem, kurus pati labi zināja. Māte mocīja Knistofu ar savu sirsnību, kura mūžam bija baiļu pilna, pļāpīga un vienā laidā atgādināja to, ko viņš tik labprāt būtu aizmirsis. Cik bieži viņš bija gribējis tai atvērt savu sirdi pilnīgā uzticībā! Bet, tiklīdz viņš dzīrās runāt, viņu vidū pacēlās nepārkāpjama siena, un savus noslēpumus Kristofs ieslēdza sirdī. Luize nojauta to, taču neiedrošinājās Kristofu pamudināt uz runāšanu; varbūt viiņa nezināja, kā to darīt. Un, ja viņa to lūkoja, šis noslēpums, kas Kristofu smacēja, ko viņš būtu gribējis lizrunāt, ievilkās vēl dziļāk viņa dvēselē.

Tūkstoš nieku, nevainīgu ierašu mātii šķīra no Kristofa un Kristofu kaitināja. Labā vecenīte itin bieži mala vienu un to pašu. Viņai gribējās pamēļot par saviem kaimiņiem; aizvien viņa pieminēja dažādus sīkus notikumus no Kriistofa bērnības, kā aukle, kas nespēj ticēt, ka viņas auklējamais jau sen vairs neguļ šūpulī. Tik lielām pūlēm viņš bija izaudzis par vīru! Luize ļāvās šīm atmiņām, kurās bieži vien nav poēzijas, bet kuras ir dārgas mātes sirdij!

Reizēm Luize atraisījās aizkustinošos maiguma uzliesmojumos un izturējās pret Kristofu kā pret mazu bērnu, un viņš tiem ļāvās — kā mazs bērns.

Visļaunākais bija tas, ka viņi no rīta līdz vakaram dzīvoja abi kopā, mūžīgi kopā, no citiem ļaudīm šķirti. Ja divām sirdīm jācieš sāpes un viena nevar otru remdēt, tad tās ir mokas, kas cilvēku dara cietsirdīgu: ikviens par savām bēdām otru dara atbildīgu un galu galā sāk tam ticēt. Tad labāk dzīvot vienam un vienam ciest.

Katra diena viņiem sākās un beidzās vienās mokās. Un tā viņi nekad nebūtu atpestījušies, ja nejaušība nebūtu šo moku tīklu pārgriezusi ar savu šķietami nelaimīgo, bet īstenībā laimīgo roku.

TAS BIJA kādā oktobra svētdienā. Pulkstenis bija četri. Laiks bija brīnišķīgi jauks. Visu dienu Kristofs, pārdomās iegrimis, bija nosēdējis savā istabā un ļāvies grūtsirdībai.

Viņš nevarēja vairs izturēt, Viņu satvēra neprātīga dziņa iet un staigāt, izbrāzt savu enerģiju, nogurt līdz nāvei, lai tikai nebūtu jādomā. «

Iepriekšējās dienas vakarā viņš bija saķildojies ar māti. Viņš gribēja aiziet neatsveicinājies. Bet uz sliekšņa apstājās, atcerēdamies, cik grūti viņai būs visu vakaru nosēdēt vientulībā. Izlikdamies, ka būtu ko aizmirsis, viņš gāja atpakaļ. Durvis uz mātes istabu bija pamestas pusviru. Viņš pabāza galvu durvju spraugā. Viņš brīdi uzlūkoja savu māti... (Cik liela nozīme šim īsajam brīdim bija visā viņa turpmākajā mūžā!)

Luize nupat bija pārnākusi no vakara dievkalpojuma. Viņa sēdēja savā iemīļotajā kaktiņā pie loga. Pretējā nama netīrā, aplupusī siena aizsedza gaismu.

Bet, savā kaktā sēdēdama, viņa pār divu kaimiņnamu sētām varēja saskatīt mazu pļavas stūrīti, tik lielu kā nēzdodziņu. Uz palodzes podā auga tīteņi, kas vija smalku tīklu, ko skūpstīja saules stari. Luize salīkusi sēdēja zemā krēslā, uz ceļiem nolikusi atvērtu bībeli, bet nelasīja to. Abas rokas viņa turēja uz grāmatas; tās bija strādnieces rokas ar pietūkušām dzīslām, plakaniem un līkiem nagiem. Viņas acis mīļi uzlūkoja kuslo stādiņu un debesu stūrīti logā. Saules stars, apmirdzēdams zeltaini zaļās lapas, apgaismoja viņas gurdeno, vasaras raibumiem klāto seju, sirmos, mīkstos un retos matus, smaidošās, pusvērtās lūpas. Viņa baudīja miera stundu. Tas viiņai bija skaistākais brīdis visā nedēļā. Un viņa izmantoja to, lai iegrimtu saldā bezdomu laimībā, kura tik mīļa tiem, kas pūlas un strādā, lai iegrimtu klusā būtības nemaņā, kurā liegi dreb tikai snaudā slīgstošā sirds.

— Māt, — Kristofs sacīja, — es gribu iet pastaigāties. Iešu uz Buiiras pusi, pārnākšu labi vēlu.

Luize, snaudā grimdama, satrūkās. Tad pagrieza galvu pret dēlu un uzlūkoja viņu ar savām labsirdīgajām, lēnprātīgajām acīm.

— Ej vien, mīļais dēls, — viņa teica, — ej vien, jo laiks ir tik jauks.

Luize uzsmaidīja viņam. Arī Kristofs pasmaidīja. Tā viņi brīdi raudzījās viens otrā, tad abi pamāja ar galvu, ar acīm teikdami maigu labvakaru.

Kristofs klusu aizvēra durvis. Luize atkal lēni iegnima sapņainībā, ko apstaroja dēla smaids kā saules stars efeju lapas.

Tā Kristofs viņu atstāja — uz mūžu.

OKTOBRA vakars. Vēsa, bāla saule. Nogurusī zeme iemieg. Lauku klusumā līst lēnas zvanu skaņas no ciema baznīcas. Pāri tīrumiem un laukiem gaiisā lēni kāpj dūmu stabi. Tālumā aužas smalki birgas plīvuri. Mitro zemi klāj baltii miglas palagi un gaida, kad nāks nakts, lai varētu aizlocīties gaiisā. Pār biešu lauku, lielus līkumus mezdams, purnu zemē durdams, skrien medību suns. Pelēkās debesīs brēkdamii lidinās milzīgi vārnu bari.

Kristofs gāja sapņodams, bez noteikta mērķa, un tomēr viņa soļi instinktīvi tiecās noteiktā virzienā. Jau dažas nedēļas viņa pastaigāšanās gājieni pilsētas apkaimē lielāko tiesu beidzās kāda ciema tuvumā, kur viņš cerēja satikt skaistu meiteni, kas viņu valdzināja. Bez šaubām, tā bija tikai laksto-šanās, bet viņais valdzinājums bija stiprs un mazliet kairinošs. Kristofs nevarēja dzīvot bez iemīlēšanās, un viņa sirdī reti bija tukšums, tur vienmēr mājoja kāds mīlīgs tēls, kas viņam kļuva par elku. Viņš gandrīz nekad neraizējās, vai šis elks par viņa mīlestību zina vai neziina: viņam tikaii bija karsta dziņa mīlēt. Viņam bija vajadzīgs, lai sirdī nekad neizdziest uguns un lai tur nekad nav nakts.

Viņa jauno liesmu bija iededzinājusi kāda lauku meitene, ko viņš kā Eliazars satika pie akas, bet viņa nedeva tam dzert kā Rebeka: viņa tikai šļakstīja tam ūdeni sejā. Viņa bija nometusies ceļos pie strauta starp diviem vītoliem, kuru saknes viņu ieskāva kā ligzda, un centīgi mazgāja veļu. Viņas mēle bija tikpat naska un darbīga kā viņas rokas: meitene skaļi smējās un trieca ar citām meitenēm, kas mazgāja veļu strauta viņā malā. Dažus soļus no strauta Kristofs atgulās zālē; zodu delnā atspiedis, viņš noskatījās uz meitenēm. Tas

viņas nemulsināja: savas valodas viņas trieca tālāk un lāgiem izmeta kādu stiprāku vārdu. Bet Kristofs tanīs neieklausījās: viņš tikaii dzirdēja meiteņu smejošās balsis, kas saplūda ar velēšanas troksni un tālām lopu maujām ganībās. Viņš ļāvās saviem sapņiem un nenovērsa acis no skaistās veļas mazgātājas. Citas meitenes drīz vien manīja, uz ko viiņš tik vērīgi raugās: viņas savā starpā sāka ķiraināties. Kristofa izredzētā skaistule neskopojās ar dzēlīgām piezīmēm par viņu. Knistofs nekustējās; viņa piecēlās, paņēma izmazgātās un izvelētās veļas klēpi un sāka to žaut uz krūmiem, virzīdamās viņam aizvien tuvāk un lūkodama viņu labāk saskatīt. Kristofam garām iedama, viņa it kā netīšām tam pieskārās ar slapju dvieli un, lūkodamās tam taisni acīs, sāka skaļi smieties. Viņa bija ražena un spirgta meitene ar spēcīgu zodu, strupu degunu, skaisti veidotām uzacīm, tumši zilām, ņiprām, spīdīgām un cietām acīm, biezām un skaistām lūpām, kupliem, gaišiem, bizēs sapītiem matiem un tumšbrūnu ādas krāsu; viņa mazliet atgādināja kādu grieķu masku. Galvu viņa turēja taisni, smējās par katru vārdu, ko pati izrunāja, un gāja vīrieša soļiem, mētādama savas saulē iedegušās rokas. Viņa aizvien vēl žāva savu veļu, Kristofu kairinādama izaicinošām acīm un gaidīdama, lai tas viņu uzrunā. Arī Kristofs vēroja meiteni, bet viņam negribējās sākt sarunu. Beidzot viņa iesmējās tam taisni sejā un aizgāja atpakaļ pie draudzenēm. Kristofs palika guļam savā vietā, līdz zemi ietina vakara mijkrēslis, un viņas visas aizgāja ar veļas groziem plecos, jautri triekdamas un smiedamās.

Pēc divām trim dienām Knistofs atkal ieraudzīja meiteni pilsētas tirgū starp tomātu, gurķu, burkānu un kāpostu kaudzēm. Viņš staigāja apkārt, noskatīdamies tirgus pārdevējās, kas bija ar saviem groziem nostājušās rindā kā pārdodamas verdzenes. Policists ar naudas maku un kvīšu rituli gāja viņām garām, no katras saņemdams naudas gabalu un katrai iedodams mazu papīrītii. Starp pārdevēju rindām spraucās kafijas pārdevēja, kas iznēsāja grozā mazas kafiijkanniņas. Visapkārt skanēja troksnis un kņada, kurā Kristofs beidzot ieraudzīja savu Rebeku. īstais vārds viņai bija Lorhena (Eleonora). Savos gaišajos matos cepures vietā viņa bija koķeti iespraudusi svaigu kāpostu lapu, kas izskatījās kā robota cepurīte. Sēdēdama uz groza zeltainu sīpolu, sarkanu redīsiņu, zaļu pupu un tvīkstošu ābolu vidū, viņa ēda ābolus un nebēdāja par savu preču pārdošanu. Viņa ēda vienā ēšanā. Lāgu lāgiem viņa ar skoteli notrina zodu un kaklu, atmeta matus no pieres, pie pleca paberzēja vaigu vai noslaucīja degunu piedurknē. Garlaikodamās viņa lūkojās pa labi un pa kreisi. Meiča redzēja visu, kas notiika tuvumā, un uztvēra katru skatienu, kas bija vērsts uz viņu. Viņa ieraudzīja Kriistofu. Saraukusi uzacis, viņa pār pircēju galvām novēroja savu pielūdzēju. Viņa žestikulēja svinīgi un nopietni kā pāvests, bet klusībā zobojās par Kristofu. Viņš arī bija to pelnījis: nostājies dažu so|u attālumā, viņš nenovērsa acis no meičas un tad aizgāja, nepateicis tai ne vārda. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt.

Krīstofs bieži klaiiņāja ap ciematu, kurā meitene dzīvoja. Viņa staigāja pa savas mājas pagalmu: viņš apstājās uz ce|a un noskatījās savā skaistulē. Viņš negribēja atzīties, ka nācis meitenes dēj, un tiešām viņš to bija darījis bez nodoma. Komponēdams kādu darbu, Kristofs klīda apkārt kā mēnessērdzīgs; bieži vien viņu satvēra muzikālu domu vilnis, kad pēkšņi viņš ieraudzīja meiteni un, tanī raudzīdamies, nebeidza sapņot. Viņš nebūtu varējis apgalvot, ka mīlēja šo meiteni, tādas domas viņam nebija nākušas prātā. Viņam bija prieks to uzlūkot: tas bija viss. Kristofs neapzinājās tieksmi, kas to vienmēr dzina pie viņas.

Knistofa neatlaidība deva vielu ļaužu valodām. Kad ciema ļaudis dabūja zināt, kas Kristofs bija, tie visi par viņu smējās. Bet viņu lika mierā, jo viņš nebija uzmācīgs. Vaļsirdīgi sakot, Kristofs šeit izskatījās muļķīgi, bet viņš par to neraizējās.

CIEMATĀ bija svētki. Puikas rotaļājās ar paukšķenēm un kliedza: «Lai dzīvo ķeizars!» Kūtī blēja teļš un restorānā skanēja dzērāju dziesmas. Papīra pūķi ar komētu astēm lidinājās gaisā. Vistas kladzinādamas kašājās mēslu bedrē, vējš purināja viņu spalvu kā vecu dāmu lindrakus. Sārta cūka tīksmīgi gozējās saulē.

Kristofs devās uz «Trīs ķēniņu» restorānu, kura sarkanā jumta galā plīvoja karogs. Gar fasādi bija izkārti sīpolu vaiņagi, logi izpušķoti sarkanām un dzeltenām puķēm. Viņš iegāja tabakas dūmu piekūpinātā istabā, pie kuras sienām karājās izdzeltējušas gleznu reprodukcijas un pašā goda vietā ozola vaiņagā ievīta ķeizara ģīmetne. Dejas prieks kvēloja;

pilnā dedzībā. Kristofs bija pārliecināts, ka redzēs arī savu skaistuli. Un tiešām viņa bija pirmāķ° Ķrls" tofs ieraudzīja. Viņš iesēdās ista-bas kaktā, no kura bija pārskatāmi dejotāji. Kaut viņš centās palikt nepamanīts, Lorhena viņu tūdaļ ieraudzīja. Nebeidzamā valsī griezdamās, viņa pār sava kavaliera pleciem allaž uzmeta Kristofam straujus skatienus un, viņu ķircinādama, koķetēja ar ciema puišiem; meitenes lielā, skaista mute gaiši smējās. Skaļā balsī viņa trieca visādas muļķības un neatšķīrās no augstāko aprindu meitenem, kas, tiklīdz uz viņām kāds noskatās, domā, ka viņām jāsāk smieties, kustēties un klaji izrādīt savu vientiesību, kaut labak butu bijis to neizrādīt. Un visumā viņas nemaz tik vientiesīgas nav, jo gluži labi zina, ka publika viņas apbrīno, bet neklausās viņu blēņu valodās. Kristofs sēdēja, elkoņiem atspiedies pret galdu, zodu dūrē iekļāvis, un kaistošām, piktām acīm noskatījās Lorhenas draiskulība^ Viņš dusmas īga un siirdījās, bet tūdaļ atkal klusībā smējās un, plecus raustīdams, brīnījās, ka bija varējis dusmoties.

Arī Kristofu kāds novēroja: tas bija Lorhenas tēvs. Viņš bija mazs un plecīgs vīrelis kailu galvas vidu, resnu kaklu un īsu degunu; viņa saulē iedegušo pakausi apņēma citkārt gaišu matu vaiņags, kas cirtojās biezas sprogas ka Dī-rera Jānim Kristītajam; gludi skūtu, nekustīgu seju, garu pīpi lūpu kaktiņā viņš stāvēja un pra-

tīgi sarunājās ar citiem zemniekiem, slepus novērodams Kristofa mainīgo sejas izteiksmi, par ko klusi smējās savā nodabā. Pēkšņi viņš ieklepojās, viņa mazajās, pelēkajās acīs pazibēja blēdīgs skatiens; viņš piesēdās Kristofam blakus pie galda. Kristofs pievērsās viņam ar sapīkušu, skābu seju un ieraudzīja vecā vīra viltīgo skatienu; vecis, pīpi no mutes neizlaizdams, Kristofam teica kādu draudzīgu vārdu. Kristofs viņu pazina un labi zināja, ka tas bija vecs blēdis, bet vājība pret viņa meitu darīja jaunekli iecietīgāku pret tās tēvu. Kristofs izjuta pat savādu prieku sēdēt kopā ar meitenes tēvu, un vecais nelietis to noprata. Viņš runāja par lietu un par skaistu laiku, par daiiļ,ām meitenēm, par to, ka Kristofs nedejo, un beidzot nosprieda, ka Kristofam taisnība, jo neesot jau vērts velti pūlēties, daudz labāk esot sēdēt pie savas glāzes. Ilgi negaidījis, viņš Kristofu aicināja tukšot kādu glāzi ar viņu kopā. Dzerdams vecais runāja vienā runāšanā. Viņš runāja par savām sīkajām raizēm, par grūto dzīvi, par bēdīgajiem laikiem, par lielo dzīves dārdzību. Kristofs atbildēja tikai ar dažiem rūcieniem: šīs runas viņu neinteresēja, viņš noskatījās uz savu Lorhenu. Vairāki lāgi iestājās klusums: vecais vīrs gaidīja atbildi, bet atbildes nebija, un viņš atkal mierīgi turpināja savu runu. Kristofs brīnījās, kāpēc gan vecais blēdis viņu pagodinājis ar savu klātbūtni un vaļsirdību. Beidzot viņš saprata. Savu gaudu dziesmu nodziedājis, vecais sāka citu nodaļu; viņš cildināja savus priekšzīmīgos produktus — augļus, putnus, olas un pienu un beidzot jautāja Knis-tofam, vai tas nevarot viņam izgādāt galma pasūtījumus. Kristofs pietrūkās:

— Kāds velns jums to pateicis? ... Vai tad jūs mani pazīstat?

— Bez šaubām! — atsaucās vecais. — Ko gan cilvēks nevar dabūt zināt...

Bet teikumu viņš nepabeidza:

«... ja tikai pats pacenšas.»

Kristofs to izdarīja viņa vietā, atļaudamies dzēlīgo prieku viņu pakaitināt un pateikt, ka, lai gan cilvēks diezin ko varot dabūt zināt, tas tomēr, bez šaubām, nezinot par viņa neseno konfliktu ar galmu, un, ja arī viņam kādreiz bijis gods liel-hercoga sulaiņu istabā vai virtuvē baudīt kādu uzticību (par ko viņš gan šauboties), tad sen jau šī uzticība esot vējā. Vecais savieba seju. Bet viņš nenoskuma: viņš drīz atkal jau-

tāja, vai Kriistofs viņam nevarot ieteikt aitas ģimenes. Un viiņš nosauca visas ģimenes, ar kurām Kristofam agrāk bija kādii sakari, jo tirgū visu bija izdibinājis. Knistofs viņam neatbildēja ne jā, ne arī nē. Taču zemnieks neatlaidās, viņš savu pienu, sviestu un krējumu ar varu gribēja ieteikt Knistofam pašam ar Luīizii. Viņš piezīmēja, ka Knistofs taču esot mūziķis un balss uzturēšanai neesot nekā labāka kā rītos un vakaros norīt jēlu olu, un, ja Knistofs cita nekā negribot ņemt, viņš piegādāšot tam vismaz šīs olas, kas būšot vēl pavisam siltas. Knistofam nāca smiekli, ka vecais viņu biija iedomājies par dziedoni. Zemnieks to izmantoja un pasūtīja vēl vienu pudeli. Un, apmierināts, ka no Knistofa izvīlis visu, kas izviļams, viņš aizgāja bez liekām ceremonijām.

Satumsa nakts. Dejotāji aizrāvās arvien karstākā dedzībā. Lorhena Kristofam vairs neveltīja ne mazāko vērību: viņa tagad centās sagrozīt galvu kādam jaunam ciema švītam, bagāta fermera dēlam, pēc kura sacentās visas meitenes. Par jauno dāmu cīņu Kristofam nāca smiekli: tās uzsmaidīja cita citai, bet vismīļāk būtu adīs izskrāpējušas. Kad Lorhena svinēja uzvaru, Kristofs jutās mazliet satriekts. Viņš sevi tādēļ rāja. Kristofs nemīlēja Lorhenu, un bija gluži dabiski, ka viņa mīlēja to, ko gribēja. Bet viņam nebija patīkami justies tik vientulīgam. Viņš nopūtās, pasmaidīja, uzlūkodams Lorhenu, ko prieks par uzvaru darīja vēl skaistāku, un skumju prātu dzīrās iet projām. Pulkstenis bija gandrīz jau deviņi, un viņam līdz pilsētai bija jāiet pāris ljē.

Tiklīdz viņš piecēlās no galda, pēkšņi atvērās durvis un istabā iedrāzās desmit zaldāti. Viņi ielaida saltu gaisa joni. Ļaudis sāka sačukstēties. Daži dejotāji apstājās un nemierīgām acīm uzlūkoja ienācējus. Zemnieki, pie durvīm stāvēdami, tīši pagrieza tiem muguru un cits ar citu sarunājās. Jau labu laiku visa apkārtne bija klusā cīņas stāvoklī pret pilsētas garnizonu. Zaldāti nāvīgi garlaikojās un par savu garlaicību atriebās zemniekiem. Viņi tos dažādi izzoboja un apcēla un ar to meitām apgājās tā, it kā atrastos iekarotā zemē. Kristofs visu to zināja un bija pilnīgi zemnieku pusē. Viņš piesēdās atkal pie sava galda un gaidīja, kas nobiks.

Nevērodami zemnieku nelaipnību, ar kādu tie zaldātus sagaidīja, viņi trokšņaini sēdās pie galdiem, rupji atgrūzdami sēdētājus: tas viss notika vienā mirklī. Vairums paši viņiem rūkdami grieza ceļu. Kāds sirmgalvis, sola galā sēdēdams, nepiecēlās tiik ātri, kā ienācējiem būtu paticis: tie solu pasvieda gaisā, un sirmgalvis novēlās zemē, zaldātiem skaļi smejoties. Kristofam asinis saskrēja galvā, bet, tiklīdz viņš dzīrās steigt stirmgalvini palīgā, viņš redzēja, ka vecais lēni trausās kājās un nesodījās, bet pats vēl atvainojās pret nekauņām. Te divi zaldāti pienāca pie Kristofa galda: viņš sažņaudza dūres. Bet viņam savs spēks nebija jāizlieto. Tie abi bija braši, labsirdīgi zēni, kas kā suņi gāja diivu trīs pārdrošnieku pēdās un lūkoja izturēties tikpat droši kā tie. Kristofa augstprātīgais skatiens viņus satrūcināja, un, kad viņš dzedrā balsī tiem uzsauca: «šī vieta ir aizņemta!» — tie žigli atvainojās un, viņu netraucēdami, spiedās uz sola galu. Kristofa balss bija skanējusi valdonīgi: iedzimtais vergu gars tai padevās. Zaldāti tūdaļ manīja, ka Kristofs nav vienkāršs zemnieks.

Šī pazemība Knistofu mazliet nomierināja, un viņš sāka visu novērot aukstām asinīm. Viņš redzēja, ka visu šo iebrucēju baru vadīja seržants, drukns buldogs ar ļaunām un liekulīgām negantnieka acīm. Tas, jau piedzēries, sēdēja pie blakus galda, visus ļaudis uzlūkoja nekaunīgām acīm un izkliedza apvainojošas zobgalības, kuras neviens nelikās dzirdam. Visvairāk viņš ņirgājās par dejotājiem, smiedamies par viņu pilnīgām vai nepilnīgām miesas formām un visu saukdams īstajos vārdos, kas viņu līdzgaitniekiem izvilināja gardus smieklus. Meitenes kaunā tvīka, un acīs viņām spiedās asaras, puiši grieza zobus un rīstījās dusmās. Nelieša skatiens, nevienu netaupīdams, lēni slīdēja pār visu istabu, Kristofs redzēja, ka tas jau vēršas uz viņu. Viņš cieši satvēra savu alus kausu un, sažņaudziis to dūrē, gaidīja, lai pēc pirmā apvainojuma to triektu seržantam pa galvu. Viņš nodomāja:

«Es esmu traks. Būtu labāk aizgājis. Ja tie manii nesadurs, es iekulšos cietumā: tas nav šī prieka vērts. Labāk iešu, kamēr man nav aizdotas dusmas.»

Bet lepnums viņam liedza atkāpties, viņš negribēja, lai citi nodomā, ka viņš bēg no šiem diedelniekiem. Viltīgais, rupjais skatiens jau sasniedza Knistofu. Kristofs izslējās taiisns kā svece un aipsvēla nekaunīgo vērotāju ar savu acu ugunii. Seržants vēl brīdi kaitinājās: Kristofa sejas izteiksme viņam deva sparu, viņš iegrūda savam kaimiņam elkoni sānos, ņirdzīgi pameta aciis uz Knistofu, jau atvēra muti un dzīrās to apvainot. Kristofs satraukti grasījās sviest ar kausu bezkauņam. Šoreiz Kristofu izglāba nejaušība: tiklīdz žūpa grasījās runāt, viņam uzgrūdās Virsū kāds dejotāju pāris un notrieca uz grīdas viņa alus kausu. Pēkšņā dusmu dedzībā žūpa apcirtās un palaida vaļā visus savu lamu vārdu reģiistrus. Viiņa vērība bija izklaidēta, viņš nedomāja vairs par Kristofu. Vēl brīdi Kristofs gaidīja, bet, redzēdams, ka viiņa ienaidnieks vairs ķildu nemeklē, viņš piecēlās, lēni paņēma savu platmali un nesteigdamies gāja uz durvīm. Acis viņš nenovērsa no sola, kur sēdēja seržants ar saviem ļaudīm, lai tiem rādītu, ka viņš nedomā bēgt. Bet seržants viņu bija pilnīgi aizmirsis: neviens viņu vairs nevēroja.

Kristofs nospieda durvju rokturi: vēl daži mirkļi — un viņš būtu ārā. Bet liktenis bija lēmis, lai Viņš neizkuļas sveikā. Zaldāti bija piedzērušies un arī gribēja dejot. Visām meitenēm jau bija savi kavalieri, tādēļ tie ar varu bija jāatrauj, un neviens ari nepretojās. Taču Lorhena nebija tik viegli veicama. Ne velti viņai bija tik dzedras acis un spītīgs zods, kas Kristofu tā valdzināja. Viņa griezās valsī kā noreibusi, kad seržants, kas bija uz viņu metis acis, pēkšņi pieskrēja un gribēja aizgrūst viņas kavalieri. Viņa piespēra kāju, seržantu atstūma un uzkliedza, ka ar tādu ērmu neiešot dejot. Bet seržants neatlaidās. Ļaudis, aiz kuriem viņa lūkoja paslēpties, tas ar dūrēm atgrūda. Beidzot viņa aizskrēja aiz galda un tur, elpu atguvusi, uzmācīgo nekauņu nolamāja dzēlīgiem vārdiem. Viņa redzēja, ka visa pretošanās nekā nelīdzēs, dusmās spārdījās kājām, meklēja visnicinošākos vārdus un seržanta galvu salīdzināja ar daudziem savas saimniecības lopiem. Ar negantu smīnu viņš pārsvērās pār galdu un sniedzās uz Lor-henu, aois viņam dega piktumā. Pēkšņi viņš pārleca galdam pāri. Viņš sagrāba savu medījumu. Lorhena vairījās un kārpījās rokām un kājām. Viņš nebija vairs drošs uz savām kājām un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Niknās dusmās viņš piespieda meiteni pie sienas un iecirta viņai sejā pliķi. Vairāk viņai padarīt tas nepaguva, jo pēkšņi kāda stipra roka to sagrāba aiz skausta un otra roka iebelza tādu pļauku, ka seržants sagrīļojās, un kājas spēriens to aiztrieca līdz dzērāju galdam. Tas bija Kristofs, kas, nezinādams pats, ko dara, ļaudis un galdus grūstīdams, bija skrējis Lorhenai palīgā. Seržants šņāca trakās dusmās un izrāva zobenu, bet, iekams Viņš paguva to pacelt, Kristofs ar krēslu viņu nozvēla zemē. Visa šī aina norisinājās tik strauji, ka skatītāji neatģidās iejaukties. Bet, kad visi ieraudzīja seržantu nogāztu uz grīdas kā vērsi, sacēlās milzīga kņada. Gi<ti zaldāti, »izraudami zobenus, skrēja virsū Kristofam. Zemnieki metās uz kareivjiem. Sākās sīvs kautiņš. Alus kausi lidoja pa gaiisu, galdii gāzās. Zemnieki iedegās ņiprā sparā: nu viņi varēja remdēt savu seno ienaidu. Pretinieki cīnīdamies valstījās pa grīdu un negantii koda cits citam. Lorhenai atrautaiis kavalieris, brašs muižas puisis, kādu zaldātu, kas viņu bija apvainojis, žņaudza aiiz rīkles un dauzīja tā galvu pret sienu. Lorhena, apbruņojusies ar smagu vēzdu, kapāja uz visām pusēm. Citas meitenes spiegdamas un brēkdamas bēga prom, bet dažii jestrākii sievišķi par visu smējās piilnā kaklā. Viena no tām, drukna, zema gaišmate, redzēdama, kā milzīgs zaldāts, tas pats, kas bija piesēdies pie Kristofa galda, ar ceļiem uzklupis savam pretiniekam uz krūtīm, aši aiizskrēja pie pavarda, tūdaļ bija atkal atpakaļ, atlieca uzbrucēja galvu un iebēra tam acīs karstus pelnus. Zaldāts sāpēs ierēcās. Pašai nu viņaii bija lielas gaviles, meiča no visas sirds varēja izlamāt atbruņoto ienaidnieku, kuru ciema ļaudis sāka kult un sukāt, cik vien patikās. Beidzot zaldāti kā daždien vājākie atkāpās un aizgāja, divus smagi ievaiinotus cīņas biedrus tie pameta kaujas laukā. Cīņa vēl turpinājās ārā uz ielas. Ar ellišķu troksni un kliedzieniem zaldāti ielauzās citās mājās un gribēja visu slist un laupīt. Zemnieki viņus vajāja ar siena dakšām un rīdīja viņiem virsū niknus suņus. Uz ielas pakrita vēl trešais zaldāts, tam sānos bija iegrūsta mēslu dakša. Citiem bija jābēg, un viņus tizdzina no ciemata. Iztālēm viņi kliedza, ka pasaukšot savus biedrus un tūdaļ nākšot atpakaļ.

Zemnieki devās atpakaļ uz restorānu kā uzvarētāji. Viiņi gavilēja, tā bija sen gaidītā atriebība par varmācību, no kuras viņi sen cieta. Viņi vēl nedomāja par kautiņa sekām. Visi runāja reizē un lielījās ar saviem varoņdarbiem. Visi sabrāļo-jās ar Kni&tofu un priecājās par savu vienprātību. Lorhena satvēra Kristofa roku, brīdi turēja to savās sastrādātajās ķepiņās un smējās viņam taisni sejā. Nu viņš tai nelikās vaiirs smieklīgs.

Novāca ievainotos. Ciema ļaudīm bija tikai izsiisti zobi, daža ielauzta riba, pumi un zilumi bez nopietnākām sekām. Bet zaldātiem bija klājies kļūmīgāk. Trīs no viņiem bija smagi ievainoti: milzeniis ar apdedzinātām acīm, kuram ar cirvi bija pāršķelts plecs, vīrs ar pārdurtiem sāniem, kurš gulēja gārgdams, un Kristofa notriektais seržants. Tos visus noguldīja zemē pie pavarda. Seržants, par ciitiem vieglāk ievaiinots, atvēra acis. Ar naidā degošu skatienu viņš uzlūkoja zemniekus, kas bija noliekušies pār viņu. Atcerējies visu notikušo, viņš sāka lādēties. Viiņš zvērēja atriebību, viņu smacēja dusmas* Bija jūtams, ka viņš visus šos ļaudiis nokautu, ja spētu. Tie lūkoja smieties, bet viņu smieklii skanēja piespiesti. Kāds ciema puisis uzkliedza ievainotajam seržantam:

— Turi muti, ja ne, es tevi nositīšu kā sumi!

Seržants lūkoja piecelties, jaunekli uzlūkoja asiņu pieplūdušām acīm un teica :

— Nelieši! Nogaliniet mani! Tad jums visiem nociirtīs galvas.

Viņš nebeidza sodīties. Zaldāts ar sadurtajiem sāniem kliedza kā kaujama cūka. Trešais gulēja stīvs kā mironis. Zemniekus sagrāba šausmu stulbums. Lorhena un vēl dažas sievietes ievainotos ienesa blakus dstabā. No turienes seržanta lāsti un mirēja kliedzieni atskanēja klusināti. Zemnieki apklusa: viņi aizvien vēl kā sastinguši stāvēja lokā, it kā trīs ievaiinoto ķermeņi viņiem vēl vienmēr būtu pie kājām. Viņi neiedrošinājās pakustēties un cits aitu uzlūkoja (izbaiļu pilnām acīm. Lorhe-nas tēvs beidzot sacīja:

— Nu jūs gan esat ievārījuši jauku putru!

Visi savā nodabā ņurdēja: viņus māca bailes. Te pēkšņi visā sāka runāt vienā balsī. Sākumā viņi čukstēja, it kā bīdamies, vai aiz durvīm kāds neklausās un viņus nedziird. Bet balsis drīz vērtās aiizvien skaļākas un drudžainākas: tie apvainoja cits citu, ķilda iedegās aiizvien sīvāka, viņi gandrīz butu sākuši plūkties, taču Lorhenas tēvs visus samierināja. Rokas sakrustojās uz krūtīm, šis zemnieks pievērsās Kristofam un ar zodu pamāja uz viņa pusi:

— Un kas tad šim te bija meklējams?

Viss viņu piktums tagad (izgāzās uz Kristofu.

— Pareizi! Pareizā! — visi kliedza. — Viiņš ipirmais sākaf Bez viņa nekas nebūtu notlicis!

Kristofs stāvēja kā apstulbis, viņš lūkoja atbildēt:

— Ja es ko darīju, es nedarīju to sevis dēļ, es palīdzēju tikaii jums, to jūs paši labi zināt.

Bet tie viņam nikni attrauca:

— Mēs paši varam aizstāvēties! Mums nemaz šitādi pilsētas kundziņi nav vajadzīgi! Mēs paši zinām, kas darāmsl

Vai jums kāds prasīja padomu? Un kas jūs lūdza še nākt? Vai nevarējāt palikt, kur jūs bijāt?

Kristofs paraustīja plecus un virzījās uz durvīm. Bet Lor-henas tēvs viņam aizstājās ceļā un kliedza:

— Tā! Tā! Kad nu mūs viņš iedzinis ķezā, pats taisās prom! Viņam jāpaliek tepat!

Zemnieki brēca:

— Viņam jāpaliek! Tā lir tikaii viņa vaina! Laii nu pats sūkstās!

Visi apstāja viņu un rādīja viņam dūres. Kristofs visapkārt redzēja saniknotas sejas, tie visi bailēs ārdījās. Viņš neteica ne vārda, riebumā savieba seju, nometa platmali galdā un, visiem muguru pagriezis, atsēdās istabas galā.

Pēkšņi zemnieku vidū iejuka sašutusi Lorhena. Viii/as skaistā seja dusmās tvīka un vaibstījās. Viņa rupji atgrūda zemniekus, kas atkal mācās Kristofam virsū.

— Gļēvu|i! Zaķapastalas! — viņa kliedza. — Vali jums nav kauna? Nu jums liekas, ka vainīgs tikaii viņš! It kā jūs neviens nebūtu redzējiis! Jūs visi kāvāties kā negudri! Un, ja būtu bijis kaut viens, kas būtu stāvējis sakrustotām rokām, kamēr citi kāvās, es patii tam iespļautu sejā!

Negaidītā brāziena pārsteigti, zemnieki brīdii klusēja, bet tūdaļ atkal sāka kliegt:

— Viņš pirmais sāka! Bez viņa nekas nebūtu noticis!

Velti Lorhenas tēvs lūkoja savu meitu apklusināt. Viņa

atkal pikti sauca:

— Bez šaubām, viņš pirmais sāka! Tur nu jums, paldies dievam, nav ko lielīties! Ja nebūtu viņa, jūs būtu ļāvušies sevi lamāt un zaimot, un sist! Zaķapastalas! Lupatas!

Viņa uzkliedza savam kavalierim:

— Un tu, tu neteici ne vārda, tu man biji jauks kavalieris, tu vēl pats pastiepi dibenu, lai tev iesper ar kāju. Daudz vairs metrūka, un tu būtu paldies pateicis. Kā tev nav kauna? ... Un kā jums visiem nav kauna? Kas tad jūs par vīriem! Pintiķi jūs esat, vanckari! Tikai viņš jums visiem deva drosmi! Un nu jūs visu vainu gribat uzkraut viņam?... Nē, tas nu gan nenotiks, to es jums saku! Viņš kāvās par mums! Vai nu jūs liksiet viņu mierā, vai strēbsiet šo putru visi kopā! Ticiet maniem vārdiem!

Lorhenas tēvs rāva viņu aiz rokas un ,dusmās kliedza:

— Turi muti*! Ja neturēsi muti, tu elles mātīte, es tevi piekaušu!

Bet viņa atgrūda nost tēvu u%i lādējās vēl niknāk. Zerm nieki sodījās un skaļi kliedza. Viņa kliedza stiprāk par visiem, un viņas skarbā balss plēsa vai ausis pušu:

— Un tu, ko tu te ārdies? Vai tu domā, es neredzēju, kā tu ar cirvi pāršķēli plecu tam, kas tur blakus istabā nu guļ kā mironis? ... Un tu, ipuiisi, parādi man savas rokas!... Tās jau tev vēl vienās asinīs. Vai tu domā, ka es neredzēju tavu pacelto nazi? Ja jūs viņam ko darīsiet, ticiet man, es pati iešu uz policiju un pateikšu visu! Es nodošu jūs visus tiesai!

Saniknotie zemnieki dusmās grieza zobus un šiepās pret Lorhenu. Kāds no viņiem dzīrās meitenei cirst sejā pliķi, bet Lorhenas draugs to satvēra aiz skausta, un tie viens otru kratīja ar tādu sparu, ka savu ienaidnieku būtu varējuši sakaut greizu un tizlu. Kāds vecis teica Lorhenaii:

— Ja jau mūs notiesās, tu arī vaļā nespruksi!

— Bez šaubām, es jau neesmu tik gļēva kā jūs! — viņa attrauca.

Un atkal sāka savu dziesmu no gala.

Tie netika ar meiteni nekādā jēgā, un visi pievērsās viņas tēvam:

— Vai tu viņai nevari aizbāzt muti?

Vecais saprata, ka nebūtu gudri Lorhenu satracināt vēl vairāk. Viņš lūkoja pārējos nomierināt. Visi apklusa. Tikai Lorhena nevarēja rimties, bet, redzēdama, ka neviens vairs nepretojas, arī viņa izdzisa kā uguns bez malkas. Brīdi klusējis, viņas tēvs ieklepojās un teica:

— Nu, saki, skuķi, — ko tu gribi? Vai tu mūs visus gribi postā iegāzt?

— Es gribu, lai viņu izglābj, — meitene atbildēja.

Nu visi iegrima pārdomās. Knistofs nekustējās no vietas: sastindzis aiz lepnuma, viņš nelikās dzirdam, ka visi šie ļaudis ķildojas viņa dēj, taču Lorhenas dedzīgā iejaukšanās viņu aizkustināja. Ari Lorhena nelikās Kristofu redzam: viņa atspiedās pret galdu, kura galā sēdēja Kristofs, un izaicinošām acīm noskatījās uz zemniekiem, kas kūpināja pīpes un raudzījās zemē. Brīdi košļājis savu pīpii, Lorhenas tēvs viņaii sacīja:

— Vai nu kāds ko teiks par viņu, vai neteiks, bet skaiidra lieta, ka no soda viņš neizbēgs. Seržants viņu pazina: tas viņam nepiedos. Viiņam ir tikai viens glābiņš: viņam jābēg pār robežu.

Galu galā arī ciema ļaudīm bija izdevīgāk, ja Kristofs bēgtu: tā viņš pats būtu sevi nodevis un visu vainu varētu uzkraut Viņam. Visi bija vienis prātis. Kad nu viss bija nospriests, viņii sāka Kristofu mudināt jo drīzāk steigties projām. Aizmirsuši neseno ķildu, viņii apstāja Kristofu un likās noraizējušies par viņa glābšanos.

— Jūs nevarat vairs kavēties ne mirkli, Krafta kungs, -teica Lorhenas tēvs, — Viiņii drīz būs atpakaļ. Pusstundu viņi ies līdz cietoksnim, pusstundu atpakaļ... Jums lir pēdējais laiiks pazust.

Kristofs piecēlās. Arī viņš bija visu pārdomājis. Viņš zināja, kas viņu sagaiida, ja patiks še. Bet aiziet, aiziet, neredzējušam māti? ... Nē, to Viņš nevarēja. Viņš teicās doties vēl uz pilsētu, no kurienes naktī pagūšot pārbēgt pār robežu. Bet zemnieki kliedza un pretojās. Ja Viņš iešot atpakaļ uz pilsētu, viņu apcietināšot: viņš vēl nebūšot mājās, kad ziņa jau būšot priekšā. Taču Kristofs neatkāpās no savas gnibas. Lorhena viņu saprata:

— Jūs gribat vēl redzēt savu māti? ... Es aiziešu pie Viņas jūsu vietā.

— Kad?

— Šo pašu nakti!

— Vai tiešām jūs būtu tik laba?

— Es iešu.

Viņa paņēma lakatu un satinās.

— Uzrakstiet viņai vēstuli, es aiznesīšu. Ejiet šajā istabā, es pasniegšu jums tinti.

Lorhena ieveda Kristofu dibenistabā. Uz sliekšņa viņa atskatījās un teica savam pielūdzējam:

— Saposies, draugs, tev viņš būs jāpavada pāri robežai.

— Labi, labi, — atrūca Lorhenas draugs.

Viņš vairāk par visiem citiem vēlējās, lai Kristofs būtu Francijā, pat vēl tālāk, ja iespējams.

Lorhena ar Kristofu iegāja blakus istabā. Kristofs vēl svārstījās neziiņā. Sirdi viņam plosīja domas, ka viņš vairs nevarēs apmīļot savu māti. Kad viņš to atkal redzēs? Viņa bija tik veca, tik vārga, tik vientuļa! Šo pēdējo triecienu viņa neizturēs. Kas notiks ar māti bez viņa? Bet vai viņai būtu labāk, ja Kristofu notiesātu un uz lilgiem gadiem ieslodzītu cietumā? Vai tas viņai nebūs lielāks posts? Ja Kristofs būs brīvs, kaut arī dzīvos tālumā, viņš varēs tai palīdzēt, ņemt to pie sevis. Bet viņam nebija laika noskaidrot savas domas. Lorhena satvēra viņa rokas un lūkojās viņam acis, abu sejas gandrīz saskārās. Pēkšņii meitene apviija rokas Kristofam ap kaklu un noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Drīzāk! Drīzāk! — viņa klusii teica, rādīdama uz galdu.

Kristofs vairs ilgāk nedomāja. Viņš sēdās pie galda. Lorhena lizrāva lapu no saimniecības grāmatas.

Viņš rakstīja:

«Mīļā, dārgā māmiņ! Piedod! Es Tevi gaužām sāpināšu. Bet es oitādii nevarēju. Ļaunu es neesmu darījis. Taču man jābēg un jāatstāj mūsu zeme. Meitene, kas Tev aiznesīs šīs nindas, Tev visu pastāstīs. Es gribēju vēl aiziet pie Tevis, pateikt Tev pēdējās ardievas. Bet mani nelaida, jo mani apcietināšot. Esmu tik nelaimīgs, ka man vaiirs nav savas gribas. Es bēgšu pār robežu, bet dzīvošu turpat tuvumā, kamēr Tu man atrakstīsii. Meitene, kas Tev nodos šo vēstuli, man atnesīs Tavu atbildi. Saki, — ko laii es daru? Es darīšu visu, ko Tu man teiksi. Vaii gnibi, lai eju atpakaļ pie Tevis? Sauc mani atpakaļ! Cik briesmīgas ir domas, ka atstāju Tevi vienu! Kā Tu varēs» dzīvot? Piedod! Piedod! Es mīlu un skūpstu Tevi...»

Lorhenas draugs pavēra durvis.

— Mums jāsteidzas, kungs, citādi būs par vēlu, — viņš teica.

Kristofs ātni parakstīja savu vārdu un vēstuli iedeva Lorhenai:

— Vai jūs pati to aiznesīsiet?

— Protams, — viņa atbildēja.

Viiņa jau bija saposusies, lai dotos ceļā.

— Rīt es aiznesīšu jums atbildi, — Lorhena sacīja. — Gaidiet manii Leidenā (pirmajā piestātnē aiiz vācu robežas) uz stacijas platformas.

(Kamēr Kristofs rakstīja, ziņkārīgā Lorhena vestuīii bija lasījusi viņam pār plecu.)

— Vai jūs rīt man visu pastāstīsiet: kā viņa pārcieta šo triecienu, un ko viņa lika man pasacīt? Jūs taču nekā man neslēpsiet? — lūdzoši jautāja Knistofs.

— Es teikšu jums visu.

Viņi vairs nevarēja tik brīvi sarunāties: no durvju sliekšņa uz viņiem noskatījās jaunais puisis.

— Es Viņu reizēm apciemošu, Kristofa kungo,

Lorhena, — un jums rakstīšu, kā viipai klājas. Par to rrlfS zēj ieties.

Viņa sparīgi kā vīriettis pakratīja Kristofa roku.

— Iesim! — teica ciema puisis.

— Iesim! — atsaucās Kristofs.

Viiņi izgāja viisi trīs kopā. Uz ceļa viņii izšķīrās. Lorhena aiizgāja uz vienu, Kristofs ar savu pavadoni uz otru pusi. Viņi nesarunājās. Jaunais mēness iegrima birgā, to aizslēpa mežu galii. Laukus apspīdēja palsa gaisma. Ielejās locījās miglas vāki, biezi un balti kā piens. Mitrajā gaisā drūmi šalca koki.

Tiklīdzviņi bija atstājuši ciematu, Kristofa pavadonis pēkšņi atravās atpakaļ un pamāja Kristofam, lai tas apstājas. Viņi ieklausījās. Uz ceļa rakstā klaudzēja zaldātu nodaļas soļi. Puisis pārlēca pār žogu. Kristofs viņam līdzi. Viņi gāja par uzartiem tīrumiem. Ausīs viņiem noskanēja garām aizejošo zaldātu soju troksnis. Nakts tumsā puisis viņiem rādija dūri. Kristofam sažņaudzās sirds kā tramdītam meža zvēram. Viņi devās tikai tālāk, vairīdamies no vientulīgām mājām, kur suņu rejas vii.ņus varētu nodot. No mežainas pakalnes nokāpuši, viņi tālumā ieraudzīja dzelzceļa stigas sarkanās ugunis. Šie signāli viņiem rādīja ce|u, un viņi devās uz tuvāko piestātni. Ceļš bija grūts. Jo dziļāk viņi kāpa ielejā, jo biezāka migla viņus ietiina. Viņi pārlēca pār diviem trim strautiem. Tad viņi gāja pār nebeidzamiem runkuļu laukiem, uzartiem tīrumiem, viņiem likās, ka mūžam nevarēs izkulties uz ce)a. Lauks bija nelīdzens: vienos pauguros un ielīgšņos, viņi kuru katru brīdi varēja tur pakrist. Uz labu laimi klīduši un maldījušies, miglā izmirkuši, pēkšņi dažu soļu tālumā viņi ieraudzīja piestātnes laternas. Viņi uzkāpa uz uzbēruma. Bīdamies, ka viņus neierauga, viņi gāja līdzteku dzelzceļa stigai, līdz nonāca piestātnē. Vilciens bija jāgaida divdesmit minūtes. Kaut Lorhena savam draugam bija pieteikusi Kristofu pavadīt pāri robežai, viņš Kristofu pameta turpat. Nemiers dzina puisi atpakaļ uz mājām, lai redzētu, kas piemeklējis ciema ļaudis un viņa paša māju un mantu.

Kristofs nopirka biļeti līdz Leidenai un atsēdās trešās klases tukšajā uzgaidāmajā telpā. Dzelzceļa ierēdnis, visu laiku snaudis uz soliņa, apskatīja Kristofa biļeti un, kad pienāca vilciens, atvēra viņam durvis. Vagons bija tukšs. Vilcienā visi pasažieri gulēja. Gulēja visa pasaule. Negulēja tikai Kristofs, kaut ari bija ļoti noguris. Jo tuvāk smagie dzelzs rati viņu veda robežai, jo karstāk kvēloja viņa dziņa tikt drošībā. Pēc stundas viņam bija brīvam būt! Bet līdz robežai bija vajadzīgs tikai viens vārds, un viņš nokļūtu cietumā ... Cietumā! Šīs domas satrauca visu viņa būtni, viņam derdzās padoties rupjai pārvarai! Viņam aizrāvās elpa. Viņš aizmirsa māti un dzimteni, no kuras bēga. Apdraudētās brīvības egoismā viņš domāja tikai par šo brīvību, kuru visiem spēkiem gribēja glābt. Lai tad nāktu kas nākdams! Jā, kaut arī noziegums ... Viņš rāja sevi, ka bija sēdies vilcienā un līdz robežai nebija gājis kājām. Viņš bija gribējis iegūt dažas stundas. Viņš pats skrēja vilkam rīklē. Bez šaubām, robežas piestātnē viņu gaidīja! Droši vien pavēle jau Vija dota ... Pēkšņi viņam uznāca dziņa izlēkt no ejoša vilciena, viņš jau atvēra durvis, bet bija par vēlu: vilciens apstājās. Tas kavējās piecas minūtes. Visu mūžību. Kupejas stūrī ieslēpies, Kristofs bailīgi raudzījās uz platformu, kur nekustīgi stāvēja žandarms. Stacijas priekšnieks iznāca no sava kantora ar telegramu rokā un ātriem soļiem gāja pie žandarma. Kristofs nešaubījās, ka tā ir tele-grama par viņu. Viņš meklēja kādu ieroci. Bet viņam bija tikai nazis ar diviem asmeņiem. To viņš kabatā atvāza. Konduktors ar laternu pie krūtīm pateica dažus vārdus priekšniekam un steigšus devās gar vagonu rindu, tuvojās Kristofam. Dūrē sažņaudzis naža spalu, viņš domāja:

«Es esmu pazudis!»

Kristofs bija tik satraukts, ka būtu varējis iegrūst nazi šim vīram krūtīs, ja tam būtu ienākusi prātā nelaimīgā doma atvērt viņa kupejas durvis. Bet konduktors apstājās pie blakus vagona un pārbaudīja kāda iekāpēja biļeti. Vilciens sāka braukt. Kristofs spieda roku pie strauji pukstošās sirds. Viņš nekustējās. Viņš gandrīz neiedrošinājās atzīties, ka ir jau glābts. Viņš negribēja ticēt, līdz bija pāri robežai... Lēni ausa diena. Tumšajā rīta krēslā iezīmējās koku silueti. Pa ceļu kā fantastiska ēna garām aizbrauca rati ar skanošiem zvārguļiem un mirgojošu laternas aci. Seju piespiedis pie loga rūts, Kristofs lūkoja saskatīt robežstabu ar ķeizara vairogu. Austošās dienas gaismā Kristofs aizvien vēl meklēja šo stabu, te pēkšņi nosvilpa vilciens, jundīdams iebraukšanu pirmajā Beļģijas piestātnē.

Kristofs piecēlās, plaši atvēra durvis un ieelpoja salto gaisu. Brīvs! Brīvs! Visa dzīve viņam priekšā! Kāds prieks ir dzīvot! ... Bet tūdaļ viņam uzmācās bēdas par visu, ko bija atstājis, par visu, kas bija gaidāms, un nogurums pēc nemierīgās nakts viņu salauza. Viņš bezspēcīgi noknita uz sola. Vairs bija tikai īss brīdis līdz stacijaii. Kad konduktors atvēra kupejas durvis, viņš Kristofu ieraudzīja aizmigušu. Konduktors sapurināja gulētāju aiiz rokas, Kristofs mulsdams pamodās, un viņam likās, ka Viņš gulējis veselu stundu. Smagiem soļiem viņš izkāpa un aizvilkās uz muitas revīziju. Un, kad nu svešā zeme bija Kristofu uzņēmusi savā klēpī un viņam vairs nebija jābīstas, viņš visā garumā (izstiepās uzgaidāmajā telpā uz sola un kā smaga masa iegrima miegā.

kuras kailos zarus drebināja rīta vējš. Pa kreisi kā milzīgs polips izpletās liels lazdu krūms ar kailiem, melniem zariem. Vārnu bari smagi šūpojās zarū galos. Pēdējās vītušās lapas klusi atrisa un lēni bira stingajā dīķī...

AP DIENVIDU Kristofs pamodās. Lorhena varēja atbraukt tikaii pēc divām trim stundām. Gaidīdams vilciena pienākšanu, viņš staigāja pa mazās stacijas peronu šurp un turp. Pēc kāda laidņa viņš sasniedza pļavu un devās tālāk pa laukiem. Pelēkās dienas skumībā bija jūtama ziemas tuvošanās. Gaisma likās snaudoša. Grūtsirdīgo klusumu pārtrauca tikai manevrējošās lokomotīves žēlie kaucieni. Dažus soļus no robežas Kristofs apstājās kailā klajumā. Turpat tuvumā laistījās šaurs dīķis, kurā spoguļojās sērīgās debesis. To ietvēra zema sētiņa, un viņā krastā auga divi koki. Pa labi papele,

Kristofam likās, ka viņš šo ainu jau redzējis: šos abus kokus, šo dīķi... un pēkšņi viņš pārdzīvoja vienu no tiem skur-binošajiem mirkļiem, kas dzīvē tik reti. It kā laiks būtu pāršķēlies. Cilvēks vairs nezina, kur viņš ir, kas viņš ir, kurā gad-

simtā dzīvo. Kristofs juta, ka tas viss reiz jau bijis un ka tas, kas tagad šķita, bija pavisam aitā laikā. Viņš vairs nebija viiņš pats. Viiņš uzlūkoja sevi no ārienes, no liela tāluma, ka citu būtni, kas šajā pašā vietā reiz jau bijusi. Sensenu atmiņu, neminamu tēlu bani šalca viņa dvēselē, strāvoja viņa dzīslās: «Tā bija ... Tā bija ... Tā ir bijis... Tā ...»

Gadsimtu dobjie diimdieni...

Dažs labs no Kraftu cilts jau bija izcietis šos pārbaudījumus, kas šodien piemeklēja Kristofu, jau bija izbaudījis pēdējo stundu sēras, kad jāšķiras no dzimtenes. Viņi bija mūžīgu maldoņu ailts, kuru vienmēr un visur trauca brīvības dziņa un dumpīgais gars. Viņi vienmēr bija sava dvēseles dēmona upuri. Un tomēr savā zemē ieauguši, no kuras šis dēmons viņus rāva prom, bet kuru viņi nekad nebeidza mīlēt.

Nu bija pienākusi Kristofa kārta iet šīs pašas sāpju pilnās takas, un ceļā viņš uzgāja savu senču pēdas, kuri bija gājuši pirms viņa. Asaru aizmiglotām acīm viņš redzēja birgas_ plīvurā izgaistam dzimtenes zemi, no kuras viņam bija jāšķiras. — Vai tad tā nebija viņa karstākā dziņa? — Jā, bet, kad šis brīdis tiešām bija pienācis, viņš izjuta skumjas. Tikai cieta sirds var bez sāpēm atraisīties no dzimtās zemes. Laimīgs vai nelaimīgs — cilvēks tomēr ir dzīvojis viņas dzīvi, viņa bija māte, viņa bija līdzgaitniece: viņas klēpī cilvēks gulējis, viņas krūtīs slēpti visii mūsu sapņu dārgumi, visa mūsu bijusī dzīve un visu to svētītie pīšļi, kuri bija mums mīļi. Un Kristofam garām aizzibēja viņa jaunās dienas, viņš redzēja mīļos tēlus, kurus atstāja dzimtenē vai dzimtenes zemē. Viņu ciešanas Kristofam bija tikpat dārgas kā viņu prieki. Minna, Sabine, Ada, vectēvs, tēvocis Gotfrīds, vecais Šulcs — visi atkal īsu brīdi parādījās viņa acu priekšā. Kristofs nevarēja atraisīties no saviem miroņiem (arī Ada viņam šķita mirusi). Domas par māti, kuru vienīgo no visiem dzīvajiem, ko Kristofs mīlēja, viņš atstāja šo rēgu vidū, viņam nebija izturamas. Viņš dzīrās doties atpakaļ pār robežu, viņš pēkšņi uzskatīja sevi par tik gļēvu, ka bija bēdzis. Viņš apņēmās braukt atpakaļ uz mājām, ja Lorhena viņam stāstīs, ka mātes ciešanas ir pārāk lielas, — un lai tad notiek kas notiķdams! Bet ja nu viņam nekādu ziņu nebūs? Ja nu Lorhena %av varējusi aiziet pie mātes un atbildi nevarēs atvest? Nu, tad viņš tomēr dosies atpakaļ.

Viņš aizgāja atkal uz staciju. Pēc ilgām gaidām beidzot piebrauca vilciens. Kristofs meklēja Lorhenas draiskigo seju, jo ticēja, ka meitene turēs vārdu, taču nekur nevarēja viņu ieraudzīt. Uztraukts viņš .skrēja no vienas kupejas uz otru. Spraukdamies cauri pasažieru drūzmai, Viņš pēkšņi ieraudzīja kādu seju, kas viņam nelīkās sveša. Tā bija .kādus trīspadsmit četrpadsmit gadus veca meitene apa|iem un sārtiem vaigiem, strupu deguntiiņu, lielu muti un biezu bizi, kas bija apvīta ap galvu. Vērīgāk ielūkojies, viņš meitenei rokā ieraudzīja vecu ceļasomu, kas bija līdzīga viņa paša somai. Redzēdama, ka Kristofs viņā noskatās, meitene gāja tam tuvāk. Viņa apstājās un, ne vārda neteikdama, ar savām mazajām peles acīm vērās Kristofam sejā. Kristofs viņu pazina: tā bija lopu meita no Lorhenas mājām. Kristofs rādīja uz ceļasomu un jautāja:

— Tā taču ir mana, vai ne?

Meitene nepakustējās un vientiesīgi atbildēja:

— Vispirms sakiet, no kurienes esat atbraucis!

— No Buiiras.

— Un kas jums to sūta?

— Lorhena. Dod nu šurp!

Meitene atdeva viņa ceļasomu.

— Še ņemiet!

Un viņa piebilda:

— Es jūs tūdaļ pazinu!

— Jā, bet ko tad tu tik ilgi gaidījii?

— Es gaidīju, lai jūs man pasakāt, ka esat tas, kas jūs esat.

— Kādēļ Lorhena pati nebrauca? — jāutāja Kristofs.

Meitene neatbildēja. Kristofs saprata, ka daudzo ļaužu

barā viņa negribēja runāt. Kad beidzās muitas revīzija, Kristofs meiteni aizveda uz platformas Viņu galu.

— Pie mums bija policija, — stāstīja ļoti valodīgais lauku bērns. — Žandarmi atnāca, tiklīdz jūs bijāt aizgājis. Viņi izvandīja visas mājas, izklaušināja visus ļaudis un apcietināja lielo Žanu, Kristiānu un tēvoci Kasparu. Un arī Melāniju un Ģetrūdi, lai gan tās kliedza, ka neesot vainīgas, un pilnā kaklā raudāja, un Ģetrūde vēl sāka ar žandarmiem plēsties un skrāpēties. Visi gan teica, ka jūs esat vainīgs, bet žandarmi jau neklausījās.

— Kā? Es? — iesaucās Kristofs.

— NUja, — mierīgi atbildēja meitene, — jums taču bija vienalga! Jūs jau bijāt prom! Viņi jūs meklēja kur vien varēdami un izsūtīja savus ļaudis uz visām pusēm.

— Un Lorhena?

— Lorhenas nebija mājās. Viņa tikaii vēlāk pārnāca no pilsētas.

— Vai viņa satikusi manu mati?

— Jā. Te būs vēstule. Viņa gan pati gribēja braukt, bet arī viņu apcietināja.

— Jā, bet kur tad tu ņēmi šo vēstuli?

— Tas notika tā: policijai neredzot, viņa pārnāca mājās un tūda] atkal gribēja aiziet. Bet Irma, Ģetrūdes māsa, viņu nodeva. Tad nu poliiciija gribēja viņu apcietināt, bet, ieraudzījusi žandarmus, viņa uzkāpa savā istabā un teicās nākšot tūdaļ lejā. Es biju iegājusi vīnadārzā, viņa pa logu klusi pasauca mani: «Lidijl Lidij!» Es piegāju, viņa nolaida lejā jūsu ceļasomu, jūsu mātes vēstuli un man pieteica, kur jūs varēšu atrast. Viņa man piekodināja, lai es esot uzmanīga, ka mani nesaķerot. Es nu skrēju, cik vien jaudāju, un te nu es esmu.

— Un vairāk nekā viņa neteica?

— Teica gan. Viņa man iedeva savu lakatu, lai jūs redzot, ka viņa pati mani sūtījusi.

Knistofs paziina balto lakatu ar sarkanām punktīm un izšūtām puķēm, ko Lorhena vakar, viņiem šķiroties, bija apsējusi ap galvu. Viņš nepasmaidīja par šo vientiesīgo mīlestības zīmii.

— Tā, — teica mazā meitene, — tur jau piebraucis mans vilciens. Man jābrauc mājās. Dzīvojiet sveiks!

— Pagaidi! — teica Knistofs. — Kas tev deva ceļa naudu?

— Lorhena.

— Še ņem, — teica Kristofs un iespieda meitenei saujā dažas naudas ripiņas.

Meitene dzīrās aizskriet, bet Kristofs viņu aizturēja aiz piedurknes.

— Tā un nu ... — viņš ieteicās, noliecās un noskūpstīja meitenei abus vaigus. Viņa izlikās, it kā Knistofam pretotos.

— Ko nu velti gainies, — jokodamies teica Kristofs, — tas jau nebija domāts tev pašai.

— To jau es zinu, — viņa vīzdegunīgi atcirta, — tas bija domāts Lorhenai.

Tā nebija Lorhena vien, ko Kristofs skūpstīja uz meitenes apaļajiem, sārtajiem vaigiem: tā bija visa Vācija.

Meitene atraisījās no Knistofa rokām un ielēca vilcienā. Viņa nostājās pie loga un vēdināja Kristofam ar nēzdodziņu, kamēr vien viņš bija redzams. Viņš noskatījās uz mazo vēstnesi, kas viņam bija atnesusi dzimtenes un visu mīļo siržu pēdējos sveicienus.

Kad meitene nozuda, Knistofs jutās viens un atstāts, šoreiz svešs un vientulis svešā zemē. Mātes vēstuli un mīlestības glāstu pilno lakatu viņš aizvien vēl turēja rokā. Šos dārgumus viņš spieda pie sirds un gribēja atplēst vēstuli, bet roka viņam trīcēja. Ko viņš tur lasīs? Kādas ciešanas būs izdvestas šajās lapās? — Nē, viņš nebūtu varējis izciest sāpju pilnos pārmetumus, ko jau šķita sadzirdējis: viņš būtu devies atpakaļ. Beidzot viņš tomēr vēstuli atplēsa un lasīja:

«Mīļais nabaga bērns, par mani neraizējies. Es būšu stipra. Mīļais dieviņš mani sodījis. Man nevajadzēja būt tādai egoistei un Tevi turēt mājās. Brauc vien uz Parīzi. Varbūt tur Tev būs labāk. Par mani nebēdā. Gan es izkulšos. Gādā tikai, lai Tu pats varētu kļūt laimīgs. Skūpstu Tevi.

Tava māte

Kad vari, raksti man.»

Knistofs atsēdās uz savas ceļasomas un raudāja.

Stacijas uzraugs pieteica vilcienu uz Parīzi. Dārdēdams iedrāzās ātrvilciens. Kristofs nožāvēja asaras, piecēlās un nočukstēja:

— Tam jānotiek.

Uz Parīzes pusi skatīdamies, Knistofs ielūkojās debesīs. Visās malās tumšais apvārsnis tur bija vēl tumšāks — ka melns dzelmenis ar atvērtu rīkli. Knistofam sažņaudzas sirds, bet viņš sevī atkārtoja:

«Tam jānotiek.»

Viņš iekāpa vilcienā un, piespiedies pie loga, atkal raudzījās draudīgajā apvārsnī.

«Ak Parīze!» viņš domāja. «Ak Parīze! Palīdzi man! Glāb mani! Glāb manas domas!»

Migla vērpās aizvien tumšāka un biezāka. Par zemi, ko Kristofs atstāja, smaidīja mazs zilganbālo debesu stūrītis ka divas acis — kā Sabines acis, mākoņu plīvurā tītas, smaidīja grūtsirdīgi un skumji un izdzisa. Vilciens aizbrauca. Lija lietus. Satumsa nakts.

Romain Rolland JEAN-CHRISTOPHE Librairie Ollendorff

Ромен Роллан ЖАН-КРИСТОФ

Том первый

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Romēns Rolāns Žans Kristofs, I sēj.

Redaktore J. Ābrama. Mākslinieciskais redaktors A. légers. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore A. Čakarē.

Nodota salikšanai 1959. g. 5. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 28. janvāri. Papīra formāts 61X86 /1«. 40,76Tiz. iespiedi.; 40,76 uzsk. iespiedi.; 35,12 izdevn. 1. Metiens 45000 eks. Maksā II rbļ. 5 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izd. Nr. 11546-D1605. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 1687.

1

Aizliegums. (Vāc.)

2

Persona Šekspira «Sapnis vasaras naktī». (Red.)

3

Kaunīgā. (Itāl.)

4

Dzīve ir īss sapnis. (Latin.)

5

Oriģ.: «Davidsbūndler.» (Vāc.) — «Dāvidā savienības» locekļi. Tā saucās kāda brīvdomīgu vācu studentu organizācija. (Red.)

6

Iesauka, ar kuru vācu pamfletisti mēdza apzīmēt viņa majestāti imperatoru. (R. R.)

Content

Rolāns Romēns Žans Kristofs-1

Īss visu grāmatu satura atstāsts

AUSMA

RĪTS

JAUNEKLIS

DUMPIS

1