Rolāns Romēns

Žans Kristofs-2

Romēns Rolāns Žans Kristofs-2

GADATIRGUS

.

AUTORA DIALOGS AR SAVU ĒNU

E s

Vai tiešām. Kristot, tu esi noslēdzis derības? Tu esi nodomājis mani sanaidot ar visu pasauli?

K r i s t o f s

Neizliecies nu tik pārsteigts! Tu jau no pirmā mirkļa zināji, kurp es tevi vedu.

Es

Tu pārāk daudz kritizē. Tu kaitini savus ienaidniekus un mulsini savus draugus. Vai tad tu nezini, ja kāda goda vīra namā iet greizi, tad neklājas par to runāt?

K r i s t o f s

Ko tur lai dara? Es neesmu tik smalki audzināts.

Es

Es zinu: tu esi mežonis. Tu esi neveikls! Viņi tev uzspiedīs visas pasaules ienaidnieka zīmogu. Vācijā tu jau esi iemantojis germanofoba slavu. Francijā tu iemantosi frankofoba vai — vēl ļaunāk — antisemīta slavu. Piesargies! Neaizskar ebrejus... «Viņi tev darījuši pārāk daudz laba, lai tu par viņiem iedrošinātos sacīt ko ļaunu ...»

K r i s t o f s

Kādēļ lai es nesaku par viņiem visu labo un visu ļauno, ko par viņiem domāju?

Es

Bet tu par viņiem saki gandrīz tikai ļaunu.

K r i s t o f s

Labais nāks pēcgalā. Vai tad viņus jāsaudzē vairāk nekā kristīgos? Ja mēroju viņus ar pilnīgu mēru, tad viņi to ir pelnījuši. Nevaru viņiem liegt goda vietu panīkumā slīgstošo Rietumu priekšgalā. Daži no viņiem bīstami apdraud mūsu civilizāciju. Bet es redzu, ka citi no viņiem bagātākus dara mūsu

darbus un domas. Es zinu, kas viņu nācijā vēl ir liels. Es pazīstu visus šos ziedošanās, lepnās nesavtības spēkus, visu prieku un mīlestību uz labāko, nenogurstošo enerģiju, sūro un apslēpto darbu, ko dara tūkstoši no viņiem. Es zinu, ka viņos dzīvo dievs. IJn tādēļ esmu pikts pret tiem, kas šo dievu aizlieguši, pret tiem, kas apkaunojušu panākumu, pazeminošas laimes dēļ nodevuši savas tautas likteni. Pret tiem karot nozīmē pret tiem cīņā iet kopā ar viņu tautu, tāpat kā es aizstāvu Franciju, ja uzbruku samaitātiem frančiem.

Es

Mīļo zēn, tu iejaucies lielās, par kurām tev nav daļas. Atceries Sganarela 1 sievu, kas pati gribēja, lai to per. «Nebāz savu degunu tur, kur ...»

Izraeļa lietas mav mūsu lietas. Kas attiecas uz Franciju, tad tā ir kā Martina: viņa ir ar mieru, ka viņu ieper, bet necieš, ka par to runā.

K r i s t o f s

Tomēr viņiem būs dzirdēt patiesību, un, jo vairāk tos mīlēšu, jo bargāka būs šī patiesība. Kas cits to teiks, ja neteikšu es? Tu jau ne. Jūs visus saista sabiedriskas attiecības, apdomība, sirdsapziņas pārmetumi. Mani nesaista nekas. Es neesmu no jūsu pasaules. Nekad neesmu piederējis pie kādas no jusu kliķēm, neesmu piedalījies jūsu ķildās. Man nav vajadzības jūsu korī līdzi dziedāt vai jums līdzi klusēt.

E s

Tu esi ārzemnieks.

K r i s t o f s

Jā, tā jau skan jūsu patiesība, vai ne? Jūs teiksiet, ka vācu mūziķim nav tiesības par jums spriest un ka viņš nekad jūs nesapratīs. — Labi, varbūt es maldos. Bet es vismaz jums teikšu, ka daudzi lieli ārzemnieki, kurus tu pazīsti tāpat kā es, —un tie pieder pie labākajiem no mūsu mirušajiem un dzīvajiem draugiem, — ko tie par jums domā. Ja ari viņi maldās, tomēr ir vērts zināt viņu domas, un tās jums var derīgas būt. Tā tomēr jums būs labāk nekā sev iestāstīt, ka jūs apbrīno visa

* Sganarels (Sganarelle) — Moljera komēdijas personāžs. (Red.)

pasaule, un pašiem sevi apbrīnot vai arī nopelt — pārmaiņus. Kāda jēga ir periodiskos uzbrukumos, kas pie jums tik iemīļoti, rakstīt, ka jūs esat dižākā tauta pasaulē, — un tad atkal, ka latīņu nāciju bojā eja nav atvairāma, ka visas cildenās idejas nāk no Francijas, — un tūdaļ atkal, ka Eiropu jūs varat vairs tikai uzjautrināt? Labi būtu, ja jūs neaizvērtu acis pret savām kaitēm, ja jus nenomāktu apziņa par gaidāmo cīņu, bet, gluži otrādi, ja tā jūs iededzinātu, rosinātu cīnīties par savas nāci-cijas dzīvību un godu. Kas atzinis šīs nācijas sīksto dzīvību, kura negrib mirt, tam jāceļ gaismā viņas trūkumi un viņas smieklīgums, lai tos apkarotu un, it īpaši, lai apkarotu ļaudis, kas izmanto šos trūkumus un no tā pārtiek.

Es

Nepieskaries Francijai, pat ne lai to aizstāvētu! Tu satrauksi visus goda vīrus.

K r i s t o f s

Goda vīrus, bez šaubām, tos goda vīrus, kam sirds sāp, ka viss nav labi un skaisti, ka viņiem jārcdz tik daudz bēdīga un derdzīga! Viņus pašus citi izmanto, bet viņi negrib to atzīt. Viņus tik ļoti skumdina ļaunuma saredzēšana citos, ka viņiem labāk patīk būt upuriem. Viņi gribētu, lai viņiem vismaz reizi dienā atkārto, ka vislabākajā nācijā viss ir labākajā kārtībā un ka

.Tu, ak Francija, tu mūžam būsi pirmā . . .»

Un tad šie apmierinātie goda vīri atkal iet gulēt, un cili dodas viņu gaitās... Šie krietnie, šie priekšzīmīgie ļaudis! Esmu viņus sāpinājis. Es viņus sāpināšu vēl daudz vairāk. Es lūdzu viņu piedošanu . . . Bet, ja viņi negrib, ka viņiem palīdz pret tiem, kas viņus izmanto, tad lai viņi neaizmirst, ka citi ir tikpat nospiesti kā viņi un šiem ciliem nav viņu rezignācijas un ilūziju spēka, — šos citus tieši šāda rezignācija un šāds ilūzijas spēks dzen izmantotāju rokās. Cik šie citi ļoti cieš! Atceries! Kā mes cietām! Un tik daudzi cili mums līdzi — kad mēs redzējām, ka atmosfēra vērtās ik dienas jo smacīgāka, un cik samaitāta bija māksla, cik amorāla un ciniska bija politika, cik nejēdzīgs gara pagurums ar pieticīgu smaidu ļāvās nebūtības straumei... Un mēs stāvējām baiļu mākti un kļāvāmies viens pie otra ... Ak, mēs kopā esam pārcietuši bargus gadus! Viņiem, mūsu kungiem, nav ne jausmas par tām briesmām, kādās mūsu jaunība mocījās viņu aizgādībā!... Mēs izturējām. Mēs izglābāmies ... Vai mēs neglābsim arī citus? Vai pametīsim viņus to piašu sāpju muklājā, nesniedzot viņiem roku? Nē, viņu un mūsu likteņi ir saistīti. Francijā ir tūkstošiem vīru, kas domā to, ko es še skaļi izrunāju. Es apzinos, ka runāju viņu vārdā. Drīz es runāšu par viņiem. Es gribu rādīt īsto Franciju, nenomākto, neizdibināmo Franciju: ebrejus, kristīgos, dažādu ticību, dažādu asiņu brīvās dvēseles. — Bet, lai nonāktu pie īstās Francijas, ir jāizlaužas cauri pūlim, kas sargā mājas vārtus. Kaut taču beidzot skaistā gūstekne nokratītu savu vienaldzību un sagrautu sava cietuma sienas! Viņa nepazīst savus spēkus un savu ienaidnieku nenozīmību.

Es

Tev taisnība, mana sirds! Bet, lai tu dari ko darīdams, sargies ienīst!

K r i s t o f s

Manā sirdī nav naida. Par visļaunākajiem cilvēkiem domādams, es tomēr zinu, ka viņi ir cilvēki, kas cieš tāpat kā mēs un kādu dienu mirs tāpat kā mēs. Bet man jācīnās pret tiem.

Es

Cīnīties ir ļaunu darīt, kaut cīņas mērķis būtu labs. Vai visas ciešanas, kas būtu nodarītas varbūt vienai vienīgai dzīvai būtnei, atsver to labo darbu, kas domāts kā ziedojums skaistajam elkam — «mākslai» vai «cilvēcībai»?

K r i s t o f s

Ja tu tā domā, tad atsakies no mākslas un atsakies no manis!

Es

Nē, neatstāj mani! Kas es būšu bez tevis? — Bet kad būs miers?

K r i s t o f s

Kad tu būsi uzvarējis. Drīz .... Drīz.....Jo raugi: jau laižas

pavasara bezdelīga pār .mūsu galvām!

Es

K r i s t o f s

Nesapņo, sniedz man roku, nāc!

Es

Man jāiet tev līdzi, mana ēna!

Kr i s t o f s

Kurš no mums abiem ir otra ēna?

Es

Cik liels tu jau izaudzis! Es tevi vairs nepazīstu.

(

K r i s t o f s

To dara rietošā saule.

Es

Bērna dienās tu biji man mīļāks.

K r i s t o f s

Uz priekšu! Atlikušas tikai dažas stundas no mūsu dienas.

Romāns Rolans

Marts, 1908. g.

' ^ 1 Skaistā bezdelīga, priekpilnā laika vēstnese jau atlidojusi, es redzēju

viņu. (Fr.)

PIRMĀ DAĻA

NEKĀRTĪBA šķietamā kārtībā. Nevērīgi ģērbti un valodīgi dzelzceļa ierēdņi. Pasažieri, gan paklausīgi, tomēr mūžam protestējoši pret kārtības noteikumiem. — Kristofs bija Francijā.

Apklusinājis muitas ierēdņu ziņkārību, viņš iekāpa vilcienā, kas brauca uz Parīzi. Nakts klāja lietu izmirkušos laukus. Spilgtās dzelzceļa staciju ugunis vēl asāku vērta nebeidzamās, tumsā aizklīstošās ielejas skumību. Aizvien biežāk skrejošie vilcieni, pretim drāzdamies, ar saviem kaucieniem plosīja gaisu un snaudā iegrimušos pasažierus iztrauca no viņu stinguma. Vilciens tuvojās Parīzei.

Jau stundu pirms iebraukšanas Parīzē Kristofs posās un steidzās: platmali viņš uzmauca dziļi pār acīm; bīdamies zagļu, kuri, kā viņam bija stāstīts, Parīzē čumot un mudžot, viņš aizpogāja mēteli līdz kaklam. Divdesmit lāgus viņš cēlās un atkal sēdās, divdesmit lāgus noņēma savu ceļasomu no tīkla uz solu un no sola lika to atpakaļ tīklā, pukodams savus līdzgaitniekus, ko savā tūļībā ikreiz pagrūda.

īsu brīdi pirms gala mērķa vilciens pēkšņi apstājās dziļā naktī. Kristofs piespieda seju pie loga rūts un velti raudzīja ko saskatīt. Viņš pavērās uz saviem ceļabiedriem un meklēja skatienu, kas viņam ļautu iesākt sarunu, jautāt, kur viņi iebraukuši. Bet visi gulēja vai ar savām saviebtajām, garlaicības māktajām sejām likās aizmiguši. Neviens nepakustināja ne mazo pirkstiņu, lai paskaidrotu apstāšanās iemeslu. Šāda vienaldzība Kristofu pārsteidza, šīs atvairīgās, miegainās būtnes tik maz bija līdzīgas tiem frančiem, kādus viņš bija iedomājies. Beidzot viņš saguris atsēdās uz savas ceļasomas, ļāvās katram vilciena grūdienam, kas viņu šūpoja no vienas puses uz otru, un iemiga. Te pēkšņi viņu atmodināja troksnis, ar kādu atrauj durvis .. . Parīze! ... Viņa kaimiņi jau kāpa laukā.

Grūstīdamies un citu grūstīts, Kristofs devās uz izeju un atraidīja nesējus, kas piedāvājās nest viņa bagāžu. Neuzticīgs kā zemnieks, viņš domāja, ka visi grib viņu aplaupīt. Dārgo ceļasomu viņš uzkrāva plecos un gāja savu ceļu, nevērodams kurnošo ļaužu uzsaucienus. Beidzot viņš bija uz dubļainā Parīzes bruģa.

Viņš bija pārāk noraizējies par savu nesamo, par gaidāmo naktsmāju un izkļūšanu no ekipāžu drūzmas, lai varētu ko domāt un skatīt. Vispirms viņam bija jāuziet istaba. Viesnīcu ne-ibija trūkums: tās apņēma staciju no visām pusēm. Viesnīcu nosaukumi laistījās spilgtiem gāzes burtiem. Kristofs meklēja mājvietu ar mazāk spilgtu izkārtni, bet neviena viņam nelikās tik vienkārša, lai būtu piemērota viņa patukšajam makam. Beidzot kādā šķērsielā viņš ieraudzīja netīru viesnīcu ar ēdnīcu apakšstāvā. Tā saucās Hotel de la Civilisation. Pie kāda galda sēdēja drukns vīrs bez svārkiem un kūpināja pīpi; redzēdams ienākam Kristofu, tas steidzās viņam pretī. Vīrs nesaprata ne vārda no Kristofa buldurēšanas, bet tūdaļ redzēja, ka tas ir vientiesīgs, bērnišķīgs vācietis, kas negrib šķirties no savas ceļasomas un cenšas izskaidroties dīvainā, fantastiskā valodā. Viesnīcnieks uzveda viņu pa netīrām kāpnēm, abi iegāja piesmakušā istabā, kam logi bija uz iekšēju sētu. Viņš nekavējās Kris-tofam teikt un slavēt šādas telpas brīnišķo klusumu, ko nevarot traucēt ielas trokšņi, un par savu istabu izplēsa krietnu maksu. Kristofs ar pūlēm saprata saimnieka vārdus, nepazina Parīzes dzīves apstākļus, pleci viņam bija kā salauzti no ceļasomas smaguma, un viņš bija ar visu mierā, lai tikai ātrāk paliktu viens. Bet, tiklīdz viņš bija palicis viens, viņu nomāca apkārtnes netīrība, un, ļaudamies skumjām, kas plosīja viņam sirdi, viņš atkal izsteidzās laukā, iepriekš iemērcējis galvu putekļainā ūdenī, kas likās gluži taukains. Kristofs visiem spēkiem centās nekā neredzēt, nekā nejust, lai tikai klusinātu savu riebumu.

Viņš nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Oktobra migla bija bieza un salta, tā dvesa savādo Parīzes smaršu, kurā jaucās nomaļu fabriku dūmi un kvēpi un pašas pilsētas smacīgā dvaša. Nevarēja saredzēt ne desmit soļu attālumā, gāzes laternu gaisma trīsēja kā dziestošas sveces. Mijkrēslī pretimplūstošās strāvās vēlās ļaužu drūzma. Ekipāžas krustojās, sagrūdās, aizsprostoja ceļu un kustību aizturēja kā dambis. Zirgiem slīdēja kājas pa sasalušiem dubļiem. Kučieru lamas, saucieni un tramvaju zvaņa radīja mulsinošu troksni. Šis troksnis, šī kņada un burzma un skaudrā smaka Kristofu satrieca. Viņš mirkli apstājās, bet nācēji un gājēji viņu tūdaļ pagrūda un ļaužu strāva aizrāva' līdzi. Viņš devās pa Strasburgas bulvāri, tūļīgi uzgrūdās gājējiem un neredzēja nekā. No paša rīta viņš nekā nebija ēdis. Kafejnīcas, kurām viņš ik uz soļa gāja garām, viņu biedēja, un viņam derdzās ļaužu pūļi, kas tās pildīja. Viņš uzrunāja policistu. Bet Kristofs runāja tik gausi, ka tas necentās viņu uzklausīt līdz galam un, paraustīdams plecus, teikuma vidū pagrieza viņam muguru. Automātiski viņš gāja tālāk. Pie kāda veikala pulcējās ļaudis, gluži neviļus viņš apstājās citiem līdzi.

Tā bija ģīmetņu un pastkaršu tirgotava. Pastkartēs redzamas jaunas meitenes vienā kreklā vai arī bez krekla, ilustrēto žurnālu lapās bija nepieklājīgi joki. Bērni un jaunas sievietes to visu uzlūkoja ar mierīgu sirdi. Kalsna, sarkanmataina skuķe, redzēdama Kristofu skatloga vērošanā iegrimūsu, piesolīja viņam savus pakalpojumus. Viņš neizpratnē meiču uzlūkoja. Ar stulbu smaidu uz lūpām tā saņēma viņa roku. Dusmās pietvīcis, viņš atkratījās no meitenes pieglaudības un aizgāja. Kafē-šantānu virknei nebija gala. Pie šo balagānu durvīm rēgojās kārdinoši, groteski plakāti. Drūzma vērtās aizvien lielāka, Kristofu pārsteidza netiklu seju milzums, aizdomīgi klaidoņi, rupji un uzmācīgi ubagi, krāsotas, pretīgi sasmaržojušās prieka meitas. Viņš sirdī juta stingumu. Aiz noguruma, nespēka, baigā, aizvien niknākā riebuma izjūtas viņam sāka reibt galva. Viņš sakoda zobus un devās tālāk ātrākiem soļiem. Jo tuvāk viņš nāca pie Sēnas, jo migla vērpās biezāka. Ekipāžu drūzmai nevarēja izkulties cauri. Pēkšņi pakrita kāds zirgs. Braucējs to kapāja cik varēdams, lai tas atkal ceļas kājās; nelaimīgais, iemauktu žņaugtais lopiņš spārdījās un traucās augšup, bet nevarīgi atkrita atpakaļ un sastindzis palika guļot kā beigts. Št ikdienišķā aina Kristofam bija pēdējā lāse, kas pārpildīja viņa

skumju kausu. Nelaimīgā lopiņa krampjainā raustīšanās vienaldzīgā ļaužu bara acu priekšā Kristofam lika jo asāk izjust savu niecību visu šo tūkstošu vidū, izjust riebumu pret šo cilvēcisko lopu baru, šo sagandēto atmosfēru, šo naidīgo pasauli, un riebums, ko viņš kopš stundas ar drudžainu sparu centās nomākt, pēkšņi viņu satvēra tik neganti, ka viņam aizžņaudzās rīkle. Viņam uznāca nevaldāmas elsas. Ielas gājēji izbrīnā noskatījās uz lielo puisi ar sāpēs izvaikstīto seju. Kristofs gāja uz priekšu, asaras viņam ritēja pār vaigiem, un viņš necentās tās žāvēt. Daži tomēr apstājās un noraudzījās uz viņu, un, ja viņš būtu varējis lasīt šī šķietami naidīgā ļaužu bara dvēselē, tad dažā labā sirdī būtu atklājis brālīgu līdzjūtību, gan, bez šaubām, sajauktu ar parīzisku ironiju. Bet viņš nekā vairs neredzēja, asaras aizmigloja viņam acis.

Kristofs attapās kādā laukumā līdzās lielai strūklakai. Viņš noskaloja rokas un seju iegremdēja baseinā. Avīžu zēns ziņkāri nolūkojās Kristofa darbībā un izteica zobgalīgas, gan ne ļaunas piezīmes, viņš arī pacēla Kristofa platmali, kas bija nomesta zemē. Ūdens ledainais saltums Kristofu atdzīvināja. Viņš atspirga. Viņš devās atpakaļ un par ēšanu vairs nedomādams, centās neraudzīties apkārt, jo nebūtu varējis ar kādu sarunāties, lai tas būtu kas būdams: mazākais nieks būtu atkal atvēris asaru avotus. Kristofa spēki bija izsmelti. Viņš apmaldījās, klaiņāja uz labu laimi un taisni tobrīd, kad šķita nezin kur aizklīdis, pēkšņi ieraudzīja savu viesnīcu — viņš bija aizmirsis pat ielas nosaukumu, kur dzīvoja.

Kristofs iegāja atpakaļ savā nožēlojamajā miteklī. Nekā neēdis, ar kaistošām acīm, salauztu dvēseli un miesu viņš istabas kaktā nevarīgi atslīga atzveltnes krēslā, nespēdams vairs pakustēties, un nogulēja tur divas stundas. Beidzot viņš izrāvās no dziļās apātijas un iegulās gultā. Viņš iegrima drudžainā nemaņā, no kuras ik mirkli uztrūkās, iedomādamies, ka gulējis jau ilgas stundas. Istaba bija smacīga, viņš kvēloja no galvas līdz kājām, juta negantas slāpes, un viņu plosīja ērmīgi sapņu tēli, kas neatstājās pat tad, kad viņš jau bija atvēris acis; skaudras baiļu jūtas durstīja kā ar nazi. Nakts vidū Kristofs pietrūkās, viņu satvēra briesmīgs izmisums, un viņš gandrīz būtu sācis kliegt un vaimanāt kā ievainots zvērs. Viņš iebāza mutē segas stūri, lai neviens viņu nevarētu dzirdēt; viņš juta jau ārprāta elpu. Viņš piecēlās gultā sēdus un iededza gaismu. Viņš bija viscaur nosvīdis. Viņš uzcēlās, atvēra ceļasomu un

meklēja nēzdodziņii. Te pēkšņi viņa roka pieskārās vecai bībe-lei, ko māte bija ielikusi viņa veļā. Kristofs nekad nebija daudz lasījis šo grāmatu, bet šis atradums šajā mirklī viņam likās kā neminama debesu svētība. Šī bībele bija piedērejusi vectēvam un vectēva tēvam. Dzimtas galvas bija grāmatas beigās uz baltas lapas ierakstījuši savus vārdus un mūža ievērojamāko notikumu datumus: dzimšanas dienas, kāzas, bēres. Ar vectēva enerģisko rokrakstu bija ar zīmuli atzīmētas tās dienas, kurās viņš bija lasījis kādu nodaļu; grāmatā starp lapām bija sabāztas nodzeltējušas papīra sloksnītes, uz kurām vecais vīrs bija rakstījis savas vientiesīgās pārdomas. Šī bībele vienmēr bija atradusies uz plauktiņa pār vectēva gultu; savās ilgajās bezmiega stundās viņš ņēma to rokās un vairāk sarunājās ar to nekā lasīja. Tā bija vectēva līdzgaitniece līdz viņa nāves brīdim, tāpat kā bijusi viņa tēvam. No šīs grāmatas lappusēm vērās visas Kristofa dzimtas prieku un bēdu gadsimts. Ar šo grāmatu rokā Kristofs vairs nejutās tik pamests.

Viņš atšķīra drūmākās lappuses:

«Vai cilvēks zemes virsū nedzīvo mūžīgā ķildā, un vai viņa dienas nav kā algādža dienas?

Kad gulēt gāju, es sacīju: kad es modīšos? Un vakars man bija ilgs; es valstījos un valstījos līdz rīta ausmai.

Kad es domāju: mana gulta mani mierinās, mana dusas vieta vieglos manas skumjas, — Tu mani biedēji sapņiem un iztrūcināji baigiem rēgiem.

Kam Tu neatstājies no manis un neaizej no manis un cik ilgi man neļausi norīt manas siekalas? Ja esmu grēkojis, ko es tādēļ esmu darījis Tev, ak cilvēku sargs?

Viss ir viens, tādēļ es saku: viņš nokauj abus, tiklab tiklo, kā grēcīgo.

Kaut dievs mani nokauj, es tomēr ceru un paļaujos uz viņu.»

Rupjas dvēseles nesaprot svētību, ko nelaimīgajam dod šādas nebeidzamas skumjas. Viss lielais ir labs un skaists, un augstākās sāpes ved uz atpestīšanu. Dvēseli nomāc, pie zemes liec, iznīcina tikai sāpju un prieku vidējība, paštīksmīgās un niecīgās ciešanas, kam nav spēka atraisīties no zudušām baudām un kas var panest katru pazemojumu jaunu baudu dēļ. Dzedrā dvesma, kas cēlās no senās grāmatas, Kristofu modināja uz jaunu dzīvību: vējš no Zinaja, no mūžīgā tuksneša un varenās jūras -aizpūta dzēlīgo rūgtumu. Kristofa drudzis rima.

Jau kļuvis mierīgāks, -viņš atkal atlaidās gultā un cietā miegā nogulēja līdz pašam rītam. Kad viņš atvēra acis, staroja diena. Vēl skaidrāk viņš saskatīja savas istabas netīrību, viņš redzēja savu postu un pamestību, bet vērās visam tam taisni vaigā. Pārspēts bija viss mulsais izmisums, tikai vīrišķas skumjas smeldza dvēselē, un viņš atkārtoja Ijaba vārdus:

«Kaut dievs mani nokauj, es tomēr ceru un paļaujos uz viņu.»

Kristofs piecēlās un mierīgi sāka cīņu.

VIŅŠ NOLĒMA jau to pašu rītu spert pirmos soļus. Tikai divus cilvēkus viņš pazina Parīzē, divus jaunekļus no savas dzimtenes: veco draugu Oto Dīneru, kam tagad kopā ar savu tēvoci piederēja audumu veikals Maia kvartālā, un kādu ebreju Silvēnu Konu; tas strādāja lielā grāmatu apgād^iecībā, kuras adresi Kristofs nezināja.

Ar Dīneru Kristofs četrpadsmit piecpadsmit gadu vecumā bija ļoti tuvu draudzējies.[1] Viņš bija izjutis pret Dīneru bērnu draudzības jūtas, kas sāk raisīties pirms mīlestības un īstenībā jau ir pati mīlestība. Arī Dîners viņu bija mīlējis. So drukno zēnu, biklu un nosvērtu, bija aizrāvusi Kristofa nevalgotā dedzība, Dîners bija smieklīgi centies atdarināt Kristofu, kas tādēļ pukojās un tomēr jutās glaimots. Toreiz viņiem bija vai visas pasaules apvērsuma nodomi. Lai papildinātu savu tirdzniecisko izglītību, Dîners bija aizbraucis svešumā, un viņi nekad vairs nesatikās. Tomēr Kristofs bija saņēmis par viņu ziņas no savas puses ļaudīm, ar kuriem Dîners sarakstījās.

Ar Silvēnu Konu Kristofam bija pavisam citādas attiecības. Kā zēni viņi bija pazinušies skolā, kur mazais nerātnis Kristofu dažlabu reizi kaitināja ar savām pārgalvībām, un Kristofs, manījis lamatas, kurās bija iekūlies, Konu krietni samizoja. Kons nepretojās, viņš ļāva, lai viņu sukā, lai viņu valsta dubļos, un tikai pinkšķēja, taču nepagurstošā šķelmībā tūdaļ saka atkal no gala — līdz kādu dienu viņu satvēra bailes, jo Kristofs visā nopietnībā bija teicies viņu nogalinot.

Kristofs izgāja no mājas labā omā. Brokastis viņš paēda kādā kafejnīcā. Viņš nepalaida neizlietotu nevienu izdevību,

kad varēja runāt franciski, kaut arī viņa patmīlība cieta kā ciezdama. Ja nu viņam reiz bija jādzīvo Parīze varbūt vēl daudzus gadus, tad jo drīzāk vajadzēja iejusties jaunās dzīves formās un uzveikt savu nepatiku pret tām. Kristofs centās nevērot ironiskos vaibstus apkalpotāja sejā, kurš klausījās viņa buldurē šanā, kaut viņš tādēļ neganti cieta Drosmīgi viņš gausi izrunāja savus bezveidīgos teikumus, ko spītīgi atkārtoja, līdz viņu saprata.

Viņš gāja meklēt Dīneru. Kā daždien, kad viņam galvā bija kādas domas, viņš apkārt neredzēja nekā. Pirmā pastaigāšanās gājienā Parīze viņam likās veca, nevērīgi kopta pilsēta. Kristofs bija pieradis pie jaunās vācu ķeizarvalsts pilsētām, kuras ir ļoti vecas un tomēr jaunas un kurās jūtams jauna, augoša spēka lepnums. Viņu nepatīkami pārsteidza savandītās ielas, dubļainais bruģis, ļaužu drūzma, visdažādāko ratu, senlaicīgo zirgu omnibusu, tvaika un elektrības tramvaju juceklis, dēļu būdas uz trotuāriem, karuseļi ar koka zirgiem (jeb, drīzāk, ērmiem, koka izdzimumiem) plašos laukumos; tas bija īsts viduslaiku pilsētas midzenis, kura iedzīvotājiem gan bija dotas vispārējās vēlēšanu tiesības, bet no savām senajām ubagu ierašām tie nebija varējuši atraisīties. Vakardienas migla bija pārvērtusies smalkā, saltā lietu. Daudzos veikalos dega gāze, kaut gan pulkstenis jau bija pāri desmitiem.

Ilgi klaiņājis ielu labirintā, kas ietver Uzvaras laukumu, viņš beidzot uzgāja meklēto veikalu Bankas ielā. Iegājis viņš gara un tumša veikala galā šķita ieraudzījis Dīneru, kas kalpotāju vidū nodarbojās ar audumu baķu kārtošanu. Bet Kristofs bija mazliet īsredzīgs un neuzticējās savām acīm, kaut viņu tās reti maldināja. Kad pienākušajam pārdevējam viņš pateica savu vārdu, ļaužu pulciņā, kas stāvēja dziļāk veikalā, izcēlās savāds apjukums, un pēc neilgas sačukstēšanās no pulciņa atdalījās jauneklis, kas vācu valodā pateica:

— Dīnera kungs izgājis.

— Izgājis? Vai viņš ilgi būs prom?

— Droši vien. Viņš nupat izgāja.

Kristofs bridi pārdomāja, tad teica:

— Labi, es pagaidīšu.

Pārsteigtais kalpotājs steidzās piezīmēt:

— Es gribēju teikt, ka viņš nepārnāks pirms divām trim stundām.

— Ak nekas, — Kristofs mierīgi atbildēja. — Man Parīzē nekas nav darāms. Ja vajadzīgs, es varu gaidīt visu dienu.

Jauneklis viņu uzlūkoja mulsām acīm un nodomāja, ka viņš tikai jokojis. Bet Kristofs par to vairs nedomāja. Muguru pievērsis ielai, viņš vienaldzīgi atsēdās kaktā. Likās, ka viņš grib tur apmesties uz ilgāku laiku.

Pārdevējs atgriezās pie saviem kolēģiem, komiskā neziņā viņi meklēja kādu iespēju, lai varētu atpestīties no uzmācīgā apmeklētāja.

Pēc dažiem apmulsuma mirkļiem atvērās biroja durvis. Ienāca Dînera kungs. Pār vaigu un zodu viņam vilkās mēļa rētas švīka, viņam bija plata, sarkana seja, gaišas ūsas, sānos šķirti, spīdīgi mati, zelta pensnejs, zelta pogas aprocēs un resnos pirkstos gredzeni. Rokā viņš turēja platmali un lietussargu. Viņš vaļīgi piegāja pie Kristofa. Savā krēslā aizsapņojies, Kristofs pēkšņi pietrūkās. Viņš satvēra Dînera rokas un skaļi izkliedza savu prieku, bet pārdevēji paslepen smējās, un Dîners tvīka aiz kauna. Majestātiskajam figurantam bija zināmi iemesli neatjaunot savas senākās attiecības ar Kristofu, un viņš ar savu impozanto personību gribēja tūdaļ nodibināt vajadzīgo distanci. Bet, tikko ielūkojies Kristofam acīs, viņš atkal pret to jutās mazs un niecīgs; tas viņu saniknoja un apkaunoja. Viņš steigā nomurmināja:

— Lūdzu, manā kabinetā ... Tur mums būs ērtāk runāt.

Kristofs pazina Dînera mūžīgo piesardzību.

Bet savā kabinetā, kura durvis viņš rūpīgi aizvēra, Dîners nesteidzās draugam piedāvāt krēslu. Viņš palika kājās un neveikli, smagi izskaidroja:

— Ļoti patīkami... Es gribēju iziet... Mani ļaudis domāja, ka esmu jau aizgājis ... Bet man jāiet... Man ir vaļas tikai īsu mirkli... Steidzamas veikala sarunas ...

Kristofs saprata, ka Dînera kalpotājs viņam melojis un ka šie meli bijuši ar Dīneru norunāti, lai no viņa atkratītos. Asinis viņam saskrēja galvā, bet viņš savaldījās un pieklājīgi sacīja:

— Nebūs jau tik steidzami.

Šie vārdi Dīneru nokaitināja. Viņš sašuta par Kristofa ne-kautrlbu.

— Ko? Nebūs tik steidzami? — viņš iesaucās. — Svarīgs darījums...

Kristofs ielūkojās viņam sejā: *

— Nē, es neticu.

Druknais puisis nodūra acis. Viņš ienīda Kristofu tādēļ, ka jutās pret viņu tik nevarīgs. Pukodamies viņš izteica spītīgus, niknus vārdus. Kristofs pārtrauca viņu.

— Redzi, — Kristofs teica, — tu jau zini

(Sis draudzīgais «tu» Dīneru apvainoja, no pirmā mirkļa viņš velti bija centies starp Kristofu un sevi novilkt robežu, uzrunādams kādreizējo draugu ar «jūs».)

— ... Tu jau zini, kādēļ esmu še?

— Jā, es zinu gan, — atbildēja Dîners.

(Dînera korespondenti bija ziņojuši par Kristofa izlēcienu un pret viņu sākto vajāšanu.)

— Tad tev droši vien zināms, — Kristofs turpināja, — ka neesmu šeit ieradies prieka pēc. Man bija jābēg. Man nav pie dvēseles nekā. Bet man jādzīvo.

Dîners bija gaidījis lūgumu. Viņš to uzklausīja ar gandarījumu un mulsumu (jo pret Kristofu atkal izjuta savu pārākumu, bet neiedrošinājās to likt manīt tik asi, kā būtu gribējis) .

— Ak, cik nepatīkami, — viņš svarīgi teica, — tas ir ļoti nepatīkami, ļoti bēdīgi. Dzīve ir tik grūta. Viss tik dārgs. Mums milzīgi izdevumi. Un viss šis kalpotāju skaits ...

Kristofs viņu atkal nicīgi pārtrauca:

— Es tev neprasu naudu.

Dîners apjuka. Kristofs turpināja:

— Tavs veikals laikam zeļ? Tev droši vien daudz pircēju?

— Jā, jā, paldies dievam, diezgan daudz... — Dîners uzmanīgi atbildēja. (Viņš bija aizdomīgs.)

Kristofs viņu uzlūkoja niknām acīm un turpināja:

— Vai tev vācu kolonijā daudz paziņu?

— Jā.

— Tad parunā kādam par mani! Viņu vidu droši vien būs arī muzikāli ļaudis. Un tiem ir bērni. Es varēšu tos mācīt.

Dîners apmulsa.

— Vai tu šaubies, ka man šis uzdevums būtu pa spēkam? — Kristofs brīnījās.

Kristofs lūdza pakalpojumu, bet likās, it kā viņš pakalpotu DIneram. Un Dīners, kas Kristofam būtu palīdzējis tikai tādēļ, lai varētu viņu apzināties par savu parādnieku, nolēma ne pirkstu nepakustināt Kristofa labā.

— To tu proti tūkstošreiz labāk, nekā vajadzīgs... Tikai...

— Kas tad?

— Tikai... būs ļoti grūti... Tu jau zini, tavs stāvoklis ...

— Mans stāvoklis?

— Jā ... Visa tā ķeza, tiesas prāva ... Ja tā nāk gaismā ... Man būtu ļoti nepatīkami. Es pats uz sevi būtu metis ēnu.

Viņš aprāvās, jo Kristofa seju redzēja pārvērstu niknās dusmās, un tūdaļ steidzās piebilst:

— Es nerunāju par sevi... Es nebīstos... Ak, ja es butu viens... Bet mans tēvocis... Tu jau zini, veikals pieder viņam, un bez viņa es nevaru darīt nekā ...

Kristofa sejas niknums un nevairāmi sagaidāmais dusmu uzliesmojums Dīneru baidīja aizvien vairāk, un viņš strauji jautāja:

— Vai gribi piecdesmit franku?

(Savā būtībā Dīners nebija ļauns: viņa dvēselē cīnījās skopulība un godkārība, viņš gribēja Kristofu iegūt par savu parādnieku, bet par lētu maksu.)

Kristofs pietvīka. Viņš tuvojās Dīneram tik baigā dedzībā, ka tas steigšus atvirzījās līdz durvīm, atvēra tās un dzīrās saukt pēc palīdzības. Bet Kristofs tikai pievirzīja viņam savu niknumā pārvērsto seju un skaļi uzsauca:

— Cūka!

Nogrūdis Dīneru no ceļa, Kristofs izsteidzās cauri kalpotāju rindai. Uz sliekšņa viņš riebumā nospļāvās.

LIELIEM soļiem viņš devās projām pa ielu. Viņš bija aiz dusmām apskurbis. Lietus atskurbināja viņu. Kurp viņš gāja? Viņš nezināja. Viņš nevienu še nepazina. Lai pārdomātu, viņš apstājās pie kāda grāmatu veikala un, skaidri nekā neredzēdams, ielūkojās skatlogā izliktajās grāmatās. Uz kāda vāka viņu pārsteidza izdevēja vārds. Kāpēc? Viņš pats nezināja. Drīz viņš atcerējās, ka tas bija tās apgādniecības vārds, kur strādāja Silvēns Kons. Kristofs pierakstīja adresi... Kādēļ? ...

Viņš droši vien turp neaizies ... Bet kādēļ lai viņš neietu... Ja jau šis nelietis DIners, kas reiz bija Kristofa draugs, pret viņu izturējās tik necienīgi, ko tad varēja sagaidīt no diedelnieka, ko viņš savā laikā bija tik neganti sukājis un kas viņu tādēļ droši vien ienīda? Veltīga zemošanās! Asinis viņam vārījās. —■ Bet iedzimtais pesimisms, ko varbūt bija iepotējusi kristīgā audzināšana, dzina Kristofu izbaudīt cilvēku zemis-kumu līdz pēdējai lāsei.

«Man nav tiesību lepnam būt. Pirms es nobeigšos, es izmēģināšu visu.»

Un kāda balss viņa dvēselē piebilda:

«Nē, es tomēr nenobeigšos.»

Viņš pārbaudīja adresi un devās pie Kona, cieši apņēmies cirst tam pliķi sejā, tiklīdz tas izteiks kādu nekaunīgu vārdu.

Izdevniecība atradās Madlēnas kvartālā. Kristofs uzkāpa pirmajā stāvā, iegāja uzgaidāmajā telpā un lūdza pasaukt Silvēnu Konu. Sulainis livrejā viņam atbildēja, ka tādu nepazīstot. Pārsteigtais Kristofs nodomāja, ka viņš nav skaidri izrunājis, un savu jautājumu atkārtoja, bet sulainis, vērīgi ieklausījies, apliecināja, ka nevienam viņu firmas kalpotājam tāda vārda neesot. Gluži apstulbis, Kristofs atvainojās un dzīrās jau iet projām, te pēkšņi koridora galā atvērās durvis un viņš ieraudzīja pašu Konu, kas pavadīja kādu dāmu. Aizvien vēl Dīnera apvainojuma nomākts, Kristofs gandrīz sāka ticēt, ka it visi grib viņu izsmiet. Pirmajā mirklī viņam likās, ka Kons redzējis viņu ienākam un sulainim licis pateikt, ka ir izgājis. Šāda nekaunība Kristofam aizžņaudza elpu. Sašutis viņš dzīrās iet, te pēkšņi izdzirda savu vārdu: Kons ar savām asajām, redzīgajām acīm bija viņu ieraudzījis iztālēm un steidzās viņam klāt

ar smaidu uz lūpām, izstieptām rokām un visām skaļi strāvojoša prieka pazīmēm.

Silvēns Kons bija mazs, plecīgs, ar amerikāniski skūtu seju; viņam bija pārāk sārta āda, pārāk melni mati, liela un plata seja ar druknumā izplūdušiem vaibstiem, mazas, piemiegtas, dedzīgas acis, mazliet greiza mute un nicīgs, viltīgs smīns. Elegance, ar kādu viņš ģērbās, centās apslēpt viņa mazo augumu, uzrautos plecus un platos gurnus. Tie bija vienīgie trūkumi, kas nomāca Kona patmīlību; viņš mīļu prātu būtu pacietis dažus kājas spērienus, ja tikai tie būtu varējuši viņa augumu pastiept garāku un viduci ievilkt tievāku. Citādi viņš bija ļoti apmierināts ar sevi un uzskatīja sevi par neatvairāmu. Lielākā aplamība bija tā, ka viņš tiešām tāds bija. Šis mazais vācu ebrejiņš, šis smagnējais lempis, bija izvirzījies par Parīzes modes pasaules kronistu un šķīrējtiesnesi. Ar komplicētu izsmalcinātību viņš rakstīja tukšus modes ziņojumus. Viņš bija franču smalkā stila, franču elegances, franču galantības, franču gara bruņniecisks cīnītājs, vārdu sakot: īsts kavalieris, valdzinošāks par hercogu de Lozēnu. Daudzi par viņu zobojās, bet šīs zobgalības netraucēja viņa panākumus. Tie, kas domā, ka smieklīgums cilvēku Parīzē iznīcina, tie Parīzi nepazīst. Tur daudzi no sava smieklīguma dzīvo, nevis mirst; Parīzē ar smieklīgumu var sasniegt visu, pat slavu, pat sieviešu labvēlību. Silvēns Kons nevarēja saskaitīt tos mīlestības apliecinājumus, kurus dzirdēja par savām «frankfurtiskām» franču stila pārsmalci-nātībām.

Viņš runāja augstā, smalkā balsī, ar stipru akcentu.

— Tas nu tiešām jauks pārsteigums! — viņš līksmi iesaucās un kratīja Kristofa roku ar savām resnajām īsu pirkstu rokām, kas likās iespīlētas pārāk šaurā ādā. Viņš negribēja Kris-tofu laist vairs vaļā. Likās, ka viņš atkal saticis savu labāko draugu. Gauži pārsteigtais Kristofs nodomāja, vai tikai Kons par viņu nezobojas. Bet Konam prātā nenāca zoboties. Vismaz viņš nezobojās vairāk, kā bija paradis. Konam nebija atriebīgs prāts: viņš bija pārāk gudrs. Viņš jau sen bija aizmirsis Kristofa nodarītās pārestības un, ja arī būtu tās atcerējies, tad nebūtu izjutis naidu.Viņš bija laimīgs, ka vecam draugam varēja parādīties visā sava jaunā stāvokļa godībā un Parīzes manieru elegantā smalkumā. Kons nemeloja, izteikdams pārsteiguma prieku: viņam nebūtu nācis ne prātā, ka Kristofs viņu apciemos. Un, kaut viņš bija diezgan gudrs, lai saprastu, ka Kristofs

pie viņa nācis ar noteiktu mērķi, viņš tomēr bija priecīgs tam palīdzēt, jau tādēļ vien, ka tā bija viņa varas atzīšana._

— Vai jūs nākat taisni no mūsu puses? Kā klājas mātei? — Kons jautāja tik familiāri, ka citos apstākļos Kristofs būtu juties apvainots, bet še, svešā pilsētā, viņš izjuta to kā laipnību.

— Bet kādēļ man nupat teica, ka Kona kunga še nemaz neesot? — jautāja Kristofs, aizvien vēl neuzticīgs un nedrošs.

— Kona kunga tiešām še nav, — smiedamies atsaucās Sil-vēns Kons. — Man vārds nav vairs Kons, bet Hamiltons.

Viņš aprāvās.

— Atvainojiet! — viņš teica.

Viņš piesteidzās pie garām ejošas dāmas, lai sniegtu tai roku un mīlīgi uzsmaidītu. Tad viņš atgriezās pie Kristofa un paskaidroja, ka dāma esot rakstniece, ko slavā cēluši viņas jutekliski kvēlie romāni. Mūsdienu Safo pie ģērba laistījās violeta ordeņa lentīte, viņai bija krāšņas formas, spoži, gaiši mati, kas apņēma jautro, izkrāsoto seju; vīrišķīgā balsī ar burgun-diešu akcentu viņa izteica koķetas un patētiskas piezīmes. _

Kons nebeidza izvaicāt Kristofu. Viņš iztincināja par visiem dzimtenes pilsētas ļaudīm, jautāja, kas kuro piemeklējis, un bija lepns, ka varēja visus atcerēties. Kristofs bija aizmirsis savu antipātiju. Viņš atbildēja ar atzinīgu sirsnību, pieminēdams neskaitāmus niekus, kas Konam bija pilnīgi vienaldzīgi. Kons viņu atkal pārtrauca.

— Atvainojiet! — viņš atkal teica.

Un aizsteidzās sasveicināties ar citu dāmu.

— Kas tad tas par joku? — brīnījās Kristofs. — Vai Francijā tagad raksta tikai sievietes?

Kons sāka smieties un aušīgi atbildēja:

— Francija ir sieviete, mans dārgais! Ja gribat panākumus gūt, lieciet to vērā!

Kristofs nevēroja šo pamācību un turpināja savu stāstījumu. Negribēdams vairs klausīties, Kons jautāja:

— Kāds velns jūs atdzinis uz Parīzi?

Kristofs nodomāja: «Konam nekas nav zināms. Tādēļ viņš pret mani tik laipns. Tiklīdz viņš ko dzirdēs, tūlīt kļūs pavisam citāds.» Un viņš uzskatīja par savu goda pienākumu Konam izstāstīt visu, kas varētu mazināt tā laipnību: viņš stāstīja par sadursmi ar zaldātiem, par vajāšanām, par bēgšanu no dzimtenes.

Kons nevarēja valdīt smieklus.

\

— Bravo, bravo! — viņš iesaucās. — Tas ir brīnišķīgi!

Viņš sajūsmā kratīja Kristofa roku. Kons sajūsminājās par

katru pārgalvību, kas varas pārstāvjiem iedrošinājās rādīt garu degunu. Šis notikums Konu uzjautrināja jo vairāk tādēļ, ka viņš pazina stāsta varoni: viņš izjuta visu notikuma komiku.

— Vai zināt ko? — viņš iesaucās. — Ir jau pāri divpadsmitiem. Esiet tik laipns... Paēdīsim kopā brokastis!

Kristofs ar pateicību pieņēma uzaicinājumu. Viņš nodomāja:

«Kons patiesi ir krietns cilvēks. Es esmu maldījies.»

Viņi kopā aizgāja. Pa ceļam Kristofs sāka runāt par sava apmeklējuma mērķi:

— Nu jūs redzat, kāds ir mans stāvoklis. Es atbraucu meklēt darbu, varbūt mūzikas stundas, kamēr vēl neesmu kļuvis pazīstams. Vai jūs varētu mani rekomendēt?

— Kas tas par jautājumu! — iesaucās Kons. — Es varu jūs rekomendēt, kam vien gribat! Pazīstu še visu pilsētu un esmu jūsu padevīgs kalps.

Kons bija laimīgs, ka varēja parādīties visā savā godībā.

Kristofs nevarēja vien beigt savus pateicības apliecinājumus. Viņš juta. ka no sirds viņam novēlies smags slogs.

Pie galda Kristofs metās virsū ēdienam ar milzīgu ēstgribu, kā jauns cilvēks, kas divas dienas gavējis. Servjeti viņš apsēja ap kaklu, ēdienu bāza mutē ar nazi. Kons-Hamiltons mulsumā brīnījās par Kristofa rijību un viņa zemnieciskajām manierēm. Ne mazāk Konu aizvainoja galda biedra nevērība pret viņa dižošanos. Viņš gribēja Kristofu pārsteigt ai lielīgiem stāstījumiem par saviem augstajiem sakariem un laimi mīlestībā, bet viņa pūles bija veltas: Kristofs neklausījās un bieži viņu pārtrauca. Kristofam atraisījās mēle, viņš iedegās vaļsirdīgā sajūsmā. Sirds viņam sila pateicībā, un viņš vientiesīgi klāstīja savus nākotnes nodomus, kas garlaikoja Konu. Visvairāk Konu kaitināja Kristofa dedzība, ar kādu tas vienā laidā liecās pār galdu, tvēra viņa roku un spieda to aizkustinātā sparā. Beidzot viņu sadusmoja sentimentālie vārdi, ko Kristofs, kā daždien vācietis, uzsauca visiem mīļajiem tālajā dzimtenē un sirmajai Reinai. Izmisuma bailēs Kons gaidīja briesmīgo mirkli, kad Kristofs sāks dziedāt. Citi viesi ironiski noraudzījās uz abiem draugiem. Kons aizbildinājās ar steidzamiem darbiem un piecēlās. Kristofs neatkāpās no viņa. Kristofs gribēja zināt, kad viņam būs rokā Kona rekomendā-

/

cija, kad viņš varēs ar kādu iepazīties, kad varēs sākt savas stundas.

— Gan es pagādāšu. Šodien pat jau. Vēl šo pašu vakaru, — Kons viņam apsolīja. — Es tūdaļ parunāšu ar kādu. Esiet gluži mierīgs!

Kristofs neatlaidās:

— Kad es varēšu zināt ko skaidrāk?

— Rīt... rīt... vai parīt.

— Labi. Es rīt atkal atnākšu.

— Nē, nē, — steigšus atsaucās Kons, — es jums paziņošu. Ko nu jūs pats pūlēsieties!

—■ Ak, kas nu tās par pūlēm! Gluži otrādi. Man taču pagaidām Parīzē nav ko darīt.

«Kaut velns viņu parāvis!» nodomāja Kons. — Nē, nē, — viņš turpināja skaļā balsī, — es jums labāk aizrakstīšu. Šajās dienās jums grūti būs mani satikt. Es lūdzu jūsu adresi.

Kristofs viņam to pateica.

— Lieliski, rīt es jums aizrakstīšu.

— Rīt?

— Rīt, varat droši paļauties.

Viņš atraisījās no Kristofa roku spiedieniem un ātri aizsteidzās.

«Šausmīgi!» Kons nodomāja. «Tas nu gan ir garlaicīgs putns!»

Birojā pārnācis, viņš piekodināja kalpotājam, ka viņa šeit nebūs, ja viņu meklēs «tas vācietis». — Pēc desmit minūtēm viņš jau bija Kristofu aizmirsis.

Kristofs pārradās savā suņu būdā. Viņš bija aizkustināts. «Mīļais, labais zēns!» Kristofs domāja. «Cik es pret viņu esmu bijis netaisns, bet viņš nemaz nav ļauns uz mani.» Kristofu tirdīja sirdsapziņas ēdas, viņš gandrīz jau gribēja Konam rakstīt, cik gauži nožēlo savu seno, aplamo spriedumu par to, un lūgties piedošanu par netaisnību, ko kādreiz tam nodarījis. Tā domājot, Kristofam acīs saskrēja asaras. Bet viņam vieglāk bija rakstīt partitūru nekā vēstuli, un, desmitkārt nosodījies par viesnīcas tinti un spalvām, ar kurām tiešām nebija iespējams rakstīt, aptraipījis, sašvīkojis un saplēsis četras piecas papīra lapas, viņš iekaisa nepacietībā un visu aiztrieca ratā.

Diena viņam vilkās kūtri un gausi, taču negulētā nakts un nebeidzamās šā rīta gaitas viņu bija nogurdinājušas, un viņš

beidzot iesnaudās atzveltnī. Novakarē viņš atžilba no stinguma un likās gulēt. Nepamozdamies viņš nogulēja divpadsmit stundas.

CITU RITU Kristofs jau no pulksten astoņiem gaidīja apsolīto atbildi. Viņš nešaubījās par Kona akurātību. Viņš neatstāja viesnīcu, domādams, ka Kons, uz savu biroju iedams, varbūt iegriezīsies pie viņa. Lai arī pusdienas laikā būtu mājās, viņš brokastis lika uznest turpat no restorāna. Un atkal viņš gaidīja drošā pārliecībā, ka Kons pie viņa atnāks pēc brokastīm. Viņš nemierīgi staigāja pa savu istabu, cēlās un sēdās, atkal staigāja un, kāpņu telpā izdzirdis soļus, traucās atvērt durvis. Viņam negribējās klaiņāt pa Parīzes ielām, īsinot gaidu stundas. Viņš atgulās gultā. Visas viņa domas lidoja atpakaļ pie vecās, mīļās mātes, kas tikpat neatlaidīgi domāja par viņu, — visā pasaulē vienīgā tā domāja par viņu. Viņš izjuta nebeidzamu maigumu pret māti un nevarēja sev piedot, ka bija to atstājis. Bet viņš tai nerakstīja. Viņš gribēja gaidīt, līdz varēs tai ziņot, ka viņa stāvoklis nodrošināts. Kaut viņi viens pret otru juta visdziļāko mīlestību, viņam prātā nebūtu nācis rakstīt tikai tādēļ, lai pateiktu, cik viņi viens otram mīļi: savās vēstulēs viņi ziņoja tikai faktus. Gultā gulēdams, rokas salicis zem galvas, viņš sapņoja. Kaut istaba no ielas bija tālu, klusumā tomēr atdunēja Parīzes dobjā murdoņa. Viss nams trīcēja. — Atkal satumsa nakts, bet vēstules nebija.

Un sākās jauna diena, tikpat grūta kā nodzīvotā.

Sis labprātīgais gūsts sāka Kristofu iesvelt piktumā, un trešajā dienā viņš nolēma iziet laukā. Bet no paša pirmā vakara Parīze viņam instinktīvi derdzās. Nekā viņš negribēja redzēt, viņam nebija ziņkārības. Pārāk daudz viņam bija jādomā pašam par savu dzīvi, un viņam nebija ne mazākā prieka domāt par citiem. Viņš vienmēr bija vienaldzīgs pret pagātnes atmiņām, pret kādas pilsētas vēsturiskiem pieminekļiem. Uz ielas

izgājis, Kristofs pēkšņi sajuta skumju garlaicību un, sākumā gan apņēmies pie Kona neiet agrāk kā pēc nedēļas, devās taisnā ceļā pie tā.

Kona brīdinātais kalpotājs sacīja, ka Hamiltona kungs izbraucis veikala gaitās. Tas Kristofam bija negaidīts trieciens. Mulsdams viņš jautāja, kad Hamiltona kungs pārradīsies. Kalpotājs viņam atbildēja, kas iešāvās prātā: varbūt pēc desmit dienām. Smagu sirdi Kristofs pārgāja savā viesnīcā un vairākas dienas ieslēpās istabā. Viņš nevarēja domāt par darbu. Bailēs viņš atskārta, ka pārāk niecīgie ietaupījumi, mazliet naudas, ko māte bija rūpīgi ievīstījusi nēzdodziņā un noglabājusi viņa ceļasomas dibenā, ātri izsīka. Kristofs ēda maz. Tikai vakaros viņš nokāpa lejā restorānā, kur viesi drīz viņu sāka pazīt un sauca par «prūsi» vai «skābo kāpostu kungu». — Ar pārmērīgām pūlēm Kristofs uzrakstīja dažas vēstules franču mūziķiem, kuru vārdus bija dzirdējis. Viens no tiem jau pirms desmit gadiem bija miris. Kristofs jautāja, vai tie būtu tik laipni un viņu pieņemtu. Kristofa ortogrāfijā bija groteska un stils izpušķots gariem, smagiem periodiem un konvencionāli puķainām vācu frāzēm. Vienu vēstuli viņš adresēja «Franču akadēmijas pilij». — Vienīgais adresāts, kas šo sūtījumu izlasīja, smējās no visas sirds un izsmīdināja savus draugus.

Pēc nedēļas Kristofs atkal gāja uz apgādniecību. Šoreiz nejaušība bija viņam labvēlīga. Uz sliekšņa viņš satika Sil-vēnu Konu, kas dzīrās iet projām. Redzēdams, ka jau par vēlu, Kons īgni savieba seju, bet Kristofs bija tik laimīgs, ka nemanīja to. Kā daždien satrauktā ielīksmē, viņš satvēra Kona roku un priecīgā balsī tam jautāja:

— Jūs bijāt izbraucis? Vai ceļojums bija jauks?

Kons paļāvās nenovēršamībai, bet seja viņam palika īgna.

Kristofs turpināja:

— Es reiz jau še biju... Tas droši vien jums jau būs zināms? ... Vai ir kas jauns? Vai par mani ar kādu runājāt? Un ko jums atbildēja?

Kons pukojās aizvien vairāk. Kristofs brīnījās par viņa vienaldzību. Viņš Konu vairs nepazina.

— Es runāju gan par jums, — Kons atbildēja, — bet vēl nekas nav zināms. Man nebija daudz laika. Kopš mēs tikāmies, es vienmēr esmu bijis nevaļīgs. Esmu darbā iegrimis līdz ausīm. Es tiešām nezinu, kā lai visu paveicu. Nav nemaz vairs spēka. Beidzot es vēl saslimšu.

— Vai nejūtaties labi? —

līdzjūtīgā vērībā jautāja

Kristofs.

Kons viņu uzlūkoja blēdīgām acīm un atbildēja:

— Pavisam nelabi. Es tiešām nesaprotu, kas man pēdējās dienās kaiš. Jūtos gluži saguris.

— Žēlīgais dievs! — iesaucās Kristofs, saņemdams Kona roku. — Jel taupiet savu veselību! Jums vajadzīga atpūta. Cik nepatīkami, ka jūs vēl apgrūtinu ar saviem lūgumiem! Kādēļ jūs nekā man neteicāt? Bet kas jums īsti kaiš?

Kristofs tik nopietni un patiesi raizējās par Kona veselību, ka viņa komiskā vientiesība atbruņoja Konu, kam klusībā nāca jautri smiekli, bet cik spēdams viņš centās tos slēpt. Ebrejiem ironija sniedz tik lielu baudu (un Parīzē lielākā tiesa kristīgo šajā ziņā ir tādi paši ebreji), ka viņi ir sevišķi labvēlīgi pret visiem tiem, pat ienaidniekiem, kas viņiem dod iespēju ironizēt. Turklāt Konu tik patiesi aizkustināja Kristofa interese par viņa personu, ka viņš no visas sirds gribēja tam pakalpot.

— Man iešāvās kas prātā, — Kons teica. — Vai jums nevarētu piedāvāt kādu darbu mūzikas apgādniecībā, kamēr jūs dabūsiet stundas?

Kristofs viņam dedzīgi piekrita.

— Es zinu, kas jums vajadzīgs, — teica Kons. — Man labi pazīstams lielas nošu apgādniecības vadītājs Daniels Hehts. Es jūs iepazīstināšu. Gan jau tad redzēsiet, kas tur būs darāms. Es pats, vai zināt, tur nekā nesaprotu. Bet Hehts ir īsts mūziķis. Jūs viegli sapratīsieties.

Viņi norunāja satikties otrā dienā. Kons bija laimīgs, ka atpestījies no Kristofa, un tomēr bija viņu saistījis ar savu pakalpojumu.

CITU RĪTU Kristofs iegāja pie Kona izdevniecības kantorī. Paklausīdams viņa padomu, Kristofs bija paņēmis līdzi dažas savas kompozīcijas, lai varētu tās parādīt Hehtam. To viņi satika viņa muzikāliiu veikalā pie operas. Kad viņi ienāca, Hehts neļāvās traucēties. Konam, kas steidzās sniegt viņam roku, viņš pretim pastiepa divus pirkstus, bet Kristofa svinīgo sveicienu pat neatņēma. Likdams vērā Kona lūgumu, Hehts ieveda viņus blakus istabā. Atsēsties viņš tos neuzaicināja.

Viņš atspiedās pret nekurināto kamīnu un ar acīm ieurbās sienā.

Daniels Hehts bija kādus četrdesmit gadus vecs vīrs, stalts, vienaldzīgs, smalki ģērbies, asi veidots feniķieša tips. Seja viņam bija inteliģenta, nelaipna: drūmi vaibsti, melni mati, gara, stūraina asīriešu ķēniņa bārda. Viņš nevienam nelūkojās taisni sejā un runāja ledaini skarbi, pat viņa sveiciens skanēja kā apvainojums. Šī nekaunība bija drīzāk šķietama nekā patiesa. Bez šaubām, tā atspoguļoja kādu nepatīkamu viņa rakstura īpašību, bet vēl asāku to izvērta viņa būtnē ieslēptā automātiskā saspīlētība. Šāds ebreja tips nav retums, un sabiedrība pret to ir nesaudzīga: šo apvainojošo uzpūtību tā vērtē par mākslotu, kaut gan bieži vien tā ir dvēseles un miesas neizdziedināma neveiklība.

Silvēns Kons, pļāpīgā paštīksmē aizraudamies pārspīlētos cildinājumos, Hehtu iepazīstināja ar Kristofu. Savādās uzņemšanas mulsināts, Kristofs, platmali un manuskriptu rokā turēdams, mīņājās no vienas kājas uz otru. Kad Kons savu ceremoniju beidza, Hehts, visu laiku neveltījis Kristofa klātbūtnei vērību, nicīgi pievērsa tam savu galvu un, Kristofu neuzlūkodams. teica:

— Krafts . .. Kristofs Krafts ... Neesmu nekad dzirdējis.

Hehta vārdi Kristofam bija kā dūres belziens pa krūtīm,

seja viņam pietvīka. Dusmās kvēlodams, viņš atbildēja:

— Gan jūs drīz to dzirdēsiet!

Hehta sejas izteiksme nepārvērtās, viņš turpināja neiztraucējamā mierā, it kā Kristofs būtu tikai gaiss:

— Krafts ... Nē, nepazīstu.

Hehts bija viens no tiem, kuru acīs cilvēka vērtība ir mazāka jau tādēļ vien, ka viņi nepazīst šo cilvēku.

Viņš turpināja vācu valodā:

— Un jūs esat no Reinzemes? .,. Brīnums, cik daudz šajā zemē muzikantu! Tur droši vien nebūs neviena, kas sevi neiedomājas par muziki.

Viņš gribēja tikai pajokot, nevis apvainot, bet Kristofs to

r uztvēra citādi. Ja Kons nebūtu aizsteidzies priekšā Kristofam, ;ļ viņš būtu izteicis skarbus vārdus.

— Lūdzu, piedodiet, — Kons sacīja Hehtam, — bet uz mani : tas neattiecas — es nekā nejēdzu no mūzikas.

! — Tas dara jums godu, — atbildēja Hehts.

ļ — Ja cilvēks nedrīkst būt mūziķis, lai jums patiktu, — asi teica Kristofs, — tad nožēloju, ka nevaru jums pakalpot.

* Galvu aizvien vēl sāņus novērsis, Hehts turpināja tai pašā : vienaldzīgajā tonī:

— Vai esat jau ko komponējis? Un ko? Bez šaubām, ; dziesmas?

i — Dziesmas, divas simfonijas, simfoniskas poēmas, kvar-ļ tētus, klavieru svītas, operu, — dusmās attrauca Kristofs. ļ • — Vācijā raksta daudz, — Hehts teica nicīgā laipnībā.

; Viņš izjuta jo lielāku neuzticību pret svešinieku tādēļ, ka tas jau bija komponējis tik daudzus darbus un viņš, Daniels Hehts, tos nepazina.

— Labi, — viņš sacīja, — es varētu jums kādu darbu piedāvāt, jo jūs ieteic mans draugs Hamiltons. Mēs patlaban izdodam krājumu jaunības bibliotēkai, kurā publicējam vieglas klavieru partijas. Vai jūs varētu «vienkāršot» Sūmana «Karnevālu» un aranžēt to sešām un astoņām rokām?

Kristofs pietrūkās:

— Un to jūs piesolāt man, man, man? ...

Sis vientiesīgais «man» ļoti uzjautrināja Konu, bet Hehtam seja saviebās apvainotā uzpūtībā.

— Es tiešām nesaprotu, kādēļ jūs uztraucaties. Tas nav nemaz tik viegls darbs. Ja tas jums liekas tik vienkāršs, jo labāk. Gan es redzēšu, kā jūs to veiksiet. Jūs sakāt, ka esat labs mūziķis. Man jātic jums. Bet galu galā es taču jūs nepazīstu.

Turklāt viņš nodomāja:

«Ja es visiem šiem puišiem ticētu, tad man būtu jāuzskata, ka Johans Brāmss nav cienīgs atraisīt viņu kurpju siksnas.»

Ne vārda neatbildējis (jo bija apņēmies savas dusmas savaldīt), Kristofs uzmauca cepuri galvā un dzīrās uz durvīm. Kons smaidīdams viņu aizturēja:

— Pagaidiet jel, pagaidietl — Un, pievērsies Hehtam, piezīmēja: — Viņš ir paņēmis līdzi dažas savas kompozīcijas, lai jūs varētu par viņu spriest.

— Ak tā! — garlaikodamies atteica Hehts. — Labi, labi,' palūkosim, kas tur būs.

Kristofs klusēdams pasniedza viņam manuskriptus. Hehts tos uzlūkoja ar nevērīgu skatienu.

— Kas tas? Klavieru svīta... (Viņš lasīja.) «Diena.» Ak, mūžīgā programatiskā mūzika!...

Viņš lasīja dzīvā vērībā, lai gan ar šķietamu vienaldzību. Hehts bija labs mūziķis, prata savu amatu un par visu citu pasaulē nelikās zinis: no pirmajām taktīm viņš skaidri manīja, kas par vīru ir viņa priekšā. Bet viņš klusēja un nevērīgi šķirstīja manuskriptu: viņu pārsteidza talants, kas atklājās šajā darbā. Taču viņa iedzimtā spītība un Kristofa aso vārdu aizvainotā godkārība viņam neļāva atraisīties sajūsmā. Klusēdams viņš manuskriptu izlasīja līdz galam, ziņkāri uztverdams katru noti.

— Jā, — viņš beidzot teica gādīgā, vēlīgā tonī, — gluži labi uzrakstīts.

Visasākā kritika nebūtu Kristofu apvainojusi sāpīgāk.

— Man jūsu cildinājumi nav vajadzīgi! — viņš dusmās iesaucās.

— Man tomēr liekas, — Hehts sacīja, — ka jūs savu kompozīciju man rādāt tikai tādēļ, lai es teiktu, ko par to domāju.

— Nekādā ziņā!

— Tad es tiešām nesaprotu, — pukojās Hehts, — ko jūs īsti no manis gribat.

— Es gribu no jums darbu, un tas ir viss.

— Varu jums piedāvāt tikai to, ko jau minēju. Un arī tas vēl nav tik droši. Es tikai sacīju, ka varbūt jums varēšu ko dot.

— Un vai citādi jūs nevarat nodarbināt tādu muziki kā mani?

— Tādu muziki kā jūs? — apvainoti un ironiski_ atjautāja Hehts. — Tikpat labi muziki kā jūs šādu darbu nebūt neatzīst. par sevis necienīgu. Dažs labs, ko es varētu minēt un kam Parīzē jau nodibināta slava, man bijis tādēļ pateicīgs.

— Tad tie nu gan ir bēdīgi vīri! — Kristofs dedzīgi iesaucās. — Jūs maldāties, domādams, ka-runājat ar vienu no šīs sugas eksemplāriem. Vai domājat, ka ar savu nevērīgo runas veidu un acīs nelūkošanos jūs varat man imponēt? Jūs nebijāt pat tik žēlīgs, lai atņemtu manu sveicienu, kad es ienācu pie jums... Jā, kas tad jūs īsti tāds esat, ka iedrošināties pret

mani tik necienīgi izturēties? Vai esat kāds ievērojams mūziķis? Vai esat komponējis kādu slavenu darbu? ... Un jūs gribat mācīt mani, mani, kam mūzika ir pati dzīve!... Un. manus manuskriptus izlasījis, jūs nekā labāka man nevarējāt piedāvāt kā lielu muziku izniekošanu, lai viņu darbus pārvērstu sīkās nejēdzībās, kuru skaņās jaunas meitenes varētu dejot! Lūdziet savus parīziešus, ja tie tik nožēlojami, ka pazemīgi klausās jūsu pamācības! Es labāk badā nobeigšos nekā klausīšu jūs!

Nekas vairs nevarēja apturēt Kristofa brāzmīgo dusmu krāci.

Hehts atteica ledainā balsī:

— Kā jums tīk!

Kristofs aizgāja, skaļi aizcirzdams durvis. Hehts paraustīja plecus un teica smejošajam Silvēnam Konam:

— Gan viņš atnāks atpakaļ tāpat kā citi.

Taisnību sakot, Hehtam bija modusies cieņa pret Kristofu. Hehts bija pietiekami gudrs, lai prastu novērtēt ne vien cilvēku darbus, bet arī pašus cilvēkus. Kristofa dusmu uzliesmojumā viņš bija izjutis spēku, kas bija rets — sevišķi rets mākslinieku pasaulē. Taču Hehta patmīlība iecirtās savā spītībā: nemūžam viņš nebūtu atzinies, ka bijis netaisns. No visas sirds viņš gribēja atzīt Kristofa taisnību bet nevarēja to, iekams Kristofs nebija p^et viņu zemojies. Hehts bija pārliecināts, ka Kristofs atgriezīsies: skumīgais skepticisms un dzīves gudrība viņam mācīja, ka posts un trūkums nevairāmi salauž pat visstiprāko cilvēku gribu.

KRISTOFS pārradās mājās. Dusmu vietā bija stājusies dziļa nomāktība. Viņš jutās pazudis. Sagruva vājais balsts, uz ko viņš bija dibinājis savas cerības. Kristofs nešaubījās, ka ne vien Hehtu, bet arī Konu, kas viņus bija iepazīstinājis, viņš iededzinājis nāvīgā naidā pret sevi. Nu viņš bija gluži viens svešā un naidīgā pilsētā. Tur viņš pazina tikai Dīneru un Konu. Kristofa draudzene Korinna. skaistā aktrise, ar kuru viņš bija iedraudzējies Vācijā, nedzīvoja Parīzē. Viņa atkal viesojās ārzemēs, šoreiz Amerikā, turklāt patstāvīgi, jo viņa jau bija slavenība. Par viņas viesizrādēm sajūsminājās visa prese. Vēl palika mazā franču skolotāja, ko Kristofa dēļ, viņam negribot, atlaida no vietas un ko viņš nekad nevarēja atcerēties bez

sirdsapziņas ēdām. Cik bieži viņš bija gribējis to apciemot, kad reiz būs Parīzē! Un. kad nu viņš atradās Parīzē, viņš bija aizmirsis meitenes uzvārdu un nevarēja to atcerēties. Atmiņā viņam atausa tikai vārds: Antuanete. Un, ja arī Kristofs būtu atcerējies tās uzvārdu, kā šajā cilvēku skudru pūznī viņš būtu varējis uziet mazo nabaga skolotāju!

Vispirms viņam bija jāgādā sava dienišķā maize. Skaidrā naudā viņam kabatā bija palikuši tikai pieci franki. Viņš uzveica riebumu

un jautāja savam saimniekam resnam viesnīcas īpašniekam, vai tas šajā pilsētas kvartālā nepazīstot kādu, kam varētu mācīt klavieres spēlēt. Pret īrnieku, kas ēda tikai reizi diena un runāja vāciski, saimnieks juta maz cieņas, bet, kad nu viņš zināja, ka tas ir tikai mūziķis viņam zuda pēdējais cieņas mazumiņš. Viesnīcnieks bija veco laiku francūzis, kas muziku uzskatīja par diedelnieku amatu. Viņš zobojas:

— Klavieres! ... Ak tad jūs esat klavieru dauzītājs? Visu cienību! ... Nudien jocīgi, ka cilvēks no brīvas gribas izraugās tādu amatu! Kad es klausos muziku, man liekas, ka lietus līst... Vai jūs nevarētu pamācīt mani pašu? Ko jūs par to sakāt? — viņš iesaucās, pievērsdamies strādniekiem, kas dzēra pie saviem galdiņiem.

Tie visi sāka skaļi smieties.

— Jauks amats, — teica viens no tiem. — Vismaz rokas paliek baltas. Un tas patīk dāmām!

Kristofs skaidri nesaprata franciski un franču jokus vēl mazāk. Viņš meklēja vārdus, viņš nesaprata, vai dusmoties par šīm zobgalībām vai ne. Saimnieka sieva juta pret viņu žēlumu.

— Ko nu smejies, Filip! — viņa aprāja savu’vīru. — Varbūt kāds gadīsies, — viņa turpināja, pievērsusies Kristofam, — kam jūsu mācība būs vajadzīga.

— Kam tad? — jautāja vīrs._

— Mazajai Grasē. Viņas vecāki tai nopirkuši klavieres.

— Ak, šie āksti! Pareizi, pareizi, tev taisnība.

Viņa paskaidroja Kristofam, ka runa ir par miesnieka

meitu: vecāki to gribot izaudzināt par smalku dāmu. Varbūt viņi |aušot savu meitu mācīt, kaut tikai lielības pēc. Viesnīcas saimniece Kristofam apsolīja par to apjautāties.

Citu rītu viesnīcniece pateica Kristofam, ka miesnieka sieva gribot ar viņu runāt. Kristofs aizgāia pie tās. Viņš satika to gaļas tirgotavā aiz letes starp nokautu lopu kaudzēm. Viņa bija ražena, ziedoša sieviete ar saldu smaidu. Izdzirdējusi, kas Kristofam vajadzīgs, viņa pārvērtās, viņas sejā atspoguļojās svinīga nopietnība. Un tūdaļ viņa sāka runāt par maksu. Lielu naudu maksāt viņa negribot, jo klavieres esot gan patīkamas, bet ne nepieciešamas: viņa piedāvāja Kristofam franku par stundu. Beidzot miesnieka sieva Kristofam neuzticīgi jautāja, vai viņš tiešām esot mūziķis. Kad viņš atbildēja, ka muziku ne vien saprotot, bet pats arī komponējot, miesnieka sieva likās apmierināta un sāka runāt laipnākā balsī: viņas patmīlībai tas glaimoja, viņa priecājās, ka visiem kaimiņiem varēs dižoties ar savu meitu, kas iet stundās pie komponista.

Kad citu rītu Kristofs sēdēja pie klavierēm — pie briesmīga instrumenta, kas bija diezin kur nejauši pirkts un skanēja kā ģitāra. — blakus miesnieka meitai, kuras īsie, resnie pirksti tūļīgi dauzīja taustiņus un kura nevarēja izšķirt vienu toni no otra un jau no pirmā mirkļa žāvājās viņam taisni sejā, un kad viņam bija jāizcieš miesnieka sievas uzraudzība un pļāpība, piezīmes par muziku un muzikālo audzināšanu, Kristofs jutās tik nožēlojams un tik pazemots, ka viņam nebija pat spēka sašust. No šīm stundām viņš vienmēr pārnāca satriekts un nomākts. dažu labu vakaru viņam negribējās ne ēst. Ja jau viņš tik zemu grimis pēc dažām cīņas nedēļām, cik dziļi tad vēl grims? Ko gan viņam bija līdzējis sacelties pret Hehta piedāvājumu? Tas, ko Kristofs tagad bija pieņēmis, pazemoja viņu daudz sāpīgāk.

Kādu vakaru viņš savā istabā ļāva vaļu asarām, izmisumā nometās ceļos pie gultas un lūdzās ... Ko viņš lūdzās? Kam viņš varēja raidīt savas lūgšanas? Dievam viņš neticēja,^ viņš ticēja, ka dieva nav ... Bet viņam bija jālūdzas, lūgšanās ja-vieglo sava dvēsele. Nelūdzas tikai tie, kam zemiskas sirdis. Tiem sveša stipro dvēseļu nevairāmā dziņa lāgiem iegrimt savas būtības dziļākā svētumā. No dienas pazemojumiem atraisījies, Kristofs savas sirds skanošā klusumā juta mūžīgās būtības, sava dieva elpu. Posta dzīves bangas vēlās zem viņa kājām: kāds sakars viņam bija ar šo dzīvi? Visas pasaules sāpes,

kas kvēloja postīšanas dziņā, izgaisa un salūza pret viņa klinti. ■ Asiņu šalkas savās dzīslās Kristofs juta kā jūras bangošanu, un viņš dzirdēja balsi, kas vienā laidā atkārtoja:

«Mūžīgi mūžam... Es esmu... Es esmu...»

Kristofs pazina šo balsi: cik sen viņš sevi atcerējās, viņš bija to aizvien dzirdējis. Lāgiem viņš aizmirsa to, bieži vien viņa atmiņā mēnešiem ilgi klusēja tās varenais, vienmērīgais ritms, un tomēr viņš zināja, ka tā nav mirusi, ka tā nemūžam nav klusējusi, tāpat kā okeāna dūkoņa naktī. Un, tāpat kā vienmēr, šajā mūzikā grimdams, arī šoreiz viņš smēla jaunu mieru un jaunu dzīves spēku. Pilns dvēseles miera viņš piecēlās. Nē, sūrajā dzīvē, kādu viņš dzīvoja, nebija nekā, par ko viņam būtu jākaunas. Viņš nenosarkdams varēja ēst savu maizi. Jānosarkst bija tiem. kas viņam lika par šo maizi tik dārgi samaksāt. Tikai pacietību! Gan pienāks laiks ...

Bet jau citu rītu viņam atkal pacietības trūka. Un, kaut Kristofs visiem spēkiem centās savaldīties, kādu dienu mācību stundā viņš tomēr iekaisa niknās dusmās pret trulo meiteni, kas vēl nekaunīgi mēdīja viņa izrunu un viltīgi sagrozīja visu, ko Kristofs viņai lika darīt. Kad Kristofs viņai dusmas uzkliedza, viņa satrūkās un sašuta, ka cilvēks, kam viņa maksā naudu, iedrošinās pret viņu tik necienīgi izturēties, un sāka skaļi raudāt un kliegt. Meitene kliedza, ka Kristofs viņai sitis (Kristofs diezgan cieši bija sagrābis_ viņu aiz rokas un sakratījis). — Māte iedrāzās istabā kā fūrija, meitu apveltīja karstiem skūpstiem, bet Kristofu tikpat karstiem lamu vārdiem. Ienāca arī pats miesnieks un pateica, ka viņš katram prūšu diedelniekam neļaušot apvainot savu meitu. Dusmās gluži bāls, apkaunots un mulsdams neziņā, vai viņš būtu gribējis nožņaugt vīru, sievu vai meitu, Kristofs aizdrāzās, jestru lamu vārdu pavadīts. Mājās saimnieki, redzēdami savu īrnieku tik uztrauktu un samulsušu, bez lielām pūlēm izdibināja visu, kas noticis. Kristofa stāstījumā viņi klausījās ar ļaunvēlīgu prieku: viņi ņirgājās par saviem kaimiņiem. Bet vakarā jau visā kvartālā daudzināja, ka svešais vācietis esot brutāls kauslis, kas sitot mazus bērnus.

KRISTOFS vēlreiz gāja savu laimi meklēt pie muzikāliju tirgotājiem, bet visas pūles bija veltas. Viņš atzina, ka franču tauta ir ļoti nelaipna, un viņu pārsteidza šo ļaužu nedisciplinētā

steidzība. Viņam likās, ka viņš nonācis anarhistu sabiedrībā, kur valda uzpūtīga un despotiska birokrātijā.

Kādu vakaru, noguris no savu neveiksmju posta, klaiņa-dams pa bulvāriem, Kristofs ieraudzīja pretim nākam Silvēnu Konu. Pārliecināts, ka viņus šķir asa ķilda, Kristofs novērsa acis un lūkoja aiziet garām nemanīts.

Bet Kons pasauca viņu.

— Kur tad jūs bijāt pazudis kopš tās famozās dienas? — Kons smiedamies jautāja. — Es gribēju aiziet pie jums bet esmu pazaudējis jūsu adresi... Jā, nudien, es nebūtu no jums to cerējis, mīļais draugs! Jūs bijāt varonis!

Kristofs viņu uzlūkoja pārsteigtām un mazliet mulsām acīm:

— Vai jūs neesat uz mani dusmīgs?

— Dusmīgs? Uz jums? Nenāk ne prātā!

Konam tiešām nenāca ne prātā uz Kristofu dusmoties, drīzāk viņam bija prieks, ka Kristofs tik enerģiski sabrāza Hehtu: šo mirkli Kons bija izbaudījis kā spilgtu izrādi. Vai taisnība bija Kristofam vai Hehtam, tas Konam bija gluži vienalga. Katru cilvēku viņš vērtēja pēc tā, cik lielu jautrību tie viņam sagādāja, un Kristofa personā viņš bija saskatījis vislielākā komisma avotus, no kuriem cerēja dzert, cik vien patiksies.

— Kādēļ jūs neatnācāt pie manis? — viņš turpināja. — Es gaidīju jūs. Kas jums šovakar darāms? Iesim kopā vakariņās! Es jūs vaļā nelaidīšu. Mēs būsim savējo sabiedrībā: būs daži mākslinieki, kas sapulcējas divreiz mēnesī. Ar šiem ļaudīm jums jāiepazīstas. Nāciet līdzi! Es jūs iepazīstināšu.

Kristofs velti aizbildinājās, ka viņam nav labu drēbju. Sil-vēns Kons viņu ieveda savā sabiedrībā.

(

Viņi iegāja kādā bulvāra restorānā un uzkāpa pirmajā stāvā. Tur bija sapulcējušies kādi trīsdesmit jaunekļi, divdesmit līdz trīsdesmit piecu gadu vecumā; tie visi dedzīgi diskutēja. Kons Kristofu stādīja priekšā kā bēgli, kas izkulies no vācu cietuma. Neviens viņam neveltīja ne mazāko vērību un nepārtrauca savas kaislās ķildas, kurās Kons, tiklīdz bija ieradies, piedalījās ar dedzīgu sparu.

Kristofs šajā izredzēto garu sabiedrībā klusēja un vērīgi klausījās. Tikai ar lielām pūlēm uztverdams franču runas straujo plūdumu, viņš neizprata, kādus svarīgus mākslas jautājumus apcerēja šie jaunek'i. Lai Kristofs klausījās cik modri klausīdamies, viņš dzirdēja tikai atsevišķus vārdus kā «trests», «spekulatīvs pirkums», «cenu krišana» «pe|ņas milzums», un tie sajaucās ar tādiem vārdiem kā «mākslas cienība», «autora tiesības». Beidzot viņš noprata, ka visi runā par veikalnieciskiem darījumiem. Daži autori acīm redzot b:ja kādas finansu sabiedrības dalībnieki, tie uztraucās par konkurences firmas dibināšanu, kura varēja kaitēt viņu monopolam. Daži viņu sabiedrības locekļi bija atzinuši, ka viņiem izdevīgāk darboties konkurences firmā, un tos nu visi nosodīja ar visniknākajiem vārdiem. Par tiem viņi runāja kā par noziedzniekiem, kas_pelnījuši nāvi. «Neģēlība ... Nodevība ... Kauns ... Pārdevušies ...»

Citi runātāji dzīvos lika mierā, bet uzbruka mirušajiem, kas pārplūdinot grāmatu tirgu ar saviem nehonorējamiem darbiem. Alfrēda de Misē grāmatas jau pārvērtušās par sabiedrības īpašumu, tās izpērkot pārāk lielā eksemplāru skaitā. Visi viņi runāja par valsts varas enerģisku iejaukšanos, par klasisko meistardarbu aplikšanu ar augstiem nodokļiem, lai aizkavētu to izplatīšanu par tik lētu maksu. Viņi visi vienbalsīgi atzina to par negodīgu sacensību ar tagadnes rakstniekiem.

Viņi bieži vien pārtrauca cits citu, lai dzirdētu, cik lielu honorāru kāds saņēmis par savas lugas pēdējo izrādi. Visi kliedza par kāda dramatiskās mākslas ievērojama veterāna veiksmi, kurš bija slavens vecajā un jaunajā pasaulē; visi viņu ienīda, bet vēl vairāk apskauda. — Pēc autora honorāriem viņi sāka runāt par kritiķu ienākumiem. Viņi aprunāja kādu no saviem pazīstamajiem kolēģiem un stāstīja (bez šaubām, tīras blēņas!), cik viņam par katru pirmizrādi maksājot kāds bulvāru teātris, lai viņš par to labi raksta. Viņš tomēr esot goda vīrs: ja līgums noslēgts, viņš izpildot to godīgi. Taču viņa

sevišķā māksla (pēc kolēģu atzinuma) esot tāds izrādītās lugas cildinājums, kas brīnišķi veicinot tās noņemšanu no repertuāra, lai biežāk varētu rīkot pirmizrādes. Visi par viņu smējās, bet neviens nebrīnījās.

Viņi izteica arī lielus, skaļus vārdus, runāja par dzejas vērtību, par tīro mākslu. Bet suminātās naudas skaņās šie vārdi pārvērtās, un «māksla mākslas dēļ» skanēja kā «māksla naudas dēļ». Sīs franču rakstnieku sarunas, šīs zirgu kupču sarunas Kristofu iesvēla sašutumā. Naudas lietas labi neizprazdams, viņš negribēja vairs klausīties šajos ķīviņos. Beidzot viņi sāka ķildoties par rakstniecību, vismaz par dažiem rakstniekiem. Izdzirdis Viktora Igo vārdu, viņš sāka ieklausīties vē-> rīgāk.

Runātāji gribēja noskaidrot, vai Viktoru Igo sieva pievīlusi vai ne. Gari un plaši viņi ķildojās par Sen-Bēva mīlestības sakariem ar Igo kundzi. Tad pieminēja visus 2oržas Sandas mīļākos un sīki iztirzāja viņu nopelnus. Toreizējā literatūras kritika šim jautājumam veltīja vislielāko vērību. Izokšķerējuši visu lielo vīru māju, izmeklējuši visus skapjus un atvilktnes, kritiķi nekautrējās vandīties arī pa guļamistabu. Vēsturiskās patiesības kultā iedegušies, tie sevišķi interesējās par kavaliera de Lozēna situāciju, ka viņš uz vēdera gulējis zem karaļa un de Montespāna kundzes gultas (toreiz visus ļaudis Francijā aizrāva patiesības kults). Arī Kristofa galda biedri patiesības kultam nodevās ar sirdi un dvēseli: patiesību meklēdami, viņi neapnika pētīt vissīkāko nieku. Ar līdzīgu dedzību viņi izvandīja tagadnes un pagātnes slaveno mākslinieku privāto dzīvi. Kristofs brīnījās, ka viņiem bija zināmi pat tādu scēnu intīmākie sīkumi, kurās liecinieku nekad nav. Bija jādomā, ka visas šo romānu personas, tīrās patiesības mīlestības dzītas, pašas sīki informēja publiku par savas dzīves noslēpumiem.

Kristofs jutās aizvien neērtāk un lūkoja ar saviem kaimiņiem sākt citas sarunas. Bet neviens viņu nevēroja. Sākumā tie šo to viņam jautāja par Vāciju, un šie jautājumi Kristofu pārsteidza, jo tie atklāja, ka šie ļaudis, kas likās tik smalki un izglītoti, nezināja paši sava amata — rakstniecības un mākslas vienkāršākos jautājumus, ja tie nebija saistīti ar Parīzi. Pa ausu galam viņi bija dzirdējuši tikai dažus lielākos vārdus: Hauptmani, Zudermani, Libermani, Strausu (Dāvidu, Johannu vai Rihardu?). Sos vārdus viņi izrunāja ar sevišķu uzmanību,

bīdamies tos sajaukt un sevi apkaunot. Ja viņi Kristofam ko jautāja, tad tikai aiz pieklājības, ne atziņu kāres dzīti: tās viņiem nebija. Kristofa atbildes viņi gandrīz neuzklausījās un steidzās atgriezties pie Parīzes tēmām, kas visus interesēja.

Kristofs bikli ieminējās par muziku. Bet neviens no šiem literātiem nebija muzikāls. Savas dvēseles dziļumos viņi muzik u atzina par zemāku mākslu. Klusībā viņus kaitināja pēdējos gados modusies dzīvā interese par to, un kā daždien par modes lietu viņi likās par muziku ieinteresēti. Par kādu jaunu operu viņi sacēla lielu brēku un gandrīz vai no tās tikai skaitīja mūzikas vēsturi, vismaz jaunu laikmetu mūzikā. Šis uzskats pilnīgi saskanēja ar viņu snobismu un nezināšanu, jo atpestīja viņus no nepieciešamības pazīt arī citus mūzikas darbus. Jaunās operas komponists, kāds parīzietis, kura vārdu Kristofs dzirdēja pirmo reizi, iznīcinājis visu, kas mūzikā bijis pirms viņa, un muziku pārradījis vienā elpas vilcienā. Kristofs pietrūkās. Viņa karstākā dziņa bija ticēt šim jaunajam ģēnijam. Un ģēnijs ar tādu vērienu, kas ar vienu rokas mājienu izdeldējis visu, kas rakstīts pirms viņa ... Velns un elle! Tas ir varens vīrs! ... Kā viņš to panācis? — Kristofs lūdza paskaidrojumus. Bet šie literāti, kuri tik viegli nebūtu varējuši viņam tos sniegt un kurus Kristofs nāvīgi garlaikoja, raidīja viņu pie savas sabiedrības vienīgā mūziķa, izcilā mūzikas kritiķaTeofīla Gužāra, kas tūdaļ sāka runāt par septimām un nonām. Nu Kristofs jutās kā savās mājās. Gužārs gandrīz tikpat labi saprata muziku, cik Sganarels latīņu valodu ...

— ... Vai tad jūs latīniski neprotat?

— Nē.

(Sajūsmināts):

Cabricias, arci thuram, catalamus, singulariter... bonus, bona, bonum ...»

Redzēdams, ka viņam jārunā ar cilvēku: kas «prot latīniski», Gužārs tūdaļ piesardzīgi ieklīda estētikas biezokņos. No šīs drošās paslēptuves viņš sāka apšaudīt Bēthovenu, Vāgneru un klasisko mākslu, par kuru nemaz nebija runas: bet Francijā nevienu mākslinieku nevar uzslavēt, neziedojot visus, kas nav viņam līdzīgi. Gužārs pasludināja jaunas mākslas laikmetu, kas samīšot ar kājām visus pagātnes aizspriedumus. Viņš runāja par muzikālu valodu, ko nupat atradis Parīzes mūzikas Kolumbs, par jaunu valodu, kura izdeldēšot visus klasiķus un viņu valodu. *

Atturēdamies no sprieduma par ģeniālo novatoru, kamēr nebija dzirdējis viņa muziku, Kristofs nevi|us juta neuzticību pret šo Baālu, kam tika ziedota visa mūzika. Viņu kaitināja aplamie vārdi par lielajiem meistariem, un viņam prātā nenāca, ka nesen Vācijā pats bija izteicis par tiem daudz asākus spriedumus. Viņš, kas savā dzimtenē bija juties kā mākslas revolucionārs un citus mulsinājis ar domu pārdrošību un skarbo dedzību, Francijā pirmos dumpīgākos vārdus dzirdējis, jutās konservatīvs. Kristofs gribēja pretoties, bet bija netaktisks: viņš nepretojās kā labi audzināts cilvēks kas savus argumentus gan izsaka tomēr neuzmāc citiem, viņš ķildojās kā lietpratējs, kas savāc visus faktus un savu pretinieku satriec. Viņš nebaidījās iedziļināties tehniskās analizēs taču viņa ķildīgā balss izskanēja tik augstos toņos, ka aizvainoja šīs smalkās sabiedrības locekļu ausis, un visi viņa pierādījumi un dedzība tos tikai smīdināja. Kritiķis ar vieglu un asprātīgu joku gribēja likvidēt garlaicīgās debates, kurās Kristofs pārliecinājās ka viņa pretinieks pats nesaprata, ko runāja. No šī brīža nodibinājās spriedums, ka Kristofs ir pedantisks nemoderns vācietis un ka viņa mūzika, ko neviens vēl nebija dzirdējis, droši vien ir briesmīga un garlaicīga. Tomēr visi šie trīsdesmit zobgalīgie jaunekļi, kuri ātri uztvēra visu smieklīgo savu vērību veltīja šim savādniekam, kas svaidīja savas milzīgās, kalsnās rokas, uz visām pusēm raidīja piktus skatienus un skaļā balsī kliedza. Silvēns Kons nodomāja uzjautrināt ar Kristofu savus draugus.

Sarunas galīgi novērsās no rakstniecības uz sievietēm. īstenībā tās bija tikai viena un tā paša temata divas puses: jo viņu rakstniecībā runa bija tikai par sievietēm un viņu sievietes runāja tikai-par rakstniecību, interesējās par literārām parādībām un draudzējās ar literātiem.

Viiņi runāja par kādu godājamu, Parīzes sabiedrībā pazīstamu dāmu, kas savu miesīgo meitu izprecinājusi savam mīļākam, lai sev nodrošinātu viņa tuvumu. Kristofs dīdījās krēslā un gluži nemanot riebumā vaibstīja seju. Kons to redzēja. Viņš iegrūda savam kaimiņam elkoni sānos un jokojās, ka viņu saruna droši vien vācieti uztraucot un tas jau degot nepacietīgā dziņā ar šo dāmu iepazīties. Kristofs nosarka, izmuldēja nesakarīgus vārdus un beidzot dedzīgi iesaucās ka tādas sievietes pelnījušas tikai pērienu. Par viņa vārdiem visi smējās homēriskus smieklus un Silvēns Kons maigā, dziedošā bal-stiņā teica, ka si^ietei nedrīkstot pieskarties pat ne ar pu-

ķīti... Un tā joprojām ... Un tā joprojām ... (Parīzē viņš tēloja Mīlestības bruņinieku.) Kristofs attrauca, ka tāda sieviete nav nekas cits kā riebīga kuce, kas pārmācāma ar patagu. Un atkal visi kliedza un smējās. Kristofs atcirta, ka viņu godbijība esot tikai liekulība un ka sievieti vismazāk cienot tie, kas daudzinot savu cienību pret viņu. Kristofs sašuta par parīziešu kāri pēc skandalozām tenkām. Viņam atbildēja, ka tur nekā skandaloza neesot, ka tā esot gluži dabiska dziņa, un visi vienbalsīgi nolēma, ka notikuma varone ir apburoša sieviete, vēl vairāk: ka tā ir īsta sieviete šī vārda vispatiesākā nozīmē. Kristofs raustīja plecus. Silvēns Kons viltīgi jautāja Kristofam, kādu tad viņš iedomājoties īstu sievieti. Kristofs juta, ka viņam izliek lamatas, bet, sava pārliecības spēka aizrauts, tomēr iekrita tanīs. Un jautrajiem parīziešiem viņš sāka stāstīt par savu mīlestības ideālu. Kristofs neatrada īstos vārdus, smagi un gausi tos kārtodams un savā atmiņā meklēdams brīnišķīgus izteicienus par kuriem visi klausītāji skaļi smējās, bet viņš neiztraucējamā apbrīnojamā nopietnībā, aizkustinošā nebēdībā turpināja stāstu, skaidri apzinādamies* savu smieklīgo stāvokli. Jo viņš nevarēja neredzēt, ka par viņu nekaunīgi ņirgājas. Galu galā viņš sapinās sarežģītā teikumā, nevarēja vairs izkulties, uzdrāza ar dūri pa galdu un apklusa.

Atkal vi^i centās viņu ievilināt sarunās, bet apkaunots un sašutis viņš elkoņiem atspiedās pret galdu, drūmi rauca uzacis un vairs neizkustējās. Līdz pašām pusdienu beigām viņš lūpas pavēra tikai tad, kad bija jādzer vai jāēd. Viņš dzēra ļoti daudz, bet parīzieši vīnam tikai viegli pieskaras ar lūpām. Kris-tofa kaimiņš viltīgi mudināja viņu un vienā laidā pildīja viņa glāzi, ko viņš, nekā nedomādams, allaž tukšoja. Kaut gan Kristofs nebija pieradis pie šādām pārmērībām, it īpaši pēc pēdējām pusbadā pavadītajām nedē’ām, tomēr viņš godam izturēja pārbaudījumu un nesniedza komisko izrādi, ko citi bija cerējuši. Viņš tikai iegrima sevī, neviens viņu vairs nevēroja, un visiem viņš šķita vīna nogurdināts. Viņam bija apnicis ar tik lielām pūlēm sekot franču sarunām un klausīties viņu tukšas čalas par literatūru, par aktieriem autoriem un izdevējiem, viņu seklās aizkulišu un guļamistabu tenkas. Šiem literātiem likās, ka pasaulē cita nekā vairs nav. No šīm jaunajām sejām Kristofam atmiņā nepalika neviena, no visiem šiem tukšajiem vārdiem viņam prātā neiespiedās neviena doma. Viņa īsredzīgās acis mulsumā klīda pār galdu, vērojot drīz vienu, drīz otru

sēdētāju, un likās neredzam nevienu. Un tomēr viņš redzēja visus daudz skaidrāk nekā citi. Tikai viņš pats to neapzinājās. Viņam nebija šo franču un ebreju skatiena, kas kā ar knābi steigā uzknābā visu, pat sīkākās priekšmetu druskas. Kristofs, ilgi klusēdams, visu uztvēra lēni kā sūceklis un iespaidus noglabāja dziļi atmiņā. Viņam vienmēr likās, ka viņš nekā nav redzējis, ka nekā neatceras. Tikai vēlāk — pēc ilgam stundām, bieži vien pat pēc daudzām dienām, vientulībā ielūkodamies savā dvēselē, viņš redzēja, ka viss palicis prātā.

Bet tobrīd viņš likās kā smags un tūļīgs vācietis, kas tikai ēd un dzer un domā vienīgi par to, lai neaizietu garām kāds gardāks kumoss. Viņš neuztvēra nekā atsevišķi, tikai dzirdēja galda biedru vārdus un piedzēruša cilvēka trulā spītībā pats sev jautāja, kādēļ tik daudziem frančiem ir ārzemnieku uzvārdi: flāmu, vācu, ebreju, itāliešu, angļu vai dienvidamerikāņu.

Kristofs nemanīja, ka visi piecēlās no galda. Viņš sēdēja viens un sapņoja par Reinas krastiem, par kupliem mežiem, druvām, laukiem, zaļām lankām, par savu veco māti. Daži viesi vēl tērzēja zāles viņā galā. Lielākā daļa jau bija aizgājusi. Beidzot viņš satrūkās, ātri piecēlās un, nevienu neuzlūkojis, gāja meklēt savu mēteli un platmali. Saģērbies viņš dzīrās iet, nevienam nesniedzis roku, te pēkšņi pavērtu durvju spraugā kaut ko ieraudzīja: klavieres. Jau vairākas nedēļas viņš nebija pieskāries nevienam mūzikas instrumentam. Viņš iegāja blakus istabā, maigi noglāstīja klavieru taustiņus, atsēdās un ar cepuri galvā, mēteli mugurā sāka spēlēt. Viņš bija aizmirsis, kur atrodas. Viņš nemanīja, ka divi cilvēki bija klusi ienākuši klausīties. Viens no tiem bija Silvēns Kons, kas diezin kādēļ jūsmoja par muziku, kaut gan nesaprata to, un kam vienlīdz patika kā slikta, tā laba mūzika. Otrs ienācējs bija mūzikas kritiķis Teofīls Gužārs; viņš muziku nesaprata, un tā viņam ari nepatika. Bet tādēļ viņš nekautrējās par to runāt un rakstīt. Gluži otrādi: visneatkarīgākie gari ir tie, kas nesaprot, par ko paši runā, jo viņiem gluži vienalga, ko viņi par to saka.

Teofīls Gužārs bija plecīgs, drukns vīrs; viņam bija melna bārda, biezas matu cirtas uz pieres, kas raucās dziļās, neizteiksmīgās grumbās, rupji veidota, it kā neveikli kokā cirsta seja, īsas rokas, īsas kājas un kuplas krūtis. Viņš izskatījās kā malkas tirgotājs vai Overņas nastu nesējs. Viņa manieres bija banālas un runa izaicinoši pašticīga. Pie mūzikas viņš bija nonācis pa politikas ceļu, kas toreizējā Francijā vienīgais

veda uz panākumiem. Karjeru Gužārs bija sācis, iekāpdams savas provinces ministra laimes kuģī, atradis radinieka attiecības vai citas kādas saites ar viņu. Bet ministri nav mūžīgi. Kad viņa labvēļa zvaigzne sāka dzist, Teofīls Gužārs atstāja grimstošo kuģi, paņemdams līdzi visu, kas bija ņemams: vispirms ordeņus, jo viņš bija slavas kārs. Atmetis politiku, kurā viņam nesmaidīja laime, viņš meklēja pret visām vētrām patvērumu pilnīgi drošā vietā, kur varēja kaitināt citus, bet viņu pašu nevarēja aizsniegt neviens.

Kritika viņam bija kā radīta. Kādā no lielākajām Parīzes avīzēm taisni tobrīd bija brīva mūzikas kritiķa vieta. Viņa priekšgājējs, jauns, apdāvināts komponists, bija atlaists tādēļ, ka par autoriem un viņu darbiem neatlaidīgi teica tikai to, ko domāja. Gužārs nekad nebija nodarbojies ar muziku, viņš nesaprata to, un redakcija izraudzīja taisni viņu. Visi lietpratēji, kam bija savi spriedumi, bija apnikuši. Gužārs vismaz nebija bīstams, jo savas domas nevērtēja augsti, paklausīja redakcijas norādījumiem un vēlīgi rakstīja dzēlīgas kritikas vai reklāmas kliedzienus. Neviens par to nebēdāja, ka viņš nebija mūziķis. Kā zināms, Francijā visi ļaudis mazliet saprot muziku. Vajadzīgās zināšanas Gužārs ieguva ātri. Viņa ceļš bija vienkāršs: koncertos viņš piesēdās blakus labam mūziķim, ja varēja — kādam pazīstamam komponistam, un izvilināja tā spriedumus. Pēc dažiem šādu mācību mēnešiem viss amata noslēpums viņam bija rokā: zoslēns varēja laisties. Ērgļa lidojuma viņam gan nebija, un dievs vien zina, kādas aplamības viņš autoritatīvi sagvelza savā avīzē. Viņš klausījās un lasīja visu bez jēgas un bez sakara, visu savās trulajās smadzenēs sajauca briesmīgā juceklī un nekaunīgi pamācīja citus. Viņš rakstīja pārspīlētā, ar kalambūriem izpušķotā un kareivīgu pedantismu piparotā stilā, viņam bija tipisks klases uzrauga gars. Dažreiz, gan ļoti reti, arī viņš dabūja pērienu no citiem: tādos gadījumos viņš izlikās kurls un stingri atturējās no atbildēšanas. Viņš bija viltīgs un turklāt ļoti rupjš, nekaunīgs vai glaimīgs, kā apstākļi prasīja. Pret atzītiem meistariem un augstām personām viņš lieca muguru — tikai šādu vīru muzikālos nopelnus viņš iedrošinājās atzīt bez bailēm. Pret citiem viņš izturējās augstprātīgi un no badā mirstošiem mūziķiem vienmēr centās iegūt kādu labumu. — Viņš nebija nekāds muļķis.

Kaut gan viņam jau bija slava un autoritāte, sirds dziļumos viņš tomēr apzinājās, ka nekā nejēdz no mūzikas,

turpretī Kristofs to izprot dziļi jo dziļi. Bez šaubām, Gužārs pat nedomāja to izteikt, bet tā bija viņa drošākā pārliecība. — Un nu viņš sēdēja un klausījās, kā Kristofs spēlē. Ar dziļdomīgu, svarīgu seju, nenieka nedomādams, Gužārs lūkoja ko izprast. Viņš neizšķīra nekā šajā skaņu miglā, bet kā daždien lietpratējs māja ar galvu un reizēm piekrītoši samirkšķinājās ar Sil-vēnu Konu, kas ar lielām pūlēm varēja mierīgi nosēdēt savā vietā.

Kristofa apziņa lēni skaidrojās no mūzikas un vīna tvaikiem, un viņš sāka nojaust pantomīmu, kas norisinājās viņam aiz muguras. Atskatījies viņš ieraudzīja abus mūzikas draugus. Tie priecīgi steidzās klāt un sajūsmā kratīja viņam rokas; Sil-vēns Kons spiedza, ka Kristofs spēlējis kā pats dievs, Gužārs ar svarīgu lietpratēja seju apliecināja, ka tam esot Rubinšteina kreisā un Paderevska labā roka. (Tas varēja būt arī otrādi.) Viņi abi nosprieda, ka tik liels talants nedrīkst savu sveci glabāt zem pūra, un teicās celt to īstajā gaismā. Un abi, bez šaubām, cerēja pacelties šī talanta atradēju godā un iegūt vislielāko labumu tikai sev.

SILVĒNS KONS Kristofu ielūdza jau nākamajā dienā pie sevis un nodeva viņa rīcībā savu lielisko pianīno, ko neviens nelietoja. Iztvīcis ilgās pēc mūzikas, Kristofs nebija ilgi lūdzams un piedāvājumu pieņēma.

Pirmos vakarus viss ritēja jauki. Kristofs bija laimīgs, ka atkal varēja spēlēt, Silvēns Kons bija delikāti atturīgs un netraucēja viņam izbaudīt savu prieku. Viņš arī ar baudu klausījās Kristofa muziku. Tā bija dīvaina un katram novērojama parādība: šo cilvēku, ne muzikāli, ne citādi mākslinieciski apdāvinātu, šo cilvēku ar vienaldzīgu, poēzijai un dziļākām jūtām svešu sirdi mūzika satvēra ar juteklisku spēku; lai gan viņš to nesaprata, tomēr izbaudīja tās saldi kairo varu. Diemžēl, viņš neprata klusēt. Kamēr Kristofs spē-

»

lēja, Silvēnam Konam nepieciešami bija skaļi jārunā. Kā snobs koncertā viņš Kristofa muziku pavadīja ar sa jūsmīgiem izsaucieniem vai arī izteica aplamas piezīmes. Pēkšņi Kristofs aizcirta klavieru vāku un uzkliedza, ka tā viņš ilgāk vairs nevar spēlēt. Kons visiem spēkiem centās klusēt, bet tas bija pāri viņa spēkiem: viņš tūdaļ atkal sāka murkšķēt, nopūsties, svilpot, takti sist, dudināt un atdarināt dažādu instrumentu skaņas. Viņš būtu nobeidzies, ja Kristofam nebūtu izteicis savas nesakarīgās pārdomas, kad spēle bija galā.

Kons bija ērmīgs vācu sentimentalitātes, parīziešu lielības un savas personīgās ākstības sajaukums. Drīz viņš teica izsmalcinātus un graciozus spriedumus, drīz tīši meklētus salīdzinājumus, te atkal ļāva vaļu nekaunībām, muļķīgām asprātībām un sekliem jokiem. Bēthovenu cildinādams, viņš teica to frivolu un kaprīzi juteklisku. Bēthovena drūmākās domas viņam šķita tikai eleganta gara rotaļība. Do diēza minora kvartets viņam likās rotaļīgi draiskulīgs. Devītās simfonijas varenais adagio viņam atgādināja Kerubīni. Pēc pirmajām trim notīm, ar kurām sākas Piektā simfonija, viņš iesaucās: «Nenāciet, nenāciet iekšā! Es neesmu še viens!» Heroiskās simfonijas kaujas momentu viņš apbrīnoja tādēļ, ka viņam šīs skaņas šķita līdzīgas automobiļa rūkoņai. Katru kompozīciju viņš izskaidroja ar konkrētiem tēliem, vienmēr aplamiem un nesakarīgiem. Likās gluži neticami, ka šim cilvēkam mūzika varētu būt mīļa. Un tomēr tā bija viņam mīļa, dažās vietās, kuras viņš uztvēra ļoti komiski, viņam acīs atmirdzēja asaras. Bet, kādas Vāgnera scēnas aizkustināts, viņš jautrā garā uzrāva Ofenbaha galopu vai pēc «Odas Priekam» dudināja banālu kafēšantāna motīvu. Tādos brīžos Kristofs pietrūkās un negantās dusmās viņam uzkliedza bargus vārdus. Taču visļaunākā vēl nebija Silvēna Kona aušība; visnepatīkamāks viņš bija tad, kad gribēja izteikt dziļas un smalkas domas, kad gribēja padižoties Kristofa priekšā, kad viņš runāja kā Hamiltons un aizmirsa, ka viņš ir Silvēns Kons. Tad Kristofs viņu uzlūkoja niknām acīm un asiem, dzēlīgiem vārdiem apvainoja Hamiltona patmīlību. Un tā šie klavieru vakari bieži vien beidzās ar ķildu. Bet citu rītu Kons jau visu bija aizmirsis un Kristofs, nožēlojis "savu dedzību, atkal gāja pie viņa.

Tas viss vēl nebūtu bijis nekas, ja Kons nebūtu sācis ieaicināt viesus klausīties Kristofa muziku. Kons juta nevairāmu dziņu padižoties ar savu mākslinieku. Pirmo reizi pie Kona

sastapis trīs četrus ebreju jaunekļus un Kona mīļāko, druknu, pūderētu sievieti, muļķa zosi, kas vienā laidā atkārtoja saklausītas seklas asprātības un runāja tikai par ēšanu, bet uzskatīja sevi par ļoti muzikālu, jo ik vakarus kādā varietē rēvijā rādīja savas kailās kājas, Kristofs savieba skābu seju. Otru reizi viņš Silvēnam Konam skaidri un gaiši pateica, ka viņa mājās vairs nespēlēšot. Kons zvērēja pie visiem svētajiem, ka nevienu viesi vairs neaicināšot. Bet slepus viņš tomēr to darīja un savus viesus paslēpa blakus istabā. Saprotams, ka Kristofs to beidzot manīja. Viņš niknās dusmās aizgāja un šoreiz uz visiem laikiem.

Tomēr Kristofam bija jāuztur draudzīgas attiecības ar Konu, jo tas viņu ieveda kosmopolītiskās ģimenēs un gādāja viņam stundas.

PĒC DA2ĀM dienām Kristofa midzenī atnāca Teofīls Gu-žārs. Kristofa bēdīgā apkārtne nemaz neapvainoja viņa estētisko gaumi. Gluži otrādi: viņš bija ļoti laipns.

Viņš teica Kristofam:

— Man ienāca prātā, ka jums varbūt dažreiz patiktu paklausīties muziku. Man vietas visur brīvas, tādēļ es atnācu, lai paņemtu jūs līdzi.

Kristofs staroja priekā. Sī vērība viņu aizkustināja, un viņa pateicībai nebija robežu. Gužārs bija pavisam citāds, nekā Kristofs pirmo vakaru bija viņu redzējis. Vienatnē ar Kristofu Gužārs aizmirsa ākstīgo iedomību, viņš bija bikls un vien-

kāršs cilvēks, kas labprāt būtu ko mācījies. Bet, tiklīdz viņš atradās ļaužu vidū, viņš savieba uzpūtīgu seju un runāja augstprātīgā tonī. Taisnību sakot, viņa zināšanu kārei vienmer bija kāds praktisks mērķis. Pret to, kas nebija aktuāls, viņš bija vienaldzīgs. Šobrīd Gužārs gribēja izzināt Kristofa domas par kādu partitūru, ko viņam vajadzēja kritiski novērtēt, un tas viņam sagādāja grūtības, jo tikai ar lielām pūlēm viņš lasīja notis.

Viņi kopā aizgāja uz simfonisko koncertu. Tās pašas ieejas durvis veda kafēšantānā. Pa šauru, līkumotu koridoru viņi nokļuva zālē, kur gaiss bija smacīgs un karsts, un ciešās rindās salikti neērti krēsli. Laba tiesa publikas stāvēja kājās un aizsprostoja visas ejas: tas ir Francijā vispār pazīstamais vietu trūkums. Kāds vīrs, ko droši vien mocīja nedziedināma garlaicība, galopa tempā diriģēja Bēthovena simfoniju, it kā nevarēdams sagaidīt tai galu. No kafēšantāna turpat blakus atskanēja vēderdejas pavadījums, kas sajaucās ar Heroikas sēru maršu. Publika aizvien vēl nāca nepārtrauktā laidā, sēdās savās vietās un uz visām pusēm vērsa binokļus. Kad beidzot aprima ienācēju troksnis, sākās aizgājēju kņada. Kristofs koncentrēja visu uzmanību, lai cauri šim tirgus troksnim varētu sekot simfonijas pavedienam. Ar saspīlētu enerģiju viņam izdevās ieklausīties mūzikā, un viņš klausījās ar īstu prieku, jo orķestris bija labs un Kristofs sen nebija dzirdējis orķestra muziku. Te pēkšņi Gužārs saņēma viņu aiz rokas un koncerta vidū teica:

— Iesim prom! Brauksim uz citu koncertu!

Kristofs sarauca pieri, bet nekā neiebilda un gāja līdzi savam vadonim. Viņi šķērsoja pusi Parīzes. Beidzot viņi nonāca citā zālē, kur bija zirgu kūts smaka un kur citās stundās rādīja žilbinošas rēvijas un tautas lugas vienkāršai publikai. (Mūzikai Parīzē klājās tāpat kā nabaga strādniekiem, kas sametas kopā un divatā noīrē vienu gultas vietu: tiklīdz viens no gultas izkāpj, otrs lien zem siltās segas.) Bez šaubām, spirgta gaisa tur nebija: kopš Ludviķa XIV laikiem spirgtu gaisu franči atzīst par neveselīgu, higiēniskie apstākļi teātros aizvien vēl tādi paši, kā citkārt bija Versaļā, kur nevarēja elpot. Cēls un dižens sirmgalvis ar zvēru dīdītāja žestiem dziedāja Vāgneru: nelaimīgais zvērs — Vāgnera ārija — bija līdzīgs menažērijas lauvām, ko žilbina rampas ugunis un kam jācērt ar pātagu, lai tās neaizmirst, ka viņas taču ir lauvas. Druknas varizeju sievas

un sīkas, mazas zostiņas šajā izrādē noskatījās ar smaidu uz lūpām. Kad lauva bija parādījis savu mākslu un zvēru dīdītājs pateicās publikai, kas abus apveltīja ar skaļiem aplausiem, Gužāram uznāca dziņa Kristofu aizvest vēl uz trešo koncertu. Bet šoreiz Kristofs ieķērās sava krēsla atzveltnē un teicās neiet nekur: viņam apnicis skraidīt no viena koncerta uz otru un steigā uztvert gan simfoniju druskas, gan koncertu kripatas. Gužārs viņam velti lūkoja izskaidrot, ka mūzikas kritika Parīzē esot tāds amats, kur redze daudz svarīgāka nekā dzirde. Kristofs atcirta, ka muziku nevar klausīties, ekipāžā sēžot, un ka tā prasa domu mieru. Šis koncertu juceklis viņam derdzoties: viņam pietiekot ar vienu.

Kristofu pārsteidza koncertu daudzums. Kā daudzi vācieši, arī viņš bija domājis, ka Francijā mūzika nav lielā cieņā, un cerēja, ka to viņam pasniegs mazās, izmeklētās porcijās. Bet jau pašā sākumā viņam nedēļas laikā piedāvāja piecpadsmit koncertus. Ik vakaru notika koncerti un bieži vien divi vai trīs vienā un tai pašā laikā dažādos pilsētas kvartālos. Svētdienās bija pat četri koncerti, protams, atkal tai pašā stundā. Kristofs apbrīnoja šo mūzikas salkumu. Viņš apbrīnoja arī programas numuru bagātību katrā koncertā. Senāk viņš bija domājis, ka šāda skaņu kārība ir viņa tautas brāļu raksturīga īpašība, un Vācijā tādēļ bieži bija dusmojies. Nu viņš redzēja, ka parīzieši tos vēl pārspēj. Vienā vakarā tika sniegtas divas simfonijas, viens koncerts, viena vai divas uvertīras, viens liriskas drāmās cēliens. Un visa šī mūzika bija raibu raibā: vācu, krievu, skandināvu, franču — alus, šampanietis, mandeļpiens un vīns, — un visu viņi norija nekurnēdami. Kristofam bija lieli brīnumi par franču melomānu apetīti. Un nekad viņus neplosīja vēdergraizes. Danaīdu muca. Nekas tanī neturējās.

Itin drīz Kristofs redzēja, ka šis mūzikas daudzums īstenība ir maldinošs. Visos koncertos viņš redzēja vienas un tās pašas sejas, dzirdēja vienas un tās pašas kompozīcijas. Visas bagātās programas nekad nesniedzās pāri noteiktam un norobežotam repertuāram. Gandrīz nekā pirms Bēthovena. Gandrīz nekā pēc Vāgnera. Bet kādi robi starp abiem! Likās, ka visa mūzika aprobežotos ar pieciem sešiem ievērojamiem vācu vārdiem, trim četriem franču vārdiem un — kopš franču-krievu alianses — ar kādu pusduci «maskaviešu» darbiem. Nekā no vecajiem frančiem. Nekā no lielajiem itāliešiem. Nekā no septiņpadsmitā vai astoņpadsmitā gadsimta vācu milžiem. Nekā no

modernās vācu mūzikas, atskaitot Rihardu Strausu, kas, būdams gudrāks par citiem, ik gadus pats brauca uz Parīzi iin franču publikai uzmāca savus darbus. Nekā no beļģu mūzikas. Nekā no čehiem. Un vislielākais brīnums bija tas, ka nebija gandrīz nekā no modernās franču mūzikas. — Bet visa pasaule par to noslēpumaini runāja kā par brīnumu, kas apvēr-sīs visu muziku. Kristofs visur to meklēja un gribēja dzirdēt Viņa atziņu slāpes bija brīvas, viņš nepazina aizspriedumus, kvēlodams nedzēšamā dziņā dzirdēt jaunas skaņas, dievināt ģeniālus mākslas darbus. Bet par spīti visām pūlēm viņam neizdevās dzirdēt nekā no jaunās franču mūzikas: trim vai četrām gludi uzrakstītām, taču saltām, apzināti komplicētām kompozīcijām viņš neveltīja sevišķu vērību.

PIRMS Kristofs pats varēja izveidot savu spriedumu, viņš atziņas meklēja mūzikas kritikā.

Tas nebija viegli. Tā bija līdzīga Bābeles tornim. Dažadi mūzikas laikraksti ne vien dedzīgi polemizēja cits ar citu, bet arī nonāca pretrunās paši ar sevi: viens raksts bija pretējs otram. Kas visu to būtu lasījis, bez šaubām, būtu zaudējis prātu. Dieva laime, ka redaktori lasīja tikai savus rakstus un publika nelasīja nekā. Bet Kristofs, gribēdams iegūt skaidru nojēgumu par franču mūziķiem, nelasītu nepalaida garām nevienu rakstu un apbrīnoja šīs tautas jautro dvēseles mieru, šos ļaudis, kas savās pretrunās dzīvoja priecīgi kā zivis ūdenī.

Kristofu šajā juceklī pārsteidza kritiķu pašgudrā ietiepība. Kā gan varēja apgalvot, ka franči ir laipni fantasti, kas netic nekam? Tie, kurus Kristofs bija redzējis, — pat vislielākie nejēgas — daudz vairāk dižojās ar savām muzikālajām zināšanām nekā visa kritika Reinas viņā krastā.

Toreizējie franču mūzikas kritiķi bija nolēmuši muziku studēt. Daži no viņiem pat šo to jau saprata: tie

bij a savādnieki, kas centās par savu mākslu domāt un neatkarīgi spriest. Saprotams, ka sevišķi populāri viņi nebija: viņi rakstīja savos mazajos žurnālīšos, ko neviens nelasīja: atskaitot dažus izņēmumus, lielo avīžu durvis viņiem bija slēgtas. Tie bija krietni, gudri un interesanti cilvēki, kurus viņu izolētais stāvoklis bieži vien rosināja uz paradoksiem un kuri, ieraduši sarunāties tikai ar sevi, bija neiecietīgi pret citu spriedumiem un aizrāvās pārliecīgā pļāpībā. Citi bija steigā iemācījušies harmonijas likumu pamatus un paši nu apbrīnoja savu lielo gudrību. Par savām zinībām viņi jūsmoja tāpat kā Zurdēna kungs [2] par savām gramatikas likumu zināšanām:

«D, a, da. F, a, fa. R, a, ra ... Ak! Cik tas ir skaisti!... Ak!... Ak, cik jauki izglītotam būt!...»

Viņi runāja tikai par tēmām un kontrtemām, par nonu virknējumiem un mažora tercu secību. Uzskaitījuši harmoniju sakarības, kas raisījās vienā nošu lapas pusē, viņi lepnā pašiz-jūtā slaucīja nosvīdušo pieri: viņiem likās, ka nu jau visa kompozīcija izskaidrota. Viņiem gandrīz vai likās, ka paši uzrakstījuši šo kompozīciju. īstenībā viņi bija atkārtojuši tikai skolas gudrības, kā ģimnāzists, kas gramatiski analizē Cicerona lapas pusi. Bet pat godprātīgākie no viņiem īsti nespēja atzīt, ka mūzika varētu būt tieša un dabiska dvēseles valoda, un, ja viņi to nepārvērta par glezniecības filiāli, tad novietoja to zinātnes pagalmā, norobežoja harmonisko konstrukciju problēmu sfērā. Tik mācītiem ļaudīm, bez šaubām, bija jāatrod dažādi trūkumi pagātnes muziku darbos. Viņi uzgāja Bēthovena kļūdas, cirta Vāgneram pa pirkstiem. Par Berliozu un Gluku viņi smējās. Jaunākās modes vārdā viņi mazliet atzina tikai Johanu Sebastjanu Bahu un Klodu Debisī. Bahs, kas pēdējos gados gan ļoti daudz spēlēts, sākot jau likties pedantisks, novecojies, vārdu sakot: mazliet sencisks. Vissmalkākie mūzikas pazinēji noslēpumaini minēja Rāmo un Kuperēnu, kuru dēvēja par Lielo.

Šie mācītie vīri iedegās sīvās, varonīgās cīņās. Viņi visi bija muziki, bet, tā kā nebija cits citam līdzīgi, tad ikviens apgalvoja, ka tikai viņa izpratne ir laba, un vaimanāja par savu kolēģu izpratni. Viņi sauca cits citu par pseidoliterātiem un

pseidozinātniekiem un apšaudījās skaļu vārdu lādiņiem: ideālisms un materiālisms, simbolisms un verisms, subjektīvisms un objektīvisms. Kristofs domāja, ka viņam nebija vērts atstāt Vāciju, lai Parīzē dzirdētu tās pašas vācu ķildas. Viņi nejutās pateicīgi par labo muziku, kas viņiem visiem sniedza tik dažādus baudījumus, un katrs pacieta tikai savu mūzikas izpratni. Tolaik jauna ķilda, jauns, sīvs karš muzikus izšķīra divos karapulkos: kontrapunktistos un harmonistos. Viņi dedzīgi un sparīgi cīnījās par to, vai notis lasāmas horizontāli vai vertikāli. Vieni gribēja dzirdēt tikai maigus akordus, kūstošas saskaņas, saldu harmoniju: par muziku tie runāja kā par cukura cepumiem. Otri noliedza, ka mūzikā arī ausij, šai liekajai lupatai, būtu kāda nozīme: mūzika viņiem bija lekcija, parlamenta sēde, kur runātāji, nebēdādami par saviem kaimiņiem, runāja visi reizē, līdz visi bija galā. Jo ļaunāk, ja viņus kāds klausījās; citu rītu viņu runas bija lasāmas valdības oficiozā: mūzika bija lasāma, ne klausāma. Kad Kristofs pirmo reizi dzirdēja par horizontālistu un vertikālistu ķildu, viņam visi tie šķita prātā jukuši. Un, kad viņam prasīja, lai viņš nostājas vienā vai otrā pusē, viņš atbildēja ar savu ierasto devīzi, kas mazliet atšķīrās no Moljēra varoņa atbildes:

«Kungi, es esmu ienaidnieks visiem.»

Un, kad tie vēl neatlaidās un tincināja:

— Kas mūzikā svarīgāks: harmonija vai kontrapunkts? — viņš tiem atbildēja:

— Mūzika pati. Rādiet man savu muziku!

Par savu muziku viņi visi bija vienis prātis. Šie drosmīgie cīnītāji, kas karoja ikviens par savu taisnību, aizmirsdami lielos aizgājējus, kuru slava aizvien vēl staroja par pasauli, visi apklusa pret vienkopēju kaislību: pret_ sava muzikālā patriotisma kvēli. Francija viņiem bija lielā mūzikas zeme. Visās skaņkārtās viņi jundīja Vācijas pagrimumu. — Kristofu tas neapvainoja. Viņš pats šo pagrimumu bija tik dedzīgi sludinājis, ka šādam spriedumam nevarēja ar drošu pārliecību pretoties. Bet viņš brīnījās, kādēļ franču mūzika butu pārāka; pagātnē viņš nesaskatīja pamata šādam apgalvojumam. Franču muziki tomēr apgalvoja, ka viņu māksla jau ļoti senos laikos bijusi brīnišķa. Franču seno muziku suminādami,_ viņi zobojās par visām pagājušā gadsimta franču slavenībām, atskaitot tikai vienu lielisku, skaidru meistaru, kas bija beļģis. Pēc šī

nāves soda viņiem bija vieglāk apbrīnot arhaiskos meistarus, kuri visi bija aizmirsti un dažs labais vēl šobaltdien nebija pazīstams. Vispārējās skolas Francijā pasaules vēsturi skaitīja no franču revolūcijas, bet mūziķiem šī revolūcija likās kā varena kalnu grēda, kurā jāuzkāpj, lai redzētu aiz tās starojošo mūzikas zelta laikmetu, mākslas Eldorado. Pēc ilgas tumsības bija atkal jāatdzimst šim zelta laikmetam: smagās sienas jau gruva. Skaņu burvis atkal uzbūra brīnišķu un līksmu ziedoni, veco mūzikas koku pušķoja jaunas, liegas lapas; jaunai rīta ausmai pretim tiekdamās, harmoniju dārzos savas smejošās acis atvēra puķu tūkstoši, dzidri skanēdami, šalca sidrabaini avoti, dziedāja strautu spirgtās čalas... tīrā idile.

Kristofs bija sajūsmināts. Bet, lūkodamies Parīzes teātru afišās, viņš redzēja tikai Meierbēra, Guno, Masnē, pat Maskaņji un Leonkavallo vārdus, kuri viņam bija pārāk labi pazīstami, un viņš jautāja saviem draugiem, vai tiešām šī nekaunīgā mūzika, šī kaislībās tvīkstošo sieviešu izstāde, šie mākslīgie ziedi, šie parfimēriju veikali, būtu viņu apsolītie Armīdas dārzi? Viņi pretojās apvainotā tonī: šo muziku viņi teica zūdošā laikmeta mākslas pēdējās konvulsijas, neviens par to vairs nedomājot. — īstenībā «Zemnieka gods» valdīja Komiskajā operā un «Pajaci» — Lielajā operā. Vislielāko izrāžu skaitu sasniedza Masnē un Guno, un muzikālā trijotne — «Miņjona», «Hugenoti» un «Fausts» jau sen bija nosvinējuši savas tūkstošās izrādes jubileju. — Bet tās bija nejaušības bez dziļākas nozīmes, neviens tās negribēja redzēt. Ja kāds fakts neatlaidīgi traucē teoriju, tad gluži vienkārši tas jānoliedz. Franču kritiķi noliedza šos banālos darbus, viņi noliedza publiku, kas tiem aplaudēja, un daudz vairs netrūka, kad viņi būtu nolieguši visu operas teātri. Operu viņi atzina par literatūru, tātad netīru mākslu. (Viņi visi bija literāti, tādēļ spītīgi noliedza visu, kas bija literārs.) Ekspresīvā mūzika, tēlus vai noteiktas domas radošā mūzika, katra mūzika, kas gribēja ko izteikt, viņiem likās netīra. — Katrā francūzī slēpjas Robespjērs. Viņam mūžīgi kas jāgiljotīnē, lai tas kļūtu «tīrs». — Franču lielākie kritiķi atzina tikai tīro muziku un visu citu teica pūļa gaumi.

Redzēdams, ka arī viņam ir pūļa gaume, Kristofs jutās sāpināts. Viņu mazliet mierināja tikai tas, ka visi muziki, kuri operu noliedza, tomēr savus darbus rakstīja operu teātrim: viņu vidū nebija neviena, kas nekomponēja operas. Bet arī tā droši vien bija nenozīmīga nejaušība. Par šiem mūziķiem bija

jāspriež tā, kā tie gribēja,_ lai par viņiem spriež: no viņu tīrās mūzikas’viedokļa. Kristofs meklēja viņu tīro muziku.

TEOFILS Gužārs Kristofu veda uz koncertiem, ko rīkoja kāda mūzikas biedrība, kuras darbība bija veltīta nacionālās mākslas veicināšanai. Tur gaismā cēla un ar mātes mīlestību kopa jaunas slavenības. Tā bija liela kliķe, savā ziņā baznīca ar vairākām lūgtavām. Katrā lūgtavā bija savs svētais, katram svētajam savi ticīgie^ kas labprat zobojās par kaimiņu lūgtavas svēto. Sākumā Kristofs neatšķīra svētos citu no cita. Uzaudzis pavisam citādu mākslas interešu pasaule, viņš nesaprata šo jauno muziku un, jo vairāk šķita to saprotam, jo mazāk patiesi saprata.

Viss viņam likās mūžīgā mijkrēslī tīts, šķita kā peleks gaismo-jums, kura līnijas izdzisa, saplūda, uz mirkli pazibēja un atkal izgaisa. Šo līniju režģos pavīdēja cieti, asi, sausi zīmējumi, it kā ar leņķi uzvilkti, un to smailie stūri bija kā kalsnas sievietes elkoņi. Bija arī viegli un maigi zīmējumi, kas izvi-jās kā cigāru dūmi. Bet viss bija pelēks uz pelēka. Vai tad Francijā nebija vairs saules? Kristofs, kopš atbraucis Parīzē, bija redzējis tikai lietu un miglu un sāka gandrīz jau domāt, ka Francijā saule dzisusi; bet, ja saules nav, tad mākslinieka uzdevums ir to radīt. Ikviens no

šiem kungiem gan iededzināja savu lukturīti, taču to gaisma bija līdzīga jāņtārpiņa spīdumam: tā nesildīja nevienu un tikko spīguļoja. Kompozīciju nosaukumi mainījās: tās dziedāja par ziedoni, par dienvidiem, par mīlu, dzīvesprieku, mežu un lauku burvību, bet mūzika pati nepārvērtās: tā vienmēr palika vārga, bāla, miegaina, mazasinīga un diloņsirdzīga. — Toreizējās Francijas smalkie modes muziki runāja tikai čukstā. Un viņi darīja pareizi, jo, tiklīdz kāds ierunājās kaislīgi un skaļi, tā balss uzreiz pārgāja kliegšanā. Vidusmēra nebija. Bija tikai viena izvēle: izsmalcināts gurdums vai melodeklamācija.

Kristofs lūkoja atraisīties no miegainības, kas koncertā sāka viņu nomākt, un ielūkojās programā; pārsteigts viņš redzēja, ka šie miglas blāknumi, aizklīzdami gar pelēkajām debesīm, pretendēja atveidot noteiktus, konkrētus sižetus. Jo par spīti visām teorijām šī tīrā mūzika gandrīz vienmēr bija pro-gramas vai vismaz sižetiska mūzika. Lai viņi literatūru pulgoja cik pulgodami, viņiem tomēr bija vajadzīgi literāri kruķi, uz kuriem viņi atbalstījās; un lielāko tiesu tie bija ļoti dīvaini kruķi. Kristofs brīnījās, cik bērnišķīgas bija visas šīs lietas, ko viņi centās tēlot. Tur bija muzikāli augļu un sakņu dārzi, muzikālas vistu kūtis, menažērijas, botāniskie dārzi. Daži savā orķestra vai klavieru mūzikā ilustrēja Luvra gleznas vai Operas freskas. Mūzikā viņi atveidoja Keipu, Bodrī un Polu Poteru Paskaidrojošas piezīmes palīdzēja pazīt vai nu Parisa ābolu, vai holandiešu traktieri, vai balta zirga skaustu. Kristofam šī mūzika likās kā lielu bērnu rotaļa, kuriem patīk bildītes un kuri, nemācēdami zīmēt, savās burtnīcās triepj visu, kas nāk prātā, un lieliem burtiem vientiesīgi paraksta: tā ir māja, tas ir koks.

Līdzās šiem aklajiem zīmētājiem, kas redzēja ar ausīm, bija arī prātnieki: savā mūzikā tie risināja metafiziskas problēmas, savās simfonijās tēloja abstraktu principu cīņu, radīja simbolus vai reliģiskas tezes. Tie paši ļaudis savās operās atrisināja juridiskus vai sociālus sava laikmeta jautājumus: proklamēja sieviešu un pilsoņu tiesības. Daudzi iztirzāja laulību šķiršanas jautājumu, tēva tiesības, baznīcas šķiršanu no valsts. Viņi dalījās divās nometnēs: bija garīgi un laicīgi simbolisti. Viņu operās darbojās lupatlaši filozofi, socioloģiskas grizetes, pravietiski maiznieki un apustuļi zvejnieki. Jau Gēte par sava laikmeta māksliniekiem teica, ka tie savās alegoriskajās gleznās atveido Kanta idejas. Kristofa laikabiedri socioloģiskos jautā-

jumus attēloja astotdaļnotīm un sešpadsmitdaļnotīm. Cisternu, no kuras savas domas smēla operu un simfoniju komponisti, pildīja Zolā, Nīcše, Meterlinks, Baress, 2orēzs, evaņģēlijs un «Moulin Rouge». Vāgnera piemēra apreibināts, dažs labs iesaucās: «Arī es esmu dzejnieks!» — un zem savām nošu rindām pašapzinīgi rakstīja atskaņotus vai neatskaņotus pantiņus pirmziemnieku vai pārspīlētu feļetonistu stilā.

Visi šie domātāji un dzejnieki bija cīnītāji par tīro muziku. Taču viņi vairāk par to runāja nekā to komponēja. Dažreiz viņi tomēr ko sarakstīja. Bet tā bija mūzika, kas nekā negribēja izteikt. Vismaz meklējošajam Kristofa garam tā neteica nekā. Viņš nevarēja atrast šīs mākslas atslēgu.

Lai saprastu svešu muziku,, ir jācenšas mācīties tās valoda, nevis jāiedomājas, ka tā jau pati par sevi saprotama. Kā daždien vācu mūziķis, Kristofs tā iedomājās. Viņa pārliecībā bija attaisnojama. Pat daudzi franči to nesaprata labak kā viņš; Tāpat kā Ludviķa XIV laika vācieši dedzīgi centās runāt tikai franciski, līdz aizmirsa paši savu valodu, arī deviņpadsmitā gadsimta franču muziki tik sen jau bija aizmirsuši franču valodu, ka franču mūzika tiem likās sveša_. Tikai nesen bija sākusies jauna kustība, kas Francijā veicināja franču muziku. Bet tai nebija sevišķu panākumu: ieradums rādīja savu speķu, un, dažus izņēmumus atskaitot, šai franču mūzikas valodai bija beļģu vai vācu elpa. Gluži dabiski, ka vācietis varēja maldīties un savā parastajā pašpārliecībā iedomāties, ka tā ir tikai sakropļota vācu valoda, bez jēgas un bez satura, jo viņš to nevarēja saprast. Kristofam šķita, ka tur vispār nav ko saprast. Franču simfonijas viņam likās tikai abstrakta dialektika, kur muzikālās tēmas blīvējās cita caur citu un kārtojās asos kontrastos kā sarežģīti aritmētiski uzdevumi: šo kombināciju izpaušanai varēja lietot tiklab skaitļus un burtus, kā notis. Dažs savu darbu dibināja uz kādas muzikālas formulas progresīvo attīstību, un šī formula noskaidrojās tikai pēdējās daļas pēdēja lapas pusē, bet darba deviņās desmitdaļās nīka kāpura stāvokli. Cits bezgalīgi variēja vienu tēmu, kas lēni un gausi no komplicētiem variantiem izraisījās vienkāršā pamatmotīvā un tikai beigās kļuva skaidri aptverama. Tā bija ļoti mākslīga spēlīte. Lai tādas lietas patiktu, cilvēkam jābūt reizē ļoti vecam un ļoti bērnišķīgam). No autoriem šīs aplamības prasīja pārdabiskas pūles. Vienu fantāziju viņi rakstīja vairākus gadus. Viņi nosirmoja, jaunas akordu kombinācijas meklēdami, lai — ko

izteiktu? Vienalga! Ja tikai tā bija jauna izteiksmība. Kā ikviens orgāns rada atbilstošu izteiksmes prasību, tā izteiksmes forma beidzot rada domas: svarīgākais ir tas, ka šī forma ir jauna. Katrā ziņā jauna! Tā viņi domāja. «Viss bijušais» viņus plosīja slimīgās bailēs. Tās satrieca visapdāvinātākos no viņiem. Bija jūtams, ka viņi mūžīgās bailēs sevi vēroja, dzēsa to, ko bija uzrakstījuši, un savā dvēseles nemierā jautāja: «Ak dievs! Kur es to esmu jau lasījis? ...» Ir tādi muziki — un sevišķi daudz to Vācijā, — kuri visu mūžu vāc kopā un kārto svešas frāzes. Turpretim franči bija nomodā par katru savu muzikālo frāzi, tie pētīja pn meklēja, vai tikai to nav jau citi lietojuši, tad dzēsa un kasīja, knibināja, vārdu sakot — mainīja sava deguna formu, līdz tā nebija līdzīga nevienam pazīstamam degunam, ne vispār cilvēka degunam.

Un tomēr viņi nespēja Kristofu maldināt: lai viņi ieslēpās diezin cik mākslotās un sarežģītās formās, lai izkliedza diezin cik pārkairinātas un pārcilvēciskas kaislības, lai viņu orķestris raustījās diezin cik drudžainās konvulsijās un lai viņi kultivēja diezin kādas harmoniskas kombinācijas, retoriskas deklamācijas Saras Bernāras stilā, kuras vilkās kā miegaini mūļi gar bīstamu krauju, — Kristofs šīm izkrāsotajām maskām cauri saskatīja saltas, seklas dvēselītes, kas bija uzmācīgi par-fimētas, tāpat kā Guno un Masnē, tikai vēl nedabiskākas. Un viņš atcerējās Gluka netaisnos vārdus, ko tas reiz bija teicis par franču mūziķiem:

«Ļaujiet viņiem izpriecāties: gan viņi atkal atgriezīsies pie savām ganēm un jēriņiem.»

Bet šie mācītie kungi tos izpušķoja ar pārgudrības spalvām. Tautas dziesmas viņi izlietoja kā tēmas savām simfonijām, kas skanēja tik mācīti un gudri kā Sorbonas disertācijas. Tā bija visizplatītākā rotaļāšanās. Šis pārbaudījums bija jāizcieš visu zemju tautas dziesmām. — Un tā viņi radīja savas bēthovenis-kās devītās simfonijas un savus frankiskos kvartetus, tikai daudz sarežģītākus. Dažam palaimējās kāda pilnīgi skaidra tēma. Taču tūdaļ viņš tai vidū iepina otru, kas gan nekā neizteica, bet nesaudzīgi postīja pirmo. — Turklāt varēja manīt, ka visi šie nabaga ļaudis bija gaužām pašapmierināti, tik noskaidroti un līdzsvaroti...

Šos darbus diriģēdams, jauns, korekts, nopietns orķestra diriģents saniknotā izskatā plosījās un ārdījās kā neprātīgs, šaudījās kā zibens un raisīja mikelandželiskus žestus, it kā

vestu kaujā Bēthovena vai Vāgnera armijas. Publika — no vienas puses, augstāko aprindu ļaudis, kas aiz garlaicības vai beidzās nost, bet ne par kādu naudu pasaulē nebutu atsacījušies no goda dārgi samaksāt par šo svinīgi cēlo garlaikošanos, no otras puses, jauni iesācēji, kas bija laimīgi, ka varēja cits citam klāstīt savas skolas gudrības un izteikt savus jēdzienus par mākslu, — visa šī publika apliecināja dedzīgu sajūsmu, kas bija diriģenta žestu un mūzikas dārdoņas cienīga ...

— Iedomājies! ... — Kristofs noteica. (Jo viņš bija kļuvis īsts parīzietis.)

Kristofs drīz pārliecinājās, ka iejusties Parīzes ielas žargonā daudz vieglāk nekā parīziešu mūzikā. Kristofs sprieda par to ar savu parasto kaislību un katram vācietim iedzimto nespēju saprast franču mākslu. Bet viņš vismaz bija patiess un labprāt atzina savus maldus, ja viņam pierādīja, ka viņš maldījies. Viņš nejutās sava sprieduma saistīts un plaši atvēra durvis visiem jauniem iespaidiem, kas varētu to grozīt.

Viņš klaji atzina, ka šajā mūzikā ir ļoti daudz apdāvinātības, interesanta materiāla, īpatnēju ritmu un harmoniju, daudz smalkuma, spēka un spožuma vielas veidojumā, krāsu mirdzumā un daudz nebeidzamas asprātības, garīgas dzīvības. Kristofs sāka izjust patiesu prieku par šiem mūziķiem. Visiem šiem mazajiem meistariem bija nesalīdzināmi vairāk garīgās brīvības nekā vācu mūziķiem, viņi pārdroši atstāja platos un ērtos ceļus un metās skaņu biezokņos. Viņi labprāt butu gribējuši aizmaldīties_1 bet bija tik gudri un paklausīgi bērni, ka aizmaldīties nevarēja. Daži pēc divdesmit soļiem jau bija atpakaļ uz platā ceļa. Citi tūdaļ piekusa un apstājās vienalga kur. Daž,s labs gandrīz sasniedza jaunas takas, bet negāja tālāk un atsēdās ceļmalā, lai paslaistītos koku ēnā. Visvairāk viņiem trūka gribas un spēka. Viņiem piemita daždažādas dotības, tikai vienas nebija: radošās dzīvības kvēles. Likās, ka visas viņu bezgalīgās pūles izgaist bez mērķa un ceļā izzūd. Šie mākslinieki reti apzinājās savu dabu, reti viņi savus speķus ar neatlaidīgu enerģiju virzīja uz iecerēto mērķi. Tās bija franču anarhijas parastās sekas: šaubās un pretrunās tā velti izšķiež milzīgus talanta un labas gribas resursus. Nebija gandrīz neviena piemēra, kad kāds no viņu lielajiem mūziķiem, kā Berliozs, Sen-Sanss, — par jaunākiem nemaz nerunājot, — enerģijas un pārliecības un it īpaši iekšeja kompasa trukuma dēļ nebūtu sapinies pats savos tīklos un sevi aizliedzis.

Un toreizējo vācu nekaunīgā uzpūtībā Kristofs domāja: «Franči savu laiku izšķiež izgudrojumos, ar kuriem paši nezina, ko darīt. Viņiem vienmēr vajadzīgs kāds citas tautas pavēlnieks, kāds Gluks vai Napoleons, kas no viņu revolūcijām prot ko izveidot.»

Un, domādams par jaunu astoņpadsmito brimeru, Kristofs pasmaidīja.

UN TOMĒR visā šajā anarhijā bija kāda grupa, kas centās mākslinieku un publikas galvās atkal viest kārtību un saskaņu. Vispirms šī grupa bija pieņēmusi latīņu nosaukumu^1, lai atmiņā atdzīvinātu kādu baznīcas iestādi, kuras ziedu laiki bija pirms trīspadsmit vai četrpadsmit gadsimtiem, gotu un vandaļu lielā iebrukuma laikā. Kristofs mazliet brīnījās, kādēļ viņi sniedzās tik senā pagātnē. Bez šaubām, uz savu laiku noraudzīties vēstures perspektīvā ir labi. Bet viņš baidījās, vai četrpadsmit gadsimtu augstumi nav pārāk neērts novērošanas tornis, no kura daudz vieglāk vērot zvaigžņu kustības nekā mūsu laiku dzīvos cilvēkus. Taču Kristofs drīz apmierinājās, redzēdams, ka Svētā Gregorija dēli visai reti kāpa savā tornī; to viņi darīja tikai tad, kad bija jāducina lielie zvani. Visu pārējo laiku viņi dzīvoja lejā, savā baznīcā. Kristofs reizēm gāja uz viņu dievkalpojumiem, bet tikai pēc ilgāka laika atskārta, ka tie bija katoļu dievkalpojumi; sākumā viņam likās, ka šie ļaudis pilda mazas protestantu sektas rituālu. Tā bija pazemīga, dievticīga publika, bijīgi neiecietīgi un cīņu kāri mācekļi. Viņu vadonis bija ļoti nevainojams, ļoti salts, patvaļīgs un mazliet vientiesīgs vīrs, kas cīnījās par savas reliģiskās, tikumiskās un mākslinieciskās dogmas neaizskaramību, šauram izmeklēto garu pulciņam abstraktās frāzēs izskaidroja mūzikas evaņģēliju un dvēseles mierā nolādēja augstprātību un ķecerību. Jo tikai to viņš vainoja par visiem mākslas grēkiem un par visu cilvēces postu — renesansi, reformāciju un jaunlaiku judaismu, mezdams tos visus tajā pašā maisā. Komponistus ebrejus viņi aizmuguriski ietērpa zaimojošos kauna ģērbos un sadedzināja uz sārta. Vareno Hendeli viņi pēra pātagām. Svētību iemantoja

» Šeit domāta «Schola cantorum» Sen-Zaka ielā; skolu dibinājis franču komponists Vensans d’Endī. (Red.)

tikai Johans Sebastjans Bahs, par kuru iežēlojās tas kungs, jo atzina viņu par «protestantu aiz pārpratuma».

Sen-2aka ielai bija apustu-liska misija: tur glāba cilvēku dvēseles un muziku. Tur metodiski mācīja ģenialitātes likumus.

Strādīgi skolnieki šis receptes pielietoja ar lielu centību un drošu pārliecību. Bija gandrīz jādomā, ka viņi ar savām godbijīgajām pūlēm grib izlīdzināt savu senču grēcīgo vieglprātību:

Obēra, Adāna un nolādētā velna ēzeļa, tīrā mūzikas sātana Berlioza pārgalvības. Ar cildināmu dedzību un patiesu bijību viņi nodevās atzīto meistaru kultam. Pēc kādiem desmit gadiem viņi jau sasniedza labus rezultātus: franču mūzika bija pārveidota. Ne vien franču kritiķi, bet arī paši muziki mācījās muziku. Radās komponisti un pat virtuozi, kas pazina visus Baha darbus! — Sevišķi sīvu cīņu viņi izcīnīja pret franču kvernošās mājības garu. Šie ļaudis mūžam sēž aizkrāsnē un tikai ar lielām pūlēm ir izvilināmi no sava kakta. Tādēļ viņu mūzikā nav spirgta gaisa: tā ir istabas_ gaisa mūzika, mīkstu dīvānu mūzika, kurai nekad nav brīva vēriena. Pilnīgs pretstats Bēthovenam, kas komponēja, skriedams pār lauku klajumiem, rāpdamies klinšu kraujās, milža soļiem drāzdamies saules versmē un lietus šļācēs un ar saviem žestiem, saviem kliedzieniem baidīdams avju barus. Franču muziki nebaidīja savus kaimiņus ar iedvesmas mirkļu rēcieniem, kā tos bija baidījis Bonnas lācis. Komponēdami viņi savas domas_klusināja, un biezie aizkari neļāva viņu istabās ieskanēt ārpasaules trokšņiem.

Schola centās atsvaidzināt piesmakušo gaisu: tā bija_ atvērusi logus uz pagātni. Tikai uz pagātni. Tā bija logu atvēršana uz pagalmu, nevis uz ielu. Liela labuma no tā nebija. Tiklīdz logu atvēruši, viņi aizdarīja slēģus — kā vecas dāmas, kas bīstas no iesnām. Un tomēr lāgiem iešalca Baha, Palestrīnas un tautas dziesmu viduslaicīgā dvesma. Bet ko tas līdzēja? Tādēļ istabā pelējuma smaka nekļuva mazāka. Taisnību sakot: šajā gaisā viņi jutās labi, viņus baidīja lielās mūsdienu strā-

vas. Un, ja šie novatori zināja vairāk nekā citi, tad arī vairāk viņi noliedza. Mūzika šajā apkārtnē pārvērtās par doktrināru parādību, tā nebija līksma un aizraujoša dvēseles izbrāzma: koncerti bija kā vēstures stundas, tie sniedza gudras pamācības. Jaunradošās domas nogludināja ar akadēmijas mērauklu. Lielo, brāzmaini aizgrandošo Bahu uzņēma baznīcas klēpī tikai tad, kad viņš bija klusināts un savaldīts. Sholastu smadzenes viņa muziku pārvērta tāpat, kā angļu galvas pārvērta pirmatnējo un juteklisko bībeli. Viņi sludināja aristokrātisku eklektismu, kas centās apvienot trīs četru lielu mūzikas laikmetu raksturīgākās parādības no sestā līdz divdesmitam gadsimtam. Ja šī mācība būtu piepildīta, tad mūzika būtu pārvērtusies par vienu no tām daudzo stilu pilīm, kādas cēla Indijas vicekaraļi no visiem savos pasaules braucienos savāktajiem retajiem un dārgajiem materiāliem. Bet veselīgais franču saprāts viņus pasargāja no šādiem izglītota barbarisma maldiem, labākā viņu daļa piesargājās no savu teoriju izlietošanas praksē. Pret tām viņi izturējās tāpat kā Moljērs pret saviem ārstiem: receptes gan pieņēma, bet izrakstītās zāles nedzēra. Spēcīgākie gāja paši savu ceļu. Viss pārējais bars nodarbojās ar grūtiem un pārgudriem kontrapunktiskiem vingrinājumiem, un tos viņi dēvēja par sonātēm, par kvartetiem un simfonijām... «Sonāte, ko tu gribi no manis?» — Viņa negribēja nekā, viņa gribēja tikai būt sonāte. Domas šajā mūzikā bija abstraktas un iztvīkušas, bez prieka un skaidrības. Tā bija papīra māksla. Sakumā Kristofs bija priecīgs, ka franči nemīl Brāmsu, bet nu redzēja, ka Francijā ir neskaitāmi mazi Brāmsi. Visiem šiem biklajiem un strādīgajiem, godprātīgajiem amatniekiem bija daudzi un dažādi tikumi. Kristofs no viņiem aizgāja ārēji apmierināts, bet juta nāvīgu garlaicību. Viss jau bija labi un skaisti...

Bet ārā bija tik brīnišķīgs laiks!

PARĪZES muziku sabiedrībā tomēr bija daži neatkarīgi gari, kas atvairīja visas skolas. Tie bija vienīgie, kas Kristofu interesēja. Tikai viņi varēja noderēt par īstā mākslas dzīvības spēka mērauklu. Skolas un kliķes var izteikt paviršu modi vai samākslotas teorijas. Bet neatkarīgie gari, kas apzinās paši savu būtību, drīzāk var uztvert un izteikt sava laika un savas

tautas patiesās domas. Un taisni tādēļ tie svešiniekam grūtāk saprotami nekā citi.

Tā bija ari Kristofam, kad viņš pirmo reizi dzirdēja izdaudzinātu darbu, par kuru franči runāja tūkstoš pārspīlētību un kuru dažs labs izbazūnēja par lielāko apvērsumu mūzikā, kāds piedzīvots kopš desmit gadsimtiem. (Viņiem viegli bija svaidīties ar gadsimtiem, jo daudz par savu gadsimtu tālāk viņi neredzēja.)

Teofīls Gužārs un Silvēns Kons Kristofu aizveda uz Komisko operu klausīties «Peleasu un Melizandi».

Viņi bija lepni, ka varēja parādīt taisni šo darbu: gandrīz šķita, ka viņi paši to būtu komponējuši. Viņi lika Kristofam noprast, ka te viņš atradīs savu ceļu uz Damasku. Izrāde jau bija sākusies, bet viņi aizvien vēl turpināja komentārus. Kristofs lūdza lai viņi klusē, un vērīgi sāka klausīties. Pēc pirmā cēliena Silvēns Kons ar starojošām acīm viņam jautāja:

— Ko nu teiks par to mūsu vecais speciālists?

Un Kristofs atbildēja:

— Vai tāpat turpināsies visu laiku?

— Jā.

— Tā jau nav mūzika.

Kons sašuta un nosauca Kristofu par mietpilsoni.

— Kas tā par muziku! — turpināja Kristofs. — Tā nav mūzika. Tur nav ne kāpinājuma, ne idejas, ne sakara. Gan ļoti smalkas harmonijas, ļoti jauki, mazi orķestra efekti, laba gaume. Bet visumā tur nekā nav, tur itin nekā nav...

Viņš atkal sāka klausīties. Pamazām viņam uzausa gaisma. Miglainajā mijkrēslī viņš sāka jau šo to izšķirt. Jā, viņš saprata, ka šeit mūzikas viļņi tika apzināti apvaldīti, cīnoties pret vāgneriešu ideālu, kuri darbību izgaisināja mūzikas bangās. Bet mazliet ironiski viņš sevī jautāja, vai autors šim_ atsacīšanās ideālam nekalpo tikai tādēļ, ka atsakās no tā, ka pašam nav. Šajā darbā Kristofs nojauta bailes no īstenas piepūles, ar minimālu spēka patēriņu sasniedzamu efektu dziņu, gļēvu atr sacīšanos no bargās cīņas, ko prasīja Vāgnera darbu varenās

celtnes. Kristofs gan izjuta vienkāršā, skaidrā, graciozā un klusinātā rečitatīva iespaidu, kaut arī galu galā šī deklamācija viņam šķita vienmuļa un, kā daždien vācietim, ne visai īsta. (Viņam pat likās, ka šīs skaņu valodas brīvu raisīšanos kavēja mūzikai nepiemērotā franču izruna: pārāk loģiska, formāla, cieta, sevi pilnīga, bet hermētiski noslēgta pasaule.) — Un tomēr šis mēģinājums bija īpatnējs, un Kristofs līksmi apsveica revolucionāro protesta garu pret Vāgnera mākslas uzmācīgo patosu. Likās, ka franču mūziķis ar ironisku atturību cenšas visas kaislīgās jūtas izteikt pusbalsī. Mīla un nāve bez vaimanām un kliedzieniem. Tikai melodiskās līnijas viegli jaušamas trīsas, orķestra šalkas liecināja par drāmu, kas norisinājās cilvēku sirdīs. Likās, ka mākslinieks baidās atklāt pats savu dvēseli. Tas bija labas gaumes ģēnijs — atskaitot dažus momentus, kad pamodās visās franču sirdīs snaudošais Masnē, pamodās, lai ļautu vaļu banālam lirismam. Tad atkal atvizēja pārāk gaišie mati, uzliesmoja pārāk sārtās lūpas — atdzīvojās Trešās Republikas pilsoņsieva, kas izlikās par lielu romantiskās mīlas mākslinieci. Taču šie momenti bija reti: tie bija komponista atelpa no sev uzspiestās savaldības. Citādi visu darbu veidoja izsmalcināta skaidrība, vienkāršība, kas nebūt nebija vienkārša, bet bija apgarotas gribas, novecojušas sabiedrības maigs un rafinēts zieds. Jaunais barbars Kristofs nevarēja visā pilnībā izbaudīt šo gaumes smalkumu. Visvairāk viņu kaitināja pati drama, operas librets. Viņam likās, ka uz skatuves viņš redz nosirmojošu Parīzes dāmu, kas tēlo mazu meiteni un grib, lai tai stāsta jaukas pasakas. Un drāmās varonis nebija vairs Vāgnera nopūtu raidītājs, sentimentāls un tūļīgs kā resna reinzemniece... Bet franču-beļģu saldais čiepstētājs ar saviem mīļvārdiņiem un salonu ākstībām nebija labāks: viņš izcilāja visus mazos noslēpumiņus un ļāva tos salondāmu laipnā rīcībā. Parīziešu dvēseles vērās šajā darbā kā spogulī, un šis spogulis rādīja viņu gurdā fatālisma, viņu buduāra nirvānas, viņu vārās melanholijas glaimīgu attēlu. Ne jausmas no gribas spēka. Neviens nezināja, ko viņš gribēja. Neviens nezināja, ko viņš darīja.

«Es tur nekā nevaru līdzēt. Es nekā nevaru līdzēt...» nopūtās šie lielie bērni. Visus piecus cēlienus, kas norisinājās nebeidzamā mijkrēslī — mežos, alās, pazemē, pie mirēju gultām, — šie eksotiskie putniņi ne mirkli neiekaisa cīņā. Sīkie, mazie putniņil Mīļi, maigi un vārīgi... Ak, kā viņus baidīja

pārāk spilgta gaisma, žestu, vārdu, kaislību brutalitāte, pati dzīve!... Dzīve nav smalka un vārīga. Dzīvi nevar satvert ar cimdos tērptām rokām ...

Kristofs jau dzirdēja lielgabalu dimdoņu, kurai bija jāizdeldē šī izvārgusī civilizācija, šī mazā, mirstošā Grieķija.

VAI TĀS bija grūtsirdīgas un lepnas līdzcietības jūtas, kas Kristofu iesildīja labvēlībā pret šo operu? Lai bija kā būdams, tā viņu valdzināja vairāk, nekā viņš pats gribēja_ atzīties. Lai gan pēc izrādes viņš Silvēnam Konam vairāki lāgi atbildēja, ka «tas jau ir loti smalks darbs, bet tam nav spara, nav īstas mūzikas», viņš tomēr baidījās «Peleasu» sajaukt ar citiem franču muziku darbiem. Viņš neviļus tiecās uz šo gaismu miglas klīdumā. Viņš saskatīja arī citas dzīvas un fantastiskas liesmas, kas plandījās ap šo gaismu. Sīs maldugunis viņu vilināja. Viņš labprāt būtu piegājis tām tuvāk, lai redzētu, no kurienes nāk to gaisma, bet tās, nebija tik viegli tveramas. Šie brīvie muziki, kurus Kristofs_ nesaprata un kuri tādēļ jo vairāk saistīja viņa vērību, bija grūti aizsniedzami. Likās, ka viņiem nebija to līdzjūtības un simpātijās prasību, kas tirdīja Kristofu. Atskaitot vienu vai divus, tie likās vienaldzīgi pret atziņām, pret grāmatām, pret pasauli. Gandrīz visi viņi dzīvoja nomaļus, tīši gribētā vientulībā, šaurā lokā, dažs aiz lepnuma vai patmīlības, cits aiz apnikuma vai vienaldzības. Lai viņu skaits bija cik niecīgs būdams, viņi tomēr saskaldījās sīkās, pretējīgās grupās, kas nevarēja sadzīvot. Viņi bija slimīgi jūtīgi un nevarēja ciest ne savus ienaidniekus, ne sāncenšus, pat ne savus draugus, ja tie iedrošinājās viņiem līdzi apbrīnot

arī citus muzikus vai atļāvās viņus cildināt pārāk vēsi vai pārspīlēti, pārāk banāli vai ekscentriski. Viņiem izpatikt bija pārmērīgi grūti. Ikviens no viņiem savu sevišķo uzticību dāvāja kādam kritiķim, kas dedzīgi apsargāja savu elku. Cits neviens tam nedrīkstēja pieskarties. — Un tā viņi saprata tikai paši sevi. Paši savos un savu pielūdzēju glaimos skurbdami, viņi zaudēja apziņas skaidrību par savu mākslu, savu radošo spēku. Šie piemīlīgie fantasti iedomājās sevi par lieliem reformatoriem. Epigoņi dižojās kā Vāgnera sāncenši. Gandrīz visi viņi bija savu uzpūsto reputāciju upuri. Ik rītus viņiem bija jāuzlido augstāk, nekā vakar jau bija uzlidojuši, un katrā ziņā augstāk par saviem sāncenšiem. Šie cirka triki viņiem ne vienmēr laimējās un valdzināja tikai dažus profesionāļus. Viņi nelikās zinis par publiku, un publika nelikās zinis par viņiem. Viņu māksla bija māksla bez tautas, tā bija mūzika, kas savu dzīvību smēla tikai no mūzikas, no tehnikas. Bet Kristofam — dibināti vai nedibināti — likās, ka franču mūzikai par visām citām vairāk vajadzīgi ārēji atbalsti. Šis vīteņu stāds nevarēja bez balsta augt, šī mūzika nevarēja dzīvot bez literatūras. Pašai sevī tai nebija pietiekama attaisnojuma. Tai bija vāja elpa, maz asiņu, nebija gribas. Tā bija kā iztvīkusi sieviete, kura gaida vīrieti, kas viņu gūs. Bet šai bizantiešu ķēniņienei ar vārgo, gurdeno un dārgakmeņiem izrotāto miesu visapkārt bija tikai einuhi: snobi, estēti un kritiķi. Pati tauta nebija muzikāla. Un visa jau divdesmit gadu skaļi daudzinātā sajūsma par Vāgneru, Bēthovenu, Bahu vai Debisī nesniedzās pāri zināmai kastai. Koncertu pārmērība, mūzikas grēku plūdi nesaskanēja ar vispārējās gaumes īsteno attīstību. Viss bija tikai modes galējības, kas aizsniedza vienīgi augstākās aprindas un tās samaitāja. Muziķu patiesi mīlēja tikai šaurs, mazs ļaužu pulciņš un ne tie, kas visvairāk ar to nodarbojās: komponisti un kritiķi. Cik maz Francijā ir muziku, kam mūzika tiešām mīļa!

Tā domāja Kristofs. Bet viņš aizmirsa, ka tāpat ir visur, pat Vācijā īsti muziki ir retums, un svarīgi nav daudzie tūk-stošii kas mākslu nesaprot, bet gan nedaudzie cilvēki, kam māksla mīļa un kas tai kalpo lepnā pazemībā. Vai Francijā viņš bija tos redzējis? Labākie mākslinieki un kritiķi strādāja klusībā, tālu no visiem trokšņiem, kā Cēzars Franks, kā visi apdāvinātākie tagadnes komponisti un neskaitāmi daudzie mākslinieki, kas visu savu mūžu nodzīvo ēnā, lai pēcgalā kāds žurnālists varētu dižoties kā viņu atradējs un viņu draugs. Un

tāpat klājās nezināmo un darbīgo zinātnieku nelielajai armijai, kas bez slavas kāres, pašaizliedzīgi veldami akmeni pie akmens, veidoja citreizējās Francijas dižumu vai arī ziedojās savas tautas muzikālajai izglītošanai un cirta ceļu nākamās Francijas varenībai. Cik viņu vidū bija daudz personību, kuru garīgā bagātība, kuru brīvība, kuru nepiesātināmās atziņu slāpes Kristofu būtu valdzinājušas, ja viņš tās būtu pazinis! Bet viņš bija pavirši dzirdējis tikai par dažiem šīs saimes locekļiem un viņu uzskatus par mākslu iepazinis kariķētā veidā. Viņš redzēja tikai šo vīru trūkumus, ko izbazunēja un pārspīlēja parastie mākslas āksti un preses komivojažieri.

Visvairāk Kristofam derdzās šī muzikālā bara formālisms. Sie ļaudis mūžīgi runāja tikai par formu. Ne vārda par jūtām, par raksturiem, par dzīvi! Nevienam no tiem nebija ne jausmas, ka patiess mūziķis dzīvo skanošā visumā un dienu ritums viņā strāvo kā nebeidzami mūzikas plūdi. Mūzika ir gaiss, ko viņš elpo, debesis, kas plešas viņam pāri. Un viņa dvēsele pati ir mūzika; mūzika ir viss, ko viņš mīl un nīst, ko viņš cieš un cerē. Muzikāla dvēsele, kas mīl daiļu miesu, redz to kā muzik u. Mīļas acis, kas viņu apbur, nav ne zilas, ne pelēkas, ne brūnas: tās ir mūzika. Viņu skatieni glāsta kā dzidri un maigi akordi. Šī dvēseles mūzika ir tūkstoškārt bagātāka par dzirdamo muziku, un klaviatūra savās skaņās ir nabagāka par pianistu, kura pirksti slīd pār to. Ģēniju raksturo viņa dzīvības spēks, viņa spēja modināt dzīvības dziņu ar tik nepilnīga instrumenta palīdzību, kāda ir māksla. — Bet cik Francijā ir tādu, kas to jauš? Šai ķīmiķu tautai mūzika liekas tikai skaņu kārtošanas māksla. Alfabēts viņiem jau liekas pati grāmata. Dzirdēdams viņu pašgudrās runas, ka mākslu saprast nozīmējot aizmirst cilvēku, Kristofs raustīja plecus. Šis paradokss bija viņu lepnums, ar to viņi šķita pierādījuši savu muzikalitāti. To daudzināja viņi visi, pat trulais Gužārs, kas nekādi nevarēja saprast, kā gan cilvēks savā atmiņā var uztvert un paglabāt veselas kompozīciju lappuses (viņš visādi centās no Kristofa izdibināt šī noslēpuma izskaidrojumu). Un šis vīrs gribēja Kristofam pierādīt, ka Bēthovena dvēseles cēlumam un Vāgnera juteklībai nav lielāka sakara ar viņu muziku kā gleznotāja modelim ar viņa portretiem.

— Pēc jūsu domām, — Kristofs viņam nepacietīgi atbildēja, — daiļam ķermenim nav mākslinieciskas vērtības! Un tāpat lielai kaislībai! Nabaga vīrs! Jūs nevarat ne iedomāties,

ka cildenas sejas daiļums kāpina portreta daiļumu, tāpat kā lielas dvēseles skaistums paceļ mūzikas skaistumu!... Nabaga vīrs! Jūs interesē tikai tehnika? Ja darbs ir labi izpildīts, jus esat vienaldzīgs pret to, kas tanī izteikts? ... Nabags! ... Jus esat viens no tiem ļaudīm, kas nedzird, ko runātājs saka, bet klausās viņa balsi, neizpratnē vēro viņa žestus un pēcgalā sauc, ka tas velnišķi labi runājis... Nabaga vīrs!... Cik jūs esat nožēlojams!

Kristofam nederdzās viena vai otra teorija, viņam derdzās katra teorija vispār. Viņš bija jau gluži slims no visām šīm mūžīgajām runām, šīm bizantiskajām ķildām, šiem nebeidzamajiem muziku disputiem par muziku un vienmēr tikai par muzik u. Tā savu mākslu varēja sākt ienīst pat vislabākais mūziķis. Tāpat kā Musorgskis, arī Kristofs domāja, ka muziki darītu labi, ja labas grāmatas un dzīves pieredzējumu dēļ lāgu lāgiem aizmirstu savus kontrapunktus un harmonijas. Mūziķim nepietiek ar muziku vien: ar to viņš nevarēs aptvert un vadīt savu laiku un pacelties pāri nebūtībai... Viņam jātver dzīvei Visa dzīvība! Viss jāredz, viss jāzina, viss jāizjūt. Jāmīl, jāmeklē, jāizprot patiesība, patiesība — skaistā amacoņu karaliene Pentesileja, kura dzeļ un kož tam, kas viņu skūpsta!

Kristofam bija apnikušas šīs akordu fabrikas! Visas šo harmonijas virtuvju izdarības nekad viņam nevarēja atklāt jaunu harmoniju — harmoniju, kas būtu dzīvs radījums, nevis kaut kāds ērms!

Kristofs novērsās no šiem doktoriem Vāgneriem, kas kvern pie savām retortēm, pudelēs perēdami homunkulus; viņš atstāja franču muziku un sāka iepazīties ar literātu aprindām un Parīzes sabiedrību.

KA MILJONI citu cilvēku, kas dzīvo Francijā, Kristofs ajr sava laika franču rakstniecību iepazinās vispirms dienas presē. Viņš centās jo drīzāk iejusties Parīzes dzīvē un cītīgi lasīja avīzes, kas viņam tika ieteiktas kā parīziskas. Pirmajā dienā viņš baigajā dažādu notikumu hronikā, kur ziņojumi un momenta uzņēmumi aizpildīja vairākas lapas puses, izlasīja vēstījumu par tēvu, kas piegulējis savu piecpadsmit gadu veco meitu. Šis notikums bija attēlots kā gluži dabiska parādība un aprakstīts itin aizkustinoši. Otrajā dienā tajā pašā avīzē viņš

lasīja par kādu tēvu un viņa divpadsmit gadus veco dēlu, kas gulējuši abi pie vienas meitas. Trešajā dienā viņš lasīja par brāli, kas piegulējis savu māsu. Ceturtajā dienā par divām māsām, kas piegulējušas viena otru. Piektajā... piektajā dienā viņš avīzi riebumā aizmeta un teica Silvēnam Konam:

— Velns lai parauj! Kas jums visiem kaiš? Vai esat slimi?

Silvēns Kons sāka smieties un atbildēja:

— Tā ir māksla.

Kristofs paraustīja plecus:

— Jūs laikam par mani zobojaties!

Kons smējās vēl skaļāk.

— Ne prātā nenāk! Skatieties pats!

Viņš norādīja Kristofam uz nesen izdarītu aptauju par mākslu un tikumību, un atbildēs bija teikts, ka «mīla visu dara svētu», ka «juteklība ir mākslas īstais dzenulis», ka «māksla nevar būt nemorāla», ka «tikumība ir tikai jezuītiskas audzināšanas radīts aizspriedums» un ka «svarīga ir tikai kaislību bauda». — Kādam romānam, kurā bija attēloti suteneru tikumi, Parīzes prese gandrīz vienbalsīgi izdeva mākslinieciskas skaidrības apliecībās. Uz aptauju bija atbildējušas ari daudzas jaunākās literatūras slavenības un visbargākie kritiķi. Kāds pilsonisks un katolisks ģimenes dzejnieks savu māksliniecisko svētību deva ļoti rūpīgam samaitāto grieķu tikumu tēlojumam. Liriskas slavas dziesmas cildināja romānus, kas ar dedzīgu centību tēloja visu laikmetu — Romas, Aleksandrijas, Bizantijas, itāliešu un franču renesanses, Ludviķa XIV, «lielā gadsimta» izvirtību ... Tas bija pilnīgs mācību kurss. Citi šādi pētījumi aptvēra gandrīz visu zemeslodi: godprātīgi rakstnieki ar benediktīniešu pacietību nodevās studijām par prieka namiem visās piecās pasaules daļās.

Šo miesas kārību ģeogrāfu un vēsturnieku vidū bija cienīti dzejnieki un apdāvināti rakstnieki. No citiem viņi atšķīrās ar savu zināšanas milzumu. Nevainojamā izteiksmes formā viņi atstāstīja arhaiskas palaidnības.

Visvairāk bija jānoskumst par to, ka īsti goda vīri un patiesi māk-

slinieki, kam franču rakstniecībā bija pelnīta slava, dedzīgi nopūlējās šajā nodarbībā, kurai viņiem nebija nekādu dotību. Dažs labs literāts mocījās kā nabags, lai citiem līdzi rakstītu šīs neķītrības, ko rīta avīzes publicēja daudzos turpinājumos. Noteiktās dienās, reizi vai divas nedēļā, viņi dēja šīs olas, un tā tas ilga jau gadiem. Kā vistas viņi dēja, dēja un dēja, viņiem nebija vairs nekā ko teikt, viņi plosīja savas smadzenes, lai izrautu ko jaunu, vēl neķītrāku, vēl nejēdzīgāku: jo pārkairinātajai publikai apnika šie stāsti, tā drīz sāka prasīt visneķītrākās izvirtības tēlojumus. Vienmēr viss līdzšinējais bija jāpārspēj, autoriem bija jācenšas pārspēt pašiem sevi un citus, viņi pārkarsēja savas asinis, ar varu spieda laukā savas iekšas: tā bija nožēlojama un groteska izrāde.

Kristofs nepazina visas šī bēdīgā amata aizkulises un, ja arī būtu pazinis, tomēr pret šiem rakstniekiem nebūtu jutis žēlastību, jo, pēc viņa domām, nekas nevarēja attaisnot mākslinieku, kas savu mākslu pārdeva par trīsdesmit sudraba grašiem ...

(— Pat ne tad, ja vajag nodrošināt vismīļāko cilvēku eksistenci?

— Nē, arī tad ne!

— Bet tas taču nebūtu cilvēcīgi.

— Nav svarīgi cilvēcīgam būt, svarīgi ir būt vīram... Cilvēcība!... Lai dievs mani pasargā no jūsu diloņsirdzīgās, gļēvās humanitātes! ... Nevar mīlēt divdesmit lietas reizē un pielūgt vairākus dievus! ...)

Kristofs, kas savā darbīgajā dzīvē nebija varējis ielūkoties plašākā pasaulē, pāri savas vācu mazpilsētiņas apvārsnim, nenojauta, ka šāda tikumiska izvirtība, kas viņu pārsteidza Parīzē, bija līdzīga gandrīz visās lielpilsētās. Un viņa dvēselē sacēlās visi tiklās Vācijas aizspriedumi pret latīņu amoralitāti. Te nu Silvēns Kons viņam viegli būtu varējis aizrādīt uz to, kas norisinājās Šprē upes krastos, uz ķeizariskās Vācijas augstāko aprindu baigo izvirtību, kuru vēl riebīgāku un neķītrāku izvērta tās ārējā rupjība. Bet Silvēns Kons pat nedomāja to darīt, jo berlīniešu tikumi viņu šokēja tikpat maz, cik parīziešu tikumi. Viņš sevī ironiski nodomāja: «Katrai tautai ir savas parašas,» — un savas apkārtnes parašas atzina par tik dabiskām, ka Kristofam tās varēja šķist sakņojamies franču nācijas būtībā. Tāpat kā visi vācieši, Kristofs maldīgi uzskatīja, ka au-

gonis, kas posta visus Eiropas gara aristokrātus, ir īpaši franču mākslai piemītoša kaite, kurā slēpjas latīņu nāciju bojā eja.

Šie pirmie iespaidi par franču literatūru Kristofam bija smagi un mocoši, un aizritēja ilgs laiks, līdz viņš tos pamazām aizmirsa. Bet Francijā bija arī tādi darbi, kas nebija veltīti tikai tam, ko kāds rakstnieks bija delikāti nosaucis par «fundamentālo baudu būtību». Skaistākos un labākos darbus Kristofs vēl nebija uzgājis. To autori nebija no tiem, kas meklēja kaut kāda Silvēna Kona un tā draugu labvēlību. Sie autori neraizējās par Silvēniem Koniem, un tie savukārt neraizējās par viņiem, viņi nepazina cits citu. Silvēns Kons nekad par tiem nerunāja ar Kristofu. Kons bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš un viņa draugi iemieso visu franču rakstniecību un mākslu un ka ārpus to vidus, kurus viņi paši pacēla par lieliem vīriem, nebija ne talantu, ne mākslas, ne pašas Francijas. Kristofs nekā nezināja par tiem dzejniekiem, kas bija jaunās franču literatūras gods un lepnums, kas vaiņagoja visu Franciju. No visiem romāniem, kas pacēlās pār viduvējības purvu, viņš nejauši izlasīja dažas Baresa un Anatola Fransa grāmatas. Bet viņš vēl tik labi neprata valodu, lai pilnīgi izbaudītu Fransa erudīto ironiju un Baresa izsmalcināto sensuālismu. Kādu laiku Kristofs ziņkāri vēroja mākslīgi koptos apelsīnu kokus, kas auga Anatola Fransa literārajā siltumnīcā, un vāros, līganos ziedus, kas pušķoja Baresa dvēseles kapsētu. Un dažus mirkļus viņš pakavējās pie Meterlinka talanta, kas sevī apvienoja cēlumu un vientiesību; no viņa dvesmoja pasaulīgs, monotons misticisms, skurbinošs kā trulas sāpes. No Meterlinka burvības atraisījies, viņš iegrima Zolā dūņainās romantikas smagajā straumē, kas viņam nebija vairs sveša, un tad iznira no tās, lai pilnīgi nogrimtu literatūras plūdos.

Sie pārplūdušie klajumi izdvesa odor di femina^3. Toreizējā rakstniecībā mudžēja tikai sievietes un sievišķīgi vīrieši. — Ir labi, ka sievietes raksta, ja viņas var patiesi attēlot to, ko neviens vīrietis nav pilnīgi saskatījis: sievietes dvēseles dziļumus. Bet tikai nedaudzas rakstnieces to iedrošinājās, vairums rakstīja tikai tādēļ, lai vilinātu vīrieti: savās grāmatās viņas meloja tāpat kā savos salonos, bezgaumīgi izskaistinājās un koķetēja ar lasītāju. Kopš rakstnieces savus mazos grēciņus vairs nesūdzēja biktstēvam, viņas stāstīja tos publikai. Tie bija

gandrīz vienmēr pikantu, vienmēr manierīgu romānu plūdi, un to valoda bija māksloti čuksti, tā smaržoja kā parfimēriju veikals, un visas šīs smaržas bija uzmācīgas, lētas un salkani seklas. Tāda bija visa šī rakstniecība. Kristofs domāja tāpat kā Gēte: «Lai mūsu dzejnieces raksta un dzejo, cik viņām tīk! Bet man nemaz nepatīk, kad vīrieši raksta tāpat kā sievietes.» Ar riebumu viņš noraudzījās uz šo pārspīlēto galantību, divdomīgo koķetēriju, māksloto jūtelību, ar kuru tika apveltīti visnecienīgākie radījumi. Viņam derdzās šis izsmalcinātībā un rupjā juteklībā sajauktais stils, šī smago ormaņu psiholoģija.

Un tomēr Kristofs apzinājās, ka viņš nevar izveidot noteiktu spriedumu par franču rakstniecību. Vārdu tirgus trokšņi viņu apstulboja. Viņš nevarēja saklausīt skaistās fleitu melodijas, kas izgaisa skarbajā kņadā. Jo arī šo jutekliskām izpriecām lemto darbu vidū bija daži tādi, kuru dziļumos smaidīja Grieķijas pakalnu harmoniskās līnijas un staroja skaidras debesis. Tie bija talantīgi darbi, pilni grācijas, dzīves salduma, stila daiļuma un garīga smalkuma, kāds apgaro Perudžīno un jaunā Rafaela ilgās tvīkstošos jaunekļus, kas pusvērtām acīm uzsmaida saviem mīlestības sapņiem. Kristofs to neredzēja. Nekas viņam nepalīdzēja uztvert īstenos domas plūdumus. Pat pašiem frančiem bija grūti tanīs orientēties. Kristofs varēja tikai konstatēt, ka tie bija literatūras grēku plūdi, visas tautas posts. Likās, ka rakstīja visi: vīri, sievas, bērni, virsnieki, komedianti, augstāko aprindu ļaudis un noziedznieki. īsta epidēmija!

Kristofs pagaidām izvairījās no galīga sprieduma. Viņš juta, ka tāds vadonis kā Silvēns Kons viņu var tikai maldināt. Piedzīvojumi Vācijas literātu aprindās arī še viņa dvēselē radīja neuzticību. Pret grāmatām un laikrakstiem viņš izturējās skeptiski: nekad nevarēja zināt, vai tur nebija izteiktas tikai dažu simtu dīkdieņu domas un vai rakstnieks pats nebija sava vienīgā publika. Sabiedrības pareizo ainu rādīja teātris. Parīzes ikdienišķā dzīvē tam bija ļoti liela loma. Tas bija pantagriēlisks restorāns, kas tomēr nespēja remdēt šodivu miljonu ļaužu ēstgribu. Kādi trīsdesmit lieli teātri, turklāt mazās nomaļu ska-tuvītes, koncertu kafejnīcas, dažādi šantāni, droši vien kāds simts daždažādu zāļu, kas ik vakaru bija pārpildītas. Vesela aktieru un teātra kalpotāju armija. Šis bezdibenis aprija kolosālas summas. Četri valdības subsidētie teātri nodarbināja gandrīz trīs tūkstošus cilvēku un iztērēja desmit miljonus. Visa Pa-

rīze daudzināja savu komediantu slavu. Ik uz soļa viņu vaibstus un tērpus rādīja neskaitāmas fotogrāfijās, karikatūras, zīmējumi, un gramofoni atkārtoja viņu netīrās balsis, laikraksti izpauda viņu spriedumus par mākslu un politiku. Viņiem bija pašiem sava prese. Viņi publicēja savus memuārus, heroiskus un intīmus. Citu parīziešu, lielo, dīko bērnu vidū, kuru vienīgais prieks bija citam citu atdarināt, šie izskolotie pērtiķi savās rokās turēja varas scepteri, un dramatiskie dzejnieki bija viņu pirmie ministri. Kristofs lūdza Silvēnu Konu, lai tas viņu ieved ilūziju un ēnu valstībā.

BET ARI šajā valstībā Silvēns Kons bija tikpat šaubīgs vadonis kā grāmatu pasaulē, un tādēļ pirmos iespaidus par Parīzes teātriem Kristofs guva tikpat atbaidošus kā par franču rakstniecību. Šķita, ka visur valdīja tās pašas pārkairinātās prostitūcijas gars.

Izpriecu tirgotāji nošķīrās divās skolās. Viena piekopa veco, labo laiku nacionālās parašas: tā neslēpti pasniedza rupjus, krietni sapiparotus jokus, uzjautrināja ar fizisku kroplumu, rādīja cilvēkus apakšbiksēs, neskopojās ar kazarmu asprātībām, cienīja vēžu zupu, sarkanos piparus, sasmakušu gaļu, atsevišķus kabinetus, īsi sakot, «vīrišķīgu vaļsirdību», kas it kā samierinot izvirtību un tikumību, jo pēc četriem neķītrību pilniem cēlieniem atkal triumfēja likumu kodekss un kāda pikanta nejaušība likumīgo sievu noveda atpakaļ laulības gultā pie sava likumīgi laulātā drauga, ko viņa bija gribējusi pievilt. (Ja likums bija glābts, tad glābta bija arī tikumi ba.) — Šis nekaunīgais un netīrāk godīgums, kas aizstāvēja laulību ur slēpa izvirtību, bija īstais galliskak gars.

Otra skola darbojās moderna stilā. Tā bija daudz rafinētāka ui daudz derdzīgāka. Parīziskotie eb rēji (un ebreizējušies kristīgie), kur pārpildīja teātrus, radīja tur nejē

dzīgu, raibu jūtu jucekli, kas raksturo deģenerējušo kosmopolītismu. Šie dēli, kas kaunējās no saviem tēviem, centās aizliegt savu nacionālo sirdsapziņu un guva šai ziņā lieliskus panākumus. Atbrīvojušies no savas tūkstošiem gadu vecās dvēseles, viņi savā personībā viegli varēja ietvert visu citu tautu garīgās un tikumiskās vērtības, kuras viņi izvērta raibā ņudzeklī, dīvainā olla podrida [4]i un tas viņiem sagādāja baudu. Tie no viņiem, kas bija toreizējie Parīzes teātru vadoņi, veikli prata vienā kaudzē samest mēslus un dārgakmeņus, neķītrību un smalkjūtību, tikumību apdvest ar izvirtību, izvirtību ar tikumību — un iznīcināt visus sakarus starp vecumu, dzimumu, ģimeni un mīlestību. Viņu mākslai tādēļ bija sevišķa, īpatnēja smarža, patīkama un reizē riebīga, tas nozīmē — ļoti nejēdzīga, un to viņi dēvēja par amorālismu.

Viens no viņu iecienītākajiem skatuves varoņiem bija iemīlējies vecis. Viņu teātrī bija loti bagāta šo veču galerija. Šo tipu viņu skatuves izveidoja vissmalkākajās erotiskākajās variācijās. Reizēm šis sešdesmit gadus vecais varonis savus noslēpumus uzticēja savai meitai: viņš stāstīja tai par savu mīļāko, meita savukārt par saviem mīļākajiem. Viņi deva viens otram draudzīgus padomus, labsirdīgais papiņš palīdzēja meitai laulību pārkāpt, labsirdīgā meita centās savu papiņu samierināt ar viņa neuzticīgo mīļāko, lūdzās, lai tā iet atpakaļ pie viņa, un atkal ieveda to ģimenes klēpī. Citā lugā šis godājamais sirmgalvis pats bija savas mīļākās uzticības vīrs. Viņš tērzēja ar iemīļoto par viņas mīļākajiem, un viņa kutināja baudkārā veča jutekļus ar pikantiem stāstījumiem par savu izdzīvi. Bija arī tādi mīļākie, nevainojami džentlmeņi, kas vadīja savu bijušo mīļāko veikalus un modri sargāja viņu mīlestības dēkas. Augstāko aprindu dāmas šajās lugās bija zagles, vīrieši — savedēji un jaunas meitenes — lezbietes. Tas viss notika labākajās aprindās, bagātnieku sabiedrībā, vienīgajā, kas tika ņemta vērā. Jo tā ļāva greznības vilinājumu aizsegā piedāvāt noņēmējiem bojātu preci. Tādā veidā izskaistināta, šī prece tika izķerta vienā mirklī, un sevišķi par to tīksminājās jaunas sievietes un večuki. No visas šīs sabiedrības nāca miroņu un zārka sveču smaka.

Viņu stils bija tikpat juceklīgs kā viņu jūtas. Tas bija briesmīgs žargons, veidots no visu šķiru un visu zemju iztei-

cieniem un vārdiem: pedantisks un vulgārs, klasisks, lirisks, pārsmalcināts, neķītrs un rupjš, aplamu nesakarību, manierīgi patētisku muļķību un pikantu asprātību maisījums, kas skanēja svešādi, ārzemnieciski. Viņiem nebija daudz īstas asprātības, bet bija klaunisks humors un viegla ironija un ar savu veiklību viņi prata diezgan atjautīgi fabricēt parīzisko asprātību. Kaut tie nebija tīri dārgakmeņi un kaut_ to slīpējums vienmēr bija rupjš, tomēr uguns gaismā tie laistījās, un vairāk nekas nebija vajadzīgs. Taisnību sakot, viņi visi bija gudri cilvēki, labi, bet īsredzīgi novērotāji, jo viņu redze bija novājināta gadsimtiem ilgā, nepārtrauktā kantoru dzīvē. Jūtas viņi skatna ar palielināmo stiklu, sīkumus palielināja, bet lielumu neredzēja. Viņiem piemita nevairāma tieksme uz sīkiem niekiem, tādēļ viņi varēja tēlot tikai to, kas šo parvēniju snobismam likās elegantās pasaules ideāls, saujiņu iztvīkušu uzdzīvotāju un dēku meklētāju, kuri ķildojas par to, kam tiesības iegūt zagto naudu un baudīt palaidnīgo sieviešu mīlestību.

Reizēm pēkšņi pamodās šo ebreju rakstnieku patiesā daba, un kāds nejaušs vārds modināja noslēpumainu atbalsi viņu būtības dziļumos. Tad radās dīvains gadsimtu un rasu sajaukums, un pāri jūrai tuksneša vējš Parīzes alkovos iepūta turku bazāru sasmakušo pelējuma gaisu, ņirbošos smilšu putekļus, austrumu halucinācijas, juteklisku skurbumu, neapvaldītas zaimu runas, satrakotu nervu drudžus, neprātīgu postīšanas kāri... Samsons pēc gadsimtiem ilgas cietumniecības dziļā tumsā pēkšņi satraucās kā lauva un negantā piktumā gāzās virsū svētnīcas pīlāriem, kuri sabruka pār viņu un pār viņa ienaidnieku tautu.

Kristofs aizturēja degunu un teica Silvēnam Konam:

— Tur slēpjas spēks, bet tam ir nelaba smaka. Diezganl Es gribu redzēt ko citu.

— Ko tad? — jautāja Silvēns Kons.

— Franciju.

— Tā jau ir Francija, — atbildēja Kons.

— Tas nevar būt! — iesaucās Kristofs. — Francija nav tāda.

— Tā ir Francija, tāda pati kā Vācija.

— Es neticu. Ja franču tauta būtu tāda, tad viņa vairs nedzīvotu ilgāk par divdesmit gadiem: visam, ko esmu še redzējis, ir jau trūdu smaka. Te jābūt vēl kam citam.

— Labāks nekas nav.

— Ja ne labāks, tad vismaz cits, — Kristofs neatlaidās.

— Bez šaubām, mums ir arī skaistas un cēlas dvēseles, — teica Silvēns Kons, — un šim dvēselēm ir savs teātris. Vai to jūs meklējat? Lūdzu, es varu jums parādīt!

Un viņš aizveda Kristofu uz Franču teātri.

TOVAKAR izrādīja modernu komēdiju, kas iztirzāja kādu juridisku jautājumu.

Jau pēc pirmajiem vārdiem Kristofs vairs neatskārta, kādā pasaulē viņš bija iegājis. Aktieru balsis bija pārspīlēti skaļas, patētiskas, gausas, apvaldītas; katru balsienu viņi akcentēja svinīgi un lēni, kā dikcijas stundā, un ar savu traģisko klukstē-šanu likās skandējam aleksandriniešu pantu. Viņu žesti bija svinīgi, gandrīz priesteriski. Lugas varone, kas savu rīta ģērbu bija aptinusi kā grieķu hitonu, paceltām rokām un nodurtu galvu visu laiku tēloja Antigoni un smaidīja līksmu mūžīgas ziedošanās smaidu, savā skaistajā alta balsī veidodama dziļākos toņus. Varoņtēvs pa skatuvi staigāja paukošanas skolotāja soļiem, kustējās drūmā godībā — pats romantisma iemiesojums melnā frakā. Pirmais mīlētājs drudžaini trīcināja savu rīkli, gribēdams izspiest asaras. Visa luga bija rakstīta feļetona traģēdijas stilā: abstrakti vārdi, birokrātiski epiteti, akadēmiskas peri-frazes. Nevienas dabiskas kustības, neviena negaidīta kliedziena. No sākuma līdz galam nepārtraukts pulksteņa mehānisms, nolikts uzdevums, dramatiska shēma, lugas skelets bez

miesas, bet ar nebeidzamām grāmatu frāzēm. Šie pārgalvīgi žestikulējošie spriedumi sevī slēpa biklas domas, atvēra sīka un klīrīga mietpilsoņa dvēseli.

Lugas varone bija šķīrusies no sava necienīgā vīra, no kura viņai bija bērns, un apprecējusies ar krietnu un godīgu cilvēku, ko viņa mīlēja. Lugas darbībai bija jāpierāda, ka laulības šķiršanu pat šajā ideālajā gadījumā daba soda tāpat kā cilvēku sabiedrības likumi. Vieglāka uzdevuma autoram nevarēja būt: viņš visu izrīkoja tā, ka pirmais vīrs

gluži nejauši atkal atguva savu sievu. Autors aizmirsa dabu, kas šai gadījumā sievietei būtu likusi izjust sirdsapziņas pārmetumus, dziļu kaunu un ari dziņu jo vairāk mīlēt otro, godīgo vīru, un savā lugā izveidoja varonīgas sirdsapziņas piemeru, gluži pretēju dabai. Cik viegli gan ir pretdabiski tikumiskam būt! Tiešām neizskatās, ka franču rakstnieki sevišķi labi pazītu tikumību: ja viņi par to runā, viņu balss vienmēr skan māksloti, viņiem nevar ticēt. Liekas, it kā viņi visās savās lugās tēlotu tikai Korneija varoņus, traģēdiju karaļus. — Un vai šie varoņi un šīs varones, vai visi šie miljonāri, kam Parīzē pieder vismaz viens nams un provincē divas trīs pilis, nav tādi paši karaļi? Šādiem rakstniekiem bagātība ir tas pats, kas skaistums, gandrīz vai tikums.

Vēl vairāk nekā pati luga Kristofu pārsteidza publika. Tā pacietīgi noklausījās visas šīs nejēdzības. Tā smējās vienmēr pareizā vietā, kad aktieris izteica kādu frāzi, par kuru bija jā-smejas, jo viņš tai deva jau iepriekš mājienus, lai tā varētu sataisīties uz smiešanos. Un, kad traģiskie manekeni, paklausīdami saviem svētajiem priekšrakstiem, šņukstēja, rēca vai krita nemaņā, publika rija asaras, klepoja un bija aizkustināta līdz raudām.

— Un tad vēl frančus daudzina par vieglprātīgiem! — pēc izrādes iesaucās Kristofs.

— Visam ir savs laiks, — zobgalīgi teica Silvēns Kons. — Jūs gribējāt redzēt tikumību? Redziet, Francijā ir arī tā.

— Bet tā nav tikumība, — pretojās Kristofs, — tās ir tikai pārspīlētas frāzes!

— Pie mums Francijā tikumība vienmēr ir ļoti daiļrunīga, — atbildēja Silvēns Kons.

— Tā ir tiesas zāles tikumība, — Kristofs sacīja, — kas vaiņago vispļāpīgāko advokātu. Es nīstu šos advokātus. Vai tiešām jums Francijā nav dzejnieku?

Silvēns Kons Kristofu aizveda uz dzejnieku teātriem.

FRANCIJĀ bija arī dzejnieki. Bija pat lieli dzejnieki. Bet teātru durvis tiem bija aizvērtas. Tās atvērās tikai pantu kalējiem. Teātris dzejai ir tas pats, kas opera mūzikai. Kā Berliozs teica: «Sicut amori lupanar.» [5]

Kristofs redzēja princeses kurtizānes, kas uzkatīja par goda lietu prostituēties, un (audis viņas salīdzināja ar Golgātas kalnā kāpjošo Jēzu Kristu. Viņš redzēja draugus, kas pievīla savu draugu, jo viņi to mīlēja; viņš redzēja laulības trijatā: varonīgus pieviltos vīrus. (Šis tips Eiropā bija kļuvis tikpat populārs kā svētā prieka meita; karaļa Marka piemērs dramatiķiem bija sagrozījis galvu: pieviltos vīrus viņi apstaroja ar oreolu kā svētā Huberta briedi.) — Kristofs redzēja arī kokotes, kas mocījās kaislību un pienākuma pretrunās: kaislība dzina pie jauna mīļākā, pienākums lika palikt pie bijušā, pie vecā vīra, kas viņām deva naudu, bet ko viņas pievīla. Un beidzot viņas varonīgi un cēli gāja pienākuma ceļu. — Kristofs atzina, ka šis pienākums daudz neatšķiras no netīrās savtības, bet publika bija apmierināta. Tai pietika ar pašu vārdu «pienākums», būtība bija vienaldzīga: izkārtne aizsedza preci.

Mākslas kalngali bija aizsniegti, kad seksuālā netikumība visparadoksālākā veidā prata savienoties ar Korneija varoņu cēlumu. Tad Parīzes publika jutās pilnīgi apmierināta: apmierināta bija viņas garīgā izvirtība un viņas retoriskā tikumība. — Bet pilnīgi nosodīt viņu nevarēja: viņa bija drīzāk netikumiski pļāpīga nekā tiešām izvirtusi. Tā sajūsminājās par katru skaistu vārdu. Un skaista vārda dēļ viņa labprāt būtu ļāvusi sevi pātagot. Vai viņai rādīja tikumību vai izvir-

tību, ākstīgu varonību vai banālāko rupjību — viņa norija katru lāsi, ja tikai to pasniedza skanīgos pantos un retoriskās frāzēs. Viss deva vielu tirādēm. Viss bija tikai frāze. Viss bija tikai spēle. Kad Viktors Igo sāka grandīt savus pērkonus (kā teica viņa apustulis Mendess), viņš tūdaļ savu liru klusināja, lai neiz-trūcinātu mazus bērnus. (Apustulis bija pārliecināts, ka izteicis lielu cildinājumu.) — Nekad viņu mākslā nebija jūtams dabas spēks. Visu viņi pārvērta salona gaumē: mīlestību, ciešanas, nāvi. Tāpat kā mūzikā — un vēl daudz vairāk nekā mūzikā, kas Francijā bija jaunāka un naivāka māksla, — viņlr baidījās no tā, kas «reiz jau bijis». Apdāvinātākie no viņiem salti centās visu atdarināt ačgārniski. Recepte bija vienkārša: viņi izraudzīja kādu skaistu leģendu vai pasaku un pārgrozīja tieši pretēji varoņu domas un vārdus. Tā radās bruņinieks Zil-bārdis. ko sita viņa sievas, vai Polifems, kas aiz labsirdības izdūra sev aci, lai ziedotos Akida un Galatejas laimei. Visi šie rakstnieki nopietni raudzījās tikai uz formu. Un Kristofam — lai gan viņa spriedumi bieži vien nebija pareizi — sāka likties, ka šie lielie formas meistari īstenībā bija drīzāk sīkmeistari un atdarinātāji nekā lieli rakstnieki un jauna, īpatnēja stila radītāji.

Viņi tēloja māksliniekus. Viņi tēloja dzejniekus. Poētiskie meli nekur neraisījās tik nekaunīgi kā varoņu drāmā. Par varoni viņiem bija gluži smieklīgs priekšstats:

Pats galvenais — lai būtu dvēsle lieliska un koša Un ērgļa skatiens, piere tā kā portiks augsta, spoža,

Lai izskats būtu varens, svarīgs, saviļņojošs, cēls,

Lai sirdi trīsas pildītu un acis — sapnis kvēls.

Šādas vārsmas tika ņemtas nopietni. No visiem šiem lielo vārdu smieklīgajiem vizuļiem un raibajām frāzēm, šīm teātra parādēm ar skārda zobeniem un kartona ķiverēm, vienmēr izskanēja Sardū — nenogurstošā jokupētera uzmācīgā gara seklība. Kāds sakars dzīves īstenībai varēja būt ar Sirano ģeķīgo varonību? Šie ļautiņi satrauca visas debesis un zemi. Viņi cēla no kapiem augšā Napoleonu ar viņa leģioniem. Svētās Līgas karapulkus, renesanses kondotjerus, atraisīja visas cilvēciskās viesuļbrāzmas, kas citkārt bija postījušas zemi, un to visu viņi darīja tikai tādēļ, lai parādītu kādu marioneti. Šis marione-tiskais vīrs kāva un slepkavoja, to pavadīja jātnieku bari un lutināja verdzeņu harēms, un tomēr tas tvīka muļķīgi romantiskā mīlestībā uz kādu sievieti, ko bija redzējis pirms desmit vai piecpadsmit gadiem. — Vai arī viņi tēloja karali Indriķi IV, kas gāja nāvē, jo viņa metrese viņu nemīlēja. _

, Tā šie lāga jaunekļi attēloja karaļus un varoņus mājas apstākļos. «Lielā Ķīra» laikmeta slaveno vientiešu cienīgi pēcteči, ideālo gaskoniešu — Skiderī, La Kalprenēda viltus varonības, neiespējamas, vienmēr īstenai varonībai naidīgas varonības dziedoņu cienīgi pēcteči... Kristofs sāka brīnīties, ka frančiem, kas bija izdaudzināti ar savu smalko garu, nav humora un asprātības.

Un viņi pārspēja paši sevi, kad modē nāca reliģija. Tad aktieri gavēņa laikā «Gētē» teātrī ērģeļu pavadījumā lasīja Bosiē sprediķus. Ebreju rakstnieki ebreju aktrisēm rakstīja traģēdijas par svēto Terēzi. Bodinjēra teātrī izrādīja «Golgātas ceļu», Odeonā — «Jēzus bērniņu», Botāniskajā dārzā orķestris spēlēja svītas par tēmu «Kristus». Kāds daiļrunīgs nelga, baudkārs dzejnieks, Šatlē zālē lasīja lekciju «Par grēku izpirkšanu». Saprotams, ka no visa evaņģēlija šie pārsmalcinātie kungi vislabāk atcerējās Pilātu un Madaļu: — Kas ir patiesība? — un arī svēto neprātīgo jaunavu. Viņu bulvāru svētie bija neciešami pļāpas, kas smalki prata visus salonu kazuistikas trikus.

Kristofs teica:

, — Tas bija briesmīgākais par visu, ko esmu redzējis. Pats melu iemiesojums. Man žņaudzas ciet elpa. Prom, prom!

TOMĒR šo moderno seklību vidū noturējās liela klasiska māksla kā cēlo antīko tempļu drupas starp pretenciozām jaunās Romas celtnēm. Bet, atskaitot Moljēru, Kristofs vēl nevarēja novērtēt šo mākslu. Viņam vēl trūka franču valodas dziļākas izjūtas, tādēļ viņš nevarēja izprast pašu nācijas garu. Pilnīgi sveša viņam bija septiņpadsmitā gadsimta traģēdija — ārzemniekiem taisni tādēļ visgrūtāk aizsniedzamais franču mākslas lauks, ka tas atrodas pašā Francijas sirdī. Šī māksla Kristofam likās nomācoši garlaicīga, salta, sausa un savā manierībā un pedantismā atbaidoša. Drāmu darbība viņam šķita gausa un saspīlēta, personas tik abstraktas kā retoriski argumenti vai tik. seklas kā salondāmu sarunas. Antīkās traģēdijas sižetu un varoņu karikatūra. Nebeidzami prātojumi, pierādījumi, apnikusi psiholoģija, vecmodīga arheoloģija. Un runas, runas, runas: franču mūžīgā pļāpībā. Kris-tofs ironiski vairījās spriest, vai tas ir skaisti vai ne: tas viņu gluži vienkārši neinteresēja. Viņam bija vienaldzīgi, kādas patiesības aizstāvēja «Cinnas» runātāji un kura no šīm runāšanas mašīnām beidzot uzvarēja.

Kristofs pārliecinājās, ka franču publika domāja citādi nekā viņš, un tā aplaudēja šīm lugām, kas viņu garlaikoja. Tas, bez šaubām, nevarēja veicināt nesaskaņas izlīdzinājumu: šo dramatisko mākslu viņš skatīja caur publikas prizmu un modernajos franču autoros redzēja zināmas klasiķu īpašības, tikai izkropļotas. Tāpat kā ass vērotāja skatiens vecas kokotes vītušajā sejā saskata viņas meitas tīros un skaidros vaibstus (šis vērojums nevar veicināt mīlestības ilūzijas mošanos). Kā vienas ģimenes locekļi, kas ieraduši cits citu bieži redzēt, franči nemanīja šo līdzību. Bet Kristofu tā pārsteidza, un viņš to pārspīlēja: viņš redzēja tikai to. Māksla, ko viņš visapkārt redzēja, viņam likās lielo senču karikatūra, un lielos senčus viņš arī šķita karikatūras. Korneija traģēdijas viņš vairs neatšķīra no poētiski daiļrunīgiem pēcniekiem, kas dedzīgi centās visur iztirzāt lielus un arī smieklīgus sirdsapziņas konfliktus. Un Rasīnu viņš sajauca ar sekliem un sīkiem Parīzes psihologiem, kas pretenciozi klausījās paši savas sirds pukstos.

Visi šie pieaugušie skolnieki nespēja novērsties no saviem klasiķiem. Kritiķi nerimdamies ķildojās par «Tartifu» un «Fedru». Un nekad šīs ķildas viņus nenogurdināja. Vecumdienās viņi smējās par tiem pašiem jokiem, kas viņus bija uzjautrinājuši bērnībā. Un tā tas droši vien būs līdz franču tautas pastariem. Senču kults nevienā tautā nav laidis tik dziļas saknes. Pret visu pasauli viņi bija vienaldzīgi. Cik daudz bija tādu, kuri nekā cita nebija lasījuši un nekā negribēja lasīt kā tikai to, kas bija rakstīts Lielā Francijas karaļa laikos! Viņu teātri neizrādīja ne Gētes, ne Šillera, ne Kleista, ne Grilparcera, ne Hēbeļa, ne Strindberga, ne Lope de Vegas, ne Kalderona, ne kādas citas tautas liela dzejnieka darbus, atskaitot seno Grieķiju, par kuras kultūras mantiniekiem viņi sevi iedomājās (kā visas tautas Eiropa). Lāgu lāgiem viņiem uznāca dziņa savā Panteonā uzņemt Sekspiru. Tas bija pārbaudījuma akmens. Viņiem bija divas dažādas aktieru skolas: viena «Karali Liru» tēloja pilsoniskā reālisma garā — kā Emīla Ožjē komēdiju; otra skola «Hamletu» pārvērta par operu ar bravūrīgām ārijām un patētiskiem rečitatīviem Viktora Igo garā. Viņiem ne prātā nenāca, ka arī īstenība var būt skaista un ka dzeja ir dzīves priekā strāvojošu siržu spontāna valoda. Šekspirs viņiem likās nepatiess. No viņa tie drīz atkal pievērsās Rostānam.

Un tomēr jau divdesmit gadus viņi visiem spēkiem centās skatuves mākslu jaunināt. Plašākas izvērsās Parīzes dramatiskās literatūras šaurās robežas; ar šķietamu drosmi drama pieskārās visām tēmām. Ārpasaules, sabiedriskās dzīves cīņu trokšņi vairāki lāgi ar varenu joni ielauzās aizspriedumu sienās. Bet izārdītos robus tūdaļ visi centās aizlāpīt. Visi šie ļaudis bija kā gļēvi un vārgi mūki. kas baidās lietas saskatīt to īstā gaismā. Viņu pārdrošības līdz galam piepildīt neļāva sabiedriskais gars, klasiskās tradīcijas, garīgā un formālā rutīna, dziļākas nopietnības trūkums. Sarežģītākās problēmas pārvērtās par izsmalcinātām domu spēlēm, un visi jautājumi nevairāmi novirzījās uz sievietēm — uz mīļākām. Un cik nožēlojamas figūras uz franču skatuvēm bija lielo vīru ēnas: Ib-sena heroiskā anarhija, Tolstoja evaņģēlijs, NīcŠes pārcilvēks.

Parīzes rakstnieki ļoti pūlējās izlikties ka viņi vienmēr rada ko jaunu. Savā būtībā viņi visi bija konservatīvi. Nevienā Eiropas rakstniecībā pagātne, «mūžīgā vakardiena», nebija tik vispāri dominējoša; tā valdīja biezajos žurnālos, lielajās avīzēs, valdības subsidētajos teātros un akadēmijās. Parīze bija rakstniecībā tas pats. kas Londona politikā: Eiropas domas slāpētāja. Franču akadēmija bija kā lordu palāta. Vecā režīma iestādes jaunajai sabiedrībai neatlaidīgi uzmāca savu garu. Revolucionāros elementus vai nu atvairīia, vai ātri neitralizēja. Un tā bija šo elementu pašu slēptā vēlēšanās. Tā pati valdība, kas politikā veicināja sociālistus, mākslā iejūdzās akadēmisko skolu pavadā. Pret akadēmijām cīnījās tikai mazi pulciņi, to cīņa bija nevarīga. Tiklīdz kāds pacēlās slavā, viņš ļāvās akadēmijas svētībai un kļuva vēl akadēmiskāks par citiem. Ikviens rakstnieks, vai nu viņš atradās literārās armijas avangardā vai aizmugurē, bija savas grupas un tās ideju gūsteknis. Vieni ietinās akadēmiskā otri — revolucionārā plīvurā, bet galu galā tas viss bija viens un tas pats.

GRIBĒDAMS uzmundrināt Kristofu, ko akadēmiskā māksla šķita iemidzinām. Silvēns Kons teicās viņu aizvest uz pavisam īpatnēja žanra teātriem, kur franču rafinētais smalkums aizsniedzis savu galējo robežu. Tur rādīja slepkavības varas darbus, dažādas neprātības, mocības, izrautas acis. uzšķērstus vēderus — visu, kas varēja kairināt nervus un gausināt pārci-vilizētās sabiedrības apslēpto barbarismu. Šie teātr: valdzināja dai[o dāmu un galanto uzdzīvotāju publiku — to pašu publiku, kas cauras pēcpusdienas centīgi nosēdēja tiesas zā'u smacīgajā gaisā un, tērzēdama, smiedamās konfektes sūkādama klausījās skandālu prāvās. Bet Kristofs sašutumā atraidīja Kona piedāvājumu. Jo vairāk viņš skatīja šo mākslu, jo asāk sajuta žņaudzošo un neganto smaku, kas viņu mocīja no pirmās dienas: iznīcības un nāves smaku.

Nāve uzglūnēja visur aiz šīs greznības un mūžīgās kņadas. Nu jau Kristofs izprata riebumu, ko bija izjutis pirmo reizi redzot dažu labu no šiem mākslas darbiem. Viņu neatbaidīja šo darbu netikumība. Morāle, nemoralitāte, amoraktā'e — visiem šiem vārdiem nebija nekādas nozīmes. Kristofs nekad nebija gudrojis sev kādas morāles teorijas. Viņam bija miji pagātnes lielie dzejnieki un lielie muziki, kas nemaz nebija kaut kādi tikumības spoguļi. Ja viņam laimējās iepazīties ar kādu lielu māksliņieku, viņš neprasīja tā grēku atlaides apliecību, drīzāk viņš jautāja:

«Vai tu esi spirgts un vesels?»

Veselam būt —» tas bija par visu svarīgāks. «... Man nepatīk šīs būtnes liesās. Tas autors labs, kam spēks ir miesas,» sacījis Gēte.

Parīzes rakstnieki bija slimi, un, ja kāds no viņiem bija vesels, tad tas kaunējās par savu veselību, slēpa to pats no

sevis un centās sasirgt ar kādu elegantu slimību. Viņu kaite neizpaudās mākslā, tā neizpaudās viņu baudkārē, pārspīlētajā domu brīvībā, visu iznīcinošajā kritikā. Māksla un šīs dažādās īpašības varēja būt slimīgas vai veselīgas, tur neslēpās nāves dīgļi. Nāve bija slēpta pašos cilvēkos, ne viņu spēkā vai nespēkā, bet tajā veidā, kā viņi savu spēku izlietoja. Arī viņam, Kristofam, nebija sveši prieki. Arī viņam patika brīvība. Viņš sanaidojās ar savas vācu mazpilsētiņas sabiedrisko domu, pārgalvīgi aizstāvēdams tos pašus ieskatus, kas, parīziešu sludināti, tagad viņam dvēselē radīja dziļu riebumu. Tās bija vienas un tās pašas domas. Bet te tām bija pavisam cita skaņa. Kad Kristofs savā kvēlojošajā nepacietībā nokratīja pagātnes lielo meistaru slogu, kad viņš izgāja cīņā pret varizejisko estētiku un morāli, tā viņam nebija spēle vien kā šiem izsmalcinātajiem niekkalbjiem, tas viņam bija nopietns, ļoti nopietns uzdevums, un viņa dumpības mērķis bija pati dzīve, auglīgā, nākamos gadsimtus savā klēpī auklējošā dzīve. Bet šie ļaudis dzinās tikai pēc neauglīgām baudām. Viņi bija neauglīgi. Neauglīgi! Tas bija īstais vārds. Tā bija neauglīga domu un jūtu vaļība. Spoža, asprātīga, smalka māksla — skaista forma, daiļuma tradīcija, ko nav varējuši dragāt sveši iespaidi, — teātris, kas bija īsts teātris, stils, kas bija īsts stils, un savu amatu protoši dramaturgi, rakstnieki, aizvien vēl diezgan skaists mākslas un domu skelets, mākslas un domu, kuras reiz bijušas lielas un varenas. Bet tagad atlicis tikai skelets. Skanīgi vardi, skaistas frāzes, ideju metāliskā šķindoņa tukšumā, asprātību švirkstoņa, jutekļu apmātas smadzenes un pašgudrs prāts. Tā visa bija tikai veltīga spēle, egoistiska bauda. Tā bija_ miršana. Tā bija dīvaina parādība, līdzīga Francijas iedzīvotāju skaita mazināšanās briesmām, ko Eiropa klusībā skatīja — un lika vērā.

Tik daudz garīga spēka, inteliģences un smalkuma zudināja apkaunojošā garīgā onanija. Viņi paši to neaptvēra, viņi negribēja to aptvert. Viņi smējās. Tas bija vienīgais, kas Kristofu mierināja: šie ļaudis vēl varēja jauki smieties, tātad viss vel nebija zaudēts! Daudz mazāk tie viņam patika, kad centās nopietni būt, un visvairāk viņu kaitināja rakstnieki, kas mākslu uzskatīja tikai par izpriecu un baudu un tomēr izlikās par kādas nesavtīgas reliģijas priesteriem.

— Mēs esam mākslinieki! — paštīksmīgi teica Silvēns Kons. — Mēs radām mākslu mākslas dēļ. Māksla vienmēr ir tīra, ir tikai tīra un šķīsta māksla. Dzīvi mēs vērojam kā tūristi, kam patīk viss. Mēs esam retāko baudu kolekcionāri, mūžīgi iemīlējušies skaistumā.

— Jūs esat liekuli! — skarbi attrauca Kristofs. — Piedodiet, ja es jums to saku! Man likās, ka liekuļi dzīvo tikai manā tēvijā. Vācijā mēs liekulīgi runājam paridealismu un turklāt neaizmirstam paši savas intereses, mēs dēvējamies par ideālistiem, bet domājam tikai paši par savu labumu, taču jūs esat daudz ļaunāki: ar Mākslas un Daiļuma (ar lielo burtu!) vārdu jūs aizsedzat savu nacionālo izvirtību — un patiesības, zinātnes, garīgā pienākuma vārdos jūs ar Piļāta morāli ieslēpjat savu liekulību un mazgājat rokas savu cēlo darbu varbūtējos panākumos. Māksla mākslas dēļ... Brīnišķīga ticība! Bet tā ir tikai lielo un stipro garu ticība. Māksla! Dzīvi satvert, kā ērglis satver savu laupījumu, uzlidot ar to debesu augstumos, līgot bezgalīgā gaismā! ... Tur vajadzīgi ērgļa nagi, plati spārni un stipra sirds. Bet jūs esat tikai zvirbuļi, kuri kapā maitu, ko uzgājuši, un ķildodamies plosa to gabalos ... Mākslā mākslas dēļ... Nelaimīgie! Māksla nav rupja rijība, kurā var piedalīties ikviens garāmgājējs. Bez šaubām, māksla ir bauda, turklāt visskurbinošākā bauda pasaulē. Taču tā ir bauda, kas algo sīvu cīņu, tie ir lauri, kas vaiņago uzvarošo spēku. Māksla ir apvaldīta dzīve, dzīves augstākā valdniece. Kas grib Cēzars būt, tam vajadzīga Cēzara dvēsele. Bet jūs esat tikai skatuves karaļi, jūs tēlojat lomu, kam paši neticat. _Un kā klauni, kas priecājas paši par sava izskata nejēdzību, jus savu rakstniecību dibināt uz savu tikumisko kroplību. Jus mīlošām rokām sargājat un kopjat savas tautas kaites, viņas bailes no garīgām pūlēm, viņas baudkārību, viņas dziņu pēc rupji jutekliskām izrādēm, pēc šķietamas cilvēcības, pēc visa, kas cilvēka gribu tīksmīgi iežūžo miegā un kavē katru darbības sparu. Jus vedat to taisnā ceļā uz opija dūmu pekli. Un, kaut jūs paši to negribat sacīt, tomēr jūs skaidri zināt: tur ceļa gala gaida nāve. — Bet es jums saku: kur ir nāve, tur nav mākslas^Mākslā ir dzīvības svētītāja. Bet godīgākie jūsu rakstnieki ir tik gļēvi, ka izliekas nekā neredzējuši pat tad, kad viņiem saites no acīm nokritušas; un viņi vēl nekaunīgi saka:

«Bīstami varbūt tas ir, es piekrītu: tur slēpjas nāves zāles. Bet tur taču ir arī tik daudz talanta!»

Tas ir tas pats, kā kad tiesnesis teiktu par sodāmo klaidoni: «Nelietis jau nu viņš ir, bet viņš taču tik apdāvināts.»

/

KRISTOFS nesaprata, kāda īsti ir franču kritikas loma. Kritiķu jau nebija trūkums, tie piemudžēja visu franču mākslu. Kritikas plūdos beidzot vairs nevarēja saskatīt mākslas darbus, tie gluži pazuda.

Kristofs visumā nebija sevišķi jūtīgs pret kritiku. Viņš nevarēja atzīt šo neskaitāmo mākslinieku derīgumu, kuri laikmetīgajā sabiedrībā veidoja it kā ceturto vai piekto sabiedrisko šķiru. Šajā daudzumā viņš saskatīja tikai laikmeta pagurumu, kad nogurušie ļaudis labprāt ļauj citiem dzīvi vērot un sniegt viņiem izstrādātus spriedumus. Vēl jo apkaunojošāk viņam likās tas, ka šis pagurušais laikmets nespēja pats savām acīm vērot pat dzīves atspulgojumus, ka tam bija vajadzīgi vēl citi starpnieki — atspulgojumu atspulgotāji, vārdu sakot: kritiķi. Un ja vēl šie atspulgojumi būtu pareizi! Bet tie atspulgoja tikai apkārtējā ļaužu bara mainīgās noskaņas. Gluži kā muzeju spoguļi, kuros atspīd griestu freskas un to ziņkāro skatītāju sejas.

Reiz bija laiks, kad Francijā kritiķiem bija milzīga autoritāte. Publika locīja ceļus viņu spriedumu priekšā un cēla kritiķus gandrīz lielākā godā nekā pašus māksliniekus, jo uzskatīja tos par gudriem māksliniekiem (abi pēdējie vārdi, pēc publikas domām, nebija īsti savienojami). Un kritiķi vairojās ārkārtīgā ātrumā. Šo praviešu skaits bija pārāk liels; un tas viņiem pašiem nāca par ļaunu. Ja tik daudzi reizē kliedz un katrs saka, ka tikai viņš atradis īsto patiesību, tad viņiem vairs netic un beidzot viņi paši sev vairs netic. Kritiķi zaudēja drosmi. Viņi viegli pārsviedās no vienas galējības otrā. Pēc visiem saviem viszinības apliecinājumiem viņi sāka dižoties ar to, ka nezina nekā. Nekā nezināt bija viņu gods un lepnums. Renāns savus izlutinātos laikabiedrus mācīja, ka nav smalki kaut ko apgalvot un tūdaļ to pašu nenoliegt vai vismaz neapšaubīt. Viņš bija viens no tiem, par kuriem apustulis Pāvils teicis: «Bet jūsu runa ir «jā, jā» un pēc tam «nē, nē».» Visa franču gara aristokrātija sajūsminājās par šo divkosīgo kredo. Tas bija drošs atbalsts garīgam laiskumam un rakstura gļēvumam. Par

/. :;_l; •• /

kādu mākslas darbu neteica, vai tas labs un patiess, un gudrs vai ne. Par to sacīja:

«Var jau būt... Nebūtu jau neiespējami... Es tiešām nezinu ... Es mazgāju savas rokas nevainībā.»

Ja teātris izrādīja kādu drazu, kritiķi neteica:

«Tā ir draza.»

Viņi teica:

«Ļoti godātais Sganarela kungs, esiet tik laipns un, lūdzu, centieties atrast citus vārdus! Mūsu filozofija mums liek par visu izteikties neskaidri un nenoteikti, un tādēļ jūs nedrīkstat sacīt: «Tā ir draza,» — jums jāsaka: «Man liekas ... Man šķiet, ka te būtu jārunā par nenozīmīgu drazu... Bet es droši nezinu, vai tiešām tā ir. Var jau būt, ka tas ir meistardarbs. Un kas to lai zina, varbūt tas tiešām tāds ir?»

Kritiķus nevarēja vairs apvainot, ka viņi tiranizētu mākslu.

Reiz Sillers viņus pamācīja un sava laika preses tirāniem atgādināja to, ko viņš nesaudzīgi dēvēja par «sulaiņu pienākumiem».

«Tīrai būs mājai būt, kur ienāks ķēniņiene. Ātri, ņipri pie darba, slaucīt istabas! Tas, kungi, ir jūsu darbs.

Bet, tiklīdz ķēniņiene ienāks, — ārā, jūs lupatas! Kalponei nav vietas uz savas kundzes dīvāna!»

Tagadnes kritiķi zināja savu vietu. Viņi nesēdās uz savu kungu dīvāniem. No viņiem prasīja, lai viņi būtu sulaiņi, un viņi tie bija. Bet gluži nederīgi sulaiņi: viņi neslaucīja istabas, visa māja bija kā kūts. Viņi nerūpējās par kārtību un tīrību, bet sēdēja, rokas klēpī salikuši, un darbu ļāva darīt kungam, dienas elkam. Šis elks bija «vispārējās vēlēšanu tiesības».

Gan tiesa, ka pēdējā laikā bija sākusies pretstrāva piet sabiedrības anarhisko vienaldzību. Daži drosmīgāki vīri — kaut arī vēl tīrie vārguļi — izgāja cīņā par sabiedrības atdzimšanu. Taču savā apkārtnē Kristofs šo cīņu nejuta. Neviens tiem neveltīja vērību, vai arī par viņiem tikai smējās. Ja dažreiz gadījās, ka stiprāks mākslinieks pacēla savu balsi pret pagrimušo mākslu, tad autori tam augstprātīgi atbildēja, ka taisnība ir viņu pusē, jo publika jūtas apmierināta. Ar to pietika, lai visus uzbrukumus klusinātu. Publikas domas bija mākslas augstākais likums! Nevienam prātā nenāca, ka varētu arī neuzklausīt samaitātās publikas labvēlīgo spriedumu par saviem maitātajiem un ka mākslinieks ir tas, kas vada publiku, nevis publika mākslinieku. Skaitļu dievs — skatītāju daudzuma un honorāra

/ / '

lieluma vara — valdīja pār šis tirgus demokrātijās māksliniecisko domāšanu. Un autoriem līdzi arī kritiķi pazemīgi apliecināja, ka mākslas darba augstākais mērķis ir patikt publikai. Panākumi bija izšķirošais likums, un, ja panākumi nebija acu-mirklīgi, tad to varai bija jāpakļaujas. Viņi centās uzminēt izpriecu biržas svārstīgo atmosfēru un publikas acīs lasīt, ko tā domā par zināmiem mākslas darbiem. Bet lielākais joks bija tas, ka publika centās lasīt kritikas acīs, ko tā domā par tiem pašiem mākslas darbiem. Un tā viņi uzlūkoja viens otru un viens otram acīs saskatīja tikai savu domu nevarību.

Tomēr vēl nekad nebija izjusta tik liela vajadzība pēc drošas un godīgas kritikas. Anarhiskā republikā mode, kuras likumi mākslā ir visvareni, tikai reti atkāpjas, kā tas notiek konservatīvā valstī; tā traucas tikai uz priekšu nerimstošā, aplami saprastas gara brīvības pārspīlētībā. Ļaužu baram nekad nav drosmes izteikt savu spriedumu, sirds dziļumos tas ir sašutis, bet neviens neiedrošinās pateikt, ko visi slepenībā jūt. Cik liela būtu kritiķu vara, ja viņi būtu stipri, ja viņi iedrošinātos stipri būt! Brīvs un spēcīgs kritiķis (tā domāja Kristofs, jaunais despots) dažos gados varētu izvērsties par sabiedriskās gaumes Napoleonu un visus mākslas vārguļus iedzīt vājprātīgo namā. Bet Napoleonu vairs pasaulē nav. Kritiķi dzīvo sazāļotā atmosfērā: viņi paši to vairs nejūt. Un viņi neiedrošinās runāt. Viņi pazīst cits citu, viņi ir maza kompānija, kurā visus saista savstarpējas attiecības un savstarpēja saudzība: neviens no viņiem nav neatkarīgs. Brīvam kritiķim būtu jāatsakās no sabiedriskās dzīves, gandrīz no visiem draugiem. Bet kuram gan būtu drosme tādā paguruma laikā, kad visskaidrākie gari šaubās, vai taisnīga kritika varētu atsvērt visas nepatikšanas, kas tādam kritiķim un kritizējamam nevairāmi gaidāmas? Kurš iedrošinātos spītīgi pretoties sabiedrības domām, cīnīties pret publikas muļķību, atmaskot dienas varoņu viduvējību, aizstāvēt nezināmu un vientuļu mākslinieku, ko ļaunprātīgi un nezinoši kritiķi nodevuši saplosīšanai, un verdzisku pavalstnieku smadzenēm pāri celt valdonīgas domas? — Kristofs bieži dzirdēja kritiķu sarunas pirmizrāžu vakaros.

— īsts draņķis! Sai lugai nebūs nekādu panākumu!

Bet citu rītu savās recenzijās tie rakstīja par meistardarbu, par jaunu Šekspiru, par ģēnija lidojumu un vareniem spārniem, kuru vēdieni aizšalkuši pār viņu galvām.

— Jūsu mākslā netrūkst talanta, bet rakstura, — Kristofs

/

N

I

/

teica Silvēnam Konam. — Jums būtu vajadzīgs liels kritiķis, kāds Lesings vai kāds ...

— Bualo? — ņirdzīgi jautāja Silvēns Kons.

— Jā, varbūt drīzāk Bualo nekā desmit ģeniāli mākslinieki.

— Ja arī mums būtu tāds Bualo, — atbildēja Silvēns Kons,

— neviens viņā neklausītos.

— Ja neviens viņā neklausītos, tad tas nebūtu Bualo, — atteica Kristofs. — Ticiet man: ja es jums gribētu kailu patiesību teikt, jūs mani uzklausītu gan, kaut arī mana runas māksla būtu cik neveikla būdamal

— Ak tu nabadziņš! — pavīpsnāja Silvēns Kons.

Viņš likās tik pārliecināts par vispārējo pagurumu un tik apmierināts ar to, ka Kristofs, viņu uzlūkodams, pēkšņi izjuta, cik gan šis cilvēks daudz svešāks Francijā nekā viņš pats.

— Nē, tas nevar būt! — Kristofs iesaucās tāpat kā viņā vakarā, kad bija atstājis bulvāra teātri. — Te jābūt vēl kam citam!

— Ko jūs vēl gribat redzēt? — jautāja Kons.

Kristofs spītīgi atbildēja:

— Franciju.

— Francija esam mēs! — iesaucās Silvēns Kons un saka skali smieties.

Kristofs viņu cieši uzlūkoja, tad papurināja galvu un atkārtoja:

— Te jābūt kam citam.

— Nu, tad meklējiet, mīļais draugs! — teica Silvēns Kons un sāka smieties vēl skaļāk.

Kristofs mekleja ilgi. Viņi bija labi noslēpuši šo citu.

OTRA DAĻA

JO DZIĻĀK Kristofs ielūkojās domu kublā, kurā rūga Parīzes māksla, jo skaidrāks izveidojās viņa iespaids: sievietes pārsvars šajā kosmopolītiskajā sabiedrībā. Tur viņai bija pārmērīga, aplama loma.

Viņa nebija vairs apmierināta ar to vien, ka varēja vīrietim draudzene būt. Viņai pat nepietika ar to, ka viņa kļuva vīrietim līdztiesīga. Vīrieša augstākajam likumam vajadzēja būt viņas izpriecai. Un vīrietis paļāvās viņas kaprīzei. Kad kādai tautai tuvojas vecums, viņa savu gribu, savu ticību, savas dzīves mērķi liek rokās tam, kas viņai sniedz priekus. Vīrieši rada mākslu, bet sievietes veido vīriešus (ja tikai viņas līdzi nepiedalās vīriešu darbā, kā tas bija toreizējā Francijā); un to, ko viņas veido, pareizāk būtu saukt par bezveidošanu. Mūžīgā sievietība, bez šaubām, no laiku mūžības ir valdzinājusi un iedvesmojusi labākos vīriešus. Bet ikdienības vīrus un paguruma laikmetus vada cita, — kā reiz kāds teicis, — tikpat mūžīga sievietība, tikai gremdējoša, ne augšup ceļoša. Un taisni šī mūžīgā sievietība vadīja parīziešu domas, bija republikas valdniece.

SALONOS, kuru durvis atvēra viņa virtuoza talants un Silvēna Kona ieteikumi, Kristofs ziņkāri novēroja parīzietes. Kā gandrīz visi ārzemnieki, viņš visas parīzietes nesaudzīgi vēroja un tiesāja pēc tiem diviem trim tipiem, kādus bija sastapis. Tās bija jaunas sievietes, ne visai liela auguma, ne visai spirgtas un veselīgas, toties viņām bija graciozs augums, krāsoti mati, mīlīga, bet ķermenim nepiemēroti liela galva, ko vienmēr sedza plata cepure; asi vaibsti, mazliet pietūkusi seja, diezgan skaisti veidots, bieži vien vulgārs un vienmēr neizteiksmīgs, mazs deguntiņš. Mūžam modras acis, bet bez sevišķa

dziļuma, tās tikai nemitīgi tiecās būt spožas un lielas; smalki zīmēta, pašapzinīga mute, enerģisks zods, kas līdzi visai sejas apakšdaļai liecināja pa šo eleganto būtņu praktisko prātu, kuras nekad neaizmirst savas sabiedrības ierašas, savas mājas saimniecību, lai šīs daiļās dāmas būtu aizrāvušās kādās mīlestības intrigās aizraudamās. Glītas, bet ne cildenas. Gandrīz visas šīs salondāmas īstenībā bija tikumiski samaitātas pilsones vai arī tādas, kas labprāt gribēja šādas pilsones būt, — ar visām savas šķiras tradīcijām: bailību, taupību, atturību, praktisku prātu, egoismu. Viņu dzīve bija nožēlojama. Viņu baudkāre neizauga no nevairāmas jutekliskās dziņas, tā bija tikai smadzeņu ziņkārība. Viņām nebija gribasspēka, bet viņas bija spītīgas un niķīgas. Viņas ģērbās lieliski. Viņām bija automātiski iznesīgas kustības. Ar liegiem, dairiem pieskārieniem viņas koķeti kārtoja vai sukāja sev matus. Viņas vienmēr sēdēja tā, ka tālākā vai tuvākā spogulī pašas varēja spoguļoties un citus novērot, un labi spodrinātu karošu, sudraba kafijas kannu, nažu spīdumā viņas ātri un viegli uztvēra savas sejas attēlu, jo tas viņas interesēja vairāk par visu citu. Pie galda viņas ievēroja noteiktus higiēnas likumus: dzēra tikai ūdeni un izvairījās-no visiem ēdieniem, kas varētu kaitēt viņu ideāli baltajai ādas krāsai.

Aprindās, kurās Kristofs bieži uzturējās, bija daudz ebrejiešu, un tās viņu valdzināja vairāk nekā ci-

tas sievietes, lai gan pēc pazīšanās ar Judīti Manheimu Viljam par izraēļa meitām vairs nebija nekādu ilūziju. Silvēns Koris Kristofu ieveda dažos ebreju salonos, kur viņu uzņēma ār gudru laipnību, kas raksturīga šai rasei, kura prot cienīt inteliģenci. Tur Kristofs dinejās satikās ar finansistiem, inženieriem, avīžu izdevējiem, starptautiskiem mākleriem, vergu firgotājiērri; — visdažādākajiem republikas veikalniekiem. Tie bija gudri un enerģiski, pret citiem vienaldzīgi, laipni un noslēgti. Kristofam bieži vien likās, ka visi šie pie grezni klātā, puķēm, ēdieniem un dzērieniem rotātā galda sēdošie vīri savās smadzenēs slēpj izdarītus vai izdarāmus noziegumus. Gandrīz visi viņi bijā neglīti. Turpretim sievietes visumā un iztālēm radīja diezgan spožu iespaidu. Uz viņām tikai nebija jāskatās no pārāk liefa tuvuma: lielākai da|ai no viņām trūka krāsu un vaibstu smalkuma. Bet viņām bija spirgtums, ārējs spožums, kas liecināja par diezgan stipru dzīvības spēku, skaisti-pleci, lepni pretim starojoši vīriešu skatieniem, un iedzimta māka^1 savu daiļumu, pat savu neglītumu izveidot par bīstamu slazdu vīriešiem. Dažā labā no viņām mākslinieks būtu saskatījis senās romietes itipu, Nerona un Adriāna laika sievieti. Un bija arī Palmas Vekio gleznām līdzīgas sejas ar baudkāru izteiksmi; smagu zodu, druknu kāklu, gandrīz kustonisku skaistumu. Citām bijā kupli, cirtaini mati, kvēlas, pārgalvīgas acis; tās bija viltīgas, un'gudras* drosmīgas un enerģiskas sievietes, vīrišķīgas un tomēr sievišķīgākas par citām sievietēm. Šajā barā lāgiem izcēlās ari,kādš apgarotāks profils. Šie sejas vaibsti lika atcerēties ,vēl sirmākus laikus nekā seno Romu, tie prātā sauca Labaria, zemi: šo vaibstu skaidrībā bija jūtama dziļa klusuma poēzija, tuksneša harmonija. Kad Kristofs piegāja viņām tuvāk un ieklausījās, ko Rebeka runāja ar romieti Faustīnu vai venēcieti svēto Barbaru, viņš redzēja tikai Parīzes ebrejieti, vēl parīziskāku nekā pašu parīzieti, vēl mākslotāku un manierīgāku; ar mierīgu sirdī tā ņirgājās, par cilvēkiem un ar savām madonnas acīm izģērba viņu miesas un dvēseles.

: Kristofs maldījās no vienas grupas pie otras, bet neVienai nevarēja pieslieties. Vīrieši asinskārīgi tērzēja par medībām, rupji trieca par mīlestību un tikai par naudu runāja^ ar drošu,! saltu un ņirdzīgu domu asumu un skaidrību. Smēķēšanas -šā-! lonā viņi sarunājās par veikaliem. Kristofs dzirdēja,' kā par kādu grezni ģērbtu kungu, kas ar ordeņa lentīti pogcaurumā

glūnīgi staigāja starp dāmu sēdekļiem un glaimoja viņām ar neveikliem komplimentiem, daži brīnīdamies jautāja:

— Ko? Vai tad viņš ir brīvībā?

Salona stūrī divas dāmas sarunājās par kādas jaunas aktrises un augstāko aprindu dāmas savstarpējiem mīlestības sakariem. Lāgu lāgiem atskanēja mūzika. Visi lūdza Kristofu, lai viņš spēlē. Jaunas dzejnieces tukliem vaigiem, nosvīdušām pierēm apokaliptiskā tonī dvesa Sillī Pridona un Ogista Doršēna dzejas. Kāds ievērojams aktieris svinīgi deklamēja «Mistisku balādi» klavieru pavadījumā. Mūzika un dzejas bija tik muļķīgas, ka Kristofam kļuva nelabi. Bet romietes bija sajūsminātas un smējās no visas sirds, rādīdamas savus lieliskos zobus. Uzveda arī Ibsenu. Lielā vīra cīņa pret «sabiedrības pīlāriem» bija beigusies ar to, ka viņš pats tos amizēja!

Visi Šie ļaudis, protams, uzskatīja par savu svēto pienākumu izteikt domas par mākslu. Tas bija pretīgi. Koķetērijas, laipnības, garlaicības vai muļķības vedinātas, dāmas sāka runāt par Ibsenu, Vāgneru, Tolstoju. Ja saruna bija novirzījusies pa š‘o ceļu, tad tā nekādiem līdzekļiem vairs nebija apturama. Šis sarunu posts aizrāva visus. Kristofam bija jānoklausās baņķieru, biržas mākleru un vergu tirgotāju domas par mākslu. Viņš velti lūkoja izvairīties no atbildes un sarunu novirzīt uz citu tematu: ar viņu tie runāja tikai par muziku un lieliem dzejniekiem. Tāpat kā Berliozs reiz teica: «Šie ļaudis izsakās par muziku tik aukstasinīgi, it kā viņi runātu par vīnu, sievietēm vai citām cūcībām.» Kāds psihiatrs saskatīja vienā no Ibsena varonēm kādu savu pacienti, tikai tā esot prātīgāka par pirmo. Kāds inženieris ar sirsnīgu pārliecību apgalvoja, ka «Noras» simpātiskākā figūra esot viņas vīrs. Slavens aktieris — ievērojams komiķis — izmuldēja savas dziļās domas par Nīcši un Karleilu; viņš stāstīja Kristofam, ka bez asarām nevarot noskatīties nevienā Velaskēza gleznā. (Velaskēzs toreiz bija «dienas elks.) Taču viņš atzinās — vismaz Kristofam — ka, kaut arī mākslu viņš vērtējot augstu, tomēr par vēl augstāku atzīstot dzīves mākslu, darbības garu un. ja kādreiz pats drīkstētu izraudzīties sev lomu, tad tēlotu tikai Bismarku. — Reizēm šajos salonos bija redzami tā sauktie zvērinātie asprātību meistari, bet viņu klātbūtne sarunas neiededza lielākā spraigumā. Kris-tofs salīdzināja vārdus, kas tika viņiem piedēvēti, ar tiem, kurus viņi izrunāja. Lielāko tiesu šīs slavenības neteica nekā, tikai noslēpumaini smaidīja; šie ļaudis dzīvoja savas slavas spo-

žumā un baidījās ar to riskēt. Izņēmumi bija tikai daži frāžu virtuozi, lielāko tiesu dienvidfranči. Tie runāja par visu. Viņiem nebija vērtību izjūtas, viņiem viss bija vienlīdzīgs._ Tāds un tāds bija īsts Šekspirs. Kāds cits — Moljērs vai pat Jēzus Kristus. Ibsenu viņi salīdzināja ar Dimā (dēlu) vai Tolstoju ar 2oržu Sandu, protams, tikai tādēļ, lai pierādītu, ka viss izcilais radies Francijā. Šie ļaudis parasti neprata nevienu svešvalodu. Bet tas viņus netraucēja. Viņu klausītājiem bija gluži vienalga, vai viņi runāja patiesību vai meloja! Svarīgākais bija tas, ka viņi stāstīja amizantus notikumus un cik vien varēdami glaimoja nacionālajai patmīlai. Ārzemniekus viņi nesaudzēja, — atskaitot dienas elkus, jo modei tādi vienmēr bija vajadzīgi: vienalga vai tas bija Grīgs vai Vāgners, Nīcše vai Gor-kijs, vai D’Anuncio. Ilgi valdīt neviens nevarēja, un visi citu tautu elki varēja būt pārliecināti, ka tie kādu rītu mētāsies mēslu bedrē.

Tobrīd šis elks bija Bēthovens. Bēthovens — kas to butu domājis! — bija modes dievs. Vismaz augstākajās aprindās un literātu pasaulē, jo muziki, sekodami šūpoļu sistēmai, kas Francijā nosaka māksliniecisko gaumi, drīz no viņa atvairījās.

Lai zinātu, ko viņš domā, katram francūzim jāzina, ko domā viņa kaimiņš, lai tad varētu domāt tāpat vai pretēji. Redzēdami, ka Bēthovens kļūst ļoti populārs, izsmalcinātākie franču muzik i sāka atzīt, ka viņš nav pietiekami izsmalcināts viņu gaumei; viņi dižojās kā sabiedriskās domas vadītāji, nevis kā tās klausnieki un drīzāk teicās pagriezt tai muguru nekā būt vienās domās ar publiku. Un Bēthovenu viņi sāk daudzināt par kurlu veci, kas kliedzot gārdzošā balsī. Daži centās pierādīt, ka viņš gan esot cienījams morālists, bet kā mūziķis tiekot dievināts nepelnīti. — Šie neglītie joki Kristofam derdzās. Arī augstāko aprindu skaļā jūsmošana viņu nevarēja ielīksmot. Ja Bēthovens toreiz būtu iebraucis Parīzē, viņš, bez šaubām, būtu kļuvis par dienas lauvu. Cik žēl, ka viņš gandrīz jau simt gadus bija miris. Šo publiku tik daudz nesajūsmināja viņa mūzika, cik viņa romantiskie dzīves apstākļi, kas bija apdziedāti sentimentālās biogrāfijās. Viņa drūmā, enerģiskā lauvas maska izvērtās par romanču vinjeti. Dāmas viņu apraudāja, tām likās, ka viņš nebūtu bijis tik nelaimīgs, ja tās būtu viņu pazinušas. Un dāmu cēlās sirdis tvīkdamas tiecās uz viņu, jo nevienai vairs nebija jābaidās, ka Bēthovens tās saistīs pie vārda: vecajam zēnam nekas vairs nebija vajadzīgs. — Taisni tādēļ arī virtuozi,

orķestru; diriģenti, impresāriji savās dvēselēs juta atveramie? bezgalīgus līdzcietības avotus un kā Bēthovena reprezentanti iekasēja visus liela meistara slavas meslus. Krāšņos un svinīgos mūzikas svētkos par ļoti dārgu ieejas maksu augstāko aprindu ļaudis varēja rādīt savu cēlsirdību — un dažreiz arī atklāt Bēthovena simfonijas. Aktieru, lielās un mazās pasaules cilvēku un politikāņu komiteja, kam republika bija uzticējusi vadīt mākslas likteņus, visai pasaulei izbazūnēja savu nodomu celt Bēthovenam pieminekli; ziedojumu vākšanas sarakstā līdzās dažiem goda vīriem, kas bija likti citiem par paraugu, vaj rēja redzēt arī visu to salašņu vārdus, kuri dzīvo Bēthovenu būtu kājām saminuši vai arī kurus Bēthovens būtu kājām satriecis.

Kristofs vēroja un klausījās, viņš sakoda zobus, lai mute neizrunā pārgalvības. Visu vakaru viņš bija drudžaini satraukts. Viņš nevarēja ne runāt, ne klusēt. Viņam bija kauns runāt bez dzīva sirdsprieka, bez iekšējas dziņas, tikai pieklājības un nepieciešamības dēļ. Savas dziļākās domas izteikt viņam nebija ļauts. Banālus vārdus teikt viņš nevarēja. Un viņš neprata laipns būt, kad klusēja. Kad viņš uzlūkoja savu kaimiņu» viņa skatiens bija pārāk ass un neatlaidīgs: viņš pats pret savu gribu to nekautrīgi pētīja, un kaimiņš tādēļ jutās apvainots. Kad viņš runāja, tad pārāk kaislīgi ticēja saviem vārdiem. Viņa ruņas visus apstulboja un arī viņu pašu mulsināja. Viņš skaidri apzinājās, ka šajos salonos viņam nav vietas. Viņš bija jūtīgs un gudrs, tādēļ saprata, ka viņa klātbūtne traucē šo laužu saskaņu: viņš pats par savām manierēm pukojās vairāk nekā salonu saimnieki. Viņš dusmojās uz sevi un uz viņiem.

■ v Nakts vidū beidzot atģidies uz ielas, Kristofs izjuta tik skaudras skumjas, ka viņam nebija spēka kājām aiziet mājās; viņam uznāca dziņa pakrist zemē un nekustēties, kā bieži bija gribējies pakrist bērnībā, kad viņš, būdams mazs virtuozs, gāja mājās no mūzikas vakariem lielhercoga pilī. Reizēm viņam kabatā bija pieci seši franki, un divus no tiem viņš izdeva pan ekipāžu. Steigšus viņš iekāpa ratos, lai tikai ātrāk varētu aizbēgt. Braukdams viņš izjuta dziļu dziļu gurdumu. Mājās, savā gultā gulēdams, viņš miegā vaidēja ... Un, atcerēdamies kādu smieklīgu vārdu, sāka pēkšņi smieties. Viņš attapās, ka bija šp vārdu atkārtojis un neviļus atdarinājis runātāja žestus. Citu fītu un vēl vairākas dienas pēc tam viņš savos vientulīgajos pastaigāšanās gājienos nikni rūca kā sadusmots zvērs... Ko

viņš meklēja pie šiem ļaudīm? Ko viņš aizvien vēl tur gāja? Kādēļ viņš visiem līdzi vaibstījās un gorījās, izlikdamies, ka interesējas par to, kas viņu garlaikoja? — Vai viņš tiešām garlaikojās? — Pirms viena gada viņš nebūtu varējis šādu sabiedrību ciest. Nu viņš meklēja tur izklaidēšanos, kaut īstenībā tā viņu kaitināja. Vai viņš jau būtu parīziskās vienaldzības varā? Bieži vien viņam uzmācās nemierīgas domas: vai viņš vairs nebūtu tik stiprs kā senāk? Gluži otrādi: viņš bija vēl stiprāks. Svešā apkārtnē viņa gars bija brīvāks. Un gluži neviļus viņam atvērās acis, un viņš saskatīja lielo dzīves komēdiju.

Bet, ja Kristofs gribēja, lai viņa māksla kļūtu pazīstama Parīzes sabiedrībā, kas par mākslas darbiem interesējās tikai tad, ja pazina pašus māksliniekus, tad viņam šī dzīve bija jāturpina. Viņam bija jāmeklē pazīšanās, lai varētu pasniegt mūzikas stundas šiem filistriem, un šīs stundas viņam bija vajadzīgas, lai varētu dzīvot.

Turklāt katram cilvēkam taču ir sirds, un sirds ir tā, kas cilvēkus saista. Lai apkārtne būtu kāda būdama, sirds tomēr atrod, kam piekļauties, un, ja viņa to neatrastu, tad nevarētu dzīvot.

VIENA no Kristofa jaunajām skolniecēm bija bagāta auto mobiļu fabrikanta meita Kolete Stevensa. Viņas tēvs bija beļ ģietis, pārgājis franču pavalstniecībā, Antverpenē dzīvojoša angloamerikāņa un holandietes dēls; viņas māte bija itāliete. Tā bija īsta parīziešu ģimene. Kā daudzi citi, arī Kristofs Koleti Stevensu uzskatīja par tipisku franču jaunavu.

Koletei bija astoņpadsmit gadu, melnas, samtainas acis, ar kurām viņa maigi uzlūkoja jaunekļus, un acu varavīksnenes zalgoja valgā spožumā — kā spānietei; viņai bija pagarš, untumains deguntiņš, ko viņa runājot viegli raustīja, lūpas savilkdama

kaprīzā, spītīgā vaibstā, mazliet izspūruši mati, nesimetriska sejiņa, ne visai smalka, pūderēta āda, mazliet nenoteikti, izplūduši vaibsti, maza, ērcīga kaķēna izskats.

Miniatūra, ļoti labi ģērbusies Kolete bija kairinoša, valdzinoša; manierīgi, aušīgi žestikulēdama, viņa tēloja mazu meiteni, stundām laiski līgojās šūpuļkrēslā un bērnišķīgi izsauca tikai īsas frāzes: «Vai tiešām? Nevar būt! ...» Ja galdā bija vi-ņas_ iemīļotie ēdieni, viņa priecīgi sasita plaukstas. Salonā viņa smēķēja cigaretes, vīriešiem redzot, pārspīlēti iztēloja savas maigās jūtas pret draudzenēm, metās tām ap kaklu, glāstīja rokas, čukstēja ausīs visādas nerātnības, trieca vientiesīgas pārgalvības; savā maigajā balstiņā viņa prata arī apburoši zoboties, pie izdevības paļāva vaļu ļoti divdomīgām nerātnībām, izlikdamās, ka pati tās nedzird, bet vislabāk viņa prata izaicināt uz pikantām sarunām. Viņai bija ļoti paklausīgas, smalki audzinātas meitenes nevainīgā sejiņa un spriganas actiņas smagu, juteklisku skropstu ēnā, viltīgs skatiens, kas mīlīgā piktumā vērās uz visām pusēm, ātri uztvēra katru divdomību sarunās un vienmēr centās uzmakšķerēt kāda jaunekļa sirdi.

Kristofam nemaz nepatika šīs aušības, šī izlutinātā kaķēna spēlīte, mākslotā bērnišķība. Viņam nebija vaļas ļauties mazās, gražīgās meitenes kaprīzēm, ne arī priecāties par tām. Viņam bija jāpelna dienišķā maize, no nāves jāglābj sava dzīvība, savs talants. Šie salonu papagaiļi viņu interesēja tikai kā maizes devēji. Par šo vīru naudu viņš, pieri raukdams, godprātīgi mācīja muziku viņu meitām un savu pienākumu veica ar saspīlētu vērību, lai nepaļautos ne grūtsirdībai, kas viņam uzmācās, ne savu skolnieču vilinošajai koķetērijai, kad tās sāka ķircināties tāpat kā Kolete Stevensa. Mūzikas stundās viņš Koletei neveltīja lielāku vērību kā viņas divpadsmit gadus vecajai māsīcai, klusam un biklam bērnam, ko Stevensi bija pieņēmuši audzināt un kam Kristofs arī mācīja klavieres spēlēt.

Bet Kolete bija pārāk gudra, lai nesaprastu, ka pret visiem viņas kairinājumiem Kristofs būs vienaldzīgs, un pārāk jūtīga un elastīga, lai tūdaļ nepielāgotos viņa dabai. Tas viņai neprasīja nekādas pūles. Viņu vadīja dabisks instinkts. Viņa bija sieviete. Viņa bija kā bezveidīgs vilnis. Un katra dvēsele, ko viņa satika, bija viņai trauks, kurā viņa aiz tīras ziņkārības ielija. Lai viņa varētu dzīvot, viņai vienmēr bija vajadzīgs otrs cilvēks. Visa viņas personība izteicās mūžīgā pārvērtībā, nekad viņa nebija tā pati. Un traukus viņa bieži mainīja.

Kristofs valdzināja Koleti aiz daudziem iemesliem, un vissvarīgākais bija tas, ka viņa nespēja Kristofu valdzināt. Viņš bija pavisam citāds nekā visi jaunekļi, kurus viņa pazina. Nekad viņa vēl nebija ietvērusies tik īpatnēja, sarežģīta veida traukā. Kā īsta lietpratēja, kas pirmajā mirklī prot precīzi novērtēt cilvēku un porcelāna figūru cenu, viņa skaidri saprata, ka Kristofam par spīti elegances trūkumam piemīt savdabīgs tvirtums, kādu viņa nebija saskatījusi nevienā Parīzes manekenā.

Kā daždien dīka jaunlaiku meitene Kolete muzicēja. Viņa muzicēja daudz un arī maz. Tas nozīmē, ka viņa vienmēr bija nodarbināta ar muziku un gandrīz nemaz to nesaprata. Visu cauru dienu viņa plinkšķināja klavieres — aiz garlaicības, pozas, juteklības. Dažreiz viņa spēlēja, it kā ar velosipēdu vizinādamās. Citreiz viņa spēlēja labi, pat ļoti labi, ar gaumi, ar izjūtu (varēja gandrīz domāt, ka viņai arī ir dvēsele: lai viņa to iegūtu, viņai bija tikai jāiejūtas citā cilvēkā, kam tiešām bija dvēsele). — Pirms iepazīšanās ar Kristofu viņa bija spējusi mīlēt Masnē, Grīgu, Tomā. Pēc iepazīšanās ar Kristofu viņa spēja tos vairs nemīlēt. Nu viņa nepārtraukti spēlēja Bahu un Bēthovenu, vēl vairāk: viņa tos mīlēja. īstenībā viņa, bez šaubām, nemīlēja ne Bēthovenu, ne Tomā, ne Grīgu, ne Bahu, viņa mīlēja notis, skaņas, savus pirkstus, kuri ņirbēja pa klavieru taustiņiem, viņa mīlēja stīgu trīsas, kas glāstīja viņas nervus un viņu saldi kairināja.

Aristokrātiskās savrupmājas salonā, ko greznoja mazliet izbalējuši gobelēni un telpas vidū uz molberta staltojās dūšīgās Stevensa kundzes ģīmetne, kurā kāds modes gleznotājs viņu bija attēlojis bez valgmes vīstošas puķes iztvīkušā gurdumā, ar mirstošām acīm, spirāliski izvītu ķermeni, pūlēdamies izteikt šīs miljonāres ārkārtējās dvēseles brīnišķību, — lielajā salonā, kura platie logi vērās uz veciem, apsnigušiem kokiem. Kristofs Koleti atrada aizvien pie klavierēm, viņa bezgalīgi atkārtoja vienas un tās pašas muzikālās frāzes, kas ar maigām disonansēm glaimīgi glāstīja viņas ausis.

— Ak! — iekšā iedams, teica Kristofs. — Tur jau atkal sēž mazais kaķēns un maļ savas dzirnaviņas!

— Nelaipnais cilvēks! — viņa atbildēja smiedamās.

(Un viņa sniedza tam savu valgano roku.)

— ... Ieklausieties! Vai nav skaisti?

— Ļoti skaisti, — viņš atteica vienaldzīgā balsī.

— Jūs jau neklausāties... Jel esiet tik laipns un klausieties!

— Es klausos ... Tas jau ir mūžīgi viens un tas pats.

— Ak! Jūs nemaz neesat muzikāls! — viņa pukojās.

— It kā te būtu runa par muziku!

— Kā? Vai tad tā nav mūzika? ... Sakiet, ludzu, — kas tad tā būtu?

— To jūs pati gluži labi zināt. Es neteikšu, jo tas būtu nepieklājīgi.

— Taisni tādēļ jums jāsaka.

— Vai gribat, lai saku? ... Jo ļaunāk jums pašai!... Vai zināt, ko jūs ar savām klavierēm darāt? ... Jūs flirtējat.

— Kaut kas traks!

— Noteikti! Jūs sakāt tā: «Mīļās klavieres, dārgās_ klavieres, sakiet man kādu mīļu vārdiņu, vēl kādu, vēl, glāstiet mani, skūpstiet mani!»

— Jel klusējiet! — Kolete beidzot iesaucās smiedamās un dusmodamās. — Jums nav ne mazākās jausmas par godbijību un pieklājību.

— Ne vismazākās.

— Jūs tiešām esat nekaunīgs cilvēks ... Un, ja es arī flirtētu ar savām klavierēm, vai tā nebūtu īsta mīlestība?

— Neiejauksim te muziku!

— Bet taisni tā jau ir pati mūzika! Skaists akords ir kā skūpsts.

— To es jums nekad neesmu teicis.

— Bet vai tā nav?... Kādēļ jūs raustāt plecus, kādēļ jūs vaibstāties?

— Man nepatīk tādas runas.

— Aizvien jaukāk!

— Man nepatīk, ja par muziku runā tik necienīgi... Ak! Tā nav jūsu vaina. Vainīga ir visa jūsu apkārtne. Visa šī rupjā sabiedrība, kurā jūs dzīvojat, mākslu uzskata par atļautu izvirtību ... Bet nerunāsim par to! Spēlējiet savu sonāti!

— Ak nē, labāk vēl mazliet patērzēsim.

— Es neesmu še nācis tērzēt, bet mācīt jūs klavieres spēlēt... Sāciet drīzāk, marš!

— Jūs esat ļoti laipns kungs! — apvainotā tonī iesaucās Kolete, īstenībā sajūsmināta par Kristofa familiāro rupjību.

Kolete spēlēja, cenzdamās visiem spēkiem, un, tā kā viņa

bija diezgan apdāvināta, tad savu sonāti nospēlēja gluži labi, pat izteiksmīgi. Kristofs saprata viņas centību un savā nodabā smējās par šo sasodīto nebēdni, kas .spēlēja,_ it kā justu, ko viņa spēlē, kaut īstenībā nejuta nekā. Un tomēr Kristofā neviļus modās kaut kādas simpātijās pret Koleti. Kolete savukārt izgudroja visādus ieganstus, lai atkal sāktu sarunas, kas viņu valdzināja vairāk nekā klavieru stunda. Kristofs velti pretojās un vairījās, aizbildinādamies, ka nevarot sacīt to, ko domājot, jo ar saviem vārdiem tikai aizvainošot Koleti: viņai vienmēr izdevās Kristofu ierosināt uz vaļsirdību, un, jo viņa vardi bija asāki un nesaudzīgāki, jo mazāk jaunā meitene jutās apvainota, viņai patika tos klausīties. Un Kolete bija viltīga: viņa zināja, ka Kristofs vairāk par visu mīl patiesību, tādēļ spītīgi pretojās viņam un ķildojās uz dzīvību un nāvi. Viņi vienmēr šķīrās kā ļoti labi draugi.

TOMĒR Kristofs nekad nebūtu ļāvies ilūzijām par šo salona draudzību, nekad viņu attiecībās nebūtu radusiesne mazākā tuvība, ja kādu dienu Kolete viņam nebūtu uzticējusi savus noslēpumus — neviļus vai aiz instinktīvas koķetērijas.

Iepriekšējā vakarā pie viņas vecākiem bija pieņemšana. Tur viņa bija daudz smējusies, triekusi un flirtējusi. Citu ritu, kad Kristofs atnāca uz klavieru stundu, Koletei bija gurdena, pelēka seja, nedzīvi vaibsti. Viņa izrunāja tikai dažus vārdus un bija kā izdzisusi. Piesēdusies pie klavierēm, viņa spēlēja nevarīgi un gļēvi, jauca taktis, sāka no gala un atkal sajuka, te pēkšņi spēli pārtrauca un iesaucās:

— Es nevaru!... Lūdzu, piedodiet! Ja atļaujat, brīdi pagaidīsim ...

Kristofs jautāja, vai viņa esot nevesela. Viņa atbildēja, ka neesot labā omā ... Dažreiz viņai uznākot šādi untumi... Tas jau nu esot smieklīgi, bet lai viņš neļaunojoties.

Viņš teicās atnākt citu dienu, bet viņa lūdzās, lai Kristofs paliek:

— Tikai īsu mirkli... Varbūt jau drīz būs labāk... Cik es gan liela muļķe, vai ne?

Kristofs juta, ka viņai nav parastās dzīvības, taču negribēja viņu izvaicāt. Sākdams citu sarunu, viņš teica:

— Jūs vakar bijāt pārāk kustīga un jautra! Jūs nesaudzējāt savus spēkus.

Kolete ironiski pavīpsnāja.

— Par jums gan to nevarētu teikt, — viņa atbildēja.

Viņš sāka vaļsirdīgi smieties.

— Jūs laikam neizrunājāt ne vārda? — Kolete turpināja.

— Neviena vārda.

— Bet viesībās taču bija daudz interesantu cilvēku!

— Jā, slavenākie pļāpas, asprātību meistari. Es jūtos gluži pazudis jūsu lokano franču vidū, kuri visu saprot, visu zina, visu attaisno un nejūt nekā. Tie ir ļaudis, kas stundām no vietas var runāt par mīlestību un mākslu! Vai tas nav riebīgi?

— Ja mīlestība jūs neinteresē, par mākslu jūs taču interesējaties.

— Par tām lietām nerunā, tās dara.

— Bet ja nu darīt nevar? — jautāja Kolete un savieba seju.

Kristofs atbildēja smiedamies:

— Tad ļaujiet darīt citiem! Katrs nav mākslai radīts.

— Vai arī mīlestībai ne?

— Arī mīlestībai ne.

— Žēlīgais dievs! Kas tad mums, vienkāršajiem mirstīgiem, vēl atliek?

— Mājas dzīve.

— Pateicos! — apvainotā tonī atcirta Kolete.

Uzlikusi rokas uz klavieru taustiņiem, viņa atkal lūkoja spēlēt, no jauna jauca taktis un nopūzdamās sacīja:

— Es nevaru!... Skaidri redzams, ka es nekam neesmu derīga. Man liekas, jums taisnība. Sievietes nekam nav derīgas.

— Jau šādai atziņai ir sava vērtība, — labsirdīgi teica Kristofs.

Kolete viņu uzlūkoja ar mazas, norātas meitenes skatienu un sacīja:

— Neesiet jel tik bargs!

— Par labām sievietēm es nekad nesaku ļaunus vārdus, — viņš laipni atbildēja. — Laba sieviete ir kā paradīze zemes virsū. Bet tas jau ir tas posts, ka paradīzi zemes virsū ...

— Jā, to vēl neviens nav redzējis.

— Es neesmu tāds pesimists. Es saku: ar savām acīm neesmu to redzējis, bet varbūt tā tomēr kaut kur ir. Es pat gribu to meklēt. Taču atrast to nav viegli. Laba sieviete un ģeniāls vīrietis — abi ir lieli retumi.

— Vai tad citiem vīriešiem un citām sievietem dzīvē nav vietas?

— Gluži otrādi! Tikai tiem ir vieta ... dzīve.

— Un jums?

— Man — ne.

— Cik jūs gan bargs! — atkārtoja Kolete.

— Mazliet. Dažiem cilvēkiem taču jābūt bargiem. Un kaut vai citu labā!... Ja pasaulē nebūtu klinšu un akmeņu, tad visa zeme izvērstos par mīklu.

— Jā, jums taisnība, un jūs esat laimīgs, ka esat stiprs, — sērīgi teica Kolete. — Bet neesiet tik negants pret citiem, sevišķi pret citām, kuras nav stipras... Jūs nezināt, cik ļoti mūs nomāc mūsu vājums. Jūs redzat mūs flirtējam, dzirdat mūsu smieklus, mūsu aušības un domājat, ka cita nekā mums galvā nav, un tādēļ mūs nicināt. Ak, ja jūs zinātu, kas plosās sirdī šīm piecpadsmit līdz astoņpadsmit gadu vecajam meitenem, kuras dzīvo līdzi savai sabiedrībai un kurām ir panākumi, ja jūs viņas redzētu, kad tās pārnāk no balles vai lielām viesībām, kur viņas triekušas niekus, asprātības, svaidījušās ar paradoksiem, teikušas rūgtus vārdus, par kuriem visi tikai smējušies, jo arī viņas pašas par tiem smējās. Un, kad viņas, galantajiem nelgām atdevušas daļu no savas dvēseles un katra vīrieša acīs meklējušas to gaismu, ko nekad tur neierauga, naktī_pārnāk mājās, ieslēdzas savā klusajā istaba un savas pamestības sāpēs metas ceļos, — ak, ja jūs viņas redzētu šo brīžu vientulībā! ...

— Vai tas varētu būt? — izbrīnā iesaucas Kristofs. — Jus ciešat? Vai tiešām jūs jūtat tik dziļas sāpes?

Kolete neatbildēja, bet acīs viņai iezaigojās asaras. Viņa lūkoja smaidīt un sniedza Kristofam roku; viņš aizkustināts to satvēra.

— Nabadzīte! — viņš izdvesa. — Ja esat tik nelaimīga, kādēļ jūs nekā nedarāt, lai no šīs dzīves izkļutu?

— Ko tad es lai daru? Ko mēs varam darīt! Jūs, vīrieši, varat darīt, kas jums tīk, jums ir brīvas rokas. Bet mēs, mēs uz mūžīgiem laikiem esam ieslēgtas savas sabiedrības pienākumu un izpriecu lokā. Mums nav izejas.

— Bet kas jums liedz salauzt šo loku un izraudzīties darba lauku, kas jums patīk un dod jums brīvību tāpat kā mums?

— Tāpat kā jums? Nabaga Krafta kungs! Jūs nemaz neesat tik brīvs!... Taču jūsu darbs jums vismaz patīk. Bet kādu darba lauku lai izraugāmies mēs? Mūs neinteresē nekas. — Ja, es zinu, mēs tveram visu un izliekamies sajūsminātas par tā-dām lietām, kas mums gluži vienaldzīgas! Mēs tik ļoti gribētu, lai mūs tiešām kas sajūsmina! Es dzīvoju tāpat kā visas citas. Es piedalos labdarības komitejās, klausos lekcijas Sorbonā, klausos Bergsona un Zila Lemetra priekšlasījumus, vēsturiskus koncertus, eju uz klasiskām matinejām un rakstu piezīmes, nebeidzamas piezīmes savā dienasgrāmatā... Bet ko es rakstu? Pati nezinu!... Un es cenšos sevi pārliecināt, ka tas mani interesē vai vismaz ka tas ir derīgs darbs. Ak vai! Bet es zinu, cik man tas viss vienaldzīgs un garlaicīgs! ... Tikai, ludzu, nesāciet mani atkal nicināt, ja vaļsirdīgi saku jums to, ko visas sievietes domā! Es neesmu lielāka zoss par citām. Bet ko man var dot filozofija, vēsture, zinātne? Un māksla!... Jūs jau redzat, es plinkšķinu klavieres, triepju krāsas, uzmetu akva-relīšus, bet vai tas var piepildīt manu dzīvi? Mums ir tikai viens vienīgs mērķis: laulība. Bet vai jūs domājat, ka mums ir liels prieks apprecēties ar kādu no šiem kungiem, kurus es pazīstu tikpat labi kā jūs? Es redzu, kādi viņi ir. Diemžēl, neesmu vācu Grietiņa, kas prot sevi ieaijāt ilūziju miegā... Vai tas nav briesmīgi? Mēs ielūkojamies savā apkārtnē, redzam precētas sievas un tos, kas viņas apprecējuši, un skaidri zinām, ka arī mums reiz būs jādara tas pats, būs jāsamaitā sava miesa un dvēsele un jānogrimst tikpat dziļā ikdienībā, kādā dzīvo citi!... Ticiet man, mums ir vajadzīgs īsts stoicisms, lai samierinātos ar šādu dzīvi un panestu šo krustu. Visas sievietes, bez šaubām, to nevar... Laiks aizsteidzas, aizrit gadi, zūd jaunība. Un tomēr: tik daudz skaista, tik daudz laba ir mūsu dvēselēs, bet tas nekam nederēs, tas izdziest bez pēdām, un beidzot — gribi vai negribi — tev jāsamierinās un viss savs skaistums jāatdod kādam nelgām, ko tu nicini un kas arī tevi hicinās!... Neviens mūs nesaprot! Mums saka: mēs esot neizdibināmas. Tā par mums domā vīrieši, kam mēs esam apnikušas. Vismaz sievietēm vajadzēja mūs saprast, viņas pašas reiz jutušas to, ko izjūtam mēs, viņām būtu tikai jāatceras... Bet nē! No viņām mēs glābiņu nesagaidīsim. Pat mūsu mātēm nav ne jausmas par mūsu nemieru, un viņām prātā nenāk

mūs saprast. Viņu vienīgās rūpes ir mūs apprecināt. Un lai tad mēs dzīvojam, mirstam, kā pašas makam! Sabiedrība par mums neliksies ne zinis!

— Nezaudējiet drosmi! — teica Kristofs. — Katram sava dzīves pieredze pašam jāsmeļas. Ja būsiet droša, viss būs labi. Meklējiet cilvēkus ārpus savas sabiedrības! Francijā taču bus kāds godīgs un stiprs cilvēks.

— Bez šaubām. Es pati dažus pazīstu. Bet viņi ir tik garlaicīgi! ... Un klausieties, ko jums teikšu: man nepatīk pasaule, kurā dzīvoju, bet es neticu, vai citur es vairs spētu dzīvot. Esmu jau pieradusi. Man vajadzīgs zināms komforts, apkārtnes smalkums, greznība, ko nauda vien, bez šaubam, nevar dot, bet naudai tomēr svarīga loma. Es jau zinu: tas man sevišķi neglaimo. Bet es sevi pazīstu, es esmu vāja ... Ludzu, neatraujieties no manis, ja atzīstos jums savās sīkajās vājībās! Uzklausiet mani! Man ir tik labi ar jums parunāt. Es jūtu, cik jūs esat stiprs, cik jūs esat vesels: es pilnīgi jums uzticos. Esiet drusku man draugs!

— Mīļu prātu! — atsaucās Kristofs. —Bet ko es jūsu labā varētu darīt?

— Uzklausiet mani, dodiet man padomus, rosiniet mani Es bieži mulstu neziņā, mani plosa izmisums! Un tad es pat vairs nezinu, ko lai daru. Es domāju: kādēļ lai cīnos? Kādē lai mokos? Lai iet kā iedams, vienalga. Lai nāk kas nākdams Tas ir briesmīgi. Bet es negribu šīm briesmām ļauties. Palīdziet man! Palīdziet!

Viņa izskatījās nomākta, par desmit gadiem vecāka; ar pazemīgām, lūdzošām acīm viņa klusi uzlūkoja Kristofu. Viņš apsolīja Koletei visu, ko viņa lūdza. Un pēkšņi viņa atdzīvojās, pasmaidīja un atkal kļuva līksma.

Un vakarā viņa smējās un flirtēja kā parasti.

NO šīS dienas viņi sāka ilgas un draudzīgas sarunas. Viņi bija divi vien: Kolete varēja uzticēt Kristofam visu, ko gribēja, viņš godprātīgi centās to saprast un dot tai padomus. Kristofa padomus un dažreiz arī pārmetumus tā uzklausīja nopietni un bijīgi — kā maza, labi audzināta meitene. Sīs sarunas Koleti izklaidēja, interesēja, pat sniedza atbalstu, viņa pateicās ar

aizkustinātu un koķetu skatienu. Bet viņas dzīvē tādēļ nekas nepārvērtās, tanī bija radies tikai viens laika kavēklis vairāk.

Koletes diena bija pārvērtību virkne. Viņa cēlās ļoti vēlu, tikai ap pusdienas laiku. Viņu mocīja bezmiegs, viņa aizmiga tikai rītausmā. Visu dienu viņa nedarīja nekā. Vienā laidā viņa atcerējās kādu dzejoli, kādas domas, domu epizodes, sarunas, muzikālas frāzes, kādu seju, kas viņai bija patikusi. Pilnīgi atmodusies viņa bija tikai četros vai piecos vakarā. Līdz šai stundai plakstiņi viņai bija smagi, seja uztūkusi, īdzīga un miegaina. Kad atnāca draudzenes, tikpat pļāpīgas un tikpat kāras uz Parīzes tenkām kā pati Kolete, tikai tad viņa iesila spirgtā dzīvībā. Līdz pagurumam viņas trieca un ķildojās par mīlestību. Mīlestības psiholoģija: līdzās tualetēm, citu noslēpumiem un aprunāšanai — tā bija neizsīkstoša sarunu viela. Koletei bija arī savs jaunu dīkdieņu pulciņš, kuriem divas trīs stundas dienā bija nepieciešama vajadzība pavadīt sieviešu brunču tuvumā, un viņi paši ļoti labi būtu varējuši ģērbties brunčos, jo viņiem bija šo meiteņu dvēseles un tās pašas intereses. Kristofam bija sava stunda: biktstēva stunda. Un šajā stundā Kolete pēkšņi pārvērtās, kļuva nopietna un svinīga. Bet, kad Kristofs aizgāja, viņa atraisījās vēl straujākā, jautrākā nebēdībā. Jo tuvāk nāca vakars, jo dzīvāka un jaunāka viņa vērtās. Vakarā viņa gāja uz teātri, tur viņai bija nebeidzams prieks atkal redzēt vienas un tās pašas sejas. So prieku nerosināja izrādītā luga, bet aktieri, kurus viņa pazina un par kuriem starpbrīžos stāstīja viņu pazīstamo dēku jaunas, pikantas variācijas. Pie viņas ložā nāca paziņas un trieca zobgalības par sēdētājiem citās ložās vai par aktrisēm. Viņi smējās, ka naivo lomu tēlotājas balss esot līdzīga «saskābušai majonēzei» un traģiskās varones ģērbs esot kā «lampas abažūrs». Vai arī Kolete brauca uz kādām vakara viesībām, kur viņai patika rādīties, kad viņa bija skaista (un skaistums bija atkarīgs no dienām: nekas nav mainīgāks kā parīzietes skaistums). Te atkal atvērās citi zobgalību krājumi: par tualetēm,

sejām, fiziskiem trūkumiem. Asprātīgākas sarunas tur nerisinājās. Mājās viņa pārradās vēlu. Miegs viņai nenāca: taisni šajā stundā parīzieši jūtas visņiprāki. Viņa pakavējās pie sava galdiņa. Pašķirstīja kādu grāmatu. Un klusībā pasmējās, atcerēdamās kādu vārdu vai žestu. Viņa garlaikojās. Viņa bija ļoti nelaimīga. Aizmigt nevarēja. Un naktī viņu pēkšņi saka plosīt izmisums.

Kristofs, Koleti redzēdams tikai dažas stundas dienā, brīnījās par viņas pēkšņajām pārvērtībām. Viņš sevī jautāja, kad Kolete ir patiesa un vai viņa vienmēr ir patiesa vai nav tāda nekad. Kolete nebūtu varējusi to pateikt. Kā lielākā daļa jaunu meiteņu, kas sevī jūt dīkas un neskaidras tieksmes, viņa nesaprata sevi. Kolete nezināja, kas viņa bija, jo nezināja, ko pati gribēja, un arī nevarēja to zināt neizmeģinājusi. Viņa nu lūkoja izmēģināt it visu, sevi neierobežodama un tomēr vairīdamās no briesmām, tikai atdarinādama un pieņemdama savas apkārtnes ierašas un tikumisko mērauklu. Viņa nesteidzas galīgi izvēlēties. Viņa negribētu atvairīt nevienu, lai katru varētu izmantot.

Taču ar tādu draugu, kāds bija Kristofs, tas nebija tik viegli. Viņš gan pieļāva, ka tiem, ko yiņš necienīja vai pat ienīda, deva priekšroku. Bet viņš negribēja, ka viņu atzina par tiem līdzīgu. Katram ir sava gaume, taču gaumei ir jabūt.

Viņš nebija tik pacietīgs, lai mierīgi noskatītos, ka Kolete ap sevi pulcina visus tos jauneklīšus, kas viņu, Kristofu, visvairāk kaitināja: dažādus pretīgus, sīkus snobus, lielāko tiesu bagātus un dīkus vai ar protekcijām ieskaitītus kādā ministrijā, kur viņi saņēma algu bez darba. Tie visi kaut ko rakstīja, vismaz pretendēja uz rakstnieku godu. Tas bija Trešās Republikas garīgais posts. Tā bija visādu diedelnieku godkārības jauna forma, jo garīgais darbs visgrūtāk kontrolējams un vaļu ļauj balamutībai un blefam. Par saviem lielajiem darbiem viņi izmeta tikai dažus atturīgus, bet godbijīgus vārdus. Likās, ka viņi apzinās sava uzdevuma nozīmību un viņus nomāc lielas misijas smagais slogs. Sākumā Kristofs mulsa un kautrējās, ka nepazina viņu darbus un nezināja viņu vārdus. Viņš nedroši lūdza kādas ziņas; visvairāk viņam gribējās zināt, ko sarakstījis kāds no šiem jaunekļiem, kuru daudzināja par dramatiskās mākslas meistaru. Bet Kristofam bija liels pārsteigums, kad viņš dzirdēja, ka lielais dramatiķis sarakstījis tikai mazu viencēlienu un tas pats bijis pārstrādājums pēc kāda

romāna, kas savukārt savirknēts no novelēm jeb, pareizāk sakot, feļetoniem, kurus šis dramaturgs pēdējos desmit gados publicējis savas kliķes mazā žurnālītī. Citiem šī bagāža nebija smagāka: dažas dramatiskas scēnas, dažas noveles, daži dzejoļi... Dažu labu slavā bija cēlis viens vienīgs avīzes rakstiņš. Citus kāda grāmata, «ko viņi vēl rakstīja». Viņi neslēpa savu nicību pret lieliem darbiem, kas prasīja ilgu gadu pūliņus. Vislielāko nozīmi viņi piešķīra vārdu kārtībai teikumā. Viņu sarunās vienmēr atskanēja vārds «domas», bet to viņi nelietoja vispārējā nozīmē: tikai attiecībā uz sarežģītām stila kombinācijām. Un viņu vidū bija arī lieli domātāji un lieli iro-niķi, kas savus dziļākos un smalkākos vārdus lika iespiest kursīvā, lai to nozīmība visiem būtu skaidri redzama.

Visi viņi nodevās savas personības kultam: vienīgajam, kāds viņiem bija zināms. Viņi centās arī citus tam pievērst. Bet tie, diemžēl, jau visi bija aizņemti. Viņu runas, viņu gaitas, viņu smēķēšana vai avīžu lasīšanas, sasveicināšanās vai galvas pamājiena, acu rotaļas maniere vienmēr bija domāta publikai. — Komediantisms jaunekļiem ir gluži dabiska parādība, un, jo tie nenozīmīgāki, jo mazāk nodarbināti, jo tas izpaužas spilgtāk. Sevišķi tie cenšas sievietes dēļ, jo iekāro viņu, un vēl vairāk: tie grib, lai sieviete iekāro viņus. Bet viņi ērmojas arī pret katru garāmgājēju, pret katru svešu cilvēku, kupu satiek ceļā un no kura var sagaidīt tikai pārsteigtu skatienu. Kris-tofs bieži sastapa šādus mazus pāvēnus: krāsu traipītājus, iedomātus virtuozus, jaunus aktierus, kuri vienmēr grimējās pēc kāda slavena vīra ģīmetnes — Van Deika, Rembranta, Ve-laskēza, Bēthovena — vai arī pēc kādas lomas, kas tiem bija jātēlo teātrī: apdāvināta un kaislīga gleznotāja, apgarota mūziķa, godprātīga darba vīra, dziļa domātāja, jautra uzdzīvotāja, sirsnīga dabas bērna lomas... Pa ielu iedami, tie raudzījās uz visām pusēm, vai viņus kāds ievēro. Kad Kristofs tos ieraudzīja, viņš īgni novērsa acis ar vienaldzīgu skatienu. Taču viņu vilšanās nebija ilga: pēc diviem soļiem viņi jau pozēja citam garāmgājējam. — Koletes salona pastāvīgie viesi bija smalkāki, tie tēloja gara aristokrātus, kopēja divus trīs paraugus, kas paši nebija oriģināli. Vai arī viņi personificēja kādu ideju: Spēku, Prieku, Līdzcietību, Draudzību, Sociālismu, Anarhismu, Ticību, Brīvību; viss viņiem bija tikai lomā. Viņi prata visvērtīgākās domas izmantot savām literārajām spekulā-

cijām tin cilvēka dvēseles varonīgākās trauksmes pārvērst par modernu kaklasaiti. _ _ / ' • • • '/

Bet pilnīgi savā elementā viņi jutās mīlestībā, ta bija viņu valstība. Baudu kazuistika viņiem nebija noslēpums, virtuozi viņi izgudroja aizvien jaunas mīlestības lamatas, lai pašiem būtu gods un prieks šīs mīklas vēlāk atrisināt. No laika gala šīm domu spēlēm savu dzīvi veltījuši tie, kam cita darba nav bijis: nespēdami mīlēt, viņi «nododas mīlestībai» un īpaši cenšas to izskaidrot. Viņu komentāri ir daudz plašāki nekā nenozīmīgais teksts. Visvaļīgākās domas viņi piparo ar socioloģiju, visu apsedz ar socioloģijas mēteli; lai viņi savu baudkāri remdē kādās izpriecās remdēdami, viņi tomēr nebūtu apmierināti, ja nevarētu sev iestāstīt, ka ar to viņi sekme jauno laiku, cilvēces laimi. Sis sociālisma veids — šis erotiskais sociālisms ir tipiski parīzisks.

Viena no tām problēmām, kas iedvesmoja šos mazos mīlestības galmus, bija sievietes un vīrieša vienlīdzība laulībā un vienlīdzīgas tiesības mīlestībā. Daži skandināvi vai šveicieši, dedzīgi un sirsnīgi, godīgi, protestantiski un mazliet smieklīgi jaunekļi, prasīja tikumiskās tīrības vienlīdzību: lai vīrieši, tāpat kā sievietes, laulībā dodas tīri un šķīsti. Parīzes kazuistiķi prasīja citu vienlīdzību, vienlīdzību samaitātībā: lai sievietes laulībā dodas aptraipītas un samaitātas, tāpat kā vīrieši, — viņi prasīja, lai sievietēm būtu neierobežotas tiesības uz mīļākiem. Laulības pārkāpšana parīziešiem bija dzīvē un iztēlē jau tik apnikusi, ka tā viņiem sāka likties vecmodīga: tās vietā viņi literātu pasauli gribēja darīt bagātāku ar jaunu, īpatnēju izgudrojumu — jaunu meiteņu prostitūciju, likumīgu, vispārēju, tikumīgu, pieklājīgu, ģimenisku un turklāt vēl sociālu prostitūciju. Kāda apdāvināta autora grāmata, kas tikko bija iznākusi, pretendēja šajā jautājumā uz autoritāti: četrsimt lapas pusēs tā ar pļāpīgu pedantismu «pēc visiem Bekona metodes likumiem» iztirzāja juteklisko baudu smalkumus. Tas bijā pilnīgs brīvās mīlestības mācību kurss, kurā neatlaidīgi daudzināja eleganci, smalku gaumi, cēlumu, daiļumu, patiesību, jaunavību, tikumību, — īsta rokasgrāmata augstāko aprindu meitenēm, kas gribēja iet šos netiklības ceļus. — Tobrīd Šī grāmata bija Koletes mazā galma evaņģēlijs, par kuru visi jūsmoja un kuru citēja. Pats par sevi saprotams, ka Šie galminieki kā jau daždien skolnieki atmeta visu, kas šajos paradoksos bija patiess, samērā cilvēcisks un smalki novērots, un pievēr-

sēs tikai tam, kas tajos bija negatīvs. Šajā mazo, saldo puķu dobē viņi plūca tikai dzeldošākos ziedus, tādus aforismus kā «baudkārlba tikai vairo darba spējas»; «ir briesmīgi, ja šķista jaunava top māte, neizjutusi visus baudu priekus»; «sieviete, kas piederējusi šķīstam vīrietim, iet dabisko ceļu uz apzinātu mātes dzīvi»; «mātēm par savu meitu brīvību jāgādā tikpat jūtīgi un delikāti kā par savu dēlu brīvību mīlestības gaitās»; «reiz pienāks laiks, kad jaunas meitenes atgriezīsies no tikšanās ar savu mīļāko tikpat dabiski, kā tagad tās nāk mājās no savām stundām vai no tējas vakariem pie draudzenēm».

Kolete smiedamās apgalvoja, ka šīs pamācības esot ļoti prātīgas.

Kristofam šādas valodas derdzās. Viņš pārspīlēja šo aforismu nozīmi un visu postu, ko tie varētu nest. Franču tauta ir pārāk gudra, lai savu literatūru pielietotu dzīvē. Sie mazie Didro, šīs lielā Denisa miniatūras savā ikdienišķajā dzīvē ir tikpat godbijīgi un kārtīgi pilsoņi kā ģeniālais «Enciklopēdijas» Panurgs. Un taisni tādēļ, ka savā darbībā viņi ir bailīgi un atturīgi, savās domās viņi šo darbību kāpina līdz pēdējam iespējamības robežām. Tā ir spēle, kurā neviens nekā neriske.

Bet Kristofs nebija franču diletants.

VIENS no šiem Koletes galma jaunekļiem likās viņai vistuvākais. Saprotams, ka taisni šis Kristofam bija visnepatīkamākais.

Tas bija viens no tiem bagātībā cēlušos mazpilsoņu dēliem, kuri grib iekarot vārdu aristokrātiskajā literatūrā un tēlot Trešās Republikas patriciešu lomu. Vārds viņam bija Lisjēns Levī-Kērs. Viņam bija patālu viena no otras atvirzītas acis ar dzīvu skatienu, izliekts deguns, biezas lūpas, gaiša, smaila bārda kā Van Deikam, noteikta tieksme uz pāragru plikgalvību, kas viņam tomēr nebojāja izskatu, glaimīga, vēlīga valoda, elegantas manieres, smalkas, koptas rokas, kas likās izkustam, kad cits tās saņēma savā rokā. Viņš vienmēr bija ārkārtīgi laipns, izsmalcināti bruņniecisks, arī pret tiem ļaudīm, kurus necieta un labprāt būtu vēlējies izdeldēt no pasaules.

Kristofs bija saticis Lisjēnu Levī-Kēru jau pirmajā literātu dinejā, kur viņu ieveda Silvēns Kons. Viņi nebija pārmijuši ne vārda, bet, izdzirdis Levī-Kēra balss skaņu, Kristofs pret

viņu jau juta antipātiju, ko pats nevarēja izskaidrot, un tikai daudz vēlāk izprata šīs sajūtas īstenos iemeslus. Ir mīlestība, kas iedegas pirmajā mirklī. Tāpat ir arī ar naidu (lai nebūtu jāsāpina maigākas dvēseles, kuras biedē šis vārds tapat kā visas kaislības, — to varētu nosaukt par veselīga cilvēka instinktu, kas nojauš ienaidnieku un aizsargajas pret to).

Gluži pretēji Kristofam Levī-Kers pārstāvēja ironijas un iznīcības garu, kurš klusi, laipni, glaimīgi posta visu, kas vecajā, mirstošajā sabiedrībā bijis liels: ģimeni, laulību, reliģiju; tēviju, mākslā visu vīrišķīgo, skaidro, veselīgo, nacionālo un ticību idejai; jūtām, izciliem vīriem, cilvēkam. Šo ļaužu domas rosināja tikai mehāniska analizēs dziņa, līdz galējībai saspīlētas analizēs prieks, dzīvnieciska dziņa postīt un saēst cilvēka domas: tārpa instinkts. Un līdzās šīm intelektuālā tārpa tieksmēm viņā slēpās prieka meitas, bet literarizējošas prieka meitas juteklība: jo viņam viss bija vai arī viss pārvērtās par literatūru. Viss viņam bija tikai literāra viela: viņa panākumi dāmu buduāros, viņa paša un viņa draugu netikumu Viņš rakstīja romānus un lugas, kurās ļoti apdāvināti izklāstīja savu vecāku privāto dzīvi, viņu dzīves intīmākos noslēpumus, pat savas un savu draugu dēkas un savus mīlestības sakarus, no kuriem viens viņam bija ar sava labākā drauga sievu. Visi šie portreti bija zīmēti ļoti pareizi un smalki, visi cildināja lielo līdzību: publika, drauga sieva un pats draugs. Ja kāda sieviete viņam dāvāja uzticību vai labvēlību, to viņš tūdaļ aprakstīja grāmatā. Te nu būtu jādomā, ka šāda nesmalkjutība sadusmos viņa «partneres». Bet par to nebija ne runas: viņas tikai izlikās nepatīkami pārsteigtas, pukojās formas pēc, taču sirds dziļumos viņām ļoti patika, ka viņas visā sava kailumā bija

parādītas publikai; ja tikai no viņu sejām nenorāva masku, tad Viņu kauna jūtas palika mierīgas. Lisjēns Levī-Kērs, to visu rakstīdams, negribēja ne atriebties kādam, ne traci celt. Viņš nebija ne sliktāks dēls, ne sliktāks mīļākais kā visi citi. Tajās pašās nodaļās, kurās viņš hekautrīgi attēloja sava tēva, mātes un mīļākās intīmo dzīvi, bija lapas puses, kurās viņš par tiem rakstīja ar poētisku maigumu un graciozu aizrautību. Sirdī viņam tiešām bija maigas jūtas pret tuviniekiem, bet viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kas neciena to, ko mīl, gluži otrādi: viņi mīl taisni to, ko var mazliet nicināt. Tad viņu simpātijās objekts viņiem liekas tuvāks, cilvēciskāks. Šie salonu ļaudis vismazāk spēj saprast varonību un tikumisku skaidrību. Abas šīs vērtības viņiem gandrīz liekas kā meli vai garīgs vājums. Un, pats par sevi saprotams, viņi ir pārliecināti, ka lielos māksliniekus viņi saprot labāk nekā citi, un runā par tiem ar aiz-bildniecisku familiaritāti.

Levī-Kērs ļoti labi sapratās ar bagātās un dīkās pilsonības samaitāto jaunatni. Viņš tai bija vadonis, kaut kas līdzīgs samaitātai bērnu meitai, tikai brīvāks un zinošāks; viņš to skoloja, un tā viņu apskauda. Viņa klātbūtnē šī jaunatne jutās vaļīga; ar Psihes lampu rokā tā ziņkāri pētīja kailo androginu, kas nepretojās tās ziņkārībai.

Kristofs nevarēja saprast, kā gan Kolete, kas likās tik maiga, kam bija tik aizkustinoša tieksme atraisīties no savas apkaunojošās dzīves, kā taisni viņa šajā sabiedrībā varēja justies tik labi. Kristofs nebija psihologs. Lisjēns Levī-Kērs bija simtreiz lielāks dvēseļu pazinējs. Kolete visu uzticēja Kristo-fam, bet Lisjēns Levī-Kērs uzticējās Koletei. Un taisni tas bija viņa lielais pārsvars. Sievietei ir patīkama un salda apziņa, ka vīrietis, ar ko viņa draudzējās, ir par viņu vājāks. Šī apziņa glaimo viņas zemākajiem un arī augstākajam instinktam — mātes instinktam. Lisjēns Levī-Kērs ļoti labi zināja, ka drošākais līdzeklis aizkustināt sievietes sirdi ir taisni šo noslēpumaino stīgu ietrīsināšana. Turklāt Kolete jutās vāja, pat gļēva, un, kaut gan apzinājās, ka ar dažiem saviem instinktiem nemaz nevar lepoties, tomēr nevēlējās tos apslāpēt. Un tādēļ, klausoties sava drauga droši aprēķināto atzīšanos, Koletei bija patīkami pārliecināties, ka citi ir tādi paši kā viņa un ka par cilvēka dabu nevienam nav jākaunas. Vēl patīkamāka viņai bija atziņa, ka savas tieksmes nevienam nav jaapkaro un, ja nu visam tā jābūt, kā tas ir, tad nebūtu gudri tam pretoties,

bet ar to, kas — diemžēl! — nav novēršams, galu galā visiem jāsamierinās. Tā bija gudrība, kuras piepildījums nevienu nevarēja apgrūtināt.

Tiem cilvēkiem, kas prot dzīvi skatīt līksmā mierā, ir ļoti interesanti vērot sabiedrībā slēpto mūžīgo pretrunu starp šķietamās kultūras galējo izsmalcinātību un visdziļāko pirmatnību. Katrā salonā, kurā nemājo tikai pārakmeņoti, senlaicīgi radījumi, redzamas divas gluži pretējas sarunu kārtas — kā divi zemes slāņi: viena kārta sarunājas visiem saprotama valodā, otra uztverama tikai nedaudziem, bet tā ir stiprāka, izteiksmīgāka; pirmā ir intelekta, otrā ir cilvēka dabā ieslēptā zvēra instinktu valoda. Abas šīs sarunu kārtas bieži vien ir asā pretrunā. Intelekts raisās konvencionālās runās, bet miesa runā par baudām, par riebumu, visbiežāk par apnikumu un garlaicību. Un zvērs, gan kultūras gadsimtu apvaldīts un notrulināts kā lauva krātiņā, tomēr nebeidz sapņot par savu laupījumu.

Kristofs vēl nebija iegrimis šajā garīgajā vienaldzībā, kas nāk tikai vecumā, kad visas kaislības atmirst. Pret savu Ko-letes biktstēva lomu viņš izturējās ļoti nopietni.

Kolete bija lūgusi viņa palīdzību, un nu viņš redzēja, cik bezrūpīgi tā dodas briesmās. Viņš vairs neslēpa savu naidu pret Lisjēnu Levī-Kēru, kas sākumā pret Kristofu bija ironiski laipns un eleganti pieklājīgs. Arī Levī-Kērs sajuta ienaidnieku, bet tas viņam nelikās bīstams: viņš smalki un nemanāmi sāka par Kristofu zoboties. Starp citu, Levī-Kērs gan būtu vēlējies, lai Kristofs viņu apbrīno un lai viņš ar Kristofu varētu dzīvot draudzīgās attiecībās, bet tās bija veltīgas cerības, viņš to skaidri juta, jo Kristofs neprata izlikties. Tad Lisjēns Levī-Kers ļoti delikāti pameta savu abstraktās ironizēšanas poziciju un sāka personīgu, rūpīgi maskētu karu, un Koletei vajadzēja būt šī kara trofejai.

Kolete rūpīgi ieturēja līdzsvaru starp abiem saviem draugiem. Viņu valdzināja Kristofa talants un tikumiskais pārākums, bet viņai patika arī Lisjēna Levī-Kēra pikantā amoralitāte un smalkais prāts, kas būtībā sagādāja vairāk prieka. Kristofs netaupīja asus vārdus, viņa tos uzklausīja aizkustinošā pazemībā, kas Kristofu atbruņoja. Kolete bija diezgan labsirdīga, bet vairāk gan tikai aiz sava vājuma. Pa pusei viņa tēloja komēdiju un izlikās, ka ir vienās domās ar Kristofu. Kolete |oti labi apzinājās tāda drauga vērtību, kāds bija Kristofs,

bet draudzībai viņa negribēja nest nekādus upurus, viņa negribēja ziedot nekā un nevienam un gribēja tikai to, kas viņai bija ērts un patīkams. Un tādēļ viņa Kristofam slēpa, ka Lis-jens Levī-Kērs nāk pie viņas katru dienu. Kolete meloja ar sa-londāmu apburošo vieglumu, kuras kopš bērnības vingrinājušās šajos nepieciešamajos melos, kas tām vajadzīgi, lai nezaudētu savus draugus un lai visi justos apmierināti. Kolete attaisnojās, ka negribot Kristofu sāpināt, bet īstenībā viņa juta, ka Kristofam taisnība, taču gribēja darīt tā, kā pašai patika, un tomēr nezaudēt viņa draudzību. Kristofs bieži vien noskārta, ka viņai prātā kāda viltība. Tad viņš to pēla un rāja asiem, negantiem vārdiem. Bet viņa tikai tēloja apbēdinātu, maigu, mazliet grūtsirdīgu mazu meiteni, uzlūkoja Kristofu lielām, sērīgām acīm — feminae ultima ratio^1. — Domājot, ka varētu zaudēt Kristofa draudzību, Kolete izjuta patiesu žēlumu; tādos mirkļos viņa bija apburoša un nopietna, un viņai tiešām izdevās Kristofu atbruņot. Taču agri vai vēlu bija jānāķ konfliktam. Kristofa dusmās, pašam to neapzinoties, ietrīsējās greizsirdība. Un arī Koletes glaimīgajā piekļāvībā bija mazliet, mazliet mīlestības. Taisni tādēļ viņu ķildai bija jāizbrāžas vēl vētraināk.

Kādu dienu, kad Kristofs Koleti pieķēra pie meliem, viņš kategoriski pieprasīja, lai tā izvēlas starp Lisjēnu Levī-Kēru un viņu. Kolete lūkoja izvairīties un beidzot atsaucās uz savām tiesībām draudzēties ar visiem, kas viņai patīk. Koletei bija pilnīgi taisnība, un Kristofs saprata, ka viņš sevi dara smieklīgu, tomēr apzinājās, ka viņa prasība neizaug no egoisma: pret Koleti viņš izjuta patiesu maigumu, gribēja to glābt, kaut vai pret pašas gribu. Viņš neveikli turpināja tirdīt Koleti. Viņa atteicās atbildēt. Viņš jautāja:

— Kolete, vai tiešām jūs negribat, lai mēs būtu draugi?

Viņa atbildēja:

— Ak nē, lūdzu, nerunājiet tā! Es būtu ļoti bēdīga, ja jūs nebūtu vairs mans draugs.

— Bet vai jūs nekā negribat ziedot mūsu draudzībai?

— Ziedot? Cik aplams vārds! — viņa iesaucās. — Kādēļ lai mūžīgi viens otram ziedojas? Tie ir muļķīgi kristīgi jēdzieni. Jūs savas sirds dziļumos, pats to neapzinādamies, esat vecs klerikālis. [6]

— Var jau būt, — viņš teica. — Es atzīstu tikai vienu vai otru. Starp labu un ļaunu man vidusceļa nav.

—Jā, es jau zinu, — viņa atzinās, — tādēļ jūs man esat tik mīļš. Jūs man esat tik ļoti mīļš, bet...

— Bet tikpat mīļš jums vēl kāds cits?

Viņa sāka smieties, uzlūkoja Kristofu glaimīgām acīm un teica maigā balsī:

— Palieciet pie manis!

Kristofs gandrīz būtu padevies arī Šoreiz. Bet taisni tobrīd ienāca Lisjēns Levī-Kērs, un viņa to apsveica ar tām pašām glaimīgajām acīm, to pašu maigo balsi. Brīdi klusēdams noskatījies Koletes rotaļā, Kristofs aizgāja, apņēmies šo draudzību pārtraukt. Sirds viņam bija smaga. Viņš domāja, cik muļķīgi ir vienmēr iemīlēt kādu un aizvien iekrist lamatās.

Mājās gluži mehāniski kārtodams savas grāmatas, viņš neviļus atšķīra bībeli un lasīja:

«...Tā saka tas kungs: Un tādēļ, ka Ciānas meitas tik augstprātīgas un staigā ar paceltu galvu un krāsotām sejām, un tādēļ, ka viņas kārdina savām acīm un kājās aun dārgās kurpes,

tas kungs nodzīs matus no Ciānas meitu galvām, un visa pasaule redzēs viņu kaunu ...»

Atcerēdamies Koletes nerātnības, Kristofs sāka skaļi smieties un jautrā omā gāja gulēt. Kristofam likās, ka Parīze samaitājusi arī viņu, ja par bībeles vārdiem viņš var tik gardi smieties. Un tomēr, gultā gulēdams, viņš vēlreiz atkārtoja lielā un zobgalīgā soģa vārdus un lūkoja iedomāties, kāda izskatītos viņa jaunā draudzene «ar nodzītiem matiem». Smiedamies kā bērns, Kristofs aizmiga. Viņš nedomāja vairs par savām jaunajām bēdām. Vai nu -viens draugs mazāk, vai vairāk ... Viņš sāka pierast.

KRISTOFS joprojām mācīja Koletei klavieru spēli, bet izvairījās no visiem viņas mēģinājumiem atjaunot viņu draudzīgās sarunas. Viņa apvainojās, pukojās un izlietoja visas savas mazās viltības: viņš nepiekāpās. Viņi saskaitās viens uz otru, viņa izgudroja visādus iemeslus, lai atliktu mūzikas stundas, un arī viņš izgudroja visādus ieganstus, lai varētu izvairīties no viesībām Stevensu namā.

Kristofam bija galīgi apriebusies Parīzes sabiedrība, viņš vairs nespēja paciest šo tukšumu, dīko dzīvi, tikumisko vārgulību, šo neirastē-niju, pārmērīgo kritiku, kam nebija ne jēgas, ne mērķa un kas aprija pati sevi. Viņš brīnījās, kā tauta var dzīvot šajā smacīgajā atmosfērā, kur priecājās par mākslu mākslas dēj, par baudu baudas dēj. Un tomēr šī tauta dzīvoja, vēl nesen tā bija liela tauta, un aizvien vēl pasaulē tai diezgan liela loma; vismaz tam, kas to skatīja iztālēm, tā varēja likties. Kur tā smēla savu dzīvības spēku? Tā neticēja nekam, tikai baudu priekiem ...

Šādās pārdomās iegrimis, Kristofs klīda pa pilsētu un pēkšņi ieraudzīja kliedzošu jaunekļu un jaunu dāmu baru, kas vilka karieti. Karietē sēdēja vecs mācītājs, pa kreisi un pa labi izdāļādams savu svētību. Mazliet tālāk Kristofs redzēja, ka franču kareivji ar cirvju belzieniem lauzās baznīcas durvīs un ar ordeņiem greznoti kungi viņiem pretojās ar rokās paceltiem krēsliem. Kristofs pamanīja, ka franči tomēr kaut kam tic, tikai viņš nesaprata: kam? Viņam izskaidroja, ka pēc daudzu gadsimtu ilgas kopvienības valsts šķiras no baznīcas, bet baznīca ar labu prātu negrib šķirties un valsts ar savām tiesībām un varu to padzen. Kristofam šis rīcības veids nelikās diezin cik laipns, bet Parīzes mākslinieku anarhistiskais diletantisms viņam bija tik ļoti apnicis, ka viņš priecājās par ļaudīm, kas labprāt būtu ļāvuši sadauzīt savus galvaskausus, aizstāvēdami kādu ideju, lai tā būtu cik smieklīga būdama.

Drīz viņš aptvēra, ka šādu ļaužu Francijā ir daudz. Politiskās avīzes cīnījās kā Homēra varoņi, ik dienas tās publicēja aicinājumus uz pilsoņkaru. Lielāko tiesu tie gan bija tikai vārdi, un pati cīņa iedegās reti. Tomēr netrūka vientiesīgu ļautiņu, kuri iedzīvināja to morāli, ko citi sludināja. Un tad kļuva redzamas ērmīgas izrādes: departamenti centās atdalīties no Francijas, karapulki dezertēja, tika dedzinātas prefektūru ēkas, nodokļu piedzinēji uz seglotiem zirgiem vadīja žandarmu nodaļas, izkaptīm bruņoti zemnieki ar karsta ūdens katliem rokās cīnījās pret brīvdomātājiem, kas brīvības vārdā postīja baz-

nīcas, tautas atpestītāji kāpa kokos, lai no turienes ar savām runām klusinātu vīndaru provinces, kuras bija sacēlušās pret spirtrūpnieku provincēm. Drīz vienā, drīz atkal citā vietā bija redzami šie [aužu tūkstoši, kuri kliedza, vīstīja dūres, līdz galu galā no tiesas izkāvās. Republika glaimoja tautai — un pēcgalā to kapāja ar zobeniem. Tauta savukārt reizēm pati saviem bērniem — virsniekiem un kareivjiem cirta nost galvas. Un tā ikviens otram rādīja savu taisnību un savu dūru spēku. To visu vērojot iztālēm, pēc avīžu ziņām, likās, ka Francija atkāpusies vairākus gadsimtus atpakaļ. Un Kristofs atklāja, ka Francija, skeptiskā Francija, ir fanātiķu zeme. Bet viņš neizprata šo fanātismu. Par vai pret reliģiju? Par vai pret saprātu? Par vai pret savu tēviju? — Viņi bija fanātiķi visos virzienos. Likās, ka viņi ir fanātiķi tīrā fanātisma prieka dēj.

KĀDU VAKARU Kristofs par šo jautājumu sarunājās ar sociālistu deputātu, ko dažreiz bija saticis Stevensu salona. Līdz šim viņi bija runājuši tikai par muziku, un Kristofam bija liels brīnums, uzzinot, ka šis salonu cilvēks ir tik spēcīgas politiskas partijas vadonis.

Ašils Rusēns bija skaists vīrietis ar gaišu bārdu un ziedošu seju, mazliet šņācošu izrunu un laipnām, draudzīgām manierēm; viņa elegancē tomēr slēpās zināma vulgaritāte, lāgiem viņam izraisījās kāda rupja, zemnieciska kustība, sarunādamies viņš tīrīja un grauza nagus, tvarstīja otru pie svārkiem, ķēra un kratīja tā roku. Rusēns bija liels ēdājs un dzērājs, jautrs smējējs un dzīves baudītājs, viņam piemita vienkāršās tautas cilvēka instinkti, kas traucās uz varu. Viņš bija izveicīgs, ātri pielāgojās apkārtnei, kurā nokļuva, mācēja klausīties un skaidri uztvert citu domas. Nevērojot visus viņa trūkumus, viņš bija simpātisks, inteliģents un vai nu aiz iedzimtas, vai sadzīvē izkoptas

dziņas interesējās par visu. Ašils Rusēns bija goda vīrs, kad tas nekaitēja viņa interesēm vai ari kad bija bīstami tādam nebūt.

Viņam bija diezgan skaista sieva, stalta, labi veidota, veselīga, ar vijīgu augumu, kas dārgajās tualetēs likās mazliet iežņaugts, tādēļ viņas formu apaļums izcēlās pārāk reljefi. Viņas seju apņēma melni, cirtaini mati, acis bija lielas, melnas, mazliet izboztas, zods drusku izliekts, seja plata, bet visumā valdzinoša, tikai īsredzīgo acu mirkšķi un sirds formā izveidoto lūpu sīkās grimases to mazliet maitāja. Viņas gaita bija manierīga, lēkājoša kā dažiem putniem un runa mazliet pārspīlēta, taču viņa bija labsirdīga, laipna un patīkama. Dzimusi bagātā tirgoņu ģimenē, viņa bija brīva no aizspriedumiem, tikumīga un savus neskaitāmos sabiedriskos pienākumus izpildīja kā reliģisku ceremoniju, nemaz nerunājot par tiem, kurus bija pati uzņēmusies. Sekodama savām mākslinieciskajām un labdarīgajām tieksmēm, viņa rīkoja pieņemšanas, propagandēja mākslu tautas augstskolās, nodevās filantropijai un nodarbojās ar bērnu psiholoģiju, bet to visu viņa darīja bez dzīvāka sirds siltuma, bez dziļākas intereses, tikai savas iedzimtās labsirdības, snobisma un jaunas, izglītotas dāmas nevainīgā pedantisma dzīta. Viņai bija neklusināma darbības griba, bet nekas viņu iekšēji nerosināja darīt taisni to, ko viņa darīja. Tas viss bija līdzīgs to sieviešu drudžainajai steigai, kurām mūžīgi rokās ir adīklis un kuras nepārtraukti ņirbina savas adatas, it kā visas pasaules labklājība būtu atkarīga no šī darba, no kura pat viņām pašām nav nekāda labuma. Turklāt šajā ieradumā slēpās kārtīgas sievietes godkārība, jo ar savu rīcību viņa citām sievietēm sniedza piemēru.

Deputāts pret sievu juta nicīgu maigumu. Izvēlē viņš nebija kļūdījies: ar laulāto draudzeni viņam bija patīkama un mierīga dzīve. Viņa bija skaista, vīram bagātīgi sniedza ģimenes priekus, un viņš vairāk nekā neprasīja. Arī viņa neprasīja no vīra vairāk, nekā viņš tai deva. Viņš mīlēja un pievīla sievu. Viņa nekurnēja, cerēdama, ka arī viņš tai neliegs nekā. Kā daždien mierīgai un jutekliskai sievietei viņai mazliet patika vīra neuzticība. Viņai bija harēma odaliskas mentalitāte.

Par saviem diviem skaistajiem bērniem četru un piecu gadu vecumā viņa kā laba ģimenes māte rūpējās ar to pašu laipno un vēso centību, ar kādu interesējās par sava vīra politisko darbību un par pēdējām mākslas un modes parādībām. Iznāca

šajās aprindās diezgan neparasts progresīvu ideju, ultradeka-dentiskas mākslas, augstāko aprindu rosības un pilsoniskas juteklības sajaukums.

Viņi ieaicināja Kristofu savā namā. Rusēna kundze bija ļoti muzikāla un apburoši spēlēja klavieres, viņai bija maigs un skaidrs piesitiens; ar savu mazo galviņu, klavieru taustiņos ievērsto skatienu un lēkājošajiem pirkstiem viņa izskatījās kā vista, kas knābā graudus. Lai gan Rusēna kundze bija ļoti apdāvināta un muzikāli vairāk izglītota nekā daudzas francūzietes, pret mūzikas dziļāko būtību viņa tomēr bija salta kā zivs: mūzika viņai bija tikai nemitīga nošu, skaņu un ritmu maiņa, ko viņa atveidoja pareizi un godprātīgi, dvēseli tur nemeklēdama, jo tā viņai nebija vajadzīga. Šī laipnā, gudrā, vērīga sieviete, kas visiem gribēja labu darīt, pret Kristofu bija tikpat draudzīga kā pret visiem citiem. Kristofs viņai nebija sevišķi pateicīgs un lielas simpātijās pret viņu nejuta: Rusēna kundze viņam likās tukša. Varbūt, pats to neapzinādamies, Kristofs nevarēja viņai piedot, ka viņa savu vīru, kura mīlestības dēkas viņai bija zināmas, dalīja ar mīļākām. No visiem cilvēka netikumiem vismazāk Kristofs spēja piedot pasivitāti.

Tuvāk Kristofs iedraudzējās ar Ašilu Rusēnu. Rusēns mīlēja muziku, tāpat kā citas mākslas, savā īpatnējā veidā — rupji, bet patiesi. Ja viņam patika kāda simfonija, viņš līgoja tai līdzi un neslēpa savu sajūsmu. Viņam bija tikai pavirša izglītība, bet viņš mācēja to likt lietā; arī sieva viņam palīdzēja ar savām zināšanām. Par Kristofu Rusēns interesējās tadeļ, ka juta jaunā komponista kaislīgo un stipro plebeja spēku, kas kūsāja arī viņā pašā. Viņam gribējās šādu īpatni redzēt tuvumā (viņš nekad nepiekusa vērot un pētīt cilvēkus) un dzirdēt tā iespaidus par Parīzi. Viņam patika Kristofa vaļsirdība un asie spriedumi. Viņš bija pietiekami skeptisks, lai atzītu šo spriedumu pareizību. Par to, ka Kristofs bija vācietis, viņš nebēdāja, gluži otrādi. Viņš dižojās, ka stāvēja pāri tādiem aizspriedumiem kā tēvija. Viņš bija patiesi «cilvēcisks» (ta bija viņa labākā īpašība) un labvēlīgs pret visiem cilvēkiem. Un tomēr Rusēns bija droši pārliecināts par franču pārākumu — veca rase, sena kultūra — un bieži vien par vāciešiem jautri zobojās.

AŠILA RUSENA namā Kristofs satika arī citus politiķus, vakardienas vai rītdienas ministrus. Viņš labprāt būtu patērzējis ar katru no tiem atsevišķi, ja vien Šīs izcilās personas viņu pagodinātu ar sarunu. Gluži pretēji vispārīgiem ieskatiem viņš šo sabiedrību atzina par interesantāku nekā pazīstamo literātu sabiedrību. Šo politiķu gars bija dzīvāks, jūtīgāks pret cilvēces kaislībām un visiem tās lielajiem jautājumiem. Lielāko tiesu tie visi bija dienvidfranči, tādēļ smalki sarunu biedri; Kristofu pārsteidza viņu diletantisms, kas daudz neatšķīrās no rakstnieku diletantisma. Pats par sevi saprotams, ka mākslas un sevišķi svešu tautu mākslas jautājumos viņi bija nejēgas, bet visi apgalvoja, ka viņi to saprotot, un dažs labs tiešām to mīlēja. Rusēnu salonā sapulcējās visas ministrijas, kas bija līdzīgas mazo žurnālīšu kliķēm. Viens ministrs rakstīja lugas, otrs zāģēja vijoli un bija dedzīgs Vāgnera dievinātājs. Trešais triepa audeklus. Un visi krāja impresionistisku gleznu kolekcijas, lasīja dekadentiskas grāmatas, koķetēja ar savu ultraaristokra-tisko mākslas gaumi, kas gandrīz vienmēr bija naidīgā pretrunā ar viņu politisko pārliecību. Kristofs izjuta dīvainu sašutumu, ka šie sociālistiskie vai radikālsociālistiskie ministri, trūcīgo šķiru apustu|i, dižojas kā rafinētu baudu lietpratēji. Bez šaubām, viņiem uz to bija tiesības; taču gluži pareizi tas Kris-tofam nelikās.

Visinteresantāk bija redzēt, kā šie ļaudis, kas privātās sarunās bija skeptiķi, sensuālisti, nihilisti, anarhisti, pēkšņi pārvērtās, tiklīdz sākās runa par viņu darbību: viņi tūdaļ kļuva fanātiķi. Vislielākie diletanti no viņiem, tiklīdz bija ieguvuši varu, pārvērtās par maziem Austrumu despotiem; viņus apsēda mānijā visu pasauli vadīt pēc sava prāta un katru brīvu gribu izdeldēt: viņu gars bija skeptisks un temperaments tirānisks. Viņus kārdināja administratīvās centralizācijas lieliskais mehānisms, kuru reiz bija izveidojis lielākais no visiem

despotiem. Tā radās dīvains republikāniskas ķeizarvalsts veids, kurā pēdējos gados vēl bija iepotēts ateistisks katolicisms.

Kādu laiku politiķi tiecās valdīt tikai pār miesu, proti, mantu, dvēseles atstājot mierā, jo tās nevar pārvērst nauda. Dvēsele savukārt nenodarbojās ar politiku, it kā stāvēdama tai pāri vai zemāk par politiku. Politiku uzskatīja par ienesīgu tirdzniecības un rūpniecības nozari. Gara darbinieki politiku nicināja, un politika nicināja viņus. Bet drīz sākās viņu tuvināšanās, un politiķi nodibināja savienību ar intelektuālo aprindu nenozīmīgākajiem vīriem. Uz sabiedriskās skatuves nāca jauna vara, kas piesavinājās neierobežotu valdonību pār cilvēku domām: tie bija brīvdomātāji. Tie apvienojās ar citu varu, kas tos atzina par politiskā despotisma pilnīgāko mehānismu. Viņi necentās baznīcu iznīcināt, bet radīt citu baznīcu un tiešām nodibināja «brīvās domas» baznīcu, kam bija savs katķisms un savas ceremonijas: kāzas, dievgalds, kristības, savi nacionālie, pat ekumeniskie koncili Romā. Neizsakāmi smieklīgi bija šie nabaga ļautiņu tūkstoši, kuriem bija jāpulcējas lielos baros, lai viņi varētu «brīvprātīgi» domāt. Viņu domu brīvības saturs bija tas, ka augstākā prāta vārdā viņi šo brīvību liedza citiem: jo prātam viņi ticēja tāpat, kā katoļi tic svētajai dievmātei. Un, tāpat kā katoļu baznīcai bija savas muku armijas un jezuītu ordeņi, kas savu indi lēja tautas dzīslās un iznīcināja pretinieku dzīvības, tāpat arī antikatoliskajai baznīcai bija savi brīvmūrnieki, kuru centrālā loža reģistrēja visas slepenās denunciācijas, ko tai no visiem Francijas stūriem piesūtīja uzticīgi spiegi. Republikāniskā valdība slepeni veicināja klejojošo mūku un jezuītu spiegošanas darbību, kas terorizēja armiju, universitāti, visas valsts iestādes un nepamanīja, ka brīvdomātāji brāļi paši tiecas pēc varas valstī, cenzdamies nemanot nodibināt ateistisku teokratiju pēc Paragva-jas jezuītu parauga.

Dažus no šiem jezuītu sušķiem Kristofs satika pie Rusē-niem: viens lielāks elku kalps par otru. Viņi priecājās, ka no tiesu galdiem bija ticis novākts krucifikss. Viņi iedomājas, ka, salauzuši dažus koka tēlus, jau būtu iznīcinājuši reliģiju. Daži pretendēja uz Orleānas jaunavu un viņas jaunavības karogu, ko bija izrāvuši katoļiem no rokām. Kāds flotes ministrs, gribēdams tikumiski pacelt savu floti un katoļus iededzināt dusmās, kādu bruņu kuģi bija nosaucis Ernesta Renāna vārdā. Citi brīvdomātāji par savu mērķi iecerēja mākslas tīrīšanu.

Viņi iztīrīja septiņpadsmitā gadsimta klasiķus un aizliedza ar dieva vārdu apgānīt Lafontēna fabulas. Šo vārdu viņi dzēsa ari senajā mūzikā, un Kristofs dzirdēja kāda veca radikāļa sašutumu («Būt radikālim vecumā,» teicis Gete, «ir aplamības augstākais mērs.»), ka vienā tautas koncertā bija uzdrošinājušies izpildīt Bēthovena garīgās dziesmas. Vecais radikālis prasīja, lai šīs dziesmas dzied ar citu tekstu. Citi, vēl radikālāki, gribēja gluži vienkārši izdeldēt visu reliģisko muziku un arī skolas, kurās to mācīja.

Visi šie nelgas būtu drīzāk smieklīgi nekā bīstami, ja viņus neatbalstītu tiešām ievērojami vīri, kas bija tādi paši, varbūt vēl lielāki prāta fanātiķi nekā viņi. Tolstojs kaut kur runā par «epidēmiskiem iespaidiem», kas valdot reliģijā: filozofijā, politikā, mākslā un zinātnē, par «tām epidēmiskajām neprātībām. kuru aplamību cilvēce atskārst tikai tad, kad no tām atpestījusies, bet, kamēr viņa dzīvo šo neprātību varā, tās viņai liekas tik patiesas un dabiskas, ka par tām nav vērts ne ķildoties». Tāda, piemēram, ir .aizraušanās ar tulpēm, ticēšana burvjiem, literārās modes aberācijas. Viena no šīm neprātībām bija «prāta reliģija». Tā aizrāva visus, gan vislielākos stulbeņus, gan pašus gudrākos cilvēkus, pat dažas izglītotas galvas universitātē. Kulturāliem cilvēkiem šis posts bija bīstamāks nekā aprobežotiem ļaudīm; neizglītotiem cilvēkiem tas izpaudās vientiesīgā un nevainīgā optimismā, kas dragāja viņu spēku, turpretī kulturālu cilvēku dvēselē tas izvērtās par fanātisku pesimismu, kam vairs nebija nekādu ilūziju par dabisko antagonismu starp dabu un prātu un kas jo dedzīgāk cīnījās par abstraktu brīvību, abstraktu taisnību, abstraktu patiesību pret ļauno dabu. Šīs cīņas pamats bija kalvinistiskais, jansenistis-kais, jakobīniskais ideālisms, senā ticība par cilvēka nelabojamo grēcību, kuru var nomākt tikai izredzēto bargais lepnums, ko apgaro prāta elpa — dieva gars. Tas bija tīrs franču tips, intelektuālo franču tips, kas nav «cilvēcisks». Tas bija ciets kā tērauds, nekas tanī nevarēja iespiesties, un visu, kas tam pieskārās, viņš salauza.

Kristofu satrieca šo apmāto prāta fanātiķu sarunas Ašila Rusēna namā. Tie pārvērta visas viņa domas par Franciju. Kā daždien ārzemnieks Kristofs bija frančus iedomājies nosvērtus, sabiedriskus, iecietīgus, brīvību mīlošus. Bet viņš redzēja loģikas apmātībā sirgstošus abstrakciju fanātiķus, kas saviem siloģismiem spēja ziedot dzīvus cilvēkus. Vienā laidā viņi dau-

dzinēja brīvību, bet neviens to nesaprata un necieta mazāk kā viņi. Nevienā tautā nebija tik_ saltu, neganti despotisku raksturu, kas izrietēja no intelektuālas dedzības un vēlēšanās vienmēr paturēt taisnību.

Tāda nebija viena partija vien: tādas bija visas partijas. Viņi nespēja un negribēja redzēt nekā pāri savām politiskajām vai reliģiskajām programām, viņi atzina tikai savu tēviju, savu provinci, savu grupu, savas šaurās smadzenes. Viņu vidū bija antisemīti, kas visu savas dvēseles spēku izlēja niknā un nevarīgā naidā pret tiem, ko svētījusi laime: viņi ienīda visus ebrejus un katru, ko viņi ienīda, sauca par ebreju. Bija arī nacionālisti, kas ienīda visas citas tautas (ja tie bija labsirdīgi, viņi tās tikai nicināja) un arī savā tautā par atkritējiem, nodevējiem sauca tos, kuri nedomāja tāpat kā viņi. Tur biji antiprotestanti, kam likās, ka visi protestanti ir angli vai vācieši un ka tie būtu izraidāmi no Francijas. Tur bija rietumu piekritēji, kuri nevarēja ciest nekā, kas bija uz austrumiem no Reinas, un ziemeļu piekritēji savukārt nekā negribēja zināt par tiem, kas dzīvoja uz dienvidiem no Luāras; dienvidu ļaudis, kas sauca par barbariem visus, kuri dzīvoja uz ziemeļiem no Lua-ras. Daži lielījās ar savu ģermāņu rasi, citi ar savu galliešu cilti, un visi šie bretoņi un lotringieši, un provansieši — visi viņi atzina tikai sevi un nevarēja iedomāties, ka pasaulē varētu dzīvot arī citi cilvēki. Pret šādu aprobežotību nav zāļu, prāta slēdzienus šie ļaudis neuzklausa; tie ir radīti, lai pasauli sadedzinātu vai lai pasaule sadedzinātu viņus.

Kristofs domāja: «Cik labi, ka šādai tautai ir republika, jo republikāniskā iekārtā visi sīkie tirāni iznīcina cits citu. Bet, ja kāds no viņiem būtu imperators vai karalis, tad pārējiem vairs pasaulē nebūtu vietas.»

KRISTOFS nezināja, ka tautām, kurais mēdz daudz prātot, ir kāda īpašība, kas tās glābj: nekonsekvence.

Franču politiķiem šī īpašība piemita. Viņu valdonības kāri klusināja anarhisms; neatlaidīgi viņi svārstījās starp divām galējībām. Pa kreisi viņi balstījās uz domu fanātiķiem, pa liabi — uz domu anarhistiem. Viņiem apkārt pinās diletantisku sociālistu un sīku karjeristu bari, kas baidījās cīņā piedalīties, iekams nebija noskaidrojies cīņas iznākums, bet pēc katras

uzvaras metās virsū uzvarēto paliekām. Prāta labā šie prāta cīnītāji liešām nedarbojās... Sic vos non oobis [7]... bet kosmopolītisku pro-rīta kraukļu labā, kuri jautrā garā lautas tradīcijas mīdīja kājām un Kuri kādu ticību neiznīcināja tādēļ, iai tās vietā radītu citu, bet lai ļautu pilnu vaļu savām iegribām.

Šajā sabiedrībā Kristofs atkal satika Lisjēnu Levī-Kēru. Kristofs vairs nebrīnījās, ka arī Lisjēns Le-vī-Kērs esot sociālists. Viņš tikai nodomāja, ka sociālismam uzvara droši vien pilnīgi nodrošināta, ja tam pievērsies Lisjēns Levī-Kērs. Bet viņš nezināja, ka Lisjēns Levī-Kērs bija lielā godā arī pretējā pusē un ka tam bija izdevies sadraudzēties ar politikas un mākslas antiliberālāka-jām personām, pat antisemītiem. Kristofs jautāja Ašilam Rusēnam:

— Kā jūs varat draudzēties ar šādiem cilvēkiem?

Rusēns atbildēja:

— Viņš ir apdāvināts! Un viņš strādā mūsu labā, viņš palīdz mums graut veco kārtību.

— Jā, jā, es tiešām redzu, ka viņš ir labs grāvējs, — teica Kristofs. — Viņš tik labi grauj, ka es patiesi nezinu, ar ko jūs celsiet savu jauno kārtību. Vai esat pārliecināts, ka jaunā nama celšanai jums pietiks materiāla? Jo tārpi jau iemetušies jūsu celtnē.

Lisjēns Levī-Kērs nebija vienīgais, kas bija iezīdies sociālismā. Sociālistiskajās avīzēs čumēja un mudžēja šie sīkie literāti, šie «mākslinieki mākslas dēļ», šie luksusanarhisti, kuri izgāja visus ceļus, kas varētu vest uz panākumiem. Viņi aizsprostoja ceļu citiem un ar savu dekadentisko diletantismu un struggle for liļe^8 pieblīvēja visas avīzes, kas saucās .par «tautas orgāniem». Viņiem nepietika ar labi atalgotām vietām, viņiem bija vajadzīga slava. Nekad vēl nebija redzēts tāds milzums steigā celtu statuju, nekad vēl nebija dzirdētas tik neskaitāmas

runas ģipša ģēniju pakājēs. Parastie slavas podu laižas šiem savas kliķes lielajiem vīriem par godu rīkoja periodiskus banketus, kur negodināja vis viņu darbus, bet viņu jaunos ordeņus, jo tie viņiem bija par visu svarīgākie. Estēti, pārcilvēki, cittautieši, sociālisti ministri — visi vienprātīgi sumināja katru jaunuzņemto Goda leģionā, ko bija nodibinājis korsikāņu oficieris.

Rusēns tikai smējās par Kristofa izbrīnu. Sī vācieša sprie-1 dūmi par viņa partneriem viņam nelikās tik nepareizi un vien\ tiesīgi. Kad viņi sarunājās divatā, Rusēns pats tos nesaudzēja. ! Viņš pazina šo vīru muļķību un sīkās viltības, bet tas viņu nekavēja tos atbalstīt, lai arī tie savukārt atbalstītu viņu. Ja, i intīmā lokā sarunājoties, Rusēns nekautrējās par tautu nicīgi zoboties, tad, tribīnē uzkāpis, viņš bija pavisam cits vīrs. Tur viņš runāja asā, grandošā, svinīgā un aizkustinošā balsī, tre_-molēja un gārdza, raisīja lielus un plašus, trīcošus žestus, it kā spārnu vēdienus: viņš tēloja Munē-Sillī.

Kristofs lūkoja izdibināt, vai Rusēns tiešām tic sociālismam. Viņš skaidri redzēja, ka sirds dziļumos šīs ticības Rusēnam nav, jo tas bija pārāk liels skeptiķis. Un tomēr ar kādu apziņas daļiņu Rusēns tam ticēja, un, kaut skaidri zināja, ka tā ir tikai daļiņa (un vartfūt ne svarīgākā), viņš tomēr savu dzīvi iekārtoja saskaņā ar šo ticību, jo tā viņam bija visērtākā. Tā nebija vajadzīga viņa praktiskajām interesēm vien, bet visai viņa dzīvei un darbībai. Viņa sociālistiskā ticības mācība viņam pašam likās kā zināma valsts reliģijas forma. Viņš dzīvoja tāpat kā ļaužu vairums, kuru dzīve dibinās uz reliģiskiem, tikumiskiem, sociāliem vai tīri praktiskiem ticības principiem (tā ir ticība savam amatam, savam darbam, savai vietai dzīvē), bet kuri dvēseles dziļumos tomēr šiem principiem netic. Tikai viņi negrib to zināt, jo viņiem vajadzīga šī ticības šķietamība, lai varētu dzīvot, šī «valsts reliģija», kuras priesteris ir ikviens pats*

RUSĒNS nebija viens no ļaunākajiem. Daudzi citi partijas ļaudis vēl dedzīgāk nodevās sociālismam vai radikālismam, un pat nevarēja sacīt, ka viņus dzītu godkārība, kam bija pārāk īss mūžs — tikai līdz jaunām vēlēšanām. Likās, ka visi šie ļaudis ticētu jaunai sabiedrībai. Varbūt kādreiz viņi bija tai ticē-ļ juši un nu šo ticību tēloja tālāk, bet īstenībā viņi sūca mirsto-

šās sabiedrības pēdējās dzīvības lāses. Tuvredzīgs oportūnisms kalpoja šim baudkārajam nihilismam. Lielās nākotnes intereses viņi ziedoja acumirkļa savtībai. Viņi sašķēla armiju, viņi būtu ar mieru sašķelt pašu tēviju, lai tikai izpatiktu vēlētājiem. Gudrības viņiem netrūka: viņi ļoti labi zināja, kas būtu jādara, bet viņi to nedarīja, jo tas būtu prasījis pārāk lielas pūles un viņi vairs nebija spējīgi pūlēties. Paši savu un visas tautas dzīvi viņi gribēja iekārtot ar vismazākajiem pūliņiem un upuriem. Un visus viņus vadīja viena un tā pati morāle: vislielāko labklājību sasniegt ar vismazākajām pūlēm. Šī nemorāliskā morāle bija vienīgais pavediens, kas stiepās cauri visam politikas juceklim, kur paši vadoņi bija vislielākie anarhisti, kur nekonsekventa vara dzinās pēc desmit zaķiem reizē un visus pameta ceļā, kareivīga diplomātija sadzīvoja ar pacifistisku kara ministriju, kara ministrs postīja armiju un kara instruktori sludināja kara briesmas, kur darbojās tikai diletantiski virsnieki, diletantiski tiesneši, diletantiski revolucionāri, diletantiski patrioti. Tā bija vispārēja politiska demoralizācja. No valdības visi gaidīja tikai siltas vietas, ordeņus, pensijas, un valsts tiešām nekavējās savus klientus bagātīgi apveltīt. Tās bija īstas goda un amatu medības, kur lielāko lomu guva varas vīru dēli, dēladēli un sulaiņi; deputāti iesniedza likumprojektus par savas algas palielināšanu; visur valdīja naudas, siltu vietu un titulu izšķērdība, visu valsts bagātību izlaupīšana. — Un kā baiga atbalss no augšas tas pats postīšanas darbs norisinājās arī lejā: skolotāji mācīja nicināšanu pret valsts varu un dumpību pret savu tēviju, pasta ierēdņi dedzināja vēstules un telegramas, fabriku strādnieki mašīnu riteņos kaisīja smiltis, arsenāla strādnieki uzspridzināja arsenālus, kuģus pārvērta par pelnu kaudzēm, īsi sakot: strādnieki postīja paši sava darba augļus — viņi neputināja vis bagātniekus, viņi putināja pasaules bagātības. Un visu šo tautas pašnāvību vaiņagoja augstākā inteliģence, attaisnodama to ar prāta un tiesību motīviem un sludinādama cilvēka svētā-

kās tiesības uz laimi. Izkropļots humānisms izdzēsa atšķirību starp labu un ļaunu, ar sirmgalvja sentimentālismu iežēlojās par noziedznieku «bezatbildīgo un svēto» personību, kapitulēja nozieguma priekšā un nodeva tā varā sabiedrību.

Kristofs domāja:

«Francija noreibusi no brīvības. Kad tā būs iztrakojusies, viņa pakritīs nāvīgā skurbulī. Bet, kad modīsies, viņa sēdēs jau aiz restēm.»

Visu šo demagoģiju vērodams, Kristofs bija pārsteigts, ka visļaunākās politiskās varmācības vienaldzīgi piepildīja gļēvi un svaidīgi raksturi. Likās, ka viņos dzīvo divi pretēji elementi: neizturēts raksturs, kas neticēja nekam, un kombinējošs prāts, kas postīja un laupīja, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi. Kristofs brīnījās, kādēļ mierīgie pilsoņi, katoļi, vajatie un mocītie virsnieki šo varas kliķi neaiztrieca ratā. Kristofs neuzdrošinājās atklāt savas domas Rusēnam, bet viņš tās uzminēja. Viņš sāka smieties un teica:

— Bez šaubām, jūs un es — mēs tā izdarītu! Bet šiem nožēlojamiem ļautiņiem nekad nav drosmes sākt cīņu, viņi prot tikai gausties. Aristokrātijā ir pagrimusi, notrulinājusies savos klubos un sporta nodarbībās, pārdevusies amerikāņiem un ebrejiem. Pilsonība ir apātiska, viņa tikai kurn, nekā nesaprot, nekā negrib saprast, un viņai ir tikai viena kaislība: sust uz sava naudas maka un ienīst visu, kas traucē viņas mieru. Viņu kaitina pat tas, ka citi strādā, kamēr viņa guļ! Nudien, ja jūs tuvāk iepazītu šos ļaudis, viņi jums kļūtu simpātiski!

Kristofs skaidri saprata, kādēļ Rusēns un viņa draugi bija tik pārliecināti par savu varu un ar šiem ļaudīm varēja darīt, kas vien ienāca prātā. Varas ieroči bija viņu rokās. Pakalpīgu ierēdņu tūkstoši viņiem akli klausīja. Šajā republikā, kurā nebija republikāņu, valdīja galmu tikumi. Sociālistu avīzes aiz-grābtīgi sumināja karaļus, kas brauca cauri Parīzei, sulaiņu dvēseles trīcēja un drebēja par tituliem, mundieriem un ordeņiem. Ja kāds karalis būtu apsolījies visus franču pilsoņus iecelt muižnieku kārtā, tad visi franču pilsoņi būtu dedzīgākie rojālisti. Buržuāziskie ministri, kas dēvējās par sociālistiem, viltīgi pārvilināja savā pusē strādnieku šķiras inteliģentākos

un ievērojamākos darbiniekus, un proletāriešu partijai viņi nolaupīja vadoņus, to spirgtās asinis ielēja savās dzīslās un tiem pretim deva savu buržuāzisko ideoloģiju.

VIENS no raksturīgākajiem buržuāzijas mēģinājumiem tautu pārvilkt savā pusē bija tautas augstskolas. Te bija visādu sajauktu zinību bazāri. Tur, kā programās bija teikts, mācīja «visas fizisko, bioloģisko, socioloģisko zinātņu nozares: astronomiju, kosmoloģiju, antropoloģiju, etnoloģiju, fizioloģiju, psiholoģiju, psihiatriju, ģeogrāfiju, lingvistiku, estētiku, loģiku un tā joprojām». — Tāds zinību milzums diezin vai būtu ietilpis pat Piko de la Mirandolas smadzenēs.

Bez šaubām, pašā sākumā šo nodomu bija vadījis patiess ideālisms, tieksme izplatīt masās patiesību un skaistumu. Bija aizkustinoši redzēt šos strādniekus, kas pēc dienas darba atkal smaka šaurās, smacīgās zālēs un kam zinību slāpes bija lielākas nekā nogurums. Bet cik nelietīgi izmantoja šo nabaga cilvēku uzticību! Nedaudziem patiesi gudriem, jūtīgiem un cilvēciskiem apustujiem piebiedrojās neskaitāmi nelgas, sekli tarkšķi, intriganti, nepopulāri rakstnieki, skolotāji, mācītāji, pianisti un kritiķi, kas še meklēja tirgu savām precēm.

Tautas augstskolās popularizēja arī ultraaristokratisko mākslu: dekadentisku grafiku, dzeju un muziku. Kristofs, ko Rusēna kundze reiz aizveda uz šādas tautas augstskolas koncertu, dzirdēja viņas izpildījumā Debisī, kas tika spēlēts tautai starp Gabriēla Forē «Jauko dziesmiņu» un vienu no pēdējiem Bēthovena kvartetiem. Kristofs pats tikai pēc ilgiem gaumes un domu attīstības gadiem bija sācis izprast Bēthovena pēdējos

darbus un tādēļ līdzcietīgi jautāja savam blakus sēdētājam:

— Bet vai jūs to saprotat?

Kaimiņš uzcirta seksti kā saniknots gailis un atbildēja:

— Bez šaubām! Ja jau jūs to saprotat, kādēļ tad lai es to nevarētu saprast?

Un. pierādīdams, ka tiešām sapratis, viņš pēc kādas fūgas kliedza: «Da capo!» — un Kristofu uzlūkoja izaicinošām acīm.

Kristofs aizgāja gluži satriekts, viņš redzēja, ka šie vīri jau sazāļojuši tautas gara dzīvos avotus: nebija vairs tautas.

— Jūs pats esat tauta! — kāds strādnieks reiz uzkliedzis labdarim, kas gribējis dibināt tautas skatuvi. — Es esmu tāds pats buržuā kā jūs!

l

KĀDA jaukā vakarā, kad maigais debess jums pār tumstošo pilsētu klājās kā persiešu paklājs ar siltām, mazliet izdzisušām krāsām, Kristofs staigāja pa krastmalu no Parīzes Dievmātes katedrāles līdz Invalīdu laukumam. Dziļajā mijkrēslī katedrāles torņi pacēlās kā Mozus rokas pār kaujas lauku. Pār namu biezokni liegi atmirdzēja Sent-Šapelas zeltītā smaile kā uzziedējuša ērkšķa adata. Upes viņā krastā valdonīgi izpletās Luvra, kuras blāvajās acīs saules riets iededza dzīvības pēdējos atspīdumus.

Tālu tālu, Invalīdu laukumā, aiz grāvjiem un staltām sienām,

majestātiskā vientulībā laistījās tumša zelta jumols kā tālu uzvaru grandioza simfonija. Un no Triumfa arkas atskanēja varoņu maršs, imperatora leģionu fantastiskie soļi.

Kristofam pēkšņi likās, ka viņš ieraudzījis mirušu milzi, kas ar savu grandiozo ķermeni uzvēlies virsū visai pilsētai. Ar šausmās stingušu sirdi viņš stāvēja un vēroja no pasaules izgaisušās teiksmainās rases pārakmeņotos milzu skeletus; šo brīnumaino būtņu varenie soļi reiz bija dimdinājuši visu zemeslodi; šī skeleta galvu vaiņagoja Invalīdu katedrāles jumols, tā krūtis apjoza Luvra ar saviem torņiem, kas zvīgoja pret debesīm, un tā kājas atspērās pret zemi ar Napoleona Arkas kolonām, zem kurām tagad ņudzēja liliputu bari.

BEZ SEVIŠĶĀM pūlēm Kristofs drīz jiau kļuva populārs tajā Parīzes sabiedrībā, kur viņu ieveda Silvēns Kons un Gu-žārs. Kristofa īpatnējais izskats, kas vienmēr bija pārsteidzis teātra izrāžu un koncertu publiku, viņa neglītā, izteiksmīgā seja, viņa personības, žestu, neveiklo manieru smieklīgums, viņa brīnišķīgie un asie paradoksi, rupji veidotais, bet visu aptverošais un stiprais prāts un romāniskās anekdotes, ko Silvēns Kons bija stāstījis par viņa dēkām Vācijā, par viņa bēgšanu uz Franciju, valdzināja šī lielā internacionālā viesnīcas salona — visas Parīzes dīko un satraukti rosīgo, kustīgo ziņkārību. Kamēr Kristofs tikai vēroja, klausījās, centās saprast

un neizteica savas domas, kamēr neviens nepazina viņa darbus un dziļākās atziņas, viņš visur bija patīkams viesis. Franči bija viņam pateicīgi, ka viņš nebija varējis dzīvot Vācijā. Sevišķi franču muzikus aizkustināja Kristofa netaisnīgie spriedumi par vācu muziku; tie viņiem likās kā viņu pašu talanta cildinājums (īstenībā tie bija seni spriedumi, ko Kristofs tagad vairs nebūtu parakstījis: daži raksti vācu žurnālā, kurus Silvēns Kons bija papildinājis un publicējis).

Par Kristofu visi interesējās, un viņš nevienu netraucēja, nevienam nestājās ceļā. Ja pats būtu gribējis, viņš izvērstos' par lielu vīru savā kliķē. Viņam būtu vajadzējis tikai mazāk rakstīt vai nerakstīt nekā, bet par visām lietām neizteikt savas domas, Jaut tās visādu Gužāru rīcībā, kuru devīze tiija ievērojami dzejnieka vārdi, tikai mazliet pārveidoti:

«Mana glāze nav liela, bet es dzeru... no citu glāzēm.»

Stipra personība aizrauj vispirms jaunus cilvēkus, kas vairāk jūt nekā darbojas. Šādu jaunekļu netrūka arī Kristofa apkārtnē. Tie bija dīki ļaudis, bez gribas, bez mērķa, bez dzīves uzdevuma; viņus biedēja darba galds, viņi baidījās palikt vienatnē, mūžam nīka atzveltņu krēslos; no kafejnīcas tie klīda uz teātri un vienmēr meklēja ieganstu, lai nebūtu jāpaliek mājās, lai nebūtu jāielūkojas pašiem savā sejā. Viņi nāca pie Kristofa, atsēdās, stundām ilgi nonīka veltīgās sarunās, no kurām dvēselē paliek tikai rūgtas mieles, bet no kurām tomēr nav gribas izvairīties. Kristofam viņi uzmācās kā Gētes pūdelis, kā dēles, kas lūko piesūkties kāda dvēselei, lai paliktu dzīvas.

Godkārīgs nelga būtu juties labi šajā parazītu galmā, bet Kristofam derdzās tēlot elka lomu. Viņš dzina tos no sevis projām. Viņš nebija radīts pasīvai lomai. Visa viņa būtne tiecās uz darbību. Viņš vēroja, lai saprastu, un gribēja saprast, lai varētu darboties. Viņš bija brīvs no visiem aizspriedumiem, interesējās par visu, lasīja visu, studēja visu tautu un visu laiku muzikālās domas formas un izteiksmes varbūtības. Kura forma viņam likās patiesa, to viņš paturēja. Pretēji franču mūziķiem, veikliem jaunu formu izgudrotājiem, kuri pagura mūžīgā dziņā pēc kaut kā jauna, Kristofs nemeklēja muzikālās valodas jauninājumus, bet savas dvēseles dziļākas un enerģiskākas izteiksmes iespējas, necenzdamies būt neparasts, bet spēcīgs. Viņa kaislīgajam spēkam bija svešs franču gara smalkums un mērenība, viņš nicināja stilu stila dēļ. Vislabākie franču mākslinieki viņam likās kā retu greznumlietu slīpētāji. Viens no izsmalcinātākiem Parīzes dzejniekiem aizgāja tik tālu, ka sastādīja «mūsdienu franču dzejas darba katalogu», kurā ierakstīja katru dzejnieku ar tā materiālu, izstrādājumiem un precēm. Tur tika uzskaitītas kristālā lustras, Austrumu audumi, zelta un bronzas medaļas, apgleznots fajanss, ko ražojusi viena vai otra amata brāļa fabrika. Pats sevi viņš attēloja «lielās literārās darba istabas kaktā sēdošu, kur viņš

lāpīja vecus gobelēnus un spodrināja senlaicīgus ieročus». — Šajā nojēgumā par mākslinieku kā par krietnu un labu strādnieku, kura vienīgās rūpes ir sava darba pilnība, bija visai daudz skaistuma. Bet Kristofu tas neapmierināja; gan atzīdams mākslas amata vērtību, viņš nicināja garīgo nabadzību, ko apslēpa darba tehnikas pilnība. Viņš nesaprata, kā dzejnieki var rakstīt tikai rakstīšanas dēļ. %ņš neteica vārdus, viņš teica — gribēja izteikt lietu būtību.

Ei dice cose, e voi dite parole [9]...

Pēc ilgāka atpūtas laika, kurā Kristofs centās tikai noskaidrot jaunās pasaules iespaidus, pēkšņi viņu pārņēma kaislīga radīšanas dziņa. Antagonisms, kādu viņš izjuta starp sevi un Parīzi, vairoja viņa spēku, iededzināja garu. Dvēselē bangojošās kaislības nevairāmi prasīja izteiksmi. Tās bija dažādas, bet visas līdzi dega vienā kvēlē. Kristofam bija jārada darbi, jāizstrāvo viss, kas sirdī bija krājies: naids un mīlestība, griba un atsacīšanās, visas kaislības, kas viņā trakoja un visas prasīja vienlīdzīgas tiesības dzīvot. Un, tiklīdz viņš kādā darbā bija atraisījies no vienas kaislības, — bieži vien viņam nebija pacietības savu darbu nobeigt līdz galam, — te viņu aizrāva jau cita, pretēja jūtu brāzma. Bet šī pretējība bija tikai šķietama: kaut Kristofs mūžam mainījās, viņš tomēr palika tas pats. Visi viņa darbi bija tikai dažādi ceji uz vienu mērķi. Viņa dvēsele bija kalna gals, kurā viņš kāpa pa dažādām takām. Dažas viņu veda pa ēnainiem, klusiem līkumiem, citas, saules versmē kaistošas, traucās augšup kā krauja klints, bet visas veda pie dieva, kas valdīja augstumos. Mīlestība un naids, griba un atsacīšanās, visi cilvēciskie spēki savā augstākajā kāpinājumā saskaras ar mūžību un ir jau tās daļa. Mūžību savā dvēselē glabā ikviens: ticīgais un neticīgais, dzīves, svētītājs un dzīves liedzējs un arī tas, kas šaubās par visu — par dzīvi un par tās noliegumu, — tātad arī Kristofs, kura dvēsele aptvēra visas šīs pretējības. Visas pretējības izlīdzina mūžīgais spēks. Kristofs bija aicināts šo spēku modināt sevī un citos, mest pagales ugunskurā, lai uzliesmo mūžīgā gara kvēle. Parīzes baudkārās nakts mijkrēslī no viņa sirds izšāvās spoža liesma. Viņš likās brīvs no katras ticības, un tomēr viņš viss bija kā gaiša ticības lāpa. Grūti būtu atrast labāku mērķi franču ironijas bultām. Ticība ir tādas jūtas, ko pārsmalcināta

sabiedrība piedod vismazāk, jo pati to zaudējusi. Apslēptā vai ņirdzīgā naidībā, ko ļaužu vairums jūt pret jauniem sapņotā-

Iiem, bieži vien slēpjas rūgtā atziņa, ka arī viņi paši reiz tādi ►ijuši, ka arī viņus reiz traukušas kvēlas dziņas, bet viņi nav tās piepildījuši. Visi tie, kas aizlieguši savu dvēseli, visi, kas sevī slēpuši mākslas darbu dīgļus, bet nav tiem devuši dzīvību, jo mieru un godu atzinuši labāku par pūlēm un upuriem, domā:

«Kādē] lai citiem izdodas tas, par ko arī es reiz sapņoju, bet nesasniedzu? Es negribu to pieļaut!»

Cik daudzas Hedas Gableres gan dzīvo cilvēku vidū! Cik daudz tumšas ļaunvēlības, kas grib iznīcināt jaunos un brīvos spēkus! Ar kādu viltību, noklusēšanu, ironiju, šaubu sēšanu grib tos postīt!...

Sis tips sastopams visās zemēs. Kristofs to pazina, jo bija jau redzējis Vācijā. Pret šādiem ļaudīm viņš bija bruņots. Kris-tofa aizsardzības sistēma bija vienkārša: viņš uzbruka pirmais; tiklīdz tie sāka viņam glaimot, viņš pieteica karu. Sos bīstamos draugus viņš pārvērta par ienaidniekiem. Taču, ja šī vaļsirdīgā politika bija drošākais personības saglabāšanas līdzeklis, tad viņa mākslinieka karjeru tā tikai apgrūtināja. Un Kristofam sākās tās pašas mocības, kas viņu bija piemeklējušas Vācijā. Tur viņš nekā nevarēja grozīt. Tikai viens bija mainījies: viņa raksturs. Tagad viņš vienmēr bija jautrs.

Ikvienam, kas vēlējās viņu uzklausīt, Kristofs jautrā garā izteica vispārdrošāko kritiku par franču māksliniekiem: tā viņš ieguva daudzus ienaidniekus. Viņš nebija pat tik uzmanīgs, lai nodrošinātu sev kādas šauras kliķes atbalstu, ko vienmēr izlietoja prātīgi ļaudis. Kristofs viegli būtu varējis atrast māksliniekus, kas viņu apbrīnotu, ja viņš apbrīnotu tos. Dažs labs steidzās viņu apbrīnot jau priekšlaikus, cerēdams, ka Kristofs atmaksās ar to pašu. Cilvēku, ko viņi cildināja, viņi atzina par savu parādnieku, no kura vajadzības brīdī var piedzīt savu parādu. Tā bija droši noguldīta nauda. — Bet Kristofs nebija tik drošs parādnieks. Viņš bija pat tik nekaunīgs, ka to. ko komponēja viņa cildinātāji, nopēla. Saprotams, ka to viņi neaizmirsa un, ne vārda neteikuši, klusībā gaidīja brīdi, kad varēs atriebties.

Viena no daudzajām Kristofa neuzmanībām bija tā, ka viņš izgāja cīņā pret Lisjēnu Levī-Kēru. Viņš visur to satika savā ceļā un nespēja klusināt dziļu antipātiju pret šo smalko, laipno

cilvēku, kas, kā likās, nekā ļauna nedarīja, bija pat labsirdīgāks nekā Kristofs un, bez šaubām, daudz taktiskāks. Viņš vienmēr izaicināja Levī-Kēru uz ķildu, un, lai viņu ķildas cēlonis bija cik nenozīmīgs būdams, ikreiz saruna Kristofa vainas dēļ izvērtās pārāk asa un pārsteidza visus klausītājus. Likās, ka Kristofs visur meklēja ieganstu, lai niknā dedzībā uzbruktu Lisjēnam Levī-Kēram, bet tas vienmēr no viņa izvairījās. Levī-Kērs vienmēr prata aizsargāties veikli un laipni, pat tādos brīžos, kad viņam nebija taisnība, un visi to redzēja, taču viņa smalkās izveicības pārākums vēl vairāk izcēla Kristofa takta trūkumu. Kristofs ļoti slikti runāja franciski, lietoja Parīzes ielas žargona izteicienus, diezgan rupjus vārdus, kurus, tāpat kā daudzi ārzemnieki, bija ātri apguvis un izmeta bieži vien nevietā, vispār bija nevarīgs pret Lisjēna Levī-Kēra glaimīgo, izmanīgo ironiju. Visi nostājās pret Kristofu, jo neviens nenojauta to, ko viņš neskaidri izjuta: Levī-Kēra glaimīgo viltu pret viņa klajo spēku, kuru Levī-Kērs nespēja salauzt un tādēļ centās klusi un lēni noslāpēt. Levī-Kēram nekur nebija jāsteidzas, jo viņš bija viens no tiem, kas paļaujas uz laiku, tāpat kā Kristofs, tikai Lisjēns Levī-Kērs klausīja postīšanas dziņai, Kristofs — radīšanas garam. Lisjēnam Levī-Kēram nebija grūti no Kristofa atšķelt Silvēnu Konu un Gužāru un panākt, lai viņam aizveras arī Stevensu salona durvis. Ap Kristofu viņš radīja tukšumu.

Kristofs pats to veicināja. Nebūdams nevienā partijā, pareizāk sakot, būdams pret visām partijām, viņš nevienam neizpatika. Viņš nemīlēja ebrejus, bet vēl mazāk mīlēja antisemītus. Viņam derdzās zemiskā masa, kas sacēlās pret vareno mazākumu ne tādēļ, ka šis mazākums bija ļauns, bet tādēļ, ka tam bija vara. Un tā ebreji viņu uzskatīja par antisemītu, antisemīti viņu teica ebreju. Un visi mākslinieki juta, ka Kristofs ir viņu ienaidnieks. Mākslā Kristofs gluži instinktīvi bija vāciskāks nekā īstenībā. Pret Parīzes mūzikas juteklisko gurdumu viņš raisīja savu vareno gribu, savu vīrišķo un veselīgo pesimismu. Un, kad viņa kompozīcijās ieskanējās prieks, tad tas izpaudās bezgaumīgi, ar plebejisku degsmi. Forma viņam bija smaga_1 skarba. It kā spītēdams franču mūziķiem, viņš gandrīz būtu sācis censties pēc tīšas stila nevērības, pilnīgas vienaldzības pret formas oriģinalitāti. Tāpēc tie, ko viņš iepazīstināja ar dažiem saviem darbiem, ieskaitīja tos bez sevišķas iedziļināšanās nicinātajā vācu skolas vēlīnajā vāgnerānismā.

Šādi spriedumi Kristofu nevarēja sarūgtināt, viņš tikai smējās par tiem.

Bet, kad Kristofs sāka velēties, lai viņa darbus spēlē koncertos, viņam visas durvis bija aizvērtas. Diezgan lielas pūles jau bija ar jauniem franču mūziķiem, un par nezināmu vācu komponistu neviens negribēja ne dzirdēt.

Kristofs drīz vien atsacījās no sava nodoma. Viņš ieslēdzās istabā un atkal iegrima darbā. Viņam bija vienalga, vai Parīzes publika viņa darbus dzird vai ne, viņš rakstīja pats sev par prieku un nedzinās pēc panākumiem. īsts mākslinieks nezūdās par savu darbu nākotni. Viņš ir bezrūpīgs kā renesanses lielie gleznotāji, kas priecīgi gleznoja namu fasādes, labi zinādami, ka pēc desmit gadiem no viņu darbiem vairs nebūs ne miņas. Un tā Kristofs mierīgi strādāja, gaidīdams labākus laikus, līdz pēkšņi viņam radās gluži negaidīta palīdzība.

KRISTOFU toreiz valdzināja dramatiskā forma. Viņš vēl neiedrošinājās brīvi ļauties sava dvēseles lirisma bangojumam. Viņš juta nepieciešamību to vadīt noteiktās tēmās. Un, bez šaubām, ir labi, ja jauns ģēnijs, kas nav vēl pats savs kungs un pavēlnieks, kam vēl nav skaidra sava būtība, pats sev nosprauž robežas, kurās ietvert savu nemierīgo dvēseli. Šādas slūžas un dambji ir nepieciešami, tie dod iespēju vadīt domas plūdumu. Diemžēl, Kristofam nebija dzejnieka, un savu darbu tematus viņš meklēja leģendās vai vēsturē.

Daudzajās vīzijās, kas vairākus mēnešus jau trauca viņa dvēselē, bija arī bībeles tēli. Bībele, kuru viņam māte bija devusi līdzi kā trimdas līdzgaitnieci, bija Kristofam iedvesmas un sapņu avots. Un, kaut gan Kristofs to nelasīja kā reliģisku grāmatu, tomēr šīs jūdu Iliādas tikumiskā jeb, labāk sakot, dzīvības enerģija bija kā spirdzinošs strauts, kurā viņš vakaros mazgāja savu Parīzes kvēpos un dubļos aptraipīto kailo dvēseli. Viņš nedomāja par šīs grāmatas svēto jēgu, bet ar savu pirmatnējās dabas un drūmo, stipro dvēseļu elpu tā viņam tomēr bija svēta. Viņš kāri ieklausījās ticības liesmās degošās zemes, dobji dunošo kalnu, gavilējošo debesu himnās un spēcīgo cilvēku varenajās lauvu balsīs.

Viens no šīs grāmatas tēliem, pret kuru Kristofs izjuta sevišķu maigumu, bija jaunais Dāvids. Kristofs neapcerēja to

ar florentīniešu jaunekļa ironisko smaidu, neiedvesa tam traģisko sasprindzinājumu, ar kādu savos dižajos darbos Dāvidu radījis Verokio un Mikelandželo: viņu darbus Kristofs nepazina. Viņš Dāvidu skatīja kā poētisku ganu ar jaunavīgu sirdi, kurā snauda varonība, kā dienvidu Zigfrīdu, tikai smalkākas, daiļākas rases, ar harmoniskāku miesu un dvēseli. Jo latīņu gars, pret kuru Kristofs vēl cīnījās, viņu tomēr bija neviļus uzvarējis. Mākslu neietekmē māksla vien, domas vien. bet visa apkārtne, kurā cilvēks dzīvo: ļaudis, lietas, kustības, līnijas un gaisma. Parīzes atmosfēras ietekme ir neatvairāma: tā veido pat visdumpīgākās dvēseles. Un ģermāņu dvēsele šai ietekmei spēj pretoties mazāk nekā cita: velti viņa tinas savā nacionālajā lepnumā — no visām eiropiešu dvēselēm tā visātrāk zaudē savu nacionalitāti. Kristofa dvēsele, pati to nenojauzdama, no latīņu mākslas sāka jau uztvert domu un jūtu skaidrību un ari plastisko daiļumu, ko tā nekad citur nebūtu ieguvusi. Un viņa Dāvids bija šīs pārvērtības liecinieks.

Kristofs gribēja jaunā izpratnē tēlot dažas epizodes no Dāvida jaunības dienām: tikšanos ar Zaulu, cīņu ar Goliātu. Pirmo scēnu viņš iecerēja kā simfonisku ainu ar divām darbības personām.

Vientulīgā klajumā ziedošā pļavā guļ un saulē sapņo mazais gans. Maigā gaisma, kukaiņu sīkšana, zāles liegā šalkoņa, lopu zvaniņu sudrabainās skaņas, zemes mātes spirgtā elpa līgo bērna sapņus, jo viņš vēl neapzinās savu dievišķo misiju. Viņš savu balsi un svilpes skaņas bezbēdīgi ievij harmoniskajā klusumā, un viņa dziesmu auklē tik gaišs un mierīgs prāts, tik dzidra skaidrība, ka, tanī klausoties, prātā nenāk ne sāpes, ne prieki, bet liekas, ka tai jābūt taisni tādai, kāda tā ir, un ka

citādi tā nevar skanēt. — Te pēkšņi pār ieleju sāk locīties lielas ēnas; gaiss aizvien vēl kluss; dzīvība liekas atpakaļ iešalkusi zemes dzīslās. Tikai gana svilpe joprojām skan mierīgi. Uznāk rēgu vajātais Zauls. Ārprātīgais ķēniņš, tikai krislītis nebūtības varā, svaidās savā nemierā kā dusmīga, pati sevi rijoša liesma, ko rausta vētras brāzieni. Viņš raida lūgšanas tukšumā, kas viņu apņem un viņu pilda, viņš nolād to un spītē šim tukšumam. Un, kad viņš bez elpas pakrīt pļavas zālē, klusumā atkal atskan nerimusī gana dziesmiņa kā gaišs un mīlīgs smaids. Un Zauls, klusinājis savu trakā nemierā pukstošo sirdi, klusēdams pieiet pie gu|ošā bērna un klusēdams ilgi to uzlūko; un viņš piesēžas ganiņam blakus un savu drudžaino roku uzliek uz bērna galvas. Dāvids mierīgi atskatās un uzlūko ķēniņu. Viņš nogulda galvu Zaulam klēpī un sāk savu dziesmiņu no gala. Sabiezē vakara krēsla; Dāvids aizmieg ar dziesmu uz lūpām, un Zauls raud. Un zvaigžņotajā naktī atkal atskan atdzimušās dabas prieka himna un izdziedinātās dvēseles pateicības dziesma.

So ainu komponēdams, Kristofs izjuta tikai savas dvēseles prieku. Viņš nedomāja par to, ka kompozīcija būtu izpildāma, viņam prātā nenāca doma, ka to varētu uzvest teātrī. Viņš bija domājis to koncertiem, kad koncertu rīkotāji viņam veltīs savu vērību.

Kādu vakaru Kristofs par savu darbu pastāstīja Ašilam Rusēnam, un tas viņu lūdza sēsties pie klavierēm. Kristofam bija liels brīnums, ka Rusēns par viņa darbu iedegās dzīvā sajūsmā un teicās gādāt, lai to uzved kāda Parīzes skatuve. Vēl lielāks bija viņa brīnums, kad pēc dažām dienām Rusēns tiešām sāka savus vārdus piepildīt, un brīnumam vairs nebija robežu, dzirdot, ka viņu pabalstīšot arī Silvēns Kons, Gu-žārs un pat Lisjēns Levī-Kērs. Kristofam bija jāatzīst, ka šo ļaužu mākslas mīlestība ir stiprāka par visām personīgajām antipātijām; viņš bija ļoti pārsteigts. Viņš pats vismazāk interesējās par sava darba izrādi. Tas nebija rakstīts teātrim. Bet Rusēns bija tik neatlaidīgs, Silvēns Kons tā pārliecināja un Gužārs tik noteikti galvoja par panākumiem, ka Kristofs galu galā padevās kārdinājumam. Viņam tik ļoti gribējās dzirdēt savu muziku!

Rusēnam viss bija viegli sasniedzams. Direktori un artisti centās viņam izpatikt. Kāda avīze sarīkoja rīta koncertu labdarīgiem mērķiem. Šajā gadījumā bija nolemts izrādīt «Dā-

vidu». Orķestris bija izraudzīts labs. Rusēns apgalvoja, ka esot atradis ideālu Dāvida lomas tēlotāju.

Sākās mēģinājumi. Orķestris jau pirmajā dienā ļoti labi iejutās partitūrā. Zaulam gan bija mazliet izdziedāta, bet pieņemama balss, ko dziedātājs prata likt lietā. Dāvida lomas dziedātāja bija skaista, stalta, daiļi veidota sieviete ar sentimentālu un ikdienišķu balsi, kas diezgan smagi izskanēja melodramatiskos tremolo un kafēšantānu manierē. Kristofs savieba seju. No pirmajām taktīm, ko viņa nodziedāja, Kristofs saprata, ka Dāvida lomu viņa nevar paturēt. Pirmajā orķestra starpbrīdī Kristofs piegāja pie impresārija, kas kopā ar Silvēnu Konu bija atnācis uz mēģinājumu. Kristofu ieraudzījis, impresārijs viņam uzsmaidīja starojošu smaidu un jautāja:

— Nu, vai būsiet apmierināts?

— Jā, — atbildēja Kristofs, — man liekas, būs labi. Tikai dziedātāja neder. Būs jāuzmeklē cita. Esiet tik laipns un pasakiet viņai to, jums jau tādas lietas ierastas... Jums nebūs grūti atrast citu dziedātāju.

Impresārijs likās pārsteigts; viņš uzlūkoja Kristofu, it kā nesaprazdams, vai tas runā nopietni vai jokojas, un tad iesaucās:

— Bet tas nav iespējamsl

— Kādēļ ne? — jautāja Kristofs.

Impresārijs blēdīgi saskatījās ar Silvēnu Konu un teica:

— Viņa taču ir ļoti apdāvināta.

— Viņai nemaz nav talanta, — atsaucās Kristofs.

— Viņai tik skaista balss!

— Viņai nav nekādas balss.

— Un viņa ir skaista sieviete ...

— Par to es nospļaujos.

— Tas taču lomai nevar kaitēt, — smiedamies ieminējās Silvēns Kons.

— Man vajadzīgs Dāvids, tāds Dāvids, kas māk dziedāt, bet skaistā Helēna man nav vajadzīga, — Kristofs sacīja.

Impresārijs apmulsumā kasīja degunu.

— Tas ir ļoti nepatīkami, ļoti nepatīkami... Viņa taču ir ļoti laba dziedātāja ... Tiešām gan! Varbūt šodien viņai balss nav kārtībā. Lūkojiet viņu noklausīties vēlreiz!

— Labi, labi, — atbildēja Kristofs, — bet tas būs velti zaudēts laiks.

Mēģinājums turpinājās. Jo tālāk, jo ļaunāk. Kristofs tikko sagaidīja beigas, viņš nervozēja. Sākumā viņš dziedātājai izteica asas, tomēr laipnas piezīmes, bet tās kļuva aizvien griezīgākas, kaut dziedātāja visiem spēkiem centās Kristofam izpatikt. Nelīdzēja arī viņas koķetie skatieni, ar kuriem viņa mēģināja iegūt Kristofa labvēlību. Impresārijs ar gudru ziņu pārtrauca mēģinājumu taisni tajā brīdī, kad konflikts varēja izvērsties asā ķildā. Gribēdams izlīdzināt Kristofa piezīmju radīto iespaidu, viņš dziedātāju apveltīja nebeidzamiem glaimiem. Kristofs šo scēnu vēroja gandrīz neslēptā nepacietībā un beidzot valdonīgi uzsauca koncerta rīkotājam:

— Te visas runas ir liekas. Es negribu, ka viņa dzied Dāvidu. Es zinu, tas nav patīkami, bet es viņu neesmu aicinājis. Lūdzu, rīkojieties, kā vēlaties!

Impresārijs saīdzis palocījās un vienaldzīgi paskaidroja:

— Es nekā nevaru līdzēt. Runājiet ar Rusēna kungu!

— Kāda tur daļa Rusēna kungam? — iesaucās Kristofs. — Es negribu viņu garlaikot ar mūsu nesaskaņām.

— Jūs viņu nemaz negarlaikosiet, — ironiski teica Silvēns Kons un rādīja uz Rusēnu, kas taisni tobrīd ienāca zālē.

Kristofs tūdaļ steidzās pie viņa. Rusēns Kristofam uzsauca jautrā omā:

— Ko! Vai jau beigas? Es arī gribēju paklausīties. Nu, ko jūs teiksiet, mīļo meistar? Vai esat apmierināts?

— Viss jau būtu labi, — teica Kristofs, — esmu jums dziļu pateicību parādā ...

— Ak nu, lūdzu, lūdzu!

— Tikai viens nav labi...

— Sakiet, sakiet! Gan mēs visu nokārtosim. Es gribu, lai jūs justos apmierināts.

— Es gribēju runāt par dziedātāju. Taisnību sakot, viņa dzied briesmīgi.

Rusēna starojošā seja pēkšņi sastinga. Viņš teica saltā balsī:

— Es tiešām brīnos par jusu vārdiem, mīļais draugs!

r— Viņa nekur nav liekama, — Kristofs turpināja, — viņai nav ne balss, ne gaumes, ne kripatiņas talanta. Jūs varat pateikties dievam, La nedzirdējāt viņas dziedāšanu.

Aizvien vairāk apvainots, Rusēns pēkšņi pārtrauca Kristofu un teica skarbā tonī:

— Es pazīstu de Sen-Igrēna jaunkundzi. Viņa ir ļoti apdā-

vināta māksliniece. Es viņu apbrīnoju. Un visi parīzieši, kam netrūkst gaumes, domā tāpat kā es.

Viņš pagrieza Kristofam muguru. Kristofs redzēja, ka Ru-sēns piedāvāja dziedātājai roku un izvadīja viņu no zāles. Kristofs mulsumā noskatījās viņiem pakaļ. Silvēns Kons, kas visu šo scēnu bija vērojis ar patiesu prieku, paņēma Kristofu zem rokas un, lejā kāpjot, smiedamies teica:

— Vai tiešām jūs nezinājāt, ka tā ir viņa mīļākā?

Kristofs saprata. Ne viņa, bet dziedātājas dēļ tika uzvesta

viņa kompozīcijai Nu viņš redzēja Rusēna sajūsmas un devības iemeslus un tā rokaspuišu dedzību. Silvēns Kons izstāstīja Kristofam Sen-Igrēna jaunkundzes dzīves stāstu: viņa bija kafē-šantānu dziedātāja, uzstājusies ar lieliem panākumiem mazos teātrīšos, bet tad viņai uznākusi dziņa parādīties uz sava talanta cienīgākas skatuves. Ar Rusēna palīdzību viņa cerēja dabūt angažementu Lielajā operā vai Komiskajā operā, un Ru-sēns, kam viņas vēlēšanās bija svēta, iedomājās, ka «Dāvidā» izrādē Parīzes publikai varēs parādīt jaunās traģēdiju aktrises lirisko talantu tādā lomā, kura gandrīz neprasa dramatiskās darbības spēku un kurā viņa bez bailēm būtu varējusi rādīt savu formu daiļumu.

Šo stāstu Kristofs noklausījās līdz galam un tad, atraisījies no Silvēna Kona rokas, sāka jautri smieties. Viņš smējās ilgi. Diezgan izsmējies, viņš teica:

— Jūs visi man esat riebīgi. Visi, visi. Māksla jums nav nekas. Visur jums jaucas sieviete. Operu jūs izrādāt kādas dejotājas, kādas dziedātājas, tāda un tāda kunga mīļākās vai tādas un tādas kundzes mīļākā dēļ. Jums prātā tikai jūsu mūžīgās cūcības. Bet es nevaru uz jums dusmoties: jūs tādi esat un tādi paliksiet un mierīgi vārtīsieties savos dubļos. Taču mums jāšķiras: mēs nevaram kopā dzīvot. Labu naktil

Kristofs atvadījās no Silvēna Kona un, mājās pārnācis, uzrakstīja Ru^ēnam, ka neļaus savu darbu izrādīt. Sī nodoma iemeslus Kristofs neslēpa.

Tā bija pilnīga sanaidošanās ar Rusēnu un viņa sabiedrību. Sekas drīz kļuva jūtamas. Avīzes bija iztaurējušas nodomāto izrādi, un komponista konflikts ar dziedātāju tām bija pateicīgs temats skandālu hronikai. Kāds diriģents ieinteresējās par «Dāvidu» un uzņēma to savā svētdienas rīta koncerta pro-gramā. Sis laimes gadījums bija Kristofam liktenīgs. Viņa darbu

spēlēja — un izsvilpa. Visi dziedātājas draugi bija sazvērēju-i šies pārmācīt nekaunīgo muziki, un lielā publika, ko simfoniskā! poēma garlaikoja., mīļu prātu pievienojās lietpratēju spriedu-1 mam. Lai nelaimes mērs būtu pilns, Kristčfi bija pārsteidzīgi, solījies tajā pašā koncertā spēlēt fahtāziju klavierēm ar or-i ķestri, gribēdams parādīt arī: sava virtuoza talantu. «Dāvida»! uzveduma laikā, artistus saudzēdama, publika bija atturīga,| bet, komponistu redzēdama vaigu vaigā, ļāva pilnu va|u savām jūtām; turklāt taisni todien Kristofs nespēlēja sevišķi rievaino-; jami. Kristofs, ko kaitināja troksnis zālē, pēkšņi pārtrauca spēli;'! viņš izaicinoši ielūkojās uz mirkli aprimušajā publikā, nospē-j lēja «Kad Malbruks karā gāja» un pārgalvīgi iekliedza zālē:* — Tas jums bijā vajadzīgs!

To pateicis, viņš piecēlās Un aizgāja.' /

Sacēlās neklusināma kņada. Visi kliedza, ka Kristofs apvainojis publiku, un prasīja, lai viņš nāk atpakaļ un atvainojas. Citu rītu visas avīzes vienbalsīgi saplosīja gabalos grotesko vācieti, Parīzes labā gaume viņu nosodīja.

Un atkal apkārt bija tukšums, pilnīgs, absolūts tukšums. Kristofs atkal bija viens svešā, naidīgā lielpilsētā, tik vientulīgs kā vēl nekad. Bet viņš vairs nebēdāja. Viņš sāka ticēt, ka tas ir viņa liktenis un tā viņam klāsies visu mūžu.

Viņš nezināja, ka liela dvēsele nekad nav vientuļa un, kaut Liktenis tai laupa draugus, tā agri vai vēlu pati tos rada, jo visu pasauli piestaro ar mīlestību, kuras gaismā pati līgo. Arī šajā stundā, kad Kristofs jutās notiesāts uz mūžīgu vientulību, viņš bija bagātāks ar mīlestību nekā vislaimīgākie dzīves dzīru viesi.

PIE STEVENSIEM dzīvoja gadus trīspadsmit četrpadsmit veca meitene, kam Kristofs mācīja klavieres spēlēt, tāpat kā Koletei. Viņa bija Koletes māsīca, un viņu sauca — Grācija Buontempi. Tā bija meitenīte ar zeltaini vizošu ādas krāsu, liegi sārtiem, pilnīgiem, veselīgiem vaidziņiem, pastrupu de-guntiņu, lielu un skaisti veidotu muti, viegli pusvērtām lūpām, apaļu un ļoti baltu zodu, mierīgām, maigi smaidošām acīm, tīru un skaidru pieri, ko apņēma garu, zīdainu matu kuplums, kuri viegliem un glāstošiem viļņiem krita gar vaigiem: Andreas del Sārto madonna ar platu seju un daiļu, rāmu skatienu.

Viņa bija itāliete. Viņas vecāki gandrīz visu cauru gadu dzīvoja uz laukiem Ziemeļitālijā, savā lielajā muižā klaju lauku un kuplu druvu vidū. No viņu mājas jumta terases bija redzami zeltītie vīna dārzi, kam pāri pacēlās ciprešu melnie silueti. Visapkārt lauki un lauki. Un dziļš klusums. Lāgiem atskanēja arklos iejūgto vēršu mauro* šana un zemnieku gari stieptie uz-kliedzieni:

«Ihi!... Fat innanz’!...» Visapkārt sirsināja sienāži, ūdeņos kurkstēja vardes. Un naktī mēness staru sudrabainā straumē līgoja bezgalīgs klusums. Lauku sargi, kas gulēja savās būdās, lāgiem gaisā raidīja spalgus šāvienus, lai zagļiem rādītu, ka viņi ir nomodā. Tiem, kas bija pieraduši pie šī trokšņa, šāvieni likās kā mierīgi pulksteņa sitieni, kas naktī junda laiku. Un atkal dvēseli auklēja nakts klusums, ietīdams to kā mīkstā mētelī.

Mazā Grācija auga un dzīvoja kā sapņu valstībā. Gandrīz neviens par viņu neraizējās. Mierīgi viņa auga liegā klusumā, kas viņu šūpoja. Nekādas steigas, nekāda nemiera. Viņa bija laiska, ilgi gulēja, labprāt klaiņāja bez mērķa. Ilgām stundām gulēja dārzā. Klusumā viņa līgoja kā spāre vasaras strauta rāmajā līmenī. Un pēkšņi pietrūkās un sāka skriet. Būdama gracioza un viegla, viņa skrēja kā jauna kaziņa, galvu un krūtis mazliet izliekusi uz labo pusi. Līksma un jautra viņa lēkāja un kāpelēja pa akmeņiem. Viņa trieca un tērzēja ar suņiem un vardēm, zālēm un kokiem, zemniekiem un mājas lopiem. Un viņa mīlēja visas lielās un mazās radības savā tuvumā; pret cilvēkiem viņa nejutās tik brīva. Un viņa redzēja tos reti. Muiža ;atradās tālu no pilsētas, vientulīgā lauku klajumā. Reti uz putekļainā ceļa atskanēja svinīga zemnieka lēnie soļi vai skaistas lauku meitas lepnā gaita, kad tā ar starojošām acīm iedegušajā sejā, ar paceltu galvu un skaistām, apaļām krūtīm aizgāja vieglu un jautru soļu ritumā. Augām dienām Grācija nodzīvoja parka klusumā, neredzēdama nevienu; viņai nebija garlaicīgi, viņu nekas nebaidīja.

Reiz sētā ienāca klaidonis, droši vien kāds vistu zaglis. Viņš mulsumā apstājās un noskatījās uz zālē guļošo meiteni, kas ēda lielu maizes riku un dudināja dziesmiņu. Viņa mierīgi uzlūkoja klaidoni un jautāja, kas tam vajadzīgs. Viņš teica:

— Dod man ēst, ja nedosi, es būšu ļauns.

Viņa pasniedza tam savu maizes riku un teica smaidošām acīm:

— Nekad nevajag ļaunam būt.

Klaidonis aizgāja.

Grācijas māte nomira. Viņas ļoti labais un ļoti vājais tēvs bija īsts veco laiku itālietis, priecīgs, laipns un sirsnīgs, bet mazliet bērnišķīgs un pilnīgi nespējīgs vadīt mazās meitenes audzināšanu. Stevensa kundze, vecā Buontempi māsa, atbraukusi uz brāļasievas bērēm, bija gluži satriekta par mīļā bērna vientulību. Viņa nolēma Grāciju vest uz Parīzi, lai izkliedētu meitenes bēdas. Grācija apraudājās, un viņai līdzi raudāja vecais tēvs. taču, ja Stevensa kundze bija ko noņēmusies, tad citiem atlika tikai paklausīt; neviens viņai nevarēja pretoties. Viņas griba valdīja visu ģimeni, un savā Parīzes namā viņa bija pilnīga pavēlniece: viņai klausīja vīrs, meita un mīļākie. Stevensa kundze prata savienot pienākumus ar izpriecām, viņa bija praktiska un kaislīga, rosīga un darbīga, īsta sabiedrības dāma.

Uz Parīzi aizvestā klusā Grācija mīlēja un pielūdza savu daiļo māsīcu Koleti, kam patika viņas klusā dievināšana. Mazo, jautro mežonēnu Stevensi ieveda savā sabiedrībā un ņēma līdzi uz teātri. Pret viņu visi izturējās kā pret bērnu, un arī viņa pati sev šķita tikai bērns, bet īstenībā jau bija liela meitene. Grāciju trauca jūtas, ko viņa slēpa un kas viņu biedeja: tie bija nevaldāmi maigu jūtu joņi, kuri tiecās uz cilvēkiem un lietām. Viņa slepus mīlēja Koleti, nozaga tai kādu saitīti vai nēzdodziņu un glabāja pie sevis. Koletes tuvumā viņa mulsa un nevarēja izrunāt ne vārda, un, kad viņa to gaidīja, kad zināja, ka redzēs Koleti, viņa trīcēja nepacietībā un laimē. Kad teātrī Grācija redzēja, ka viņas skaistā māsīca dziļi izgrieztā tērpā ienāca ložā un visu acis pievērsās Koletei, meitenes sejā atstaroja pazemīgs un maigs, mīlestībā tvīkstošs smaids. Un, kad Kolete viņu uzrunāja, sirds viņai pagura liegā laimībā. Baltā ģērbā, skaistos, melnos matus klaidā izlaidusi pār brūnajiem pleciem, košļādama savu garo cimdu pirkstu galiņus vai aiz garlaicības urbdama pirkstu cimda griezumā, viņa

izrādes laikā ik mirkli pievērsās Koletei, tvēra tās laipnos skatienus, lai dalītos tās priekā, un ar savām tumšajām, dzidrajām acīm it kā dziedāja:

«Tu esi man tik mīla!»

Pastaigāšanās gājienos pa Parīzes apkārtnes mežiem Grācija ņirbināja sīkiem solīšiem Koletei pakaļ kā ēna, sēdās tai pie kājām, aiztecēja pa priekšu un lauza zarus, kas būtu varējuši mīļo māsīcu traucēt, un pāri peļķēm cēla viņai tiltiņus no ceļmalas oļiem. Un kādu vakaru, kad dārzā salstošā Kolete lūdza, lai Grācija iedodot tai savu plecu seģeni, meitene līksmē klusi iesaucās — un tūdaļ nokaunējusies aprāvās, — jo bija priecīga, ka viņas segā tīsies tā, ko viņa tik ļoti mīlēja, un atdos seģeni, pilnu ar savu smaržu.

Grāciju saldi satrauca arī dažas grāmatas, dažas dzejnieku lapas puses, ko viņa slepenībā lasīja (jo viņai aizvien vēl deva tikai bērnu grāmatas). Vēl vairāk viņu saviļņoja mūzika, lai gan viņai sacīja, ka viņa to vēl nevarot saprast. Viņa arī pati sev iestāstīja, ka nesaprot šo muziku, tomēr trīsēja un bālēja, to klausīdamās. Kas tādos brīžos viņā norisinājās, to nezināja neviens.

īstenībā viņa bija paklausīga meitene, sapņaina, laiska, maza kārumniece; viņa sarka bez iemesla, bieži vien klusēdama sēdēja ilgas stundas, tad atkal pēkšņi trieca un tērzēja, smējās, viegli raudāja un gluži neviļus sāka šņukstēt un atkal smieties gaišiem bērna smiekliem. Viņa smējās un priecājās par katru nieku. Nekad viņa necentās tēlot lielu dāmu. Viņa bija un palika bērns. Viņa bija labsirdīga un nevienam nevarēja darīt pāri, viņai pašai sāpēja ik vārds, Ik rājiens. Viņa bija ļoti atturīga, smalkjūtīga, mīlēja un pielūdza visu, ko šķita skaistu un labu, un cilvēkus apveltīja ar tādām īpašībām, kādu viņiem nebija.

Stevensa kundze sāka rūpēties par viņas nokavēto izglītību un lūdza arī, lai Kristofs māca Grācijai spēlēt klavieres.

Pirmo reizi viņa Kristofu ieraudzīja lielās viesībās krustmātes mājās, kur bija sapulcējušies daudz ļaužu. Kristofs nekad nemācēja pielāgoties publikas gaumei un spēlēja bezgalīgu adagio, kuru klausīdamies visi žāvājās un nepacietīgi gaidīja beigas, bet, kad tās likās jau pienākušas, Kristofs atkal sāka spēlēt. Visi cits citam jautāja, vai tad tam reiz nebūšot beigas. Stevensa kundze aiz nepacietības beidzās vai nost. Kolete uzjautrinājās kā negudra: viņa izbaudīja visu situācijas

komismu un nedusmojās par Kristofa nejūtlbu šajā ziņā. Ko-lete izjuta Kristofā spēku, kas viņu valdzināja, bet pašreizējā situācijā bija daudz komisma, un viņa nekad nebūtu iedrošinājusies Kristofu aizstāvēt. Tikai mazo Grāciju šī mūzika aizkustināja līdz asarām. Viņa bija ieslēpusies salona stūri. Kad mūzika beidzās, viņa izsteidzās no salona, slēpdama savu satraukumu un nevarēdama izturēt, ka visi par Kristofu klusībā smējās; šie smiekli viņai sāpēja.

Pēc dažām dienām pie pusdienu galda Stevensa kundze viņai pateica, ka Kristofs viņu mācīs klavieres spēlēt. Grācija tik Joti samulsa, ka viņai karote iekrita zupas šķīvī, apšļakstīdama viņu pašu un māsīcu. Kolete sacīja, ka vispirms Grācijai jāmāca pieklājīgi izturēties pie galda. Bet Stevensa kundze piezīmēja, ka to nu gan Kristofs nevarēšot mācīt. Grācija bija laimīga, ka viņu rāja kopā ar Kristofu.

Kristofs sāka savas mācības stundas. Grācija bija kā sastingusi, viņa sēdēja, rokas piekļāvusi pie sāniem, un neiedrošinājās ne pakustēties, ne acis pacelt. Un, kad Kristofa pirksti pieskārās viņas mazajai rociņai, lai izlabotu pirkstu stāvokli un pareizi tos uzliktu uz klavieru taustiņiem, viņai_ likās, ka tūda] viņa kritīs nemaņā. Baidīdamās Kristofa klātbūtnē nepareizi spēlēt, Grācija spēlēja savus vingrinājumus, līdz sāka sāpēt rokas, līdz māsīca viņu nepacietībā sāka rāt, bet visas pūles bija veltīgas: tiklīdz atnāca Kristofs, meitenes spēle bija neciešama, viņai aizrāvās elpa un pirksti stinga vai kļuva mīksti kā vate. Katra nots viņu izsita no takts, akcenti bija nesakarīgi; Kristofs viņu sabāra un aizgāja pukodamies: tādos brīžos viņai gribējās mirt.

Kristofs Grāciju neievēroja, viņš domāja tikai par Koleti. Grācija apskauda māsīcas draudzību ar Kristofu, bet, lai gan viņa cieta, viņas mazā, labā sirds tomēr priecājās par Koleti un par Kristofu. Koleti Grācija atzina tik pārāku par sevi, ka viņai likās gluži dabiski, ja Kristofs savu vērību veltīja tikai Koletei. — Bet, kad viņai bija jāizraugās starp māsīcu un Kristofu, viņas sirds tiecās uz pēdējo. Ar sievietes instinktu Grācija skaidri izjuta, ka Kristofu sāpina Koletes koķetērija un Levī-Kēra lakstošanās ap viņu. Levī-Kēru meitene instinktīvi necieta un sāka to ienīst, tiklīdz redzēja, ka arī Kristofs to ienīst. Viņa nevarēja saprast, kā gan Kolete to bija varējusi izraudzīties par Kristofa sāncensi. Klusībā viņa māsīcu bargi nosodīja un, pieķērusi to vairākkārt pie meliem, spēji mainīja

izturēšanos pret to. Kolete to manīja, bet nenojauta šis pārvērtības iemeslu. Viņa iedomājās, ka tie tikai mazas meitenes untumi. Taču savu varu pār Grāciju viņa bija zaudējusi, to viņai pierādīja kāds nenozīmīgs fakts. Reiz vakarā, kad viņas abas dārzā pastaigājās, Kolete ar koķetu maigumu gribēja Grāciju pasargāt no pēkšņi uznākušā sīkā lietus. Bet Grācija, kam pirms dažām nedēļām būtu bijusi neizsakāma laime paslēpties pie savas mīļās māsīcas krūtīm, šoreiz viņu vēsi atraidīja. Un, kad Kolete pateica, ka viņai nepatīk kāda kompozīcija, ko Grācija spēlēja, meitene tomēr to spēlēja un mīlēja.

Visu savu maigumu Grācija tagad atdeva Kristofam. Ar klusu, vāru nojautu viņa uztvēra Kristofa ciešanas. Bet savās bērnišķīgajās raizēs un ielīksmotajā tieksmē uz Kristofu viņa visu pārspīlēja. Viņai likās, ka Kristofs mīl Koleti, bet īstenībā tā bija tikai dziļāka draudzība. Grācija domāja, ka viņš ir nelaimīgs, un viņa dēļ pati arī jutās nelaimīga. Bet nabaga bērnu Kristofs neatalgoja par viņas mīļajām rūpēm: kad Kolete bija Kristofu sakaitinājusi, Grācijai bija jācieš. Savas dusmas viņš izgāza uz mazo skolnieci, nepacietīgi peldams tās kļūdas. Kādu rītu, kad Kolete viņu bija satraukusi vairāk nekā parasti, viņš piesēdās pie klavierēm tik saniknots, ka Grācija zaudēja pat to savas mākas mazumiņu, kas viņai bija: viņa spēlēja kā apstulbusi. Viņš izteica Grācijai dusmīgas piezīmes, un meitene apjuka galīgi. Kristofs pārskaities parāva meiteni aiz rokas un uzkliedza, ka viņa nekad neiemācīšoties pieklājīgi spēlēt, lai viņa mācoties vārīt, šūt vai ko vien gribot, tikai lai dievs viņu pasargājot no mūzikas! To vairs neesot iespējams noklausīties. Un viņš pameta meiteni stundas vidū. Nabaga Grācija lēja karstas asaras; viņa neraudāja par asajiem, skarbajiem vārdiem, viņa raudāja aiz sāpēm, ka nevarēja Kristofu iepriecināt, bet ar savu muļķību vēl dziļākas vērta tā cilvēka mokas, kuru mīlēja.

Kad Kristofs vairs nenāca pie Stevensiem, Grācija iegrima smeldzošās skumjās. Viņa ilgojās pēc tēva mājām. Šis spirgtais, pat savos sapņos veselais bērns, kura dvēselē smaidīja dzidrā un klusā lauku jautrība, jutās svešs un bārs šajā pilsētā neirastēnisko un kustīgo parīziešu vidū. Viņa bija iemācījusies par savas apkārtnes ļaudīm spriest pareizi un skaidri, bet neiedrošinājās savas domas izteikt. Savā labsirdībā, savā pazemībā, savā pašticības trūkumā viņa bija bikla un vāja tāpat kā viņas tēvs. Viņa paļāvās patvaldnieciskajai krustmātei

un despotiskajai māsīcai. Savam tēvam, kam meitene kārtīgi sūtīja garas, maigas vēstules, viņa neiedrošinājās rakstīt:

«Lūdzu, ved mani atpakaļ mājās]»

Un vecais tēvs, gan ilgodamies pēc meitas, arī neiedrošinājās vest Grāciju atpakaļ, jo Stevensa kundzeuz viņa biklajiem mājieniem atbildēja, ka Grācijai pie viņas klājoties labi, daudz labāk nekā pie tēva uz laukiem un ka meitenei audzināšanas dēļ jāpaliekot Parīzē.

Bet pienāca brīdis, kad šī trimda mazajai dienvidu dyēselei kļuva pārāk smaga un kad tai bija jālido atpakaļ uz gaismas zemi. — Tas notika pēc Kristofa koncerta.Tur viņa bija aizgājusi Stevensiem līdzi, un viņai nebija spēka noskatīties riebīgajā izrādē, kad ļaužu bars nozaimoja mākslinieku... Mākslinieku? To, kas Grācijai bija pašas mākslas iemiesojums, kas sevī ietvēra visu dievišķīgo zemes virsū. Viņa būtu varējusi raudāt un skriešus izskriet no koncerta zāles. Bet viņai bija līdz galam jānoklausās ļaužu bara kliedzieni un svilpieni un vēlāk krustmātes mājās jādzird apvainojošās piezīmes, Kole-tes smiekli un Lisjēna Levī-Kēra nožēlu pilnas runas. Grācija iebēga savā istabā, ielīda gultā un raudāja līdz vēlai naktij. Domās meitene sarunājās ar Kristofu, mierināja viņu, ka viņam tā mīļu prātu būtu ziedojusi savu dzīvi, bet cieta negantas mokas, ka nevarēja darīt nekā, lai sniegtu viņam laimi. No šīs dienas viņa vairs nevarēja palikt Parīzē. Viņa lūdza tēvam, lai tas aicina viņu atpakaļ. Viņa rakstīja:

«Es nevaru še vairs dzīvot, es nevaru, es miršu, ja atstāsi mani še.»

Grācijas tēvs tūdaļ atbrauca. Lai_ gan viņiem grūti bija pretoties briesmīgajai krustmātei, tomēr gribas augstākā kāpinājuma brīdī radās vajadzīgais spēks.

Grācija atkal bija savā lielajā, klusajā parkā. Viņa bija laimīga, ka pārnākusi pie dzimtās dabas, pie saviem mīļajiem. Viņas sāpju smeldzinātā sirds, kas vērtās ik dienas līksmāka, bija apmākusies ziemeļu skumībā, bet dienvidu saule lēni izklīdināja miglas plīvuru. Bieži viņa domāja par nelaimīgo Kristofu. Zālē gulēdama un ieklausīdamās varžu un sienāžu balsīs vai sēdēdama pie klavierēm, ar kurām viņa sarunājās biežāk nekā viņās dienās, meitene sapņoja par savu draugu, ko bija iecerējusi sirds. Stundām ilgi viņa klusībā sarunājās ar Kristofu, un viņai likās, ka kādu dienu atvērsies durvis un ienāks viņš. Grācija rakstīja viņam un pēc ilgas svārstīšanās aizsū-

tlja neparakstītu vēstuli, ko kādu ritu zagšus ar trīcošu sirdi iemeta trīs kilometrus attālā ciema pastkastītē: maigu, aizkustinošu vēstuli, kurā Kristofam teica, ka viņš nav viens, ka viņam nevajag zaudēt drosmi, ka pasaulē ir sirds, kas par viņu domā, kas viņu mīl un_ lūdz par viņu dievu, — nabaga vēstuli, kas ceļā nomaldījās un ko Kristofs nekad nesaņēma.

Klusi aizritēja tālās draudzenes vienmuļās un jautrās dienas. Itāliešu gaišais prieks, miera, liegas laimes un smalkas apcerēšanas ģēnijs auklēja šo skaidro, dzidro sirdi, kuras dziļumos kā sīka, vāra liesma klusi dega atmiņas par Kristofu.

KRISTOFS nekā nezināja par vientiesīgo mīlestību tālās meitenes sirdī, kurai viņa vēlākajā dzīvē bija tik liela vieta. Un viņš nezināja ari, ka tajā pašā koncertā, kur viņu nozaimoja, sēdēja tas, kam bija lemts kļūt par viņa draugu, par viņa dārgo ceļabiedru, kas ilgus gadus ar viņu gāja roku rokā.

Kristofs bija viens. Viņš iedomājās, ka ir viens. Bet šī vientulība viņu nenomāca. Viņš vairs neizjuta rūgtās skumjas, kas viņu bija žņaugušas Vācijā. Kristofs bija stiprāks, lielāks izaudzis: viņš zināja, ka tā tam jābūt. Viņa ilūzijas par Parīzi bija izgaisušas: cilvēki visur bija vienādi. Ar šīm domām bija jāsamierinās, un viņš nedrīkstēja iespītēties bērnišķīgā cīņā pret visu pa-

sauli; viņam bija jābūt, kas viņš bija. Ka teica Bēthovens: «Ja mēs dzīvei ziedosim visus dzīvības spēkus, kas tad mums atliks mūsu cēlāko, mūsu augstāko mērķu piepildīšanai?» Kristofs dzijāk izprata savu dabu un savas tautas raksturu, par ko senāk bija spriedis tik bargi. Jo vairāk viņu nomāca Parīzes atmosfēra, jo asāka bija viņa dziņa bēgt atpakaļ uz dzimteni, pie dzejniekiem un mūziķiem, kuru darbos tverti dzimtās zemes skaistākie sapņi. Tiklīdz viņš atšķīra šo dzejnieku grāmatas, viņa istabu piešalca saules apmirdzētās Reinas čalas un pie-staroja seno, pamesto draugu siltie smaidi.

Cik nepateicīgs viņš bijis pret tiem! Kā viņš senāk bija varējis neatzīt viņu uzticīgā, klusā darba brīnišķīgos augļus? Un apkaunots viņš atcerējās visas pārspīlētības un netaisnības, kādas bija par tiem izteicis, kad pats vēl dzīvoja Vācijā. Toreiz Kristofs redzēja tikai viņu kļūdas, viņu svinīgo un māksloto patosu, asaraino ideālismu, viņu sīkos domu melus, viņu nevarību. Bet ak vai! Cik šie trūkumi bija nenozīmīgi, salīdzinot ar viņu lielajām vērtībām! Kā viņš bija varējis tik cietsirdīgs būt pret vājībām, kas tagad viņu aizkustināja, jo tās viņus darīja cilvēciskākus! Un taisni tādēļ viņu tagad visvairāk valdzināja tie, pret kuriem viņš bijis visnetaisnāks. Ko gan viņš nebija sarunājis par Šūbertu un par Bahu! Un cik tagad viņš juta tos dvēselei tuvus! Tālumā no saviem tuviniekiem, trimdā Kristofs juta, ka šīs cēlās dvēseles, par kuru vājībām reiz bija tik skarbi zobojies, tiecas uz viņu un, labsirdīgi smaidīdamas, viņam saka:

«Brāli, mēs esam pie tevis. Esi drošs! Arī mēs reiz izcietām cīņas rūgtumu ... Bet tas ir nieks ...»

Viņš dzirdēja Johana Sebastjana Baha dvēseles okeāna dimdoņu: tur auroja vētras un vivināja vēji. Un viņš redzēja dzīves skrejošos mākoņus — priekā un sāpēs, un niknumā noreibušas tautas un tām pāri lēnprātīgo Kristus tēlu, mūžīgā miera nesēju, — viņš dzirdēja modinātāju saucienus pilsētās, kas ar gaišiem prieka kliedzieniem traucās pretim savam pestītājam, no kura soļiem trīcēja pasaule... Kāds brīnišķīgs domu, kaislību, muzikālu formu, varonības, šekspirisku tēlu, Savonarolas pravietības, pastorālu, episku, apokaliptisku vīziju avots! Un visi šie brīnumi bija ieslēpti Tīringas ērģelnieka sīkajā, vārgajā ķermenī, viņa galvā ar divkāršo zodu, šaurām un spodrām acīm grumbaino plakstiņu un uzrauto uzacu

ēnā... Kristofs redzēja viņu skaidri: grūtsirdīgu, līksmu, mazliet smieklīgu, ar gotikas un rokoko alegorijām un simboliem pieblīvētu galvu, dedzīgu un spītīgu, jautru un laipnu, kaisli mīlošu dzīvi un nāves ilgu tirdītu... Kristofs redzeja viņu skolā: ģeniālais skolotājs netīru, rupju, ubadzīgu skolnieku vidū, kuriem bija gārdzošas un ķērcošas balsis un ar kuriem viņš mūžīgi ķildojās, un no kuriem viens viņu pat piekāva ... Kristofs redzēja viņu ģimenes lokā, viņam bija divdesmit un viens bērns, no kuriem trīspadsmit nomira agrāk nekā viņš pats un viens bija idiots; visi citi bija labi muziki un viņam spēlēja mazus koncertus ... Slimības, bēres, rupjas ķildas, naudas trūkums, viņa ģēnija neatzīšana. — Bet visam pāri viņa mūzika, viņa ticība, viņa brīvība un gaisma, nojausta un ilgota, garā aptverta svētlaimība — dievs, dieva elpa, kas dedzināja viņa miesas, kas zibens šautras raidīja no viņa lūpām ... Ak spēks! Ak spēks! Ak spēka svētlaimīgās pērkona graujas!.

Kristofs dzēra šo speķu ilgiem, kariem malkiem. Viņš izjuta mūzikas varas labvēlīgo iespaidu, kas izstrāvoja no vācu dvēselēm. Kāda tam nozīme, ja dažreiz šī mūzika bija ikdienišķa, pat nedaiļa? Bet tā bija, un tā strāvoja plaši un bagātīgi. Fran-cijā mūzika bija pa lāsītei satecināta rūpīgi aizkorķētās pudelēs. Un šie sasmakušā ūdens dzērāji nicīgi novērsās no vācu mūzikas dzīvajām straumēm! Viņi uzknābāja vācu ģēniju kļūdas!

«Nabagi,» domāja Kristofs, neatcerēdamies, ka pats reiz bija rīkojies tikpat smieklīgi, «viņi meklē Vāgnera un Bēthovena kļūdas! Viņi grib ģēniju bez trūkumiem un vainām! It kā vēja brāzmai būtu kāda bēda, vai tās elpa izposta vai neizposta pasaules jauko un daiļo kārtību! ...»

Sava spēka līksmē Kristofs klaiņāja pa Parīzi. Viņu nesaprata — jo labāk! Jo brīvāks viņš varēs būt. Lai radītu pasauli, kas visās daļās organiski celta pēc iekšējiem likumiem — un ģēnija uzdevums ir radīt šādu pasauli, — tad viņam tajā jādzīvo pilnīgi. Mākslinieks nekad nav gluži viens. Bet bīstami ir savu domu pasauli skatīt spogulī, kas to izkropļo vai sašaurina. Nevienam viņš nedrīkst uzticēt savus nodomus, līdz viņa darbs ir galā, citādi viņam pietrūks drosmes to piepildīt, jo tās vairs nebūtu viņa paša domas, bet citu ļaužu sīkās un nožēlojamās domu drumstalas.

Kad nu Kristofa sapņus nekas vairs netraucēja, tie izšalca kā avoti no visiem viņa dvēseles stūrīšiem, no visām spraugām starp viņa ceļa akmeņiem. Viņš dzīvoja vīziju pasaulē. Viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, viņa dvēselē pārvērtās par tēliem, kuri nebija vairs līdzīgi tam, ko viņš redzēja un ko viņš dzirdēja. Viņam bija tikai jāļaujas dzīves strāvojumam, un visur, visapkārt viņš atkal ieraudzīja savu varoņu dzīvi. Iespaidi paši viņu meklēja. Garāmgājēju acis, vēja nestas balss skaņas, gaismas rotaļa zaļā zālē, putni, kas čivināja Luksemburgas dārzā, tālē dūcošie klostera zvani, bālās debesis, šaurais debesu stūrītis, ko viņš skatīja pa savas istabas logu, katras dienas stundu dažādie trokšņi un daudzās noskaņas nebija viņa paša iespaidi, — to visu izjuta būtnes, kuras viņš izsapņoja. ■— Kristofs bija laimīgs.

Bet viņa apstākļi bija tik grūti kā vēl nekad. Viņš pazaudēja retās klavieru stundas, savu vienīgo ienākumu avotu. Bija septembris, visi parīzieši bija izbraukuši; grūti bija atrast jaunus skolniekus. Vienīgais viņa skolnieks bija inteliģents, mazliet prātā jucis inženieris, kas četrdesmit gadu vecumā bija iedomājies vēl pacelties ievērojama vijolnieka slavā. Vijoli Kristofs nespēlēja labi, tomēr labāk nekā viņa skolnieks, un kādu laiku viņš to mācīja trīs stundas nedēļā par diviem frankiem stundā. Pēc diviem mēnešiem inženierim vijole apnika, un pēkšņi viņš iedomājās, ka viņam ir gleznotāja talants. Kad viņš to pateica Kristofam, tas sāka smieties no visas sirds un, kad bija izsmējies, tad saskaitīja savu naudu un konstatēja; ka viņam kabatā vairs tikai divpadsmit franki, ko inženieris bija samaksājis par stundām. Kristofs tādēļ neuztraucās, tikai nodomāja, ka jāmeklē citi eksistences līdzekļi: atkal bija jāiet pie izdevējiem. Tas nebija patīkami... Bet savu labo omu maitāt nebija vērts. Diena bija tik jauka. Un viņš devās uz Medonu.

Viņam ļoti patika staigāt un kustēties. Ejot viņa dvēselē brieda mūzikas druvas. Kristofs bija mūzikas pārpilns kā šūnas ar medu, un viņš priecājās par savu bišu saldo dūkšanu. Lielāko tiesu tā bija modulācijām bagāta mūzika. Un ritmi — lēkājoši, uzmācīgi kā rēgi... Lūkojiet radīt ritmus, kad esat ieslēdzies savā istabā! Jūs izveidosiet tikai trauslas un nekustīgas harmonijas tāpat kā parīzieši!

Noguris viņš atgulās mežā. Kokiem lapas bija gandrīz jau nobirušas, debesis laistījās dzidras un zilas. Kristofs iegrima

sapnī, kas vizmoja kā oktobra mākoņu liegā gaisma. Asinis viņam kūsāja. Viņš dzirdēja savu domu šalkas. Tās nāca no visām apvāršņa pusēm: jaunas un vecas pasaules, kas kvēloja cīņā, zudušas dvēseles, seni viesi, kuri viņā dzīvoja kā ļaudis pilsētā. Viņš atcerējās tēvoča Gotfrīda senos vārdus pie Melhiora kapa; viņš bija kā dzīvs kaps, pilns kustīgu miroņu, visu viņa nezināmo senču. Viņam bija prieks ieklausīties šī daudzus gadsimtus vecā meža ērģelēs; tas bija kā Dantes mežs, pilns dīvainu ērmu. Nu tie viņu vairs nebaidīja kā agrā jaunībā. Jo viņu vadīja lielais meistars: viņa griba. Viņš jautri plīkšķināja pātagu, viņam patika klausīties savas dvēseles menažērija dzīvojošo zvēru kaukšanā. Viņš nebija viens. Viņam nebija baiļu, ka viņš reiz varētu viens būt. Viņš viens pats bija spēcīgu un dzīvespriecīgu Kraftu armija. Pret naidīgo Parīzi, pret veselu tautu viņš varēja cīņā raidīt savu tautu: cīņa bija līdzīga.

KRISTOFS atstāja savu vienkāršo, tomēr ļoti dārgo istabu un apmetās Monrūža kvartālā, jumta istabā, kurā gan nebija ērtību, toties bija tīrs gaiss. Tur viņš varēja vismaz elpot. No viņa loga atvērās plaša perspektīva pār Parīzes dūmeņiem. Brauciens uz jauno dzīvokli nevilkās ilgi: viņš pats savas mantas aizveda rokas ratiņos. No visām viņa mantām, atskaitot veco ceļasomu, visdārgākais viņam bija Bēthovena maskas ģipša lējums, kas pēdējā laikā bija ļoti izplatīts. To viņš ietina ar vislielāko rūpību, kā retu mākslas darbu. Viņš nešķīrās no tās ne mirkli. Parīzē tā viņam bija kā laimes sala. Un arī viņa morālais barometrs. Vēl skaidrāk nekā Kristofa sirdsapziņa šī maska rādīja viņa dvēseles temperatūru, viņa slēptākās domas: drīz mākoņu pieblīvētās debesis, drīz kaislību vētras brāzmas, drīz varenu mieru.

Est viņš nevarēja tik, cik gri-

bējās. Viņš ēda tikai reizi dienā. Pulksten vienos. Viņš bija nopircis resnu desu un piekāris pie sava loga; no labi biezas desas šķēles, pamatīgas maizes rikas un krūzes pašvārītas kafijas viņš sarīkoja īstas dievu dzīres. Bet viņš labprāt būtu apēdis divas šādas porcijas. Un viņš sāka dusmoties par savu labo ēstgribu. Viņš lamāja sevi par rīmu, kas domā tikai par vēderu. Taču viņam gandrīz nemaz nebija vēdera, viņš bija izdēdējis kā izkāmējis suns. Tomēr veselība viņam bija stipra un galva vienmēr skaidra.

Par rītdienu Kristofs nebēdāja. Kamēr vienai dienai naudas pietika, viņš nezūdījās. Un, kad viņam vairs nebija nekā, viņš beidzot nolēma atkal apstaigāt izdevējus. Bet darba nebija nekur. Velti izmaldījies, Kristofs gāja mājās un, iedams garam muzikāliju veikalam, kurā Silvēns Kons viņu bija iepazīstinājis ar Dānieļu Hehtu, iegāja iekšā, aizmirsis, kādos apstākļos jau reiz tur bija gaidījis palīdzību. Pirmais, ko viņš iekšā ieraudzīja, bija Hehts. Kristofs tūdaļ dzīrās iet atpakaļ, bet bija jau par vēlu: Hehts viņu bija jau pamanījis. Kristofs negribēja ierādīt, ka viņš bēg, un tādēļ gāja Hehtam klāt, pats nezinādams, ko lai tam saka, un sevī apņēmās izturēties tikpat pašapzinīgi kā pirmo reizi, jo bija pārliecināts, ka Hehts pret viņu neskoposies ar nekaunībām. Bet viņa pārliecība bija maldīga. Hehts viņam vienaldzīgi sniedza roku, ar banālu laipnības formulu apvaicājās par Kristofa veselību un, negaidījis Kris-tofa lūgumu, lai tas viņu pieņem audiencē, pamāja ar roku uz sava kabineta durvīm, pa kurām ielaida savu viesi pa priekšu, pats atvirzīdamies sāņus. Klusībā Hehts priecājās par šo apmeklējumu, ko savā augstprātībā gan bija paredzējis, bet necerēja vairs sagaidīt. Viņš visu laiku bija vērojis Kristofa likteni un centies iepazīties ar tā muziku, kļūmīgajā koncertā bija dzirdējis arī «Dāvidu». Ļaužu baru nicinādams, Hehts nebija brīnījies par publikas naidu pret Kristofu, bet pats viņš pilnīgi atzina šī darba skaistumu. Varbūt visā Parīzē nebija ne divu cilvēku, kas tik dziļi izprata Kristofa māksliniecisko īpatnību kā Hehts. Bet Kristofam pašam viņš nekad to nebūtu teicis; ne tādēļ, ka Kristofs viņu bija apvainojis, bet viņš vispār nevarēja būt laipns: tā bija viņa dabas būtība. Hehts no visas sirds gribēja Kristofam palīdzēt, tomēr pirmo soli viņš nevarēja spert: viņš gaidījia, lai Kristofs viņu lūdz. Nu Kristofs bija atnācis. Hehts necentās augstsirdīgi izdzēst atmiņas par viņu konfliktu pirmās tikšanās dienā, bet ar sevišķu gandarījumu Kristofam

lika gari un plaši izklāstīt sava apmeklējuma nolūku un papūlējās vismaz šoreiz Kristofam uzmākt darbu, no kura tas pirmo reizi bija atsacījies. Hehts viņam uzdeva līdz rītam transponēt piecdesmit nošu lapas puses mandolīnai un ģitārai.

Kristofa lepnumu salauzis, viņš deva tam arī patīkamāku darbu, bet vienmēr izturējās tik nievājoši augstprātīgi, ka pateicību pret viņu just nebija iespējams. Tikai galējs^ trūkums Kristofu vienmēr dzina pie viņa. Un, lai arī šie darbi bija cik nogurdinoši būdami, Kristofs savu maizi labāk gribēja pelnīt ar tiem nekā pieņemt Hehta dāvanas, jo Hehts viņam reiz pie-' dāvāja palīdzību bez atlīdzības, bez šaubām — no tīras un skaidras sirds. Bet Kristofs juta, ka Hehts par viņa pazemojumu klusībā priecāsies, un tāpēc, ja arī nevarēja atsacīties no Hehta darba noteikumiem, vismaz atraidīja viņa labdarību: strādāt Kristofs bija ar mieru, bet Hehtam parādā būt nekad. — Kādu rītu, kad viņš atnesa darbu, ko bija strādājis visu nakti, Hehts sēdēja pie azaida. Hehts pamanīja Kristofa bālumu un viņa kāros skatienus, kas neviļus vērsās uz ēdienu galdu; viņš redzēja, ka Kristofs nav ēdis, un piedāvāja tam azaidu. Nodoms bija labs, bet Hehts pārāk skaidri lika sajust, ka manījis Kristofa nelaimi, un tā šis uzaicinājums kļuva līdzīgs ubagu dāvanai. Kristofs būtu drīzāk badā nomiris nekā ēdis pie Hehta galda. Viņam tomēr bija jāpiesēžas (Hehts teicās ar viņu parunāt), bet ēdienam viņš nepieskārās. Viņš teica, ka jau esot paēdis. Taču vēders viņam sažņaudzās aiz izsalkuma.

Kristofs lapbrāt būtu izticis bez Hehta, bet citi izdevēji bija vēl ļaunāki. — Parīzē dzīvoja bagāti diletanti, kas nereti izdomāja muzikālas frāzes, bet nespēja tās uzrakstīt. Viņi ataicināja Kristofu, nodziedāja viņam savas frāzes, kas bija prasījušas pārmērīgas pūles, un jautāja:

— Nu, vai tas nav skaisti?

Viņi lika tās Kristofam «izstrādāt» (tas nozīmē: pilnīgi uzrakstīt) — un ar viņu vārdu šos fragmentus publicēja lielākie nošu izdevēji. Un beidzot viņi jutās pārliecināti, ka tās ir viņu pašu kompozīcijas. Kristofs pazina vienu no šiem diletantiem, aristokrātu ar labu slavu, staltu un kustīgu kungu, kas viņu tūdaļ sauca par «mīļo draugu», ņēma pie rokas, dedzīgi apliecināja savu sajūsmu, čukstēja viņam ausī pikantus jokus, trieca aplamības par Bēthovenu, Verlēnu, Ofenbahu, Ivetu Zilbēru ... Šis kungs lika Kristofam strādāt, bet vienmēr aizmirsa viņam

par darbu samaksāt. Savu parādu viņš deldēja ar rokas spiedieniem un ielūgumiem «kādreiz brokastis». Galu galā_ viņš Kristofam aizsūtīja divdesmit frankus. Kristofs sev atļāvas būt tik muļķīgi lepns, ka aizsūtīja tos atpakaļ. Todien viņam kabatā nebija ne divdesmit sū un vajadzēja vēl nopirkt pastmarku par divdesmit pieciem santīmiem, lai aizsūtītu mātei vēstuli. Vecajai Luizei bija dzimšanas diena, ko Kristofs nekad nebutu varējis aizmirst: sava dēla vēstuli nabaga večiņa gaidīja kā debesu dāvanu; ja tā nepienāktu, viņai būtu lielas bēdas.* Pēdējās nedēļās viņa rakstīja Kristofam biežāk, kaut arī tas prasīja lielas pūles. Viņai grūti bija dzīvot savā vientulībā. Taču viņa nekad nebūtu'iedrošinājusies braukt pie Kristofa uz Parīzi, jo bija pārāk bailīga un pārāk cieši saistīta ar savu mazo pilsētiņu, savu baznīcu, savu māju. Un, ja arī viņa būtu gribējusi braukt, Kristofam jau nebija naudas, viņam pašam da-žudien nebija ko ēst.

Lielu prieku viņam sagādāja vēstule no Lorhenas, no ņiprās lauku meičas, kuras dēļ viņš bija saķildojies ar prūšu zaldātiem. Lorhena rakstīja, ka drīz precēšoties, stāstīja par Kristofa māti un sūtīja viņam grozu ābolu un lauku raušus. Lai Kristofs ēdot tos, viņu pieminēdams. Šis sūtījums nāca īstajā laikā. Tovakar Kristofa mājās bija lielais gavēnis: no desas, kas karājās pie loga, bija palikusi tikai aukla. Un Kristofs sevi salīdzināja ar svētiem vientuļniekiem, kam klinšu aizās barību nesa krauklis. Bet krauklim droši vien bija pārāk daudz darba, visus vientuļniekus paēdinot, jo pie Kristofa tas neatlaidās.

Par spīti visām likstām Kristofa gars bija jautrs. Mazgājamo bļodu viņš pārvērta par veļas kublu un, kurpes spodrinādams, svilpoja kā strazds. Viņš mierinājās ar Berlioza vārdiem: «Pacelsimies pāri sīkajām dzīves rūpēm un dziedāsim vieglā balsī jautro, pazīstamo piedziedājumu: «Dies

irae..— Kristofs bieži vien to dziedāja, dusmās iesvel-dams_ savus kaimiņus, kas sašutumā gandrīz vai apstulba, dzirdēdami, ka dziesmu viņš pārtrauc ar gaišiem, skaļiem smiekliem.

Kristofs dzīvoja atturīgu, šķīstu dzīvi. Trūkumā, dienišķās maizes meklēšanā un mākslinieciskās radīšanas drudžainībā viņam nebija ne laika, ne prieka ļauties jutekliskām baudām. Pret tām viņš bija vienaldzīgs: pretodamies baudkārajai Parīzei, viņš ieslēdzās tikumiskā askētismā. Viņš izjuta kaislīgu

tīrības tieksmi, un viņam derdzās nešķīstība. Pret kaislībām viņš nebija aizsargāts pilnīgi. Reizēm viņš tām ļāvās. Taču viņa kaislības palika šķīstas, kaut arī viņš tām ļāvās, jo viņš nemeklēja tanīs baudu, bet pilnīgu būtības izstrāvojumu, dāvājot sevi visu. Un, tiklīdz viņš redzēja, ka ir maldījies, viņš dusmās novērsās. Izvirtību Kristofs nepielīdzināja visiem citiem grēkiem. To viņš uzskatīja par nāves grēku, kas sazaļo dzīvības avotus. Kristofs ienīda kosmopolītisko sabiedrību, kuras vienīgais mērķis, kuras kredo bija bauda. — Laimi meklēt, bez šaubām, ir labi, un labi ir apkarot pesimistiskās ticības mācības, kuras cilvēcei uzvēluši gotiskās kristietības divdesmit gadsimti. Bet tikai tad, ja šo meklēšanu vada patiesa un cēla ticība, kas citiem grib labu. Taču kas notiek īstenībā? Pasauli vada visnožēlojamākais egoisms. Saujiņa baudītāju saviem jutekļiem gādā baudu maksimumu — uz citu rēķina. — Jā, jā, bez šaubām, kas gan nepazīst jūsu salonsociālismu! .Bet vai tad viņi paši nezina vislabāk, ka viņu baudkāres mācības der tikai resnajiem bagātniekiem, turpretī nabagiem tās ir inde? ...

«Baudu ceļi ir tikai dīku bagātnieku ceļi.»

KRISTOFS nebija ne bagāts, ne bagātībai radīts. Nopelnījis naudu, viņš tūlīt atdeva to par muziku; viņš atsacījas no ēdiena, lai varētu aiziet uz koncertu. Viņš gāja visietākajās vietās, «Satlē» teātra galerijā, un iegrima mūzikā. Tā viņam atsvēra vakariņas un mīļākās. Koncertā viņš divas trīs stundas līgoja svētlaimīgā nemaņā, un orķestra nepilnības viņa sejā. izvilināja tikai labvēlīgu smaidu: kritiku viņš pameta aiz durvīm, jo bija nācis mīlēt, nevis tiesāt. Un visa publika ap viņu, tikpat nekustīga kā viņš, aizvērtām acīm ļāvās lielajai sapņu straumei. Kristofam šie ļaudis likās kā vienota būtne, kas kā milzīgs runcis savilkušies kamolā un kaist jutekliskās un asinskārās halucinācijās. Biezajā, zeltītajā mijkrēslī noslēpumaini izcēlās dažas sieviešu sejas, kuru neminamā burvība, mēmā ielīksme saistīja Kristofa skatienus un valdzināja viņa sirdi; viņš klausījās tām līdzi, un ar tām savienojās viņa miesa un dvēsele. Bieži vien kāda no šīm sejām uztvēra viņa skatienu, un visu koncerta laiku viņus saistīja dīvainas simpātijās, kas izauga no būtības dziļākajiem dzelmeņiem, bet, tiklīdz kon-

certs beidzās, tās izgaisa, tāpat kā izdzisa miglainā straume, kurā šūpodamās bija vienojušās šīs dvēseles. Sīs jūtas pazīstamas visiem, kas mīl muziku, sevišķi, kad cilvēki vēl jauni un aizrautīgi: mūzikas būtība ir ļoti radniecīga mīlestībai, un to pilnīgi izbaudīt var tikai kopā ar draugu, tādēļ koncertā mēs instinktīvi meklējam kādas acis ļaužu barā, kādu cilvēku, ar kuru varētu dalīt savu prieku, kas vienam pašam par lielu.

So vienas stundas nezināmo draugu vidū, kurus Kristofs reizēm izvēlējās, lai pilnīgāk ļautos mūzikas lieglaimei, viņu valdzināja kāda seja, ko viņš redzēja katrā koncertā. Tā bija jauna meiča, kas droši vien muziku mīlēja par visu vairāk, kaut nesaprata to. Viņai bija maza zvērēna profils, taisns deguntiņš, kas tikko atšķīrās no viegli izstiepto lūpu un maigā zoda līnijas, smalkas, glezni izliektas uzacis, skaistas acis: viena no tām bezbēdīgajām sejiņām, kurā jaušama vienaldzīga miera plīvurā tīta jautrība un smiekli. Šīs mazās, palaidnīgās meičas, jaunās Parīzes strādnieces, varbūt visvairāk vēl atspoguļo antīko statuju un Rafaela madonnu zudušo gaismu. Viņu dzīvē tas ir tikai mirklis, pirmā prieka atmodas mirklis; viņas ātri novīst. Taču vismaz viņu ziedoņa stunda ir līksma un gaiša.

Kristofam patika lūkoties uz šo meiču, jo glīta seja allaž ielīksmoja viņa sirdi; viņš bez iekāres priecājās par to, smēla tajā prieku, dvē-

seles mieru, varbūt pat tikumisko spēku. Meiča, pats par sevi Saprotams, drīz pamanīja, ka Kristofs viņu ūzluko, un gluži neviļus viņus vienoja magnētiska straume. Koncertos viņi sēdēja gandrīz vienmēr tajās pašās vietās, un drīz jau viņi pazina viens otra gaumi. Lāgu lāgiem viņi saskatījās un sapratās. Ja mūzika viņai ļoti patika, viņa mazliet izkāra mēli, it kā laizīdamās; un, rādīdama, ka šis vai tas viņai nav paticis, viņa nicīgi savieba savu glīto purniņu. Kad. spēlēja nopietnu muziku, viņas seja bija svinīga. Kristofs redzeja_ to profilā, meitene likās iegrimusi visdziļākajā mūzikas izjuta, bet viņas vaidziņš smaidīja, un viņa zagšus lūkojās, vai Kristofs viņu vēro. Viņi nebija pārmijuši ne vārda un nekad nebija centušies pie izejas durvīm satikties (vismaz Kristofs ne), un tomēr viņi bija labi draugi.

Beidzot liktenis viņus saveda kopā: kādā vakara koncertā viņu vietas bija blakus. īsu brīdi mulsumā smaidījuši, viņi saka draudzīgi tērzēt. Meičai bija mīlīga balstiņa, vuņa teica daudz aplamību par muziku, jo to nesaprata, bet gribēja izlikties par sapratēju; tomēr viņa to kaislīgi mīlēja. Viņa mīlēja gan sliktāko, gan labāko muziku, Masnē un Vāgneru, un tikai viduvējā viņu garlaikoja. Mūzika viņai sniedza baudu prieku, to viņa uzsūca sevī ar visu miesu, kā Danaja zelta lietu. «Tristana» uvertīru viņa klausījās gurstošā ielīksmē. «Heroikas» skaņās viņa trīcēja kā laupījums uzvarētāja rokās. Meiča paskaidroja Kristofam, ka Bēthovens bijis kurlmēms un tomēr viņa to butu mīlējusi par spīti tā atbaidošajam izskatam. Kristofs iebilda, ka Bēthovens nemaz neesot bijis tik neglīts. Tad viņi paķil-dojās par skaistumu un neglītumu, un meiča piekrita, ka viss atkarīgs no gaumes: kas vienam patīk, citam var nepatikt — «mēs jau neesam zelta naudas gabali, tāpēc nevaram patikt visiem». Kristofam meiča vairāk patika, kad viņa nerunāja: tad viņš to saprata labāk. Kad orķestris spēlēja «Izoldes mīlas nāvi», viņa sniedza Kristofam savu roku; tā bija gluži valga, viņš turēja to savā rokā, līdz mūzika apklusa: kopā sažņaugtajos pirkstos viņi bija izjutuši mūzikas strāvojumu.

Pēc koncerta viņi aizgāja abi kopā. Bija gandrīz jau pusnakts. Tērzēdami viņi sasniedza Latīņu kvartālu. Meiča bija paņēmusi Kristofu zem rokas, un viņš to pavadīja līdz pašām mājām. Bet, kad pie durvīm meiča dzīrās Kristofam skaidrot ceļu, viņš aizgāja, nelikdamies ne zinis par viņas aicinošo smaidu. Pēkšņi viņa samulsa, tad iekaisa dusmās un drīz jau

atkal skaļi smējās par Kristofa muļķību, bet, iegājusi savā istabā un sākdama noģērbties, viņa atkal saskaitās un beidzot sāka klusi raudāt. Nākošajā koncertā Kristofu ieraudzījusi, viņa gribēja izlikties apvainota, vienaldzīga un skarba. Bet Kristofs bija tik mīļš un labs, ka viņa neizturēja. Viņi atkal trieca un tērzēja, tikai tagad viņa bija atturīgāka. Viņš sirsnīgi un ļoti godbijīgi stāstīja par nopietnām un skaistām lietam, par muziku, ko abi klausījās, un par to, cik mūzika viņam svēta. Meiča vērīgi klausījās un centās sekot viņa domas pavedienam. Vārdu jēgu tā bieži neizprata un tomēr ticēja tiem. Pret Kristofu meiča izjuta pateicīgu bijību, bet viņam pašam to neizrādīja. Viņi bija norunājuši satikties tikai koncertos. Reiz viņš redzēja meiču jautrā studentu barā. Viņi sasveicinājās ar nopjetnām sejām. Par Kristofu viņa nestāstīja nevienam. Savas dvēseles dziļumos viņa sargāja svētu stūrīti, kur viss bija skaists, tīrs un klusas gaismas pilns.

Tā Kristofs ar savu tuvumu vien sāka uz cilvēkiem darīt mierinošu iespaidu. Visu, kam viņš gāja garām, viņš neapzP noties apmirdzēja ar savu iekšējo spožumu. Viņš pats to nojauta vismazāk. Viņa tuvumā, viņa mājā dzīvoja ļaudis, ko viņš nekad nebija redzējis un kas, paši to neapjauzdami, sildījās viņa dvēseles svētīgajā gaismā.

JAU VAIRĀKAS nedēļas Kristofam nebija naudas, un viņš, lai gavēja kā gavēdams, nevarēja tikt ne uz vienu koncertu. Tuvojās ziema, un savā jumta istabiņā viņš nikni sala. Viņš nevarēja ilgāk nosēdēt pie galda. Viņš gāja laukā un klaiņāja pa Parīzi, līdz sasildījās. Viņš spēja mirkļiem aizmirst apkārtējo pilsētas steigu un patverties telpas un laika bezgalībā, Kad trokšņainās ielas apvi-zēja saltais mēness, kas pacēlās debesu dzelmē, vai kad palsā miglā ritināja kvēlā saule, Kristofam ielas troksnis izdzisa, Parīze iegrima nebeidzamā tukšumā un visa apkārtējā dzīve viņam likās kā sensenas, reiz '— pirms daudziem gadu sim-

teņiem — bijušas dzīves rēgs,... * Viņam pietika ar klusu, ikdienišķam cilvēkam neredzamu zīmi, lai izjustu lielo un vareno dabas dzīvi, ko cik vien spēdama apsedza civilizācijas livreja. Zāle, kas auga ielu akmeņu spraugās, dzelzs stieņu iežņaugto koku zaļās lapas, kas nīka bez gaismas, kāds suns vai aizlidojošs putns, šie pēdējie liecinieki par bagāto faunu, kas reiz bija pildījusi pirmatnējās pasaules visumu un ko cilvēks bija iznīcinājis, — viss Kristofu ielīksmoja šajā cilvēku siltumnīcu smacīgajā gaisā, un sejā viņam iešalca zemes gara elpa, rosinādama viņa spēku.

Pastaigāšanās gājienos, kas viņu vēl vairāk nogurdināja, vientulības stundās, kad viņš nevienu neredzēja, Kristofs ļāvās sapņiem. Sūrās likstas un dziļā vientulība vēl kāpināja viņa slimīgās tieksmes. Naktīs viņš gulēja nemierīgi, viņu tirdīja drudžaini murgi: katru nakti viņš redzēja savu agrāko māju, istabu, kurā bija dzīvojis, bērns būdams. Viņu vajaja mūzika. Dienu viņš runājās ar savā dvēselē mītošām būtnēm, kuras mīlēja, kuras bija tālas vai mirušas.

Kādā miklā decembra pēcpusdienā, kad sarmā zaigoja stingušais maurs, kad namu un pelēko baznīcu jumti izzuda migla un līkie, trauslie koki ar saviem kailajiem zariem atgādināja fantastiskus jūras augus okeāna dzīlē, Kristofs, jau divas dienas salis un nevarēdams sasilt, iegāja Luvrā, ko gandrīz nemaz nepazina.

Par glezniecību Kristofs maz bija interesējies. Pārāk dziļi iegrimis pats savas dvēseles rosmē, viņš nebija centies aptvert šo krāsu un formu pasauli. To viņš izjuta kā muzikālo saskaņu neskaidru atbalsi. Ar mākslinieka instinktu viņš neskaidri nojauta redzamo formu un skaņu formu vienkopējos harmonijas likumus. Bet viņš pazina tikai vienu no šīm radošās dvēseles straumēm, redzamības pasaulē viņš nespēja orientēties. Un tā viņam zuda netveramās burvības noslēpums, kas varbūt par jvisu dabiskāks Francijai, gaismas pasaules valdniecei, ļ Un, kaut ari Kristofa interese par glezniecību būtu bijusi lielāka, viņš tomēr kā īsts vācietis nevarētu pierast pie savai ibūtnei tik svešās lietu skatīšanas. Viņš nebija viens no tiem vis-;modernākajiem vāciešiem, kas atvairās no savas ģermāniskās |pasaules izjūtas un paši sev iestāsta, ka viņus aizrauj impresio* Inisms vai franču astoņpadsmitā gadsimta māksla, vai pat ir pārliecināti, ka izprot to labāk nekā paši franči. Varbūt Kris-

tofs bija barbars. Bet viņš brīvi un godīgi atzina savu būtību. Sārtās pakaļas Bušē gleznās, Vato druknās pazodes, garlaicības māktie ganiņi un resnās, korsetēs iežņaugtās ganītes, visas šīs putu krējuma dvēseles, Grēza tiklās lakstotājas, Fra-gonāra paceltie krekliņi — visa šī poētiskā tualetes māksla Kris-tofā nemodināja dzīvāku interesi kā frivols un pikants žurnāls. Viņš nesaprata šo gleznu bagātās un spožās harmonijas, šīs vecās kultūras jutekliskos un bieži vien melanholiskos sapņus. Viņu nevaldzināja arī franču septiņpadsmitais gadsimts ar savu manierīgo tiklību un samākslotajiem portretiem. Tā laikmeta nopietnāko meistaru saltā atturība, dvēseles pelēcība, ko dvesa Nikolā Pusēna augstprātīgie audekli un Filipa de_ Sam-pēņa bālās sejas, Kristofu attālināja no vecās franču mākslās. Bet jauno mākslu viņš nepazina nemaz. Un, ja arī būtu to pazinis, viņš nebūtu to atzinis. Vienīgais mūsdienu gleznotājs, kura burvību viņš bija izjutis jau Vācijā, — bāzelietis Beklins viņam nevarēja atvērt acis uz latīņu mākslu. Kristofs vēl nebija aizmirsis šī rupjā talanta gleznu vareno iespaidu, jo viņa mākslā bija jūtama zemes dvesma un teiksmainas dzīvnieku pasaules asās smakas. Asas gaismas, neapvaldīti raiba spilgtuma žilbinātas, Kristofa acis uzreiz nespēja uztvert franču mākslas pustoņus, lauztās, vārās harmonijas.

Bet neviens nevar pasargāt savas dvēseles tīrskanību, svešā zemē dzīvodams. Tā katru neviļus ietekmē un veido. Lai cilvēks sevī ieslēdzas cik spēdams, kādu dienu viņš tomēr redz, ka viņā notikusi pārvērtība.

Arī Kristofs bija pārvērties, kad viņā vakarā tas maldījās pa Luvras zālēm. Viņš bija noguris, izsalcis, nosalis un jutās vientuļš. Tukšās galerijas ietina mijkrēslis, atdzīvojās mūžīgā snaudā grimušās formas. Klusiem soļiem Kristofs staigāja gar ēģiptiešu sfinksām, asīriešu ērmiem, seno persiešu vēršiem un gludajām majolikas čūskām. Viņš jutās kā sapņu valstībā, un sirds viņam trīsēja noslēpumainās šalkās. Viņu apņēma cilvēces sapņi, dvēseles brīnišķīgie ziedi...

Staigājot pa gleznu galerijām, kas grima zeltainos putekļos, pa dārziem, kuri zvīļoja spožās un starojošās krāsās, pa gleznu stepēm, kurās nebija gaisa, drudzī kaistošo Kristofu, kas stāvēja uz slimības sliekšņa, pēkšņi ķēra kā zibens šautra. Gandrīz nekā neredzēdams, izsalkuma un noguruma mocīts, galeriju smacīgā gaisa un krāsu orģiju mulsināts, viņš gāja nedrošiem soļiem: viņam reiba galva. Nonācis lielās galerijas

galā, viņš abām rokām atbalstījās pret dzelzs stieni, kas nožogoja gleznas, jo citādi viņš būtu pakritis; uz mirkli viņš aizvēra acis. Viņš stāvēja pie Rembranta «Žēlsirdīgā samarieša». Atkal atvēris acis, viņš ieraudzīja šo gleznu un stāvēja tās priekšā kā apmāts...

Diena dzisa. Gaisma jau bija tālu, tā bija jau mirusi. Neredzamā saule iegrima naktī. Tā bija teiksmainā sirmā stunda, kad dienas darbā nogurusī, stingusī dvēsele uzbur ilgotus tēlus. Dziļā klusumā cilvēks dzird tikai savu asiņu šalkas. Un nav vairs spēka ne kustēties, ne elpot. Sirds ir smaga, tā jūt tikai vienu dziņu: ieslīgt drauga rokās; tā lūdzas, lai nāk brīnums, tā jūt, ka brīnumam jānāk... Un pēkšņi — tas ir klāt! Mijkrēslī uzliesmo zelta stari, apspīd plecus vīram, kas nes mirēju, un maigā gaismā ietin visas lietas, visu dzīvo radību. Visa pasaule līgo dievišķā spožumā. Dievs pats ar savu bargo un glāstošo roku apņem visus cietējus, visus vājos, nabagos, netīros, šo utaino kalpu ar nošļukušām zeķēm, šīs bezveidīgās sejas, kas raugās logā, šos trulos radījumus, kuri šausmās klusē, — visu šo nožēlojamo Rembranta cilvēci, šīs tumšās, nebrīvās dvēseles, kas prot tikai gaidīt, drebēt, raudāt un lūgties. — Bet dievs ir tuvu. Viņš nāks, visi zina, ka viņš atnaks. Viņš pats nav redzams, bet visi redz viņa spožumu un noslēpumaino ēnu, ko viņš met uz cilvēkiem ...

Smagiem soļiem Kristofs atstāja Luvru. Viņam sāpēja galva. Viņš neredzēja vairs nekā. Uz ielas viņš gandrīz nemanīja ne lietus peļķes, ne savas salstošās kājas. Dzeltenas debesis pār Sēņu iedegās dīvainā gaismā. Kristofa acis aizvien vēl skatīja brīnišķīgās gleznas burvību. Viņam likās, ka nekas vairs nav reāls: nē, rati vairs nerībēja ar savu skaudīgo troksni, garāmgājēji viņu vairs negrūstīja ar saviem salijušajiem lietussargiem, viņš negāja vairs pa ielu, varbūt sēdēja savā istabā un sapņoja, varbūt nemaz vairs nedzīvoja... Un pēkšņi (viņš bija ļoti vārgs!) viņš noreiba, viņš juta, ka gāžas dziļā dzelmenī... Bet tas bija tikai īsu mirkli: viņš sažņaudza dūres, saslējās un stāvēja atkal drošs un spēcīgs.

Taisni tanī brīdī, kad Kristofa apziņa pacēlās no tumšā dzelmeņa, viņa acis pāri ielai ieraudzīja citas, viņam pazīstamas acis, kas likās viņu saucam. Mulsumā viņš apstājās un lūkoja atcerēties, kur būtu tās jau redzējis. Pirmajā_ mirklī viņš nepazina šīs skumjās, maigās acis, te pēkšņi atcerējās: tā bija mazā franču skolotājā, kas viņa dēļ Vācijā bija atlaista no

darba un ko viņš no tā laika bija meklējis, lai izlūgtos piedošanu. Ari viņa apstājās ielas gājēju barā un uzlūkoja Kristofu. Viņš redzēja, ka tā lauzās cauri ļaužu strāvai un tiecās uz viņu. Viņš steidzās tai pretim, bet viņus šķīra blīva ekipāžu virkne. Vēl mirkli Kristofs redzēja, ka jaunā sieviete velti cenšas izspraukties cauri šai dzīvajai sienai, tad nolēma drāzties pāri ielai, bet zirgs viņu notrieca uz dubļainā asfalta un tikko nesabrauca. Un, kad viņš, dubļiem notašķīts, beidzot pārgaja pāri ielai, jaunās sievietes tur vairs nebija.

Kristofs gribēja steigties viņas pēdās. Bet viņš nespēja: galva reiba aizvien vairāk. Tuvojās slimība: viņš juta to, bet negribēja to atzīt. Viņš tīši nolēma neiet taisni mājās un izraudzījās visgarāko ceļu. Veltīgas mokas: viņš jutās uzveikts. Kājas viņam grīļojās kā salauztas, ar lielām mokām viņš aizvilkās līdz mājai. Uz kāpnēm viņam aizžņaudzās elpa, viņam bija jāpiesēžas turpat koridorā. Savā saltajā istabā iegājis, viņš negribēja likties gultā. Lietū izmircis, ar smagu galvu un el-sājošām krūtīm viņš atkrita krēslā un iegrima skaņu plūdos, tikpat gurdenos un smagos, kāds bija viņš pats. Viņš dzirdēja Šūberta Nepabeigtās simfonijas frāzes. Nabaga mīļais Šūberts! Kad viņš to bija rakstījis, viņu žņaudza vientulība, drudzis un nogurums, un arī viņu stindzināja nespēks, pēc kura nāk mūžīgais miers. Viņš sapņoja pie iekurtas krāsns, viņu šūpoja grūtsirdīgas un gausas mūzikas viļņi, un viņš tiem ļāvās kā # miegā grimstošs bērns, kas nemaņā atkārto pasakas teikumus: nāk miegs... nāk nāve... — Un Kristofs dzirdēja arī citu muziku, ko spēlēja drudžainas rokas, aizvērtām acīm, gurdenu smaidu, nopūtu pilnu sirdi; tā sapņoja par nāvi, kas nāk kā pestītāja. Pirmais koris no Baha kantātes: «Žēlīgais dievs, kad sūtīsi man nāvi?» Cik labi bija ļauties liegām melodijām, kas aizšalca kā lēni viļņi, cik labi bija ieklausīties tālu, aizplīvurotu zvanu dimā ... Mirt, nogrimt zemes mierā! Und dann selber Erde werden. (Un pašam pārvērsties par zemi.)

Kristofs atvairīja slimīgās domas, sirēnas nāvējošo smaidu, kura uzglūn vārgām dvēselēm. Viņš piecēlās un lūkoja staigāt pa savu istabu, bet nevarēja noturēties kājās. Viņu kratīja drudzis. Viņam bija jāliekas gultā. Viņš juta, ka šoreiz būs nopietni slims. Taču viņš neizlaida ieročus no rokām, jo nebija no tiem cilvēkiem, kas padodas slimībai. Viņš cīnījās, viņš negribēja slims būt, un nemūžam viņš negribēja mirt! Viņam bija veca māte, kas dzimtenē gaidīja dēlu, un bija jādara savs

darbs: viņš nevarēja mirt! Viņš sakoda zobus. Viņš saspīlēja zūdošo gribu: kā labs peldētājs, kas nebeidz cīnīties ar bangām, kuras šļāc tam pāri. Ik mirkli viņš iegrima dzīlē: domas viņam mulsa, viņš skatīja nesakarīgus tēlus, atmiņas par dzimteni, par Parīzes saloniem un dzirdēja ritmus un melodijas, kas griezās trakā virpulī. Atkal pavīdēja «Žēlsirdīgā samarieša» zeltainā gaisma, baigie tēli miglas tumsā un drausmīgs dzelme-nis, nakts. No jauna viņš iznira virspusē, gaisināja vaikstīgos rēgus, sažņaudza dūres, sakoda zobus. Un domās viņš pieķērās visiem, kurus bija mīlējis, savas draudzenes mīļajam tēlam, kas nupat bija aizzibējis gar acīm, dārgās mātes teļam un pats savai nesatriecamajai būtībai, kuru izjuta kā nesagraujamu klinti: «Nāve tai nav nāvējoša...» — Bet klinti atkal pāršļāca bangas, un nikna brāzma aizskaloja dvēseles cerību — tā aizlīgoja putu šļakatās. Kristofs svaidījās drudža murgos, muldēja aplamus vārdus, diriģēja un spēlēja iedomātu orķestri: bazūnes, trompetes, bungas, fagoti un kontrabasi... Viņš plosījās, šņāca, raustījās kā neprātā, kūsāja aizturētas mūzikas skaņās. Jau vairākas nedēļas viņš nebija muziku ne dzirdējis, ne spēlējis, un tā ar traku joni lauzās uz āru. Dažas melodijas neganti urbās viņa smadzenēs un tik skaudri smel-dza, ka viņš būtu varējis iegaudoties kā zvērs. Pēc šīm drudža lēkmēm viņš atkrita spilvenā noguris, nosvīdis, elsodams, gandrīz vai nosmakdams. Pie gultas viņš bija nolicis ūdens krūzi, no kuras dzēra kāriem malkiem. Ik troksnis blakus istabās, ik durvju aizcirtiens viņu iztrūcināja. Viņam derdzās visas šīs būtnes, kas smaka viņam visapkārt. Bet viņa griba aizvien vēl cīnījās, tā pūta kara taures cīņā pret sātanu .. .

Und wenn die Welt voll Teufel wär

und wollten uns verschlingen,

so fürchten wir uns nicht so sehr...

(«Kaut arī pasaule būtu pilna velnu, kas gribētu mūs aprīt, mēs tomēr nebaidītos ...»)

Un sarkankvēlojošas tumsas okeānā, kas viņu svaidīja savās bangās, pēkšņi uznāca klusums... Gaiši sārtojās miglas blāknumi, atskanēja vijoļu un altu maigā dziedāšana, tauru mierīgās uzvaras skaņas, un no slimās dvēseles pacēlās varena dziesma, kas bija kā Johana Sebastjana Baha korālis.

PRET DRUDŽA rēgiem un smacējošām elsām cīnīdamies, Kristofs pēkšņi manīja, ka durvis atveras un istabā ienāk sieva ar sveci rokā. Arī tā viņam likās tikai halucinācija: Viņš gribēja runāt. Bet nevarēja un atkrita spilvenos. Kad lāgu lāgiem no tumsas dziļumiem izšļāca apziņas avots, Kristofs juta, ka laipna roka kārto viņa spilvenu un uz kājām uzvelk segu un ka zem muguras viņu kas dedzina; vai arī gultas kājgalī viņš redzēja ienākušo sievieti, kuras vaigs nelikās gluži svešs; un vēl viņš redzēja citu tēlu — ārstu, kas viņu izmeklēja. Kristofs nesaprata, ko šie tēli teica, bet aptvēra, ka tie runāja par viņa vešanu uz slimnīcu. Viņš gribēja pretoties, kliegt, ka_ to negrib, ka grib mirt savas istabas vientulībā, bet viņa lupas izdvesa tikai neskaidras skaņas. Sieviete viņu tomēr bija sapratusi: tā piekrita viņam un viņu mierināja. Kristofs nevarēja un nevarēja atcerēties, kas viņa tāda bija. Tiklīdz viņš ar neticamām pūlēm spēja dažus vārdus sakārtot teikumā, Kristofs jautāja, kas viņa tāda. Sieviete atbildēja, ka esot viņa istabas kaimiņiene un, kad aiz sienas dzirdējusi viņa vaidus, domājusi, ka viņam vajadzīga palīdzība un atļāvusies ienākt. Viņa godbijīgi lūdza, lai Kristofs sevi nenogurdina un tik daudz nerunā. Viņš paklausīja. Un viņš arī nebutu vairs varējis runāt. Viņš gulēja kā sastindzis un klusēja, taču smadzenes darbojās, cenzdamās noskaidrot izkliedētās atmiņas. Kur viņš šo sievieti redzējis? ... Beidzot viņš atcerējās: pareizi, viņš bija to saticis bēniņu koridorā. Viņa bija kalpone, un viņas vārds bija Sidonija.

Kristofs pusvērtām acīm nemanāmi viņu uzlūkoja. Viņai bija mazs augums, nopietna seja, apaļa piere; atsukatie mati atsedza stipros žokļus un bālos deniņus; īss deguns, gaišzilas

acis ar mierīgu, neatlaidīgu skatienu, biezas, sakniebtas lūpas, bāla sejas krāsa, noslēgta un mazliet mulsa sejas izteiksme. Kristofu viņa kopa vērīgi un klusā ziedošanās priekā, atturīgi un bijīgi, ne mirkli neaizmirsdama savu kalpones kārtu.

Kad Kristofs sāka atspirgt un varēja jau sarunāties, viņa sirsnīgā laipnība Sidoniju rosināja uz vaļsirdību, tomēr viņa joprojām bija ļoti piesardzīga. Skaidri bija redzams, ka viņa kaut ko slēpa. Viņas būtnē bija savienots lepnums un pazemība. Kristofs izdibināja, ka viņa ir bretoniete. Dzimtenē viņa bija atstājusi savu tēvu, par kuru runāja ļoti atturīgi, taču Kristo-fam nebija grūti uzminēt, ka tas ir liels dzērājs, kas nekautrīgi izmanto savu meitu. Viņa to pieļāva un savā lepnumā tēvam neteica nekā un sūtīja tam daļu no savas mēneša algas. Viņai bija arī jaunākā māsa, kas mācījās par skolotāju, un tā bija viņas lepnums. Viņa samaksāja gandrīz visus izdevumus par māsas izglītību. Ar neatlaidīgu centību viņa strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Kristofs jautāja, vai viņai esot laba vieta.

Jā, bet viņa vairs negribot savā vietā palikt.

Kādēļ? Vai neesot mierā ar saviem kungiem?

Ai nē, tie esot pret viņu labi.

Vai viņai pārāk maza alga?

Ko nu par algu! ...

Kristofs viņu skaidri nesaprata, bet centās saprast, gribēja, lai viņa vēl ko stāsta. Bet viņa stāstīja tikai par savu vienmuļo dzīvi un par to, cik grūti nopelnīt savu dienišķo maizi, taču gausties negaudās. Darbs viņu nebaidīja, tas bija gandrīz viņas prieks. Par to, kas viņu visvairāk nomāca, — par savu garlaicību viņa nerunāja. Bet Kristofs pats to uzminēja. Ar savu slimības laikā asināto iejūtību un piekļāvības dziņu, kuru vēl maigāku vērta atmiņas par mīļo māti, tikpat vientuļu un bēdu māktu. Kristofs aizvien gaišāk lasīja Sidonijas dvēselē. Viņš skaidri iedomājās šo nožēlojamo, neveselīgo, pretdabisko dzīvi, kādā kalpiem jādzīvo buržuāziskajā sabiedrībā: ne ļauni, bet vienaldzīgi kungi visu cauru dienu saviem kalpiem nepasaka laipnu vārdu, ja nav jārunā par viņu darba pienākumiem. Ilgas, bezgalīgas stundas smacīgā virtuvē, kuras logs atveras uz mitru un netīru sētu. Viss kalpones prieks bija viņas kungu nevērīgi laipnā atzinība par gardo mērci vai labi izcepto cepeti. Dzīve bez gaismas, bez nākotnes, bez cerības, bez dzīvām interesēm. — Viskļūmīgākais laiks Sidonijas grūtajā dzīvē bija

tie mēneši, kad kungi dzīvoja vasarnīcā. Taupības dēļ tie neņēma viņu līdzi; viņi gan maksāja mēneša algu un ļāva braukt pie saviem radiem, bet par savu naudu. Viņa to negribēja un ari nevarēja darīt. Visu vasaru nodzīvoja gandrīz tukšā namā. Staigāt viņa negāja, ar citiem kalpiem nesarunājās, jo nicināja^1 viņu rupjumu un netikumību. Izpriecas viņa nemeklēja: viņa bija nopietna, taupīga un baidījās satikties ar nelabiem cilvēkiem. Viņa sēdēja virtuvē vai savā istabiņā, pa kuras logu pāri dūmeņiem bija redzamas koku galotnes slimnīcas dārzā. Viņa nelasīja grāmatas, lūkoja ko strādāt, viņa skuma, garlaikojās, raudāja savā garlaicībā; viņa varēja mūžīgi raudāt: tas bija viņas prieks. Bet, kad garlaicība kļuva pārāk smaga, viņa nevarēja arī vairs raudāt: viņa bija kā sastingusi, viņas sirds bija mirusi. Tad viņa atkal saņēmās, atraisījās no savas snaudas vai arī dzīvība pati no sevis viņā uzliesmoja. Viņa domāja par savu māsu, klausījās leijerkastes skaņās, kas atplūda no tāluma, savā nodabā sapņoja un skaitīja, cik dienas viņai būs vajadzīgas šim vai tam darbam, lai varētu nopelnīt drusku; naudas. Viņa pārskaitījās, sāka skaitīt atkal no gala, līdz aizmiga. Tā aizritēja viņas dienas.

Smaga nomāktība mainījās ar bērnišķīgu un jautru nebēdnību. Viņa zobojās par citiem un pati par sevi. Viņa labi pazina savus kungus, to dīkās rūpes, godātās kundzes kaprīzes un melanholiskās histērijas, tā sauktās smalkās sabiedrības māksloto interesi par kādu gleznu, kādu muzikālu kompozīciju, kādu dzejoļu krājumu. Ar savu veselīgo, parupjo prātu, kam svešs bija Parīzes kalpu snobisms vai provinces ļautiņu vienaldzīgais stulbums, kas apbrīno to, ko nesaprot, Sidonija, gan ar zjnāmu bijību, tomēr nicināja visu šo klavieru plinkšķināšanu, šīs ākstīgās runas, visas šīs smieklīgās un garlaicīgās garīgās intereses, kurām šo bezrūpīgo ļaužu melīgajā dzīvē bija tik svarīga loma. Klusībā Sidonija salīdzināja patieso dzīvi, kurā viņa cīnījās, ar šīs baudu dzīves iedomātajiem priekiem un iedomātajām bēdām, ko šie ļaudis cieta tikai aiz garlaicības. Bet viņa nedusmojās par to. Tāda bija pasaules kārtība, tad laikam tā ir vajadzīgs. Viņa atzina visu, viņa nekurnēja ne par ļauniem, ne par muļķiem. Viņa teica: _

— Pasaulē vajadzīgi visādi ļaudis.

Kristofs iedomājās, ka viņas iecietību balsta reliģiskā ticība, bet kādu dienu viņa teica par laimīgajiem un bagātniekiem:

— Gan jau gala reiz visi būs līdzīgi.

— Kad? — Kristofs jautāja. — Pēc sociālās revolūcijas?

— Revolūcijas? — viņa iesaucās. — Ak, līdz tam laikam vēl aiztecēs daudz ūdens. Tādām muļķībām es neticu. Vienmēr būs viens un tas pats.

— Bet kad tad visi būs līdzīgi?

— Pēc nāves. Tad nekas nepaliks vairs pāri.

Kristofs brīnījās par šo mierīgo materiālismu. Viņš neiedrošinājās tai sacīt:

— Bet, ja ir tikai šī viena dzīve, vai tad nav briesmīgi, ka tā aizrit tā kā jūsējā? Pasaulē ir taču arī laimīgi cilvēkil

Sidonija laikam uzminēja Kristofa domas; ar vienaldzīgu un mazliet ironisku smīnu viņa turpināja:

— Cilvēkam jābūt prātīgam. Visiem jau nevar krist lielais vinnests. Kāds kuram liktenis.

Viņai prātā nebija nācis meklēt lielāku peļņu ārpus Francijas (tādu viņai piedāvāja Amerikā). Viņa nevarēja iedomāties atstāt savu dzimteni. Viņa teica:

— Akmeņi visur ir cieti.

Viņas sirdī slēpās skeptisks un ironisks fatālisms. Viņa bija no tās mazticīgo cilts, kam nav stipri dzīves garīgie pamati, bet ir liels dzīvības spēks. Viņa bija franču tautas meita — strādīgās un apātiskās, dumpīgās un pazemīgās tautas, kas dzīvi sevišķi nemīl, tomēr cieši turas pie tās un kam nav vajadzīgi mākslīgi rosinājumi enerģijas uzturēšanai.

Kristofs vēl nepazina šo tautu un brīnījās par vienkāršās meitenes neticības garu, kas bija kopējs visiem frančiem, brīnījās par viņas piekļāvību bezprieka un bezmērķa dzīvei un par viņas stiprajām tikumiskajām jūtām, kam nebija vajadzīgs ārējs atbalsts.. Franču tautu viņš bija skatījis tikai naturālis-tisku romānu un nenozīmīgu moderno rakstnieku teoriju prizmā. Gluži pretēji revolūcijas un ganu spēļu laikmeta rakstniekiem tie dabas cilvēku tēloja kā netiklu dzīvnieku, tā attaisnodami paši savus netikumus... Tādēļ Kristofu pārsteidza Sidonijas nesatricināmais godīgums. Ar morāli tam nebija nekāda sakara; viņas godīgums izauga no instinkta un cilvēciskā pašlepnuma. Sidonijai piemita aristokrātisks lepnums. Jo aplami ir iedomāties, ka tauta un plebeji būtu viens un tas pats. Tautai ir savi aristokrāti, tāpat kā aristokrātijai savas plebeju dvēseles. Aristokrāts ir cilvēks ar tīrākiem instinktiem, varbūt tīrākām asinīm nekā citi cilvēki, tas apzinās savu vērtību un

nekad nenogrims ļaužu bara zemiskumā. Viņu ir mazākums, un tomēr: kaut viņi nobīdīti malā, visi redz, ka viņi ir pirmie, un citus iegrožo jau viņu tuvums vien. Pārējie spiesti viņus atdarināt vai vismaz izlikties tiem līdzīgi. Ik province, ik ciems, ik ļaužu grupa īstenībā ir tāda, kādi ir tās aristokrāti. Acumirklīgā vairākuma anarhistiskais skaļums nevar grozīt klusā mazākuma iekšējo valdonību. Daudz bīstamāka ir viņu atrautība no dzimtās zemes, viņu izkliedētība lielās pilsētās. Bet, arī svešā apkārtnē izkaisīti un cits no cita šķirti, šie tīras cilts pārstāvji nezaudē savu vienotību un nesaplūst ar apkārtni. Viss, ko Kristofs Parīzē bija redzējis, Sidonijai bija svešs, un viņa necentās to zināt. Viņai vienaldzīga bija sentimentālā un neķītrā avīžu literatūra un jaunākie notikumi politikā. Viņa pat nezināja, ka Francijā ir tautas augstskolas, un, ja arī būtu zinājusi, droši vien nebūtu par tām interesējusies vairāk kā par baznīcā iešanu. Viņa darīja savu darbu un domāja savas domas, un par citu domām nelikās ne zinis. Kristofs tādēļ viņu uzslavēja.

— Kas tad tur ko brīnīties? — viņa teica. — Es esmu tāda pati kā visi citi. Vai tad jūs neviena francūža vēl neesat redzējis?

— Es viņu vidū dzīvoju jau veselu gadu, — teica Kristofs,-— bet neesmu redzējis nevienu, kas nedomātu tikai par savām izpriecām un baudām vai vismaz neizliktos, ka bauda un priecājas.

— Nu jā, — atbildēja Sidonija, — jūs esat redzējis tikai bagātniekus. Bagātnieki visur vienādi. Tad īsto Franciju jūs neesat vēl redzējis.

— Jums taisnība, — Kristofs piekrita. — Es saku to redzēt.

Pirmo reizi viņš ielūkojās franču tautas būtībā. Šī tauta, 'stipra un izturīga, likās saaugusi ar savu zemi, pār kuru bija gājušas neskaitāmas iekarotāju ciltis. Redzējusi neskaitāmu vienas dienas valdnieku bojā eju, viņa pati bojā neiet.

KRISTOFS pamazām atspirga un sāka jau celties no gultas. Viņa pirmās rūpes bija Sidonijai atlīdzināt visus viņa slimības laika izdevumus. Viņš vēl nevarēja staigāt pa Parīzi, darbu meklēdams, tādēļ nolēma rakstīt Hehtam vēstuli: viņš

lūdza avansu par nākamo darbu. Hehta dīvainā vienaldzība un ērmīgā labvēlība lika uz atbildi gaidīt četrpadsmit dienu, un šo četrpadsmit dienu laikā Kristofs izcieta negantas mokas, atraidīja ēdienu, kuru Sidonija viņam nesa, iebaudīdams tikai pienu un maizi, ko viņa gandrīz ar varu lika tam apēst. Beidzot Hehts viņam atsūtīja lūgto naudu, neatbildēdams ne vārda, un, kamēr Kristofs slimoja, mēnešiem ilgi ne reizes neapvaicājās par viņa veselību. Šim vīram piemita brīnišķīgs talants nemodināt pret sevi citu cilvēku simpātijās arī tad, kad viņš darīja labu. Tas bija tādēļ, ka labu viņš darīja bez mīlestības.

Sidonija katru pēcpusdienu un katru vakaru uz mirkli iesteidzās pie Kristofa. Viņa gādāja par Kristofa uzturu. Klusi un nemanāmi viņa apkopa istabu, salāpīja veļu. Gluži neviļus viņu attiecībās radās silta sirsnība. Bieži vien Kristofs viņai ilgi stāstīja par savu māti. Sidonija bija aizkustināta, viņa sevi iedomājās tālās, vientulīgās Luizes vietā un pret Kristofu iesila mātes maigumā. Un ari viņam pašam šīs sarunas sniedza maigas mīlestības ilūziju, kas tik vajadzīga cilvēkam slimības un vājības dienās. Kopā ar Sidoniju Kristofs jutās tuvāk savai mātei. Dažreiz viņš stāstīja Sidonijai par saviem sarūgtinājumiem jaunrades darbā. Tā viņu maigi žēloja un viņa garīgajās ciešanās iejutās ar vieglu ironiju. Arī tas viņam atgādināja veco māti un sirdī lēja mieru.

Kristofs lūkoja iekarot viņas uzticību, bet Sidonija nebija tik vaļsirdīga kā viņš. Reiz viņš jokodamies jautāja, vai viņa negribētu precēties. Viņa atbildēja savā parastajā zobgalīgas rezignācijas tonī, ka tādas lietas kalponēm nav atļautas: tas visu vēl vairāk sarežģījot. Un kas varot zināt, vai viņa īsto vīru atradīšot, tas nemaz neesot tik viegli. Vīrieši esot lieli nelieši. Kamēr tev nauda kabatā, viņi ar tevi lakstojas, kad naudas vairs nav, viņi aiziet. Tādu piemēru netrūkstot, tāpēc šie prieki viņas sirdi nevaldzinot. Sidonija nestāstīja, ka ari viņa gandrīz bija apprecējusies, bet precības izjukušas, kad izredzētais redzējis, ka visu nopelnīto naudu viņa atdod saviem tuviniekiem.

Kristofs redzēja Sidoniju nama sētā rotaļājamies ar svešiem bērniem. Satikdama tos uz kāpnēm, viņa kaislīgi apkampa un skūpstīja mazos bērnus. Kristofs domās salīdzināja Sidoniju ar pazīstamām Parīzes dāmām: viņa bija tikpat gudra, tikpat glīta kā daža laba no šīm sievietēm un ģimenes un mātes pienākumus droši vien izpildītu labāk nekā citas. Cik daudz tika aprakts neizlietota dzīvības spēka, ko neviens nevēroja! Bet dzīvi miroņi laupa saules gaismu un laimi tiem, kam tā piederas!...

Nekā sevišķa nedomādams, Kristofs bija ļoti sirsnīgs, pat pārāk sirsnīgs pret Sidoniju un kā liels bērns ļāvās viņas glāstošai vērībai.

Dažreiz Sidonija bija nomākta un skumja, taču Kristofam likās, ka viņu nogurdinājis darbs. Kādu dienu viņa_ pēkšņi pietrūkās sarunas vidū un Kristofu atstāja, aizbildinādamās, ka viņai vēl kas darāms. Reiz Kristofs pret viņu bija vaļsirdīgāks nekā daždien, un no šī brīža viņa yairākas dienas pār-' trauca apciemojumus. Kad viņa atkal atnāca, viņa runāja piespiesti. Kristofs brīnījās, ar ko viņš būtu Sidoniju apvainojis. Viņš tai jautāja. Sidonija strauji atbildēja, ka viņš ne ar ko neesot to apvainojis, un tomēr vairījās no viņa. Pēc dažām dienām tā viņam pateica, ka braukšot projām. Viņa atteikusies no savas vietas un atstājot šo māju. Saltiem, saspīlētiem vārdiem viņa pateicās par Kristofa draudzību, novēlēja tam un mātei veselību un labas dienas. Pēkšņā aiziešana Kristofu tik ļoti pārsteidza, ka viņš nesaprata, ko tas nozīmē. Viņš lūkoja izdibināt iemeslus, Sidonijas atbildes bija izvairīgas. Kristofs jautāja, kur viņa tagad strādās, Sidonija atkal izvairījās no atbildes un, lai Kristofs nekā vairs nevarētu jautāt, piecēlās un devās projām. Kad viņa stāvēja uz sliekšņa, Kristofs sniedza viņai roku; viņa satvēra to pārāk strauji un cieši paspieda, taču viņas seja nepārvērtās un līdz pēdējam mirklim palika stinga un salta. Tā viņa aizgāja.

Kristofs nekad nesaprata, kādēļ viņa aizgaja.

ZIEMA likās nebeidzama. Drēgna, miglaina, netīra ziema. Ilgas nedēļas bez saules. Kaut Kristofs jau bija atspirdzis, gluži vesels viņš vēl nebija. Labajā plaušu.galā viņatn aizvien vēl smeldza sāpes, klusa rēta, kas lēni dzija; un nervozās klepus lēkmes naktīs viņam laupīja miegu. Ārsts viņam aizliedza

staigāt. Tikpat labi tas varēja viņam ieteikt braucienu uz Rivjeru vai Ka-nāriju salām. Kristofam bija jāstaigā! Pusdienas pie viņa nebūtu nākušas, ja viņš nebūtu kāpis lejā. Ārsts viņam izrakstīja zāles, kuru iegādei nebija līdzekļu. Un viņš atsacījās no visiem ārstu padomiem: tā bija zemē nomesta nauda. Kopš tā laika Kristofs ar ārstiem jutās neērti, viņi nevarēja saprasties: tās bija divas pretējas pasaules. Ārsti juta ironisku un mazliet nicīgu līdzcietību pret nabaga mākslinieku, kas iedomājās, ka viņš pats sevī ir jau vesela pasaule, bet ko dzīves straume aizrāva kā nieka salmiņu. Kristofu pazemoja izmeklēšanas, iz-klaudzināšanas, iztaustīšanas. Viņš kaunējās par savu slimo miesu. Viņš domāja:

«Cik es būtu laimīgs, ja šī miesa reiz nomirtu!»

Spītēdams vientulībai, slimībai, postam un visām likstām, Kristofs savu likteni nesa pacietīgi. Nekad viņš nebija tik pacietīgs bijis. Viņš pats par to brīnījās. Slimība bieži vien uz cilvēku dara labvēlīgu iespaidu. Tā salauž miesu, bet atbrīvo dvēseli, tā cilvēku šķīstī: piespiestas bezdarbības dienās un naktīs mostas domas, kuras baida pārāk spilgta gaisma un kuras sadeg veselības saulē. Kas nekad nav bijis slims, tas nekad nav varējis sevi pazīt visā pilnībā.

Kristofa dvēselē slimība viesa maigumu. Tā skaidroja viņa būtību no visa rupjā. Viņš vērīgi ieklausījās noslēpumainu spēku pasaulē, bet dzīves trokšņi vienmēr pārkliedz šos spēkus, kas klusi mājo mūsu dvēselē. Kopš tās

dienas, kad, drudzi kvēlodams, Kristofs bija staigājis pa L_uv-ras zālēm, viņš dzīvoja siltu, dziļu un maigu jūtu atmosfērā, kas bija līdzīga Rembranta gleznai. Arī Kristofs savā sirdī juta neredzamas saules maģiskos atspīdumus. Un, kaut sen vairs neticēja dievam, viņš zināja, ka viņš nav viens: dieys turēja viņu pie rokas un veda turp, uz kurieni bija jāiet. Un viņš ļāvās kā mazs bērns.

Pēc ilgiem gadiem Kristofs pirmo reizi bija atpūties. Pat atspirguma dienu gurdums viņam bija patīkama atpūta pēc postošās gara saspīlētības, kurā viņš bija dzīvojis pirms saslimšanas un kura viņu vēl tagad nomāca. Nu viņa dvēsele atraisījās no drudžainās trauksmes un acīs ielija silta gaisma. Viņš tādēļ nebija vājāks, viņš bija cilvēciskāks. Ģēnija varenā un brāzmainā dzīve bija rimusi, viņš jutās cilvēks citiem līdzi, brīvs no garīgā fanātisma, no visas cietsirdības un nežēlības, ko prasa darbības spars. Kristofs nejuta vairs naidu, viņš nedusmojās, nesašūta vairs par dzīves nepilnībām, tikai viegli paraustīja plecus. Viņš tik daudz nedomāja vairs par savām bēdām, cik par citu cilvēku ciešanām.

Kopš Sidonija viņam bija atvērusi acis uz kluso, pazemīgo dvēseļu ciešanāiti, viņš aizmirsa pats sevi. Viņš nekad nebija iededzies pārmērīgā jūtībā, bet tagad paļāvās tam mistiskajam maigumam, kas ir vārgumā un slimības kuslais zieds. Vakaros, kad Kristofs sēdēja pie sava loga, kas vērās uz sētas pusi, un ieklausījās nakts noslēpumainajās skaņās... kādā balsī, kas dziedāja kaimiņu namā un iztālēm likās tik aizkustinoša, vai arī dzirdēja, ka maza meitenīte vientiesīgi spēlēja Mocartu, viņš domāja:

«Jūs visi, kurus es mīlu, bet nepazīstu, jūs, kurus dzīve nesalauž, kuri sapņojat par lielām lietām un zināt, ka tās nav sasniedzamas, kuri cīnāties pret naidīgo pasauli, — dzirdiet: es gribu, lai jūs visi būtu laimīgi, jo ir tik labi laimīgam būt! ... Ak mani draugi, es zinu, jūs esat tuvu, un es izstiepju jums pretim savas rokas... Mūs šķir vēl siena, taču es to noārdu, noceļu akmeni pēc akmens, bet es noārdu arī pats sevi. Vai mēs kādreiz tiksimies? Vai es pie jums nonākšu, iekams būs uzcelta cita siena: nāve? ... — Vienalga! Un, kaut man visu'mūžu būtu jādzīvo vientulībā, ja tikai es varētu strādāt jūsu labā, jums darīt labu un ja tikai vēlāk, pēc manas nāves, jūs mani mazliet mīlētu...»

Tā Kristofu atspirgšanas dienās baroja divi brīnišķīgi spirdzinātāji: <rLiebe und Not» (mīlestība un trūkums).

SAJĀS gribas atslābuma dienās Kristofs juta dziņu tuvoties cilvēkiem. Un, kaut bija vēl vājš un pastaigāšanās gājieni varēja kaitēt viņa veselībai, viņš izgāja agrā rītā, kad ielās strādnieki steidzās uz savām tālajām darba vietām, un vakaros, kad tie gāja mājās. Viņš gribēja iegrimt cilvēciskas līdzcietības spirdzinošajā straumē. Viņš necentās sarunāties ar šiem ļaudīm. Kristofs gribēja tikai tos redzēt, uzminēt viņu sirds domas un viņus mīlēt. Dziļā līdzcietībā viņš vēroja steidzīgos strādniekus ar rīta stundā jau nogurušām sejām, — šos jaunekļus, šīs jaunavas ar bālām sejām, drudžainu mirdzumu acīs, dīvainiem Smaidiem uz lūpām, — šīs vājās, kustīgās sejas, kuru izteiksmē bija jaušamas kvēlas dziņas, raizes, dziļa ironija, — šo jūtīgo, pārāk jūtīgo, mazliet slimīgo lielpilsētas tautu. Visi viņi gāja ātriem soļiem — vīrieši, avīzes lasīdami, sievietes, cepumus grauzdamas. Kristofs labprāt būtu atdevis mēnesi no sava mūža, lai šī izspūrusī gaišmate ar miegaino seju, kura aizņirbināja nervoziem, sīkiem solīšiem, būtu varējusi vēl divas trīs stundas ilgāk pagulēt. Viņa nebūtu atsacījusies, ja kāds viņai būtu to piedāvājis. Kristofs labprāt visas dīkās bagātnieces, kas šajā stundā garlaikodamās baudīja savu labklājību, būtu izdzinis no viņu greznajiem, noslēgtajiem dzīvokļiem un viņu gultās guldījis šīs vājās, kvēlās un nogurušās meitenes, nepārsmalcinātās, neievērojamās dvēseles, kuras tomēr bija tik spriganas un slāpa pēc dzīves. Un viņš uzsmaidīja šīm ņiprajām, draišķīgajām un vientiesīgi koķetajām meitenēm, kas neslēpa savu naivo tieksmi pēc izpriecām, bet dvēseles dziļumos bija godīgas, mīlošas un strādīgas. Kristofs nedusmojās, ja viņas smējās tam sejā vai cita citai iebikstīja ar elkoni sānos, rādīdamas lielo, garo savādnieku ar kaistošajam acīm.

Stundām ilgi viņš sapņodams klīda gar Sēnas krastu. Tie bija viņa mīļākie pastaigāšanās gājieni. Tie remdēja viņa ilgas pēc dzimtenes lielās upes, kas bija auklējusi viņa bērnību. Ak! Sī upe nebija sirmā Reina! Tai nebija viņas varenā spēka. Tai nebija viņas plašo apvāršņu, viņas lielo tālumu, kuros gars lidinās un aizmirstas. Tā bija upe ar pelēkām acīm bālzaļā

ISO

tērpā, smalkām un cietām kontūrām, graciozām, vijīgām kustībām, un rota|īgā vieglumā tā laiski aizlocījās savas pilsētas greznajos krastos ar tiltu rokassprādzēm, skaistu namu un pieminekļu kaklarotām, kā daiļa dāma, kas uzsmaida pati savam jaukumam... Burvīgā Parīzes gaismai Šī gaisma bija pirmā, ko Kristofs šajā pilsētā iemīlēja, tā apņēma viņu ar siltu glāstu un, pašam nemanot, lēni pārvērta viņa sirdi. Tā viņam bija daiļākā mūzika, vienīgā Parīzes mūzika. Ilgas stundas viņš vakaros staigāja gar šiem “krastiem, šajos vecās Francijas dārzos, priecādamies par dienas gaismas harmonijām, kas apstaroja lielos, mēļā birgā tītos kokus, pelēkās statujas un vāzes, karalisko piļu akmeņus, kuri bija uzsūkuši gadsimtu gaismu, baudīja maigo gaisu, kurā vārie saules rieta stari savienojāš ar pie-naino miglu, un sudrabputekļu mākoņos lidinājās šīs nācijas smaidošais gars.

Kādu vakaru Kristofs Sen-Mišēla tilta tuvumā, ūdenī lūkodamies, izklaidīgi šķirstīja grāmatas, ko bukinists bija izlicis. Neviļus viņš atšķīra saburzītu Mišlē sējumu. Kristofs bija jau lasījis šo vēsturnieku, kura franciskā daudzvārdība, reibinošā puķainība un tēlu pārmērība viņam nepatika, bet tovakar viņu savaldzināja jau pirmās rindas: tur bija aprakstītas Žannas d’Arkas tiesas prāvas beigas. Orleānas jaunavu Kristofs bija iepazinis jau Šillera traģēdijā, bet līdz šim to bija uzskatījis par romantisku varoni, kam liels dzejnieks iedvesis izsapņotu dzīvību. Te pēkšņi Kristofs ieraudzīja patiesību, un tā viņu aizrāva. Viņš lasīja, lasīja, un sirds viņam sažņaudzās no varenā stāsta traģiskajām šausmām. Kad Kristofs sasniedza mirkli; kurā Žannai tiek paziņots, ka vakarā to gaida nāvessods, viņam sāka trīcēt rokas, acīs saskrēja asaras — un grāmata bija

jānoliek. Slimība bija novājinājusi Kristofu, viņš uztraucās par savu smieklīgo jutību. — Bet, kad viņš lasījumu gribēja nobeigt, bija jau vēls, un bukinists aizslēdza savas lādes. Kristofs gribēja grāmatu nopirkt un sāka meklēties pa kabatām: viņš atrada tikai sešus sū. Kristofam bieži trūka naudas, viņš tādēļ nezūdījās. Nupat viņš bija nopircis pārtiku pusdienām un citu rītu cerēja dabūt naudu no Hehta par nošu pārrakstīšanu. Taču gaidīt līdz rītam bija grūti. Kādēļ viņš savu pēdējo naudu bija atdevis par maizi? Ak, kaut viņš bukinistam būtu varējis samaksāt ar maizi un desu, ko nesa kabatā!

Citu rītu agri Kristofs devās pie Hehta pēc naudas, bet, iedams garām tiltam, kas nosaukts kauju erceņģeļa — Žannas «paradīzes brāļa» vārdā, viņš nespēja neapstāties. Bukinista lādē viņš atkal ieraudzīja dārgo grāmatu, paņēma to un lasīja gandrīz divas stundas, līdz izlasīja līdz galam. Viņš nokavēja tikšanos ar Hehtu, un, lai vēlāk to satiktu, viņam bija jāzaudē visa diena. Beidzot Hehts viņam iedeva jaunu darbu un naudu. Tūdaļ Kristofs aizsteidzās nopirkt grāmatu. Viņš baidījās, ka to neaiznes kāds cits. Šī nelaime nebūtu bijusi nekāda lielā, viņš būtu varējis atrast citu eksemplāru, bet Kristofs nezināja, vai šī grāmata jau nebija retums, un turklāt viņš gribēja taisni šo sējumu, ne citu. Cilvēks, kas mīl grāmatu, bieži vien ir fetišists. Grāmatas lapas — pat netīras un saburzītas, — kuras ierosinājušas viņu fantāziju, šiem cilvēkiem ir kā svētas relikvijas.

Mājās nakts klusumā Kristofs vēlreiz pārlasīja Žannas ciešanu evaņģēliju. Tagad nekādi aizspriedumi viņam nelika iegrožot savu aizkustinājumu. Sirds viņam iesila bezgalīgā maigumā, sāpēs un līdzcietībā pret nabaga gani. Viņš skatīja Žannas tēlu — staltu, rupjās, sarkanās zemnieku drēbēs tērptu, biklu, ar maigu balsi, zvaniem skanot, sapņojošu (zvanu skaņas tā mīlēja tāpat kā viņš), — skatīja viņas brīnišķīgo smaidu, pilnu maiguma un labsirdības, karstu asaru — mīlestības, līdzcietības, vājuma asaru, jo viņa bija reizē vīrišķīga un bezgala sievišķīga, šī skaidrā, varonīgā jaunava, kas savaldīja laupītāju armijas trako gribu un ar savu drosmīgo garu, sievišķīgo smalkjūtību un maigo spītību, viena un atstāta ilgus mēnešus cīnījās pret likumnieku un garīdznieku draudiem un viltīgām lamatām, pret vilkiem un lapsām, kas viņu uzlūkoja asinskārīgām acīm, atņirgtiem zobiem.

Bet visvairāk Kristofu aizkustināja Žannas labā sirds, kas viņai pēc uzvarām lika raudāt, raudāt par kritušiem naidnie-

kiem, par tiem, kuri viņu bija zaimojuši un kurus viņa mierināja, kad tie bija ievainoti, un kuriem viņa atviegloja nāves bridi. Pret tiem, kas viņu nodeva, viņa nejuta rugtumu, un, vel uz sārta stāvēdama, kad ap viņu locīiās liesmu meles, viņa nedomāja par sevi, bet par mūku, kas viņai teica pēdējos vārdus un ko" viņa lūdza projām iet, lai viņš nekristu briesmās.

«Lēnprātīga visniknākajā kaujā, labsirdīga ļaundaru vidu, miera nesēja pašā kaujas laikā, viņa karā, sātana triumfa svētkos, nesa dieva garu.»

Kristofs ielūkojās savā dvēselē un domāja:

«Es savu dzīves cīņu neesmu apstarojis ar dieva garu.»

Un atkal viņš lasīja Žannas evaņģēlista brīnišķīgos vārdus:

«Pret visām cilvēku pārestībām un likteņa bardzībām cilvēkam jābūt un jāpaliek labam ... Visasākā ķildas dedzībā jāpasargā lēnprātība un labvēlība pret cilvēkiem, jaizcieš visgrūtākie pārbaudījumi, savas dvēseles lielāko dārgumu slēptuvēs neielaižot naida jūtas ...»

Un Kristofs sevī atkārtoja:

«Es esmu grēkojis. Es neesmu bijis labs.. Es neesmu bijis labvēlīgs. Es esmu bijis pārāk bargs. — Piedodiet! Un jūs, pret kuriem es cīnos, nedomājiet, ka esmu jusu ienaidnieks. Es gribētu jums darīt labu, arī jums ... Bet es taču nevaru ļaut jums darīt ļaunu ,..»

Taču Kristofs nebija svētais, un, tiklīdz viņš domaja par saviem pretiniekiem, viņa dvēselē atkal iedegās naids. Vismazāk Kristofs spēja tiem piedot, ka, lūkojoties uz viņiem, skatot caur viņiem Franciju, bija neiespējami iedomāties tik mirdzošas skaidrības un varonīgas poēzijas ziedu, kāda bija Orleānas jaunava. Un tomēr viņa bija izaugusi šajā pašā zemē. Kas butu iedrošinājies teikt, ka šī puķe otrreiz vairs neziedēs? Jaunlaiku Francija nevarēja būt sliktāka par Kārļa VII Franciju, par negodā grimušo tautu, no kuras izauga Orleānas jaunava. Svētnīca tagad bija tukša, apgānīta, pusē izpostīta. Vienalga! Reiz tanī bija skanējusi dieva balss. _

Kristofs meklēja kādu francūzi, ko varētu mīlēt, lai mīlētu Franciju.

BIJA MARTA beigas. Jau vairākus mēnešus Kristofs nebija ne ar vienu sarunājies, nebija saņēmis nevienu vēstuli, atskaitot dažus vārdus no vecās mātes, kas nezināja, ka viņš bijis

slims, un kas nerakstīja, ka viņa pati bijusi slima. Visas viņa attiecības ar ārpasauli bija tās, ka nošu veikalā viņš atdeva un saņēma darbu. Uz turieni viņš gāja tajās stundās, kad zināja, ka Hehta tur nav, — lai nebutu ar to jārunā. Veltīga uzmanība. Jo vienīgo reizi, kad Hehts satika Kristofu pēc ilgās slimības, tas ar dažiem vienaldzīgiem vārdiem apvaicājās par viņa veselību.

Tā Kristofs bija ieslodzīts klusēšanas cietumā, līdz kādu rītu viņam pienāca Rusēna kundzes ielūgums uz mūzikas vakaru: viņš tika aicināts noklausīties kādu ievērojamu kvartetu. Vēstule bija ārkārtīgi laipna, un Rusēns pats tai bija pierakstījis dažus draudzīgus vārdus. Viņš nebija ne lepns, ne priecīgs par saķildošanos ar Kristofu. Rusēns bija sanaidojies arī ar savu dziedātāju un tagad sprieda par viņu taisnīgi un bargi. Viņš bija labs cilvēks, — ja kādam bija pāri nodarījis, tad to atzina. Un, ja viņa netaisnības upuri atraidīja jauno draudzības piedāvājumu, viņš tikai paraustīja plecus. Ja viņam patika tos atkal redzēt, viņš nekavējās sniegt tiem savu roku.

Vēstuli izlasījis, Kristofs jutās pārsteigts un papriekš nolēma uz vakaru neiet. Bet, jo tuvāk nāca koncerta diena, jo viņa Apņēmība kļuva svārstīgāka. Viņš nevarēja vairs dzīvot bez cilvēku balsīm, bez mūzikas skaņām. Bet viņš vienmēr vēl joprojām atkārtoja, ka savu kāju vairs nespers pār šo ļaužu slieksni. Taču, kad pienāca noliktais vakars, viņš aizgāja, pats kaunēdamies par savu vājumu.

Viņš saņēma sodu par to. Tiklīdz Kristofs iegāja šo politiķu un snobu sabiedrībā, viņu satvēra tik nevairāms riebums kā vēl nekad, jo ilgo mēnešu vientulībā viņš bija atradis no šīs menažērijas. Viņš nevarēja tur klausīties muziku: tā bija svētuma zaimošana. Kristofs nolēma aiziet pēc pirmā programas numura.

Kristofs pārlaida skatienu pār visām šīm nesimpātiskajām sejām. Bet salona viņā galā ieraudzīja kādas acis, kas viņu

№

uzlūkoja un tūdaļ novērsās. Kristofu pārsteidza šo acu brīnišķīgā smalkjūtība. Tās bija biklas, bet gaišas, skaidras acis, īstas franču acis, kuras pilnīgi atveras tam, ko viņas uzluko, tās bija acis, kuras nekā neslēpj un kurām nekas nepaliek apslēpts. Kristofs pazina šīs acis, bet nepazina seju, ko tās apstaroja. Tas bija divdesmit līdz divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, maza auguma, mazliet salīkušu stāvu, gurdenu izskatu, slimīgu seju, bez bārdas, ar kastaņbrūniem matiem un nepareiziem, smalkiem sejas vaibstiem. Šī asimetrija viņa sejā viesa nemierīgu, satrauktu izteiksmi, kas bija pretrunā ar viņa acu dziļo mieru. Jauneklis stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi, un neviens viņu nevēroja. Kristofs viņu vairāki lāgi uzlūkoja un ikreiz dziļi ieskatījās šajās acīs, kas aizkustinošā mulsumā novērsās. Un ikreiz Kritofs atkal tās pazina: viņam likās, ka būtu tās redzējis citā sejā.

Kā daždien nevarēdams savas jutās apslēpt, Kristofs dzīrās iet pie jaunekļa, bet, tam tuvodamies, nesaprata, ko lai saka: viņš apstājās, pavērās pa labi un pa kreisi, it kā bez noteikta mērķa pastaigātos pa salonu. Taču jauneklis nebija tik lēti maldināms, viņš saprata, ka Kristofs nāk pie viņa. Domādams, ka viņam būs ar Kristofu jārunā, viņš samulsa un gribēja iebēgt blakus istabā, bet taisni šis mulsums viņu aizturēja. Abi stāvēja viens otram pretim. Tikai pēc garāka brīža viņi sāka sarunāties. Jo ilgāk vilkās Šis stāvoklis, jo vairāk katrs no viņiem jutās pārliecināts, ka kļūst smieklīgs otra acīs. Beidzot Kristofs ielūkojās jauneklim sejā un teica dobjā balsī:

— Jūs laikam neesat parīzietis?

Šo negaidīto jautājumu dzirdējis, jauneklis atraisījās no mulsuma un atbildēja: nē. Viņa vājajā balsī izskanēja aizplīvurots muzikāls smalkums, tā bija līdzīga vārīgam instrumentam.

— Es jau domāju, — Kristofs sacīja.

Un, redzēdams, ka viņa dīvainā piezīme jaunekli atkal apmulsināja, viņš centās izlabot savu kļūdu:

— Tas nav domāts kā pārmetums.

Bet jauneklis samulsa vēl vairāk. Atkal iestājās klusums. Jauneklis centās runāt, lūpas viņam trīcēja, likās, ka mēles galā viņam jau raisās teikums, taču viņš nevarēja to izrunāt. Kristofs ziņkāri vēroja viņa kustīgo seju, pār kuru slīdēja sīkas trīsas. Viņš nebija līdzīgs pārējiem ļaudīm šajā salonā, šīm masīvajām, cietajām sejām, kas likās tikai kakla, visa smagā

ķermeņa turpinājums. Šo seju apstaroja dvēsele, ik sīkākā miesas šķiedrā pulsēja garīga dzīvība.

Jauneklis nevarēja parunāt. Kristofs labsirdīgi turpināja:

— Kā jūs iekļuvāt pie šiem ļaudīm?

Kristofs runāja skaļi, izaicinošā neapvaldībā, kuras dēļ viņu visi ienīda. Biklais jauneklis pavērās uz visām pusēm, vai Kris-tofa vārdus kāds nav dzirdējis, un Kristofam šī kustība nepatika. Neatbildējis jauneklis savukārt jautāja ar patīkamu, neveiklu smaidu:

— Un jūs?

Kristofs sāka smieties saviem pasmagajiem smiekliem.

— Jā, un es? — viņš jautrā garā atsaucās.

Te pēkšņi jauneklis atklāja savu sirdi.

— Cik ļoti es mīlu jūsu muziku! — viņš teica nomāktā balsī.

Viņš apklusa un velti atkal centās uzveikt savu kautrību. Viņš nosarka, pats juta to, un viņam pietvīka visa seja, pat deniņi un ausis. Kristofs jaunekli uzlūkoja smaidīdams, viņam uznāca dziņa to noskūpstīt. Jauneklis bezcerīgi paskatījās uz Kristofu.

— Nē, tiešām, — viņš teica, — es nevaru ... es nevaru par to runāt... še es nevaru ...

Smaidīdams lielu, platu smaidu, Kristofs satvēra viņa roku. Kristofs juta, ka svešā jaunekļa smalkie pirksti viegli dreb viņa plaukstā. Un arī jauneklis juta Kristofa spēcīgo un karsto rokas spiedienu. Salona troksnis viņiem apkārt it kā izgaisa. Viņi bija divi vien un saprata, ka ir draugi.

Te pēkšņi Rusēna kundze ar vēdekli viegli pieskārās Kristofa rokai un teica:

— Es redzu, jūs jau esat iepazinušies, un man jūs iepazīstināt vairs nav vajadzīgs. Sis mīļais jauneklis tikai jusu deļ šovakar atnāca.

Abi jaunekļi mulsumā atvirzījās viens no otra.

Kristofs jautāja Rusēna kundzei:

— Kas viņš tāds ir?

— Kā? — viņa iesaucās. — Vai jūs viņu nepazīstat? Viņš ir jauns, mazs dzejnieks un ļoti mīļi raksta. Viens no jūsu pielūdzējiem. Viņš ir ļoti muzikāls un labi spēlē klavieres. Bet' viņa klātbūtnē par jums runāt nav labi, viņš jūsos iemīlējies. Nesen viņš jūsu dēļ gandrīz saķildojās ar Lisjenu Levī-Kēru.

— Mīļais zēns! — iesaucās Kristofs.

— Jā, es jau zinu, jūs esat ļoti netaisns pret nabaga Lis-jēnu, bet arī viņš jūs mīl.

— Ak, nesakiet man to! Es sākšu sevi ienīst.

— Ticiet man!

— Nē, nē, nemūžam! Es aizliedzu viņam mani mīlēt. _

— Taisni to pašu viņam teica jūsu jaunais mīlētājs. Jus abi divi esat lieli aušas. Lisjēns mums gribēja izskaidrot kādu jūsu darbu. Te piecēlās šis biklais jauneklis, kuru jūs nupat redzējāt, un, dusmās trīcēdams, viņam aizliedza par jums runāt. Kā jums patīk šāda pārgalvība? ... Dieva laime, ka es tur biju klāt. Es visu izvērtu par joku, Lisjēns darīja tāpat, un jauneklis samulsis apklusa. Beidzot viņš pat atvainojās.

— Nabadziņš! — nopūtās Kristofs.

Viņš bija aizkustināts.

— Bet kur viņš palicis? — Kristofs iesaucās, neklausīdamies vairs, ko viņam stāstīja Rusēna kundze, kas bija pārgājusi uz citu tematu.

Kristofs devās meklēt jaunekli. Taču svešais draugs bija pazudis. Kristofs atgriezās pie Rusēna kundzes:

— Sakiet, lūdzu, — kā viņu sauc?

— Ko tad? — viņa jautāja.

— To, par kuru jūs nupat man stāstījāt.

— Jūsu mazo dzejnieku? — viņa atvaicāja. — Viņu sauc — Olivjē Žanēns.

Šī vārda atbalss Kristofa ausīs noskanēja kā pazīstama mūzika. īsu mirkli viņam acīs pavīdēja kādas meitenes siluets. Bet jaunais tēls, jaunā drauga tēls to izdzēsa.

KRISTOFS devās mājup. Ļaužu barā viņš klīda pa Parīzes ielām. Ne viņš ko redzēja, ne dzirdēja. Viņa jutekļi atvairīja visu apkārtni. Viņš bija kā ezers, ko klinšu loks noslēdz no visas pasaules. Ne trokšņa, ne nemiera vairs nebija viņa dvēselē. Tikai miers. Viņš vienā laidā atkārtoja:

«Man ir draugs.»

ANTUANETE

Manai Mātei

.

ŽANĒNI bija viena no tām senajām franču dzimtām,_ kas, pirms gadu simteņiem saistījušās pie kāda provinces stūrīša, paliek tīras no svešiem iespaidiem. Par spīti sabiedriskajām pārvērtībām šādu dzimtu Francijā ir daudz — daudz vairāk, nekā var likties. Vajadzīgs ļoti stiprs satricinājums, lai šīs dzimtas atrautu no pamatiem, pie kuriem tās neapzinīgi turas ar dziļām saknēm. Saprātam te nav nekādas lomas, pašlabumam — ļoti maza; sentimentāla pieķeršanās vēsturiskām atmiņām attiecas tikai uz dažiem literātiem. Tās ir tumšas un svētas jūtas, kopējas vismežonīgākajām un attīstītākajām tautām, — justies kopš gadsimtiem šīs zemes daļiņai, dzīvot viņas dzīvi, elpot viņas gaisu, pie savām krūtīm dzirdēt viņas sirds pukstus, būt kā diviem mīļiem, vienā gultā guļošiem cilvēkiem; uztvert šīs zemes nejaušamās trīsas, tūkstoš nokrāsas, ar kurām atšķiras cita no citas stundas, gadalaiki, saulainas un apmākušās dienas, sadzirdēt dabas balsis un klusēšanu. Sī zeme varbūt nav visskaistākā, dzīve tur nav vispatīkamākā — bet tā ir vistuvākā, vismīļākā, lai tā būtu cik vienkārša un nabadzīga būdama.

Tāds bija novads Francijas centrā, kur dzīvoja Žanēni. Līdzens, purvains apgabals, veca, aizmigusi pilsētiņa, kas savu garlaicības mākto seju atspoguļo nekustīga kanāla tumšajā ūdenī. Visapkārt vienmuļi klajumi, aparti lauki, pļavas, sīki strautiņi, kupli meži un atkal klajumi, klajumi... Ne pārsteidzošu ainavu, ne pieminekļu, ne senatnes atmiņu. Nekā pievilcīga. Un viss valdzina. Šajā miegainībā un stingumā ir

noslēpumains spēks. Pirmo reizi tos izjūtot, gars cieš un lūko atraisīties. Bet cilvēks, kas no paaudzes paaudzē izjutis šā spēka ietekmi, nevar vairs to nokratīt, tas pārņem visu viņa būtni. Sī lietu nekustība, harmoniskā vienmuļība, vienveidība viņu reibina, viņš izjūt dziļu saldumu, ko pats neapzinās, un to pulgo un mīl un nevar nekad aizmirst.

ŽANĒNI bija tur dzīvojuši visu mūžu. Ziņām par viņu ģimenes senatni varēja izsekot pilsētā un apkārtnē līdz sešpadsmitajam gadsimtam, jo gluži dabiski, ka dzimtā bija kāds vectēvs, kas visu dzīvi bija ziedojis savas neievērojamās un strādīgās dzimtas ciltskoka pētīšanai: tie bija zemnieki, fermeri, pilsētas amatnieki, vēlāk miesta skrīveri, notāri, un beidzot viņi bija pratuši ierīkoties apriņķa suprefektūrā. Ogistēns Žanēns, tagadējā Žanēna tēvs, tur bija izmanīgs baņķieris: veikls, viltīgs, stūrgalvīgs kā zemnieks, godīgs, tomēr bez pārspīlētas sirdsapziņas, ļoti strādīgs, bet arī dzīves baudītājs, kura šķelmīgā labsirdība, vaļsirdība un bagātība baidīja visus ļaudis desmit ljē plašā apkārtnē. Zems, drukns, spēcīgs augumā, ar mazām, spriganām acīm platā, sarkanā un baku-rētainā sejā viņš tomēr savā laikā bija liels sieviešu cienītājs. Un arī vēlāk viņš šo parašu nepameta. Viņš mīlēja jokus un labus ēdienus. Vajadzēja Ogistēnu redzēt pie galda ar dēlu Antuānu, kas nepalika ēnā, un dažiem veciem draugiem — miertiesnesi, notāru, katedrāles virsmācītāju (lai gan Žanēns

bieži ēdās ar mācītājiem, tomēr labprāt mēdza ar tiem kopā ēst), dūšīgiem, dzīvespriecīgiem tipiem, īstiem Rablē dzimtās puses sābriem! Kad visi bija kopā, skanēja dzēlīgas asprātības, dzirkstīja joki, dūres klaudzēja pret galdu, gaisu satricināja smieklu rēkoņa. Nevaldāmā jautrība aizrāva pat kalpus virtuvē un kaimiņus uz ielas.

Te kādā karstā vasaras dienā vecais Žanēns sasirga ar plaušu karsoni, jo bija kreklos nokāpis pagrabā iepildīt vīnu pudelēs un

sasaldējies. Pēc divdesmit četrām stundām spēka vīrs bija jau viņā pasaulē, kurai pats nekad nebija ticējis. Viņu izvadīja ar visiem baznīcas sakramentiem, kā klājas godīgam buržuā un provinces volteriānietirp, kas pēdējā brīdī ļauj ar sevi darīt visu, lai tikai pēc nāves viņam sievieši ļautu mieru, un tāpēc ka tagad jau arī pašam viss vienalga... Un — kas var zināt...

Viņa dēls Antuāns darījumos gaja tēva pēdās. Tas bija mazs, paresns, jautrs sārtvaidzis ar gludi skūtu seju un angļu vaigubārdu, ātru un neskaidru valodu; viņš vienmer sacēla troksni, nervozi un drudžaini žestikulēdams. Antuānam trūka tēva finansiālās gudrības, toties viņš bija apdāvināts administrators. Viņam bija tikai mierīgi jāturpina iesāktie uzņēmumu kas iegūtās labās slavas dēļ zēla ar katru dienu. Visa apkārtne viņam bija liela veikalnieka reputācija, lai gan viņam pašam tur nebija nekādu nopelnu. Uzņēmumā viņš tikai ievēroja akurātību un centību. Un turklāt bija nevainojami godīgs un visur cienīts vīrs. Antuāna laipnā, draudzīgā izturēšanās, kas dažiem varbūt šķita pārāk familiāra, brīva un parupja, viņam palīdzēja pilsētiņā un apkārtējos ciemos iekarot lielu popularitāti. A.r naudu viņš nešķiedās, bet jūtas netaupīja, acīs viņam viegli saskrēja asaras. Cita nelaimi redzēdams, viņš bija ļoti aizkustināts, un turklāt tik sirsnīgi, ka līdzjūtībā iesila arī pats nelaimes upuris.

Kā daždien vairumam mazpilsētnieku, politikai viņa domās bija liela loma. Viņš bija mēreni dedzīgs republikānis, neiecietīgs liberālis, patriotisks un pēc tēva parauga antiklerikāls. Antuāns bija municipālpadomnieks, un viņam, tāpat ka kolēģiem, patika izjokot draudzes mācītāju vai gavēņa sludinātāju, par kuru sajūsminājās pilsētiņas dāmas. Nav jāaizmirst, ka mazo franču pilsētiņu antiklerikālisms aizvien vairāk vai mazāk ir laulības karu epizode, viena no gandrīz katrā ģimene kaistošās vīru un sievu sīvās cīņas apslēptām formānL

Antuānam Žanēnam bjja arī literāras tieksmes. Kā visus viņa paaudzes provinciešus, arī viņu bija audzinājuši latīņu klasiķi, no kuriem viņš vairākas lappuses un daudzus sakāmvārdus prata no galvas, kā arī Lafontēns, Bualo urt franču 18. gadsimta poetae minores^1, kuru stilā viņš centās meistarot., arī savus dzejas darbus. Antuāns nebija vienīgais savu paziņu

» Mazāk ievērojamie dzejnieki. (Latin.)

vidū, kas sirga ar šo māniju, un tā tikai vairoja viņa popularitāti. Daudzi citēja viņa joku pantiņus, četrrindeņus» akrostihusr epigramas un dziesmas, kuru saturs, lai gan bieži vien stipri pārdrošs, tomēr nebija bez zināmas, kaut ari rupjas asprātības un dziļdomības. Nebija aizmirsti arī gremošanas noslēpumi — Luāras krastu mūza labprāt pūš taurē, sekodama slavenā Dantes velna piemēram:

... Ed egli avea del cul fatto trombetta.

Šis mazais, spēcīgais, jautrais un darbīgais cilvēks apprecēja pavisam pretēja rakstura sievieti: vietējā maģistrāta ierēdņa meitu Lisiju de Viljē. De Viljē īstenībā saucās Deviljē, viņu vārds laika plūsmā bija sašķēlies divās daļās, kā sašķeļas akmens, ripodams lejā pa nogāzi. Amatu dēls mantoja no tēva; viņi bija no tiem senajiem franču parlamentāriešiem, kam ir augsti jēdzieni par likumu un pienākumu, sadzīves formām, personīgo un sevišķi amata cienību, ko vēl pastiprina nevainojams, mazliet mietpilsonisks godīgums. Pagājušajā gadu simtenī viņi bija saskārušies ar dumpīgo jansenismu, no kura tiem vēl bija palicis — līdzi naidam pret jezuītismu — kaut kas pesimistisks un kurnošs. Viņi vairs neatzina dzīvi par skaistu, un, nepūlēdamies novērst tos šķēršļus, ko tā viņiem lika, viņi drīzāk mākslīgi radīja sev citus, lai tikai būtu iemesls gausties. Lisijai de Viljē piemita dažas no šīm rakstura īpašībām kā pretstats viņas vīra ne visai izsmalcinātajam optimismam. Li-sija bija gara, visu galvas tiesu garāka par savu vīru, kalsenu, bet labi veidotu augumu, viņa labi ģērbās, kaut gan aizvien pārāk atturīgi, un tādēļ — it kā ar nodomu — izskatījās vecāka, nekā bija. Viņa bija ļoti tikumīga un morāles jautājumos stingra pret citiem, necieta kļūdas, patvaļības. Vispār viņa tika uzskatīta par vēsu, augstprātīgu sievieti. Viņas dievbijība kļuva par iemeslu nebeidzamām ķildām laulāto draugu dzīvē. Citādi viņi viens otru ļoti mīlēja un par spīti biežajām ķildām nevarēja viens bez otra dzīvot. Ne viens, ne otrs viņi nebija dzīvē sevišķi praktiski: vīrs — kā daždien vājš psihologs (viņu vienmēr varēja pievilt daiļas sejas un skaisti vārdi), sieva — aiz galīga sajēgas trūkuma veikalu lietās (viņa no tiem nesaprata nekā, pat neinteresējās, jo bija vienmēr turēta tālu no praktiskās dzīves).

VIŅIEM bija divi bērni: meitene Antuanete, kas bija pieci gadi vecāka par savu brāli, un puisēns Olivjē..

Antuanete bija skaista tumšmate graciozu, godīgu franču meitenes sejiņu ar spriganām acīm, apaļu pieri, smalku zodu un mazu, taisnu degunu — «vienu no tiem smalkajiem, dižciltīgajiem un skaistajiem deguniem (kā saka kāds sens franču portretists), kuri tikko jau-• Šami sagrumbojas, tā atdzīvinot sejas izteiksmi un norādot uz cilvēka izsmalcinātās dvēseles rosību, kad tas runā vai klausās». No sava tēva Antuanete bija mantojusi jautrību un bezrūpību.

Olivjē bija maigs gaišmatis, maza auguma kā tēvs, bet pavisam citu dabu. Uz viņa veselību stipru iespaidu bija atstājušas bērnības slimības. Kaut gan piederīgie viņu tāpēc bija sevišķi lolojuši, tomēr fiziskais vājums viņu izveidoja par melanholisku sapņotāju, kas baidās no nāves un ir par vāju dzīves cīņai. Olivjē mīlēja vientulību un bēga no citu bērnu sabiedrības, kurā nejutās labi, jo viņam derdzās to rotaļas un kaujas, kuru brutalitāte viņam iedvesa šausmas. Olivjē ļāva, lai tie viņam sit, turklāt ne aiz drosmes trūkuma, bet aiz bikluma, jo baidījās aizsargāties, lai nenodarītu kādam ļaunu: zēni būtu viņu pavisam nomocījuši, ja tiem neiedvestu bailes Olivjē tēva stāvoklis. Olivjē bija maigs un slimīgi jūtīgs: viens vārds, simpātijās apliecinājums vai rājiens lika viņam

izplūst asarās. Māsa, būdama veselīgāka rakstura, zobojās par brāli, saukdama viņu par «strūklaciņu».

Abi bērni viens otru sirsnīgi mīlēja, bet viņu raksturi bija pārāk dažādi, lai viņi varētu būt nešķirami. Viņi gāja katrs savu ceļu, katrs dzinās pēc saviem ideāliem. Pieaugdama An-tuanete vērtās arvien skaistāka. Citi viņai to teica, viņa to labi zināja un jutās laimīga, domās jau iztēlodama savus nākošos romānus. Vājais un skumjais Olivjē vienmēr juta, cik nepatīkami viņu aizskāra ārējā pasaule, un viņš meklēja patvērumu savā mazajā muļķa prātiņā: viņš stāstīja sev pasakas. Viņš izjuta karstu, sievišķīgu dziņu mīlēt un mīlētam būt. Dzīvodams vientuļi, ārpus sava vecuma bērnu sabiedrības, viņš bija radījis sev divus trīs iedomātus draugus: viens no tiem saucās Žans, otrs Etjens, trešais — Fransuā; tie vienmēr bija pie viņa. Tādēļ viņš nekad nebija pie tiem, kas bija ap viņu. Puisēns maz gulēja un vienmēr sapņoja. Rītos, kad viņu piecēla no gultas, viņš aizmirsās, pārkāris kailās kājiņas pār gultas malu, vai ļoti bieži uzvilka abas zeķes vienā kājā. Viņš aizmirsās, iemērcis abas rokas mazgājamā bļodā. Viņš aizmirsās pie darba galda, rakstot vai mācoties sapņoja stundām ilgi, tad pēkšņi bailēs manīja, ka nav nekā iemācījies. Pie pusdienu galda viņš nokrita kā no mākoņiem, kad viņu kāds uzrunāja, un uz jautājumu atbildēja tikai pēc dažām minūtēm. Teikuma vidū viņš vairs nezināja, ko bija gribējis teikt. Olivjē iegrima domu dziļumos un vienmuļo, lēni plūstošo provinces dienu ierastajās izjūtās: lielā, pustukšā māja, no kuras apdzīvota bija tikai daļa, milzīgie, noslēpumainie pagrabi un bēniņi, mistiski slēgtās istabas ar aizvērtiem slēģiem, segām pārvilktās mēbeles, spoguļi un lustras, vecie ģimenes portreti ar apnīkstošajiem Smaidiem, impērijas laiku gravīras — rotaļīgas tiklības un varonības ainas — «Alkibiads un Sokrāts pie kurtizānes», «An-tiohs un Stratonika», «Epaminonda stāsts», «Ubags Be-lizērs» ... Ārpus mājas — pretējās smēdes skaļais troksnis, veseru dunoņa uz laktām, kūpošās ēzes smagā šņākoņa, pār ūdeni noliekušos veļas mazgātāju vāļu sitieni, cirvju šņakstē-šana blakus nama skārnī, zirgu pakavu klaudzieni uz ielas bruģa, sūkņa vai izgriežamā tilta čīkstēšana kanālā, lēni garām slīdošie smagi piekrautie kuģi, dārza priekšā mazais, akmens plāksnēm izliktais pagalmiņš ar četrstūrainu zemes gabaliņu, kur ģerāniju un petūniju vidū auga divi ceriņu krūmi,

uz terases kanāla priekšā podi ar ziedošiem granātkokiem un lauriem. Reizēm tirgus burzma tuvējā laukumā: zili spīdoši zemnieku kamzoļi un kviecošas cūkas... Un svētdienās baznīcā — detonējošs dziedātājs un jau sprediķa sākumā aizsnaudies mācītājs; pastaiga kopā ar visu ģimeni pa Stacijas ielu, kur visu laiku vajadzēja ceremoniāli sasveicināties ar citiem tādiem pašiem nelaimīgajiem, kas arī uzskatīja par savu pienākumu kopīgi pastaigāties, — līdz beidzot nonāca saulainos laukos. pār kuriem līgojās neredzami cīruļi, vai pie nekustīgā, spīguļojošā kanāla, gar kura malām trīc papeļu rindas... Tad provinces dinejas — nebeidzama ēšana un aizrautīgas, lietpratīgas sarunas par ēšanas priekiem, jo šajās dinejās piedalījās tikai tie, kam gardēdība ir visaugstākais, īstena māksla. Tur runāja arī par veikaliem, dažādām trakulībām un šo un to citu, par slimībām, neskopojoties ar sīkumiem... Un mazais puisēns, sēdēdams savā stūrītī kluss kā bikla pelīte, grauza kaut ko un uzmanīgi klausījās. Nekā viņš nepalaida garām un, ko nesadzirdēja, to papildināja viņa dzīvā fantāzija. Viņam bija neparastas spējas, kādas piemīt vecu ģimeņu, vecu ģinšu pēcnācējiem, kas nes sevī gadsimtu pēdas, — spējas uzminēt domas, kuras tiem vēl nekad nav bijušas un kuras tie vēl pat nesaprot. — Bija arī virtuve, kurā tika izstrādāti daudzi sulīgi, garšīgi brīnumi; un vecā aukle, kas prata stāstīt saistošus un briesmīgus stāstus... Beidzot, vakaros klusā sikspārņu lidoņa, bailes no daudzo briesmoņu dzīves, kuri, kā puisēns zināja, uzturējās vecajā namā: lielas žurkas un milzīgi, spalvaini zirnekļi; un lūgšana, gulēt ejot, kuras vārdus viņš bieži vien nesaprata; naksnīgie zvani kaimiņu klosterī, aicinot mūķenes uz dusu, un gulta — sapņu un ilgu sala ...

Labākās dienas gadā bija tās, kuras dzimta pavasarī un rudenī pavadīja savā īpašumā dažus ljē ārpus pilsētas. Tur varēja netraucēti sapņot: visā apkārtnē neredzēja neviena cilvēka. Kā vairums sīkpilsoņu bērnu, arī brālis un māsa tika turēti tālu no vienkāršās tautas: kalpotāji un fermeri viņiem likās nicināmi, tie iedvesa pat bailes. Žanēnu bērni bija mantojuši no savas mātes aristokrātisku jeb, pareizāk, īsti buržuāzisku riebumu pret visiem fiziska darba strādniekiem. Olivjē stundām sēdēja augstu koku zaros un lasīja par brīnišķīgiem notikumiem: aizraujošas teikas, Mizeusa un Onuā kundzes stāstus, «Tūkstots un vienas nakts» pasakas vai ceļojumu romānus. Viņš

sirga ar dīvainām ilgām pēc tālām zemēm un «sapņiem par okeāniem», kuri reizēm moka provinces pilsētiņu jaunatni. Tumši za]ā, biezā koku lapotne aizklāja skatu uz mājām, un puisēnam likās, ka viņš atrodas kaut kur tālumā. Tomēr viņš zināja, ka patiesībā mājas ir pavisam tuvu, un tas viņam patika — Olivjē nemīlēja viens klejot tālu projām, kur jutās kā pazudis dabas vidū. Ap viņu šalca koki. Caur zariem varēja redzēt tālumā dzeltējošus vīnogu krūmus un pļavas, kur ganījās lopi. Govju stieptie, žēlie māvieni traucēja snaudošās sādžas klusumu. Gaiļi griezīgās balsīs sasaucās no vienas fermas uz otru. Šķūņos nevienādā ritmā klabēja spriguļi. Šinī mierā un klusumā nemanot ritēja būtņu miriādu dzīve. Ar nemierīgu skatienu Olivjē sekoja mūžam steidzīgajām skudrām, dūcošām bišu saimēm, skaistām, bet muļķīgām lapsenēm, kas skraida apkārt un pašas nezina, ko grib, — īsi sakot, visai steidzīgi kustošajai dzīvnieku pasaulei, kas nemitīgi traucās kaut kur... Bet kurp? Dzīvnieki paši to nezina. Vienalga kurpi Tikai uz priekšu. Olivjē nodrebēja, jūtot sevi šī aklā un naidīgā visuma vidū. Viņš sarāvās kā zaķēns, nokrītot priedes čiekuram vai lūstot sausam zaram ... Tikai izdzirdis otrā dārza galā šūpoļu čīkstoņu, kur šūpojās Antuanete, viņš apmierinājās.

Arī Antuanete sapņoja, tikai citādi. Augu dienu viņa pavadīja, klejojot pa dārzu, kāri kā strazds plūca vīnogas un slepeni siltumnīcā persikus, kāpaļāja pa plūmju kokiem un skre-jot it kā neviļus tos sapurināja, lai nolītu zeltains plūmju lietus. Tās pašas kusa mutē kā smaržīgs medus. Vai arī rāva puķes, kas bija aizliegts; ātri noplūkusi rozi, kas viņu jau no paša rīta bija kārdinājusi, Antuanete steigšus paslēpās lapenē, dārza dziļumā. Tur viņa saldkaisli spieda deguntiņu pie reibinošā zieda, skūpstīja, koda, sūca to, tad noslēpa zagto dārgumu padusē vai starp abām mazajām krūtīm un ziņkārīgi skatījās, kā tās cilājās zem vaļā atrautā krekliņa ... Kāda brīnišķīga, vilinoša bauda bija novilkt kurpes, zeķes un staigāt pa alejas smalkajām smiltīm, mitro pļavas zāli un saulē sakarsušajiem akmeņiem basām kājām! Vai arī bradāt pa strautu, kas tecēja gar mežmalu, un ļaut ūdenim, zemei un gaismai skart jutīgās kājas, stilbus un ceļus. Guļot egļu ēnā, meitene skatījās, kā caur viņas pirkstiem spiežas gaismas stari, un skūpstīja savas skaistās, pilnīgās rokas. Antuanete vija vaiņagus, taisīja krelles vai gatavoja sev ģērbus no meža vīna un ozola lapām, iepinot

starp tām zilus dadžu ziedus un egļu zariņus ar čiekuriem: tad viņa izskatījās pēc mazas mežoņu princeses. Viņa dejoja viena pati ap fontānu un, izstiepusi rokas, griezās tik ilgi, kamēr sāka reibt galva; tad viņa nokrita zemē un, paslēpusi seju pļaviņas zālē, smējās skaļi un ilgi, nevarēdama rimties un nezinādama, par ko īsti smejas.

Tā abiem bērniem aizplūda dienas. Tikai dažus soļus viens no otra tie rotaļājās, bet reti viens interesējās par to, ko dara otrs. Viņi satikās tikai tad. kad Antuanetei iepatikās brāli garām ejot izjokot: iesviest tam sejā priežu skuju, sapurināt koku, kurā Olivjē sēdēja, draudot to nogāzt zemē, vai kādreiz to pabaidīt, metoties tam piepeši virsū ar negaidītu kliedzienu:

-OIOI...

Dažreiz Antuanetei uznāca nepārvarama patika brāli kaitināt. Viņa lika tam kāpt lejā no koka, sacīdama, ka māte saucot. Bet, kad tas nokāpa, pati uzrāpās viņa vietā un neparko nenāca vairs lejā. Tad Olivjē sāka raudāt un solījās sūdzēties. Taču nebija jābaidās, ka Antuanete ilgi aizņems viņa iemīļoto vietu: meitene nevarēja ne pāris minūšu nosēdēt mierā. No koka galotnes līdz apnikumam izkaitinājusies ar brāli, novedusi to līdz asarām — tas bija viņas īstais nolūks, — Antuanete noripoja lejā, saķēra zēnu, vāļāja to pa zāli, sauca par «ķivulīti» un beidzot norīvēja tam degunu ar zāli. Viņš mēģināja turēties pretim, bet trūka spēka. Tad viņš palika guļot, nekustīgs kā uz muguras atvelta vabolīte, kamēr Antuanetes stiprie pirksti spieda viņa rociņas maurā. Olivjē izlikās žēls un padevīgs. Māsa ar to apmierinājās: pilnā kaklā smejoties, viņa skatījās uz paklausīgo, uzvarēto puisēnu, noskūpstīja un beidzot palaida to vaļā, kā pēdējo ardievu vēl iebāzdama tam mutē zāles grīsti* ko Olivjē visvairāk necieta. Viņš spļaudījās, tīrīdams muti, un draudēja māsai. Antuanete smiedamās metās bēgt.

Viņa smēja mūžam. Pat nakti viņa smējās pa miegam. Olivjē blakus istabā uztrūkās gultā sēdus, pārtraukts stāsta vidū, kuru pats sev domās tēloja, un klausījās māsas_neprātīgos smieklus un aprautos vārdus, kas tik savādi skanēja nakts klusumā. Ārā vēja brāzienos šalca koki, kaut kur vaidēja pūce, un tālumā, sādžas vai mežmalas mājās, gaudoja suņi. Neskaidrā, blāvā nakts gaismā Olivjē redzēja loga priekšā kā parādības šūpojamies smagus, tumšus egļu zarus, un Antua netes smiekli viņam bija atvieglinājums nakts baigajā noslēpumainībā.

ABI BĒRNI bija ļoti reliģiozi, sevišķi Olivjē. Tēvs viņus bieži kaitināja ar savu antiklerikālismu, tomēr at|āva bērniem ticības ziņā pilnīgu brīvību. Un sirds dziļumos, tāpat kā daudzi citi neticīgi buržuā, viņš nedusmojās par to, ka ģimenes locekļi lūdza dievu arī par viņu: vienmēr taču ir labi, ka ir draugi arī pretējā pusē, ja nevar skaidri zināt, kam taisnība. Patiesībā Žanēns dievu nenoliedza un paturēja sev tiesību, tāpat kā to bija darījis viņa tēvs, atsaukt pie sevis mācītāju: ja arī tas nenesīs nekāda labuma, tomēr kaitēt nekādā ziņā nekaitēs; apdrošinot savus īpašumus pret uguni, nav jādomā, ka ugunsgrēks arī katrā ziņā izcelsies ...

Slimīgajam Olivjē bija stipras tieksmes uz misticismu. Reizēm viņam likās, ka viņš vairs nedzīvo reālā pasaulē. Būdams lētticīgs, maigs, viņš nevarēja iztikt bez atbalsta, un grēku sūdzēšana viņam sagādāja sāpes un prieku reizē: ir tik labi, ja var uzticēties neredzamajam Draugam, kura apkampieni tevi gaida vienmēr, kuram visu var pateikt un kurš visu saprot un piedod. Dvēsele kļūst tik tīra, viegla un mierīga. Ticība viņam likās pati par sevi saprotama, viņš pat nevarēja iedomāties, kā var par to šaubīties. Viņš domāja, ka šaubās slēpjas kaut kas ļauns, tās ir sods neticīgajiem. Olivjē slēpšus lūdzās, lai svētība neietu garām arī viņa tēvam, un no sirds priecājās, ieraudzīdams, ka tēvs, citiem neredzot, reiz sādžas baznīcā pārmeta sev krustu. Bībeles stāsti Olivjē atmiņā jaucās ar brīnišķīgām teikām par Ribecālu un kalifu Harunu al Rašidu. Agrā bērnībā viņš nešaubījās ne par reliģijas, ne par teiku patiesīgumu. Un, ja viņš nebija pārliecināts, vai kādreiz nav redzējis Šakabaku ar pāršķeltajām lūpām, pļāpīgo bārddzini vai mazo Kašagaras kuprīti, ja, izejot klajā laukā, viņš ar skatienu meklēja melno dzeni, kas knābī nes meklētājam slēpto dārgumu, tad Ka-nāna un Apsolītā Zeme viņa fantāzijā pilnīgi jzvērtās par Burgundijas vai Berijas pazīstamajām vietām. Kāds mazs pa-kalniņš ar sakumpušu koku galā viņam likās par kalnu, uz kura Ābrams sakrāva sārtu. Nokaltis krūms rugāju malā viņam bija

Degošais krūms, kura liesmas jau nodzēsuši gadu simteņi. Arī vēlāk, kad Olivjē vairāk pieauga un sāka atmosties viņa kritiskais prāts, viņš mēdza labprāt gremdēties tautas teikas, kas vijas ap reliģiskiem nostāstiem. Viņam tikās būt māņticīgam, lai gan tik muļķis viņš jau sen vairs nebija. Tāpēc Olivje vēl ilgus gadus lieldienu sestdienā gaidīja pa gaisu lidojošus, lentītēm apsietus zvanus, kam vajadzēja atgriezties no ceļojuma uz Romu, kurp tie bija devušies zaļajā ceturtdienā. Galu galā viņš pārliecinājās, ka tas nemaz nav tiesa, un tomēr katrreiz, zvaniem atskanot, pacēla galvu pret debesīm. Un reiz viņam pat likās — kaut gan viņš skaidri zināja, ka tas nevar būt tiesa, — ka pār mājas jumtu pārlidoja zvans ar vējā plīvojošu, zilu lentu.

Olivjē juta nepārvaramu tieksmi gremdēties šai leģendu un teiku pasaulē. Viņš vairījās no reālās dzīves, bēga pats no se-v vis. Olivjē skuma par to, ka bija tik vājš, bāls un kusls, un nevarēja paciest, ka viņam to teica. Viņā bija iedzimts pesimisms, ko viņš, bez šaubām, bija mantojis no mātes. Pats viņš to nezināja un domāja, ka tādi ir visi cilvēki. Mazais, desmit gadus vecais cilvēks nepazina bezrūpību, rotaļu priekus un, brīvajā laikā ieslēdzies savā istabā, rakstīja testamentu.

Olivjē rakstīja ļoti daudz. Vakaros paslepšus viņš kārtīgi rakstīja dienasgrāmatu, pats nezinādams, kādēļ īsti to dara, jo viņam nekā nebija ko teikt, izņemot niecīgus sīkumus. Sī rakstīšanas mānija viņam bija iedzimusi: mūžīgā franču provinces buržuā paraša ar idiotisku, gandrīz varonīgu pacietību rakstīt dienasgrāmatā sīki jo sīki par to, ko viņš katru dienu redzējis, runājis, darījis, dzirdējis, ēdis vai dzēris. Neviens šīs piezīmes nelasīs — to viņš zina. Un arī pats viņš tās, reiz uzrakstītas, nekad nepārlasa

MŪZIKĀ, tāpat kā ticībā, Olivjē atrada patvērumu no pārāk spilgtās dienas gaismas. Kā brālis, tā māsa kaislīgi mīlēja muziku, sevišķi puisēns, kas dotības mūzikā bija mantojis no mātes. Tikai viņiem trūka

labas muzikālas gaumes. Protams, ar smalku muzikālu gaumf nevarēja lepoties neviens šinī nomaļajā provinces kaktā, kur skanēja tikai kara orķestra marši vai svinamās dienās Ādolfa. Adāna popūriji, baznīcas ērģeles un miesta jaunkundžu klavieru spēle, kuras dauzīja uz saviem noskaņotajiem instrumentiem dažus valšus un polkas, uvertīru no «Bagdades kalifa» vai «Jaunā Anrī medībām» un divas trīs Mocarta sonātes, vienmēr vienas un tās pašas, ar tām pašām kļūdām. Šī mūzika bija; pastāvīga viesību vakaru programas daļa. Pēc vakariņām tos, kam bija attiecīgais talants, uzaicināja spēlēt. Sākumā viņr arvien atrunājās, sarka, bet galu galā padevās publikas lūgumam un no galvas izpildīja savu grāvēju numuru. Katrs apbrīnoja mākslinieka atmiņu un «pērļaino» spēli.

šī ceremonija, kas atkārtojās gandrīz katrās viesībās, samaitāja abiem bērniem visu vakara prieku. Labi vēl, ja viņi varēja spēlēt četrrocīgi Bazēna «Ceļojumu pa Ķīnu» vai Vēbera-gabaliņus, kurus labi prata, tādēļ daudz nebaidījās. Bet, kad bija jāspēlē vienam, — tad sākās īstas mocības. Kā vienmēr Antuanete bija drošākā. Kaut arī viņai tas viss bija līdz nāvei' apnicis, tomēr, zinādama, ka izgrozīties tik un tā nebūs iespējams, viņa ar nopietnu apņemšanos sejiņā sēdās pie klavierēm' un nobungoja kādu «rondo». Viņa spēlēja, kā pagadījās, ievija vienas pasāžas, piepeši pārlēca uz citām, tad apstājās un, pa griezusi galvu atpakaļ, smaidot teica:

— Tālāk vairs neatceros! ...

Pēc tam, izlaidusi vairākas taktis, viņa droši turpināja urr kaut kā nonāca līdz galam. Tad uzlēca kājās un, neslēpdama savu prieku par to, ka beidzot tikusi projām no klavierēm, zem komplimentu krusas atgriezās uz savu vietu un nosmējās:

— Tad nu gan es samelojos!...

Oljvjē raksturs nebija tik viegls. Viņš nevarēja panest šo* rādīšanos publikai un negribēja būt par sabiedrības uzmanības centru. Pat runāt citu klātbūtnē viņam jau bija tīrās mokas. Spēlēt, turklāt vēl ļaudīm, kas muziku nemīl un cieš to tikai aiz paraduma (viņš to labi redzēja), zēnam likās mocība, no* kuras ne viņam, ne klausītājiem nav nekāda labuma. Olivjē stūrgalvīgi pretojās. Dažus vakarus viņam izdevās izbēgt; viņš paslēpās tumšā istabā, koridorā vai pat bēniņos, kaut gan ļoti baidījās no zirnekļiem. Viņa pretošanās publikā izsauca tikāt vēl dzīvāku un neatlaidīgāku uzstājību. Tam visam pievienojās vēl vīraku stingrās pavēles, dažreiz pat pļaukas, ja zēns pārāk ilgi spītējās. Un galu galā gandrīz katru reizi puisēnam tomēr bija jāspēlē, protams, pret savugribu. Vēlāk naktī Olivje sev bieži pārmeta, ka bija slikti spēlējis: viņš bija pašlepns un ļoti mīlēja muziku.

Pilsētiņas muzikālā gaume kādreiz bijusi daudz labāka. Atcerējās laikus, kad dažu buržuā salonos tika sarīkoti diezgan labi kamermūzikas vakari. Žanēna kundze bieži runāja par savu vectēvu, kas kaislīgi mīlējis zāģēt čello un dziedājis Gluka, Daleiraka un Bertona ārijas. Mājās vēl bija uzglabājusies bieza nošu burtnīca un itāliešu āriju sainis. Vecītis ļoti līdzinājies Aņdrijē kungam, par kuru Berliozs saka: «Viņš loti mitēja Gluku.» Un tūlīt rūgti piebilst: «Bet arī Pičinī viņš loti mitēja.» Varbūt to viņš mīlēja pat vēl vairāk. Lai nu kā, bet itāliešu dziesmu vectēva kolekcijā bija ļoti daudz. Tieši tās bija »mazā Olivjē muzikālā maize. Sī barība, protams, nebija vērtīga, tā līdzinājās saldumiem, ar kuriem provincieši pārbaro bērnus; šie saldumi maitā garšu, traucē gremošanu un var pat uz visiem laikiem sabojāt apetīti uz vērtīgākām barības vielām. Bet »mazajam Olivjē nevarēja pārmest kāri uz saldumiem. Derīgāku barību viņam neviens nedeva. Aiz maizes trūkuma vajadzēja •ēst kūkas. Tādā veidā Cimaroza, Paesiello un Rosīni kļuva par .audzinātājiem melanholiski mistiskajam puisēnam, kuram reiba galva no Asti spumante, ko viņam piena vietā sniedza skurbie un jautrie Silēni un Neapoles un Katanijas saldkaisli smaidošās bakhantes — Pergoleze un Bellīni.

Olivjē daudz spēlēja vienatnē, tikai pats sev. Viņš bija kā (piesūcies ar muziku. Nepūlēdamies saprast spēlētos gabalus, viņš tos baudīja gandrīz pasīvi. Nevienam nenāca prātā mācīt viņam harmoniju, un pats viņš par to domāja vēl mazāk. Viss, kas attiecās uz zinātni un zinību garu, bija svešs viņa ģimenei, sevišķi radiem no mātes puses. Visi šie likumu ļaudis, domātāji un humānisti apjuka katras zinātniskas problēmas priekšā. Kā fenomenu minēja kādu attālu ģimenes locekli, kas iestājies ģeogrāfiskajā biedrībā. Runāja, ka viņš vēlāk sajucis prātā. Vecā provinces buržuāzija, kuras stiprais, pozitīvais prāts notrulinājies no ilgā gremošanas darba un dzīves vienmuļības, iegūst zināmu veselīgo saprātu, kam tā tic tik nešaubīgi, ka nevar iedomāties nekādus šķēršļus, kas nebūtu ar šo veselīgo saprātu pārvarami. Sī buržuāzija nav tālu no uzskata, Ika zinātnieki daudz neko neatšķiras no māksliniekiem; viņi gan

ir drusku derīgāki, bet zemāki pēc stāvokļa, jo mākslinieki nekā: nedara, un viņu bezdarbībai piemīt zināma izsmalcinātība. (Starp citu, katrs buržuā ir pārliecināts, ka viņš būtu varējis-kļūt par mākslinieku, ja tikai būtu gribējis.) Zinātnieki gandrīz ne ar ko neatšķiras no fiziska darba strādniekiem (un fiziski* darbu strādāt ir negods!), varbūt drusku mācītāki un iedomīgāki, kaut kas līdzīgs fabriku meistariem. Viņi prot visu — uz papīra, bet, pametuši savas ciparu fabrikas, viņi kļūst par — neko. Neviens no tiefn tālu netiktu, ja nebūtu cilvēku ar veselīgu saprātu, kuri prot dzīvot un vadīt veikalus.

Diemžēl, nepavisam nav pierādīts, ka šī dzīves un veikalu j vadīšanas prasme ir tik stipri pamatota, kā to grjb apgalvot šie ļaudis ar veselīgo saprātu. Drīzāk tā ir piemērota tikai ļoti vienkāršiem un nedaudziem gadījumiem, tātad — aprobežota rutīna. Vajag tikai nākt kādam neparedzētam apstāklim, kur nepieciešama ātra un droša izšķiršanās un rīcība, — un šie kungi kļūst bezgala nevarīgi.

Baņķieris Žanēns bija tieši šāda tipa cilvēks. Viss viņa dzīvē bija iepriekš paredzēts, viss tik noteikti kārtojās provinces dzīves ritmā, ka viņam nekad nenācās sadurties ar nopietniem'; šķēršļiem veikalu darījumos. Viņš saņēma tēva mantojumu, , nejūtot sevišķu tieksmi uz komerciju, un, tā kā viss gāja labi, tad sekmes viņš izskaidroja ar savām gara dāvanām. Žanēns mēdza sacīt: «Pietiek, ja cilvēks ir godīgs, cītīgs un ja tam ir veselīgs saprāts.» Dēlam viņš domāja nodot savus uzņēmumus tāpat, kā to bija darījis viņa tēvs, — neprasīdams, vai jauneklim šāda nodarbošanās patīk. Viņš Olivjē negatavoja nākamai karjerai. Saviem bērniem Žanēns ļāva augt, kā tiem pašiem patika, lai tikai tie būtu labi bērni un lai tie būtu laimīgi: ja viņš taču tos mīlēja! Abi bērni bija tik vāji sagatavoti dzīves cīņai, cik vien iespējams, viņi bija vārīgi kā siltumnīcas puķes. Bet vai tad viņiem nākotne nebija nodrošināta? Dzīve klusā provinces kaktiņā, bagātā un visu cienītā ģimenē, pie mīļa, jautra un sirsnīga tēva, kas ieņēma plašā apvidū vienu no pašām pirmajām vietām, likās tik viegla un skaista!

ANTUANETEI bija sešpadsmit gadu. Viņas brālim tuvojās iesvētīšanas diena. Viņš arvien vel gremdējās savu mistiska sapņu dūkoņā. Meitene līgoja reibinošu cerību skaidrajā mu-zikā, kas kā aprīļa lakstīgalas dziesma pilda pavasarīgās sirdis ar dairām jūsmām. Ar baudu viņa vēroja savu uzziedošo dvēseli un miesu, priecājās par to, ka bija skaista, un smaidīja, kad citi viņai to teica. Uzslavas un ne katrreiz labi pārdomātie vārdi, ar kuriem tēvs viņu apbēra, bija pilnīgi pietiekoši, lai sagrozītu viņai galviņu.

Žanēns bija kā ekstāzē, viņš sajūsminājās par Antuanetes koķetēriju, par ilgās tvīkstošajiem skatieniem, ar kuriem tā vēroja savu attēlu spogulī, par viņas nevainīgajām, bērnišķīgajām nerātnībām.

Tēvs sēdināja Antuaneti sev klēpī, kaitinādamies apjautājās par meitenes mazo sirsniņu, uzskaitīja viņas gūtās uzvaras, minēja preciniekus, kas esot lūguši viņas roku: tie visi bija godājami pilsoņi, cits par citu vecāks un riebīgāks. Meitene skaļi smējās, kliedza aiz bailēm un vija rociņas tēvam ap kaklu, pieglauzdama sejiņu pie viņa vaiga. Žanēns jautāja, kurš tad būšot laimīgais līgavainis: vai prokurors, kas vecajai auklei šķita atbaidošāks par visiem septiņiem nāves grēkiem, — vai varbūt resnais notārs? Antuanete viegli iesita tēvam pa lūpām vai aizklāja tā muti ar savām rociņām, lai to piespiestu klusēt. Tad Žanēns skūpstīja smalkās rociņas un, ucinādams Antuaneti uz. ceļiem, sāka dziedāt pazīstamo dziesmiņu:

Ko jūs gribat, skaistulīte?

Vai tad riebīgs ir šis vīrs?

Vai plīstot aiz smiekliem, meitene sasēja tēvam vaigubārdu zem zoda un atbildēja ar tās pašas dziesmiņas piedziedājumu:

Labāk, kundze, dodiet skaistu

Nekā neglītu — es lūdzu!

Antuanete jau sen zināja, ka īsto_ sev izvēlēsies patL Viņa-zināja, ka ir vai būs ļoti bagāta (tēvs to viņai pastāvīgi atkārtoja), tātad — «laba partija». Cienījamākās apkārtnes ģimenes, kam bija dēli, jau sāka pievērst uzmanību AntuaneteU izmetot gan nevainīgus glaimus, gan ari itin gudri izdomātus tīkliņus, cerēdamas noķert skaisto zelta zivtiņu. Bet vilinošā zivtiņa draudēja izslīdēt no šiem tīkliem — gudrā Antuanete skaidri saskatīja viņu nolūkus un par tiem tikai smējās: meitenei patika, ka viņu ķer, bet viņa nevēlējās tikt noķerta. Savā mazajā galviņā viņa jau bija nospriedusi, kuru precēt.

Vietējie aristokrāti (parasti katrā apgabalā mēdz būt tikai viena šāda dzimta, kas skaita par saviem senčiem kādreizējos provinces dzimtkungus, bet patiesībā pa lielākajai daļai ir cēlusies no kāda valsts zemju uzpircēja, astoņpadsmitā gadsimta intendanta vai Napoleona armijas piegādātāja) — Bonivē ģimene, kam piederēja divas jūdzes aiz pilsētas, zivīm bagātu dīķu un biezu mežu vidū, skaista pils ar smailiem, mirdzošiem šīfera torņiem, pati mēģināja tuvoties Žanēniem. Jauno Bonivē Antuanete jau bija savaldzinājusi. Viņš bija skaists, savam vecumam diezgan spēcīgs un nobriedis jauneklis, kas nepazina darbu un visu savu laiku pavadīja vai nu medījot, ēdot un dzerot, vai guļot. Viņš labi jāja, prata dejot, galanti tērzēt, lepojās ar smalkām manierēm — vispār nebija dumjāks par jebkuru citu. Laiku pa laikam viņš ieradās pilsētā ar garstulmu zābakiem kājās, jāšus vai divričos un aiz kaut kāda iegansta apmeklēja baņķieri; dažreiz atveda dāmām kurvīti ar medījumiem vai lielu puķu pušķi. Tad viņam radās izdevība palakstoties ar jaunkundzi. Abi jaunieši pastaigājās pa dārzu. Bonivē teica Antuanetei nodrāztus komplimentus, patīkami pajokoja, smailēdams Ūsiņas un skandinādams piešus uz terases akmens plāksnēm. Antuanetei viņš likās apburošs, jo jaunais aristokrāts prata glaimot viņas patmīlībai. Ar prieku viņa baudīja šīs pirmās, bērnišķīgās mīlas stundas. Olivjē nevarēja ciest šo švītiņu: tas bija stiprs, plecīgs, robusts, smējās skaļiem smiekliem, roku paspieda ar savām ķetnām kā ar stangām, un tam bija nejēdzīgs paradums Olivjē vienmēr saukt par «mazo» un kniebt viņam vaigā. Bet visvairāk brālim derdzās tas, ka šis cilvēks mīlēja viņa māsu... viņa māsu, kas taču piederēja tikai viņam vienam un nekam citam pasaulē!

PA TO LAIKU tuvojās katastrofa. Agri vai vēlu, tā vienmēr gadās šais vecajās buržuāzijas dzimtās, kas gadu simteņiem ilgi dzinušas saknes tai pašā zemes gabalā un beidzot izsūkušas tam pēdējo sulu* Viņas mierīgi snauž, skaita sevi par tikpat mūžīgām kā pati zeme, kurā tās iesakņojušās. Bet zeme viņām zem kājām jau ir mirusi, saknes tanī vairs neatrod atbalsta, un pietiek ar vienu kapļa sitienu, lai visu stādu izrautu laukā. Tad runā par neveiksmi, neparedzētu nelaimi. Neveiksmes nebūtu, ja pats koks būtu spēcīgāks vai vismaz pārbaudījums būtu pārejošs, kā viesulis, kas nolauž dažus zarus, bet nesatricina pašu stumbru.

Baņķieris Žanēns bija vājš, lētticīgs un drusku iedomīgs cilvēks. Viņam patika citiem kaisīt smiltis acīs, viņš bieži sajauca jēdzienus «būt» un «šķist». Naudu viņš izdeva daudz, bez kāda aprēķina, kaut gan, patiesību sakot, šī izšķērdība, ko viņš aiz sirdsapziņas pārmetumiem un veca ieraduma bieži vien stipri ierobežoja (izšķiedis steru malkas, viņš skopojās ar katru sērkociņu), nevarēja uz viņa bagātību atstāt kaut cik nopietni jūtamu iespaidu. Tāpat ne visai sapratīgs Žanēns bija veikala darījumos: nekad neatraidīja draugu lūgumus pēc naudas, bet iekļūt viņa draugu skaitā nevienam nebija sevišķi grūti; Dažreiz viņš pat nelika parakstīt parāda zīmes un naudu nekad neatprasīja, ja parādnieks pats to neatdeva. Viņš paļāvās uz citu goda jūtām, domādams, ka tie tāpat var paļauties uz viņa godīgumu. Turklāt Žanēns bija daudz biklāks, nekā to varēja iedomāties, spriežot pēc viņā nepiespiestās izturēšanās. Viņš nekad nevarēja aizdzīt nekaunīgu lūdzēju, pat neuzdrošinājās izteikt šaubas par tā kredīta spējām. Visā viņa rīcībā bija vērojama labsirdība un mazdūšība. Viņš negribēja nevienu apvainot un tanī pašā laikā baidījās no nelabvēlīgu valodu izcelšanās. Tādēļ Žanēns vienmēr padevās. Cenzdamies pats sevi pievilt, viņš aizdeva jo dedzīgi, it kā draugs, ņemdams naudu, izdarītu viņam pakalpojumu. Viņš gandrīz tam ticēja: patmīlība un optimisms palīdzēja iedomāties, ka ikviens darbs, ko viņš dara, ir labs un izdevīgs.

Šāds Žanēna rīcības veids sevišķi patika aizņēmējiem. Zemnieki viņu dievināja, zinādami, ka no viņa vienmēr varēja aizņemties, ko tie ari katrā izdevīgā gadījumā darīja. Bet ļaužu pateicība — pat krietnu ļaužu — ir auglis, ko jāprot laikā noplūkt. Ja to atstāj karājamies pie koka pārāk ilgi, auglis sāk pūt. Dažos mēnešos baņķiera parādnieki aprada ar domām, ka pakalpojums tiem ir pilnīgi pienācies, pats par sevi saprotams un ka Žanēns gan zina, kādēļ tiem izpalīdz: viņam no tā atlec peļņa. Vissmalkjūtīgākie no viņiem domāja, ka tikuši vaļā ja ne no paša parāda, tad vismaz no pateicības par aizdevumu ar nomedītu zaķi vai kurvīti olu, ko viņi gada tirgus dienā ienesa baņķierim.

Tā kā līdz šim tas visumā attiecās tikai uz nelielām summām, jo Žanēnam vienmēr bija darīšanas ar samērā godīgiem ļaudīm, tad nelaime nebija liela: naudas zaudējumi, par kuriem baņķieris nevienam ne vārda neminēja, bija diezgan niecīgi. Bet viss pārvērtās, kad Žanēns sadūrās ar kādu slīpētu afēristu, ar intrigantu, kas dibināja lielu rūpniecības uzņēmumu un bija uzodis šo provinces baņķieri ar vieglo raksturu un lielajiem finansiālajiem līdzekļiem. Šis kungs izturējās ļoti pašapzinīgi, pogcaurumā viņam bija Goda leģiona ordeņa lentīte, viņš uzdevās par divu,trīs ministru, viena arhibīskapa, veselas senatoru kolekcijas, dažādu finansiālās un literārās pasaules slavenību un kādas visvarenas avīzes redaktoru draugu, prazdams pieņemt taisni to autoritatīvo un familiāro toni, ar kuru tik viegli varēja iekarot Žanēnu.

Kā ieteikumu afērists ļoti neveikli (tik neveikli, ka būtu modinājis aizdomas katrā drusku uzmanīgākā cilvēkā) uzrādīja slavenu personu vēstules ar banāliem komplimentiem, kurās viņam bija izteikta pateicība par ielūgumu uz vakariņām vai savukārt uzlūgts viņš. Nav noslēpums, ka ar šādiem komplimentiem, roku spiedieniem un ielūgumiem franči neskopojas pat attiecībā uz subjektu, ar kuru tikai pirms stundas iepazinušies, lai tikai tas neprasītu no viņiem naudu un viņus izklaidētu. Turklāt reti kāds atteiksies aizdot naudu jaunam draugam, ja citi tam aizdod! Gudram cilvēkam, kas būs nodomājis atsvabināt savu tuvāko no liekas naudas, tas aizvien izdosies, ja viņš atradīs pirmo aunu, kas būs ar mieru atklāti stāties zem dzirklēm un vest sev līdzi arī citus... Un, tā kā pirms Žanēna afēristam citi auni nebija gadījušies, tad mūsu baņķieris kļuva par pirmo. Uz viņa muguras auga lieliska vilna, gluži kā radīta pamatīgai apcirpšanai.

Žanēnu apbūra jaunā paziņas varenie sakari, daiļrunība un glaimi, ar kuriem tas neskopojās, kā arī pirmajā laikā izteiktie prātīgie veikalnieciskie padomi. Sākumā Žanēns riskēja ar mazāku summu, un izrādījās, ka svešais ar to bija pratis rīkoties sekmīgi. Tad Žanēns riskēja ar stipri lielāku summu, bet pēc tam ar visu — savu paša kapitālu un klientu naudu. Viņš to darīja klusībā, būdams pārliecināts par peļņu un gribēdams klientus pārsteigt ar labi izdevušos pakalpojumu.

Uzņēmums izputēja. Baņķieris par to dabūja zināt nejauši no sava Parīzes korespondenta, kas garām ejot ieminējās par jauno bankrotu, nezinādams, ka arī Žanēns ir tā upuris: baņķierim bija ieradums nevienam nekā nestāstīt un vieglprātīgi neievērot citu padomus, drīzāk pat vairīties no tiem, kas viņam būtu varējuši atklāt patiesību. Arī šoreiz viņš bija rīkojies klusībā, pārliecināts par savu veselīgo saprātu un apmierinādamies tikai ar paviršām izziņām. Dzīvē gadās šādas prāta aptumšošanās: var teikt, ka zināmos mirkļos cilvēks pats gandrīz apzinīgi iet pretim pazušanai, liekas, it kā viņš baidītos, ka tikai kāds nenāk palīgā. Viņš bēg no katra padoma, kas viņu varbūt varētu vēl glābt, slēpjas un ar drudžainu ātrumu metas tieši bezdibenī.

Nemierīgs un uztraukts Žanēns devās ar vilcienu už Parīzi. Viņš gribēja uzmeklēt savu nepazīstamo, cerēdams, ka ziņas būs nepareizas vai vismaz pārspīlētas. Saprotams, ka meklēto viņš neatrada un pārliecinājās, ka bankrots ir pilnīgs. Izmisis Žanēns atgriezās mājās, ciezdams klusu par visu notikušo. Viņš mēģināja iegūt dažas dienas vai dažas nedēļas laika. Savā ne^ dziedināmajā optimismā viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka izdosies atrast kādu iespēju, kā segt ja arī ne savus personīgos* tad vismaz savu klientu zaudējumus. Žanēns izmēģinājās dažādi, turklāt ar neveiklu steigu, kas viņam laupīja katru cerību uz glābiņu, ja tāds vispār bija iespējams. Visi lūgumi pēc aizdevumiem, kurus viņš izteica, tika atraidīti. Pārdrošās spekulācijas, kurās viņš ieguldīja savu pēdējo līdzekļu atliekas, viņu pazudināja galīgi. Kopš tā laika viņa raksturā notika pilnīga pārmaiņa. Viņš krita šausmīgā izmisumā, ne ar vienu nerunāja, kļuva straujš, neapvaldīts, rupjš un ārkārtīgi drūms. Sabiedrībā Žanēns vēl pūlējās simulēt jautrību, bet visi ievēroja, ka viņš ir pārvērties: to izskaidroja ar viņa slikto vese-; lības stāvokli. Pret savējiem viņš nevarēja tā izlikties, un tie ātri nomanīja, ka te slēpjas kaut kas nopietns. Viņu vairs nevarēja ne pazīt. Dažreiz viņš ieskrēja kādā istabā, izvandīja visus skapjus, izsvaidīja papīru kaudzes pa parketa grīdu un kļuva gandrīz ārprātīgs aiz dusmām, ka nevarēja nekā atrast vai arī ja kāds viņam gribēja palīdzēt meklēt. Pēc tam viņš izklaidīgi apstājās jucekļa vidū, un, kad viņam jautāja, ko īsti meklējis, viņš pats nezināja. Baņķieris šķita atsalis pret saviem tuviniekiem vai arī reizēm skūpstīja tos ar asarām acīs. Viņš nevarēja naktīs gulēt un nekā neēda.

Žanēna sieva skaidri redzēja, ka sagaidāma kāda katastrofa, bet viņa nekad nebija piedalījusies vīra veikalu darījumos un no tiem nekā nesaprata. Viņa mēģināja izjautāt vīru, bet tas viņu rupji atgrūda. Aizskarta viņa vairs neuzstāja. Taču viņa trīcēja aiz bailēm un sagaidīja kaut ko briesmīgu, neredzamu, bet nenovēršamu.

Bērni draudošās briesmas nenojauta. Bez šaubām, Antua-nete bija pārāk attīstīta un vērīga, lai tai, tāpat kā mātei, nerastos nelaimes priekšsajūta, bet viņa nodevās savām mīlas jūtām, un viņai negribējās domāt ne par kādām raizēm. Viņa bija pārliecināta, ka tumšie mākoņi paši no sevis izklīdīs un, ja arī ne, tad aizvien būs vēl diezgan laika tos novērst, kad citādi nebūs iespējams.

Labāk par visiem nelaimīgā baņķiera garastāvokli saprata mazais Olivjē. Viņš manīja, ka tēvs cieš, un klusībā juta tam līdz. Bet zēnam nebija drosmes sākt runāt, un tādēļ viņš, tāpat kā visi pārējie, nekā nezināja. Un arī viņš pūlējās aizdzīt domas par bēdīgajiem notikumiem, kuru būtību neizprata. Tāpat kā māte un māsa, viņš māņticīgi domāja, ka nelaime, ko negrib piedzīvot, varbūt nemaz nenotiks. Nabaga ļaudis, kas jūt, ka tiem draud briesmas, labprāt rīkojas kā strausi: ieslēpj galvu smiltīs un domā, ka briesmas viņus neieraudzīs.

SAKA izplatīties uztraucošas baumas. Ļaudis runāja, ka bankas kredīts satricināts. Velti Žanēns pūlējās izturēties pret klientiem uzsvērti mierīgi — neuzticīgākie aiz šāda vai tāda iemesla pieprasīja savu noguldījumu izmaksu. Baņķieris saprata, ka ir pazudis. Viņš izmisis aizsargājās, izlikās bezrūpīgs, lepns un sodījās, ka klienti nezin kādu muļķīgu baumu dēļ vairs negrib viņam uzticēties. Viņš aizgāja pat tik tālu, ka veciem klientiem sarīkoja vētrainas scēnas, kuras viņu galīgi

sakompromitēja sabiedrības acīs. Pieprasījumi pēc noguldi* jumu atpakaļizmaksas plūda kā upe. Pie sienas piespiests, līdz galējībai novests, Žanēns pilnīgi pazaudēja galvu. Viņš negaidot aizbrauca uz tuvāko kūrortu, nospēlēja tur ceturtdaļa stundas laikā savu pēdējo naudu un atgriezās mājās tukšā.

Žanēna pēkšņais brauciens uztrauca visu pilsētiņu, kur jau sāka runāt par baņķiera bēgšanu. Viņa sieva ar pārcilvēciskām pūlēm mēģināja apmierināt neganti uzbudinātos ļaudis, lūg; dama tos vēl drusku paciesties: baņķieris drīz atgriezīšoties. Ļaudis neticēja, kaut gan no sirds vēlējās, lai tas izrādītos taisnība. Tādēļ, dabūjuši zināt, ka Žanēns atgriezies, daudzi pat sāka domāt, ka viss uztraukums bijis veltīgs, ka Žanēni ir pārāk gudri un viltīgi, lai neprastu izkulties no bīstama stāvokļa, ja arī banka tādā būtu nonākusi. Baņķiera izturēšanās šo uzskatu pastiprināja. Tagad, kad viņam vairs nebija šaubu,_ ka nav nekādas izejas, viņš jutās noguris, bet ļoti mierīgs. Izkāpis no vagona, viņš mierīgi sarunājās ar dažiem paziņām, ko sastapa Stacijas ielā, par sējumu stāvokli, par lietus vajadzību, lielisko vīnogu ražu un ministru kabinetu krizi, par kuru ziņoja vakara laikraksti.

Pārnācis mājās, Žanēns izlikās, ka nesaprot sievas uztraukumu. Izdzirdusi Žanēna soļu troksni, sieva izskrēja viņam pretim un apmulsusi stāstīja par notikumiem, kas bija norisinājušies viņa prombūtnes laikā. Žanēna kundze pūlējās lasīt vīra sejā, vai viņam izdevies novērst nezināmās, draudošās briesmas. Bet aiz lepnības viņa tam nekā nejautāja, arvien vēl gaidīdama, ka vīrs pats sāks stāstīt. Žanēns neieminējās rtē vārda par to, kas viņus abus nomāca. Viņš klusēdams noraidīja sievas acīm redzamo lūgumu, lai viņš tai uzticētos^ sāka runāt par karstumu, nogurumu, žēlojās par briesmīgām galvas sāpēm, un visi kā parasti sēdās pie galda.

Žanēns runāja maz. Noguris, savās domās nogrimis, viņš tikai pastāvīgi rauca pieri un bungoja ar pirkstiem pa galdautu. Zinādams, ka tiek novērots, viņš pūlējās ēst un trulām, tālumā aizklīdušām acīm skatījās uz bērniem, kurus viņa klusu ciešana mulsināja, un uz pašlepnumā aizskarto, it kā sastingušo sievu. Vakariņu beigās baņķieris it kā atmodās un mēģi-ņāja uzsākt sarunu ar Antuaneti un Olivjē, jautāja, ko tie da* rījuši viņa prombūtnes laikā, bet nenoklausījās bērnu atbildes: līdz Žanēna ausīm nonāca tikai balss skaņas, un, kaut gan viņa acis bija pievērstas bērniem, viņš tos gandrīz neredzēja. Olivjē to sajuta, viņš pēkšņi apklusa, negribēdams velti turpināt savu stāstu. Bet Antuanetē pēc īsa apmulsuma brīža jautrība ņēma virsroku: viņa pļāpāja kā žagatiņa, reizēm pieskardamās ar roku pie tēva piedurknes, lai sev vairāk pievērstu viņa uzmanību. Žanēns klusēja. Uzlūkojot te Olivjē, te Antuaneti, viņa pierē savilkās arvien dziļākas grumbas. Lai apslēptu savu uztraukumu, viņš meitenes stāsta vidū piecēlās un piegāja pie loga. Bērni salocīja servjetes un piecēlās no galda. Māte aizsūtīja viņus dārzā rotaļāties. Drīz varēja dzirdēt, kā viņi, skaļi klaigājot, dzinās viens otram pakaļ pa dārza celiņiem. Sieva nenovērsa acu no vīra, kas bija viņai pagriezis muguru. Tad viņa, kaut ko kārtodama, sāka staigāt pa istabu. Piepeši viņa piegāja pie Žanēna un klusā, baiļu nomāktā balsī, it kā baidīdamās no kalpotājiem, jautāja:

— Klausies, Antuān, kas tev kait? Kas tev noticis? Tu kaut ko slēp ... Vai mums draud briesmas? Tu bēdājies?

Bet baņķieris arī šoreiz atstūma sievu un, nepacietīgi paraustījis plecus, asā balsī atcirta:

— Ak nē jau, nē ... Kad es tev saku, nav nekas nopietns ... Liec mani mierā!

Viņa aizgāja, aklu dusmu uzplūdumā kļuvusi vienaldzīga pret visu, kas arī ar vīru notiktu.

Žanēns izgāja dārzā. Antuanete joprojām ķircināja brāli un gribēja piespiest to ar viņu skrieties. Bet puisēns pēkšņi atsacījās no rotaļām un atspiedās ar elkoņiem uz terases balustrādes netālu no tās vietas, kur bija apstājies tēvs. Antuanete mazliet papūlējās vēl pierunāt brāli, bet viņš to atgrūda. Tad

meitene atstāja dārzu, kurā viņai vairs nebija nekā ko darīt; meklēdama izklaidēšanos, viņa iegāja istabā un apsēdās pie klavierēm.

Žanēns un Olivjē palika vieni.

— Kas tad tev, mazais? Kāpēc tu negribi ar māsu rotājāties? — tēvs laipni jautāja.

— Es esmu noguris, tētiņ.

— Nu labi. Tad pasēdēsim bridi kopā.

Viņi apsēdās uz sola. Satumsa brīnišķīga septembra nakts. Debesis bija skaidras un tumšas. Saldā petūniju smarža jaucās ar pretīgi salkano sastāvējušā kanāla izgarojumu smaku. Kā lielas, gaišas sfinksas naktstauriņi lidinājās ap puķēm un rūca kā mazas vārpstiņas. Klusumā skaidri skanēja otrpus kanāla māju priekšā runājošo kaimiņu mierīgās balsis. Istabā Antua-nete spēlēja vieglas itāliešu kavatīnas ar fioritūrām. Žanēns turēja Olivjē roku savējā. Viņš pīpēja. Tumsā, kurā pamazām izzuda tēva sejas vaibsti, Olivjē redzēja tikai viņa pīpes uguntiņu; tā uzplaiksnīja, aizklājās dūmu lokiem, atkal uzmirdzēja spilgtāk un beidzot nodzisa pavisam. Viņi gandrīz nemaz nerunāja. Olivjē prasīja dažu zvaigžņu vārdus. Žanēns, kas gandrīz nekā nezināja no debess zinībām, tāpat kā pārējie provinces buržuā, nepazina nevienu, izņemot varbūt dažas katram pazīstamās. Tēvs tīši ievirzīja sarunu tā, lai dēls prasītu to zvaigžņu nosaukumus, kurus viņš zināja, — un tad pateica. Olivjē nekā neiebilda: viņam arvien bija patīkami dzirdēt tās nosaucam un pusbalsī atkārtot šos skaistos, mistiskos vārdus. Turklāt viņš ne tik daudz centās dabūt zināt, cik — instinktīvi tuvoties tēvam. Viņi apklusa. Atspiedies pret sola atzveltni, Olivjē skatījās zvaigznēs un aizmirsās. Tēva rokas siltums zēnu sildīja. Pēkšņi šī roka sāka stipri trīcēt. Zēnam tas likās jocīgi, un viņš smejošā, miegainā balsī teica:

— Ai tēt, kā tev dreb roka!

Žanēns atvilka savu roku.

Pēc brītiņa Olivjē, arvien vēl domādams par to pašu, atkal jautāja:

— Tētiņ, vai tu arī esi noguris?

— Jā, bērns.

Bērna balstiņa turpināja:

— Tev nevajadzētu tā piepūlēties.

Žanēns pievilka zēna galviņu sev pie krūtīm un čukstēja?

— Manu nabaga bērniņ!

Bet Olivjē domas jau ņēma citu virzienu. Torņa pulkstenis, nosita astoņi. Viņš raisījās no tēva rokām un sauca:

— Es iešu lasīt.

Ceturtdienās stundu pēc ēšanas viņam arvien atļāva lasīt līdz pat gulētiešanai: tā zēnam bija vislielākā laime, un ne par ko pasaulē viņš nebūtu ziedojis kaut minūti no šī laika.

Žanēns ļāva zēnam aiziet. Viņš vēl pastaigājās šurp un turp pa tumšo terasi. Tad viņš iegāja istabā.

Tur ap galdu sēdēja māte ar abiem bērniem. Antuanete šuva lentu pie blūzes un brālim par lielu nepatiku nepārtraukti pļāpāja vai dziedāja. Puisēns bija atspiedies ar elkoņiem uz galda, aizspiedis dūrēm ausis, lai nekā nedzirdētu, un lasīja savu grāmatu. Žanēna kundze lāpīja zeķes un sarunājās ar veco kalponi, kas, nodevusi dienas izdevumu rēķinus, izmantoja izdevību, lai mazliet papļāpātos. Viņai pastāvīgi bija krājumā kaut kas ko stāstīt, un viņa to darīja tik īpatnējā žargonā, ka visi smējās, bet Antuanete pūlējās atdarināt viņas runas veidu. Žanēns klusi noskatījās. Neviens viņam nepievērsa uzmanību. Viņš brīdi stāvēja, tad apsēdās, paņēma kādu grāmatu, atvēra, kur pagadījās, un, atkal to aizvēris, piecēlās: noteikti viņš nespēja šeit palikt. Aizdedzis sveci, viņš sacīja labunakti. Viņš piegāja pie bērniem un satraukti tos noskūpstīja: viņi atbildēja izklaidīgi, nepaceldami acis: Antuanete bija nogrimusi savā šūšanas darbā, Olivjē — grāmatā. Puisēns pat neizņēma īkšķus no ausīm un, īgni norūcis «ar labu nakti», turpināja lasīšanu. (Kad Olivjē lasīja, viņa pēc kāds varēja vai sadegt, — zēns nebūtu licies ne zinis.) Žanēns izgāja no istabas. Blakus zālē viņš aizkavējās. Pēc brīža tur ienāca arī viņa sieva, lai noliktu skapī segas. Viņa izlikās, ka neredz vīru. Baņķieris mirkli šaubījās, tad piegāja viņai klāt un sacīja:

— Piedod man ... Šodien es biju rupjš pret tevi.

Viņai gribējās atbildēt:

«Manu nabaga vīriņ, es uz tevi nedusmojos. Bet saki: kas tev kait? Kas tevi moca?»

Taču, priecādamās, ka nu pienākusi viņas kārta, sieva atcirta:

— Laid mani mierā! Tavas rupjības nav paciešamas. Tu apejies ar mani sliktāk nekā ar kalponi.

Un ar dzeļošu, ļaunu steidzlbu viņa tanī pašā tonī turpināja uzskaitīt visus vīra apvainojošos darbus un vārdus.

Žanēns gurdi atmeta ar roku, rūgti pasmaidīja un atstāja sievu vienu.

NEVIENS nedzirdēja revolvera šāvienu. Tikai otrajā rītā, dabūjuši zināt par notikušo, kaimiņi atcerējās, ka ap pusnakti ielas klusuma bija atskanējis īss, sauss troksnis, līdzīgs pātagas plīkšķim. Viņi to nebija ievērojuši. Nakts klusums tūlīt atkal bija nolaidies pār pilsētu, pārklājot savam segām kā dzīvos, tā mirušos.

Žanēna kundze aizmiga un pamodās pec vienas vai divām stundām. Redzēdama, ka vīra nav viņai līdzās, viņa uztraukumā izlēca no gultas, izskrēja cauri visām istabam, nokāpa apakšstāvā, bankas telpās, kas atradās galvenās ēkas korpusa piebūvē, un beidzot tur, darba kabinetā, atrada Žanēna kungu, sabrukušu pār rakstāmgaldu asins peļķē, kuras vēl pilēja uz grīdas. Viņa spalgi iekliedzās, izlaida sveci no rokām un zaudēja samaņu. Viņas kliedzienu mājā izdzirdēja. Saskrēja kalpotāji, pacēla kundzi, sāka viņu atmodināt un baņķiera līķi novietoja gultā. Bērnu istaba bija aizslēgta. Antuanete saldi gulēja. Olivjē dzirdēja balsis un soļu troksni, gribēja jautāt, kas noticis, bet neiedrošinājās modināt māsu un drīz atkal aizmiga.

Nākošajā rītā, kad jaunā ziņa jau sāka izplatīties pa pilsētu, bērni vēl arvien nekā nezināja. Beidzot vecā aukle šņukstēdama visu izstāstīja. Māte bija tādā stāvoklī, ka nespēja īsti aptvert notikušo; viņas pašas veselības stāvoklis modināja bažas. Abi bērni vientuļi stāvēja drausmīgā notikuma priekšā. Pirmajos brīžos viņu izbailes bija lielākas par sāpēm. Turklāt viņiem nemaz neļāva mierīgi klusumā izraudāties. Jau rīta agrumā sākās nežēlīgās juridiskās formalitātes. Ieslēgusies savā istabā, Antuanete koncentrēja visus sava jaunavīgā egoisma spēkus vienā domā — vienīgajā, kura palīdzēja viņai atrauties no briesmīgās īstenības, kas viņu smacēja, doma par savu

/

/

draugu. Stundu pēc stundas meitene gaidīja viņu atnākam. Nekad viņš nebija tik uzmanīgs bijis pret Antuaneti kā pēdējo reizi, kad abi bija satikušies, un viņa nešaubījās, ka draugs, tikko dabūs zināt par katastrofu, tūlīt steigsies šurp un mierinās. — Bet neviens neatnāca. Neviens neizteica līdzjūtību. Ne mazākā simpātiju izpauduma ... Toties, tiklīdz pilsētā izplatījās ziņa par pašnāvību, visi tie, kas bija nodevuši savu naudu Žanēnam, steidzās uz viņa dzīvokli, uzlauza durvis un ar bez-sirdīgu nežēlību uzbruka mirušā sievai un bērniem.

Dažās dienās viņus piemeklēja visas nelaimes: dārga cilvēka nāve, visas mantas zušana, stāvokļa un cienības zaudējums sabiedrībā, draugu bēgšana. Tas bija pilnīgs sabrukums. Bija zudis viss, dēļ kā viņi bija dzīvojuši. Visiem trim viņiem bija ļoti asi attīstīta morāliskās skaidrības izjūta, kas viņiem lika vēl stiprāk ciest par negodu, pie kura viņi nebija vainīgi. Visvairāk bēdas satrieca Antuaneti, jo viņa vienmēr bija turējusies no tām vistālāk. Žanēna kundze un Olivjē, lai cik liels arī tagad bija viņu izmisums, tomēr jau agrāk bija iepazinušies ar ciešanām. Pēc dabas pesimisti, viņi jutās vairāk nomākti nekā pārsteigti no negaidītās nelaimes. Domas par nāvi viņiem vienmēr bija patvērums un jo vairāk taisni tagad. Viņi vēlējās mirt. Šī nožēlojamā padošanās liktenim tomēr nebija tik briesmīga kā jaunās, cerību pilnās, laimīgās un dzīves priecīgās būtnes izmisums, redzot negaidot savā priekšā paveramies negrozāmu bezizejas postu, saskaroties ar nāvi, kas šai būtnei iedvesa neizsakāmas šausmas ...

Antuanete pēkšņi ieraudzīja visu dzīves nejēdzību. Viņai atvērās acis: viņa redzēja dzīvi un ļaudis. Meitene tagad citādi vērtēja tēvu, māti un brāli. Kamēr Olivjē un Žanēna kundze, kopā saspiedušies, raudāja, Antuanete noslēdzās sevī. Viņas mazās, izmisušās smadzenes domās pārcilāja pagātni, tagadni un nākotni. Un viņa redzēja, ka vairs nekas nav atlicis — ne cerības, ne atbalsta; viņa saprata, ka nav ko paļauties uz citiem.

Bēres bija drūmas, kauna pilnas. Baznīca atsacījās uzņemt pašnāvnieka līķi. Aiz zārka gāja tikai atraitne un abi bāreņi, agrākie draugi gļēvi atrāvās no nelaimīgajiem. Divi trīs vēl sākumā uz brīdi parādījās. Taču viņu piespiestā izturēšanās sagādāja vēl lielākas mokas nekā pārējo atraušanās. Likās, it kā viņi parādītu žēlastību, šurp atnākdami, un viņu klusēšana bija smagāka par visiem pārmetumiem un nicinošo līdzjūtību.

Radinieki bija vēl nejūtīgāki: no tiem Žanēni nedzirdēja nevieba' mierinoša vārda, tikai rūgtus pārmetumus. Baņķiera pašnāvība ne tikvien neremdināja ļaužu dusmas, bet likās tiem gandrīz tāds pats noziegums kā pats bankrots. Buržuāzija nepiedod tiem, kas nonāvējas. Viņa nesaprot, kā var uzskatīt nāvi par labāku nekā dzīvi, kaut arī tā būtu vislielākā kauna pilna. Ja būtu iespējams, mietpilsoņi bargi sodītu to, kas ar savu nāvi it kā pateicis: «Nav lielākas nelaimes ka dzīvot ar jums kopā.»

/

Vislielākie gļēvuļi tādos gadījumos paši pirmie steidzas nosaukt šādu rīcību par gļēvulību. Un, ja nu vel sevi no dzīves izsvītrojušais cilvēks piedevām aizskāris viņu materiālās intereses un modinājis atriebšanās kāri, tad viņi_kļūst gandrīz vai ārprātīgi. Ne minūti viņi nepakavējās domās pie tā, ko 2a-nēnam bija vajadzējis pārciest, kamēr tas bija nonācis līdz šādam slēdzienam. Viņiem gribējās, lai tas ciestu vēl simtreiz vairāk. Un, tā kā viņš jau bija aizbēdzis, tie uzkrāva visus pārmetumus viņa ģimenei. Viņi zināja, ka tas ir netaisni, bet viņu atriebības kāre prasīja upuri.

Žanēna kundze, kas, kā likās, spēja tikai vaidēt un raudāt, piepeši atguva visu savu enerģiju, kad tika apvainots viņas vīrs. Tikai tagad viņa saprata, cik ļoti bija vīru mīlējusi. Un šīs trīs būtnes, kuras nezināja, kas ar tam var notikt rīt, bez vilcināšanās upurēja mātes pūru un savus personīgos īpašumus, lai, cik vien iespējams, dzēstu tēva parādus. Pec tam, nespēdami vairs palikt dzimtajā pilsētā, viņi nolēma doties uz Parīzi.

VIŅU aizbraukšana bija līdzīga bēgšanai.

Pēdējā vakarā (tas bija drūms vakars septembra beigas: laukus sedza biezs baltas miglas klājs, no kura gājējam pretim gar abām ceļa malām iznira mitrumā dreboši krūmu skeleti, līdzīgi akvāriju augiem) viņi gāja teikt pēdējās ardievas kapsētai. Visi trīs viņi lieca ceļus pie zemās akmens sētiņas, kas apjoza svaigi aizbērto kapu. Klusi ritēja viņu asaras^Olivjē elsoja raudās, Žanēna kundze izmisīgi šņukstēja. Viņa tirdīja un mocīja sevi, pastāvīgi atkārtodama vārdus, ko bija sacījusi vīram, pēdējo reizi ar to satiekoties. Olivjē atcerējās sarunu ar tēvu uz terases sola. Vienīgi Antuanete domāja par to, kas ar viņiem notiks. Nevienam no viņiem sirdī nebija ne ēnas no pārmetuma mirušajam, kas viņus bija pazudir najis reizē ar sevi. Antuanete tikai domāja:

«Ai dārgais tētiņ, kā mums ta* gad būs jācieš!»

Migla sabiezēja aizvien vairāk, viņus pārņēma vēss mitrums. Bet Žanēna kundzē nevarēja saņemties un atstāt kapu. Antuanete redzēja, ka Olivjē dreb, un sacīja mātei:

— Māmiņ, man salst.

Viņi piecēlās. Aizejot Žanēna kundze vēlreiz pievērsās kapam. — Mans nabaga draugs! — viņa čukstēja.

Viņi izgāja no kapsētas, kad pilsēta jau tinās dziļā krēslā. Antuanete turēja rokā puisēna ledainos pirkstiņus.

Pēdējo reizi viņi iegāja vecajā namā. Tā bija pēdējā nakts ligzdā, kur viņi vienmēr bija dusējuši, kur bija aizritējusi viņu pašu un viņu vecāku dzīve. Ar šīm sienām, šo pavardu, šo mazo zemes gabaliņu bija nesaraujamām saitēm saistīti visas dzini* tas prieki un bēdas, un likās, ka arī pati ģimene ir šīs zemes un šī nama neatvietojama daļa un ka šķiršanās nozīmē nāvi. , Ceļasomas bija sakravātas. Viņi nolēma aizbraukt ar pirmo rīta vilcienu, kamēr vēl kaimiņi nav atvēruši veikalus: viņiem gribējās izbēgt no ziņkārīgiem skatieniem un dzēlīgām piezīmēm. Viņi visi trīs juta vajadzību būt pēc iespējas tuvāk cits citam un tomēr gluži instinktīvi, ne vārda nerunājot, katrs iegāja savā istabā. Tur tie brīdi stāvēja nekustēdamies, pat mēteļus un cepures nenoņemdami; tad katrs skāra ār rokām sienas, mēbeles — visu, ko tagad vajadzēja atstāt, piespieda pieri pie loga rūts un pūlējās uzņemt šos pieskārienus sevī uz visiem laikiem. Beidzot viņi saņēmās, katrs atrāvās no savu sāpju egoistiskā pārdzīvojuma, un visi trīs sanāca kopā Žanēna kundzes lielajā istabā, laulāto draugu guļamistabā ar alkovu sienas nišā, kur bija agrāk pavadījuši pēc vakariņām klusos vakarus, kad nebija viesu. Agrāk! ... Cik tas viss jau likās sen pagājis, tāls! Klusēdami viņi pasēdēja pie skopi sildošās uguns, pēc tam nometās ceļos pie gultas un kopīgi noskaitīja lugšanu. Tad viņi ļoti agri aizgāja gulēt, jo rīt vajadzēja jau pirms ausmas piecelties. Bet vēl ilgi viņi nevarēja aizmigt.

Ap četriem rītā Žanēna kundze, kas pastāvīgi bija skatījusies pulksteni, vai nav laiks celties, aizdedzināja sveci. Antuanete nemaz nebija gulējusi; izdzirdusi mātes soļus, viņa arī piecēlās. Olivjē vēl bija grimis dziļā miegā. Māte skumji skatījās puisēnā un nevarēja saņemties viņu pamodināt. Uz pirkstu galiem Žanēna kundze atkāpās no gultas un sacīja Antuanetei:

— Nevajag trokšņot, lai mazais paguļas vēl pēdējo brītiņu šeit!...

Abas sievietes apģērbās un sakravāja pēdējās lietas. Ap namu valdīja dziļš nakts klusums; bija viena no saltajām naktīm, kurās cilvēki un dzīvnieki ar patiku guļ siltā miegā. Antuanetei klabēja zobi, dvēsele un miesa viņai stinga.

Aukstajā rīta gaisā noklaudzēja āra durvis. Vecā kalpone, kam bija nama atslēga, pēdējo reizi nāca apkalpot savus kungus. Tā bija maza, resna sieviete, kas tomēr par spīti saviem gadiem un aizdusai kustējās apbrīnojami naski. Viņa bija gandrīz pavisam aiztinusi labsirdīgo seju, no lakata apakšas lūkojās tikai sasarcis deguns un asarainas acis. Viņa bija izmisusi, redzēdama, ka Žanēna kundze jau bez viņas piecēlusies un iekūrusi virtuvē uguni. Vecenītei ienākot, pamodās Olivjē. Viņa pirmā tieksme bija atkal aizvērt acis, ciešāk satīties segā un no jauna aizmigt. Bet māsa, klusi piegājusi pie gultas un uzlikusi viņam roku uz pleca, pusbalsī modināja viņu:

— Olivjē, manu brālīt, laiks celties!

Viņš nopūtās, atvēra acis un ieraudzīja māsas seju: viņa skumji pasmaidīja, noglāstīja puisēna galvu un velreiz atkārtoja:

— Nu, celies!

Olivjē piecēlās.

Klusu kā zagļi viņi izgāja no mājas. Katrs nesa rokā dažus saiņus. Pa priekšu vecā kalpone stūma ratiņus ar lielo ceļasomu. Viņi atstāja gandrīz visu, kas viņiem piedereja_, aizbraukdami, kā stāvēja, līdzi paņēmuši tikai šo to no drēbēm. Bija norunāts vēlāk ar preču vilcienu izsūtīt vēl dažas piemiņas lietas: grāmatas, ģīmetnes un veco sienas pulksteni, kura tikšķieni viņiem šķita kā pašu dzīvības puksti. Laiks bija mikls: Pilsēta vēl gulēja, slēģi bija aizvērti, ielas tukšas. Viņi gāja klusēdami. Runāja tikai kalpone. Žanēna kundze ^ vēl pēdējo reizi pūlējās uzņemt sevī ainas, kas atgādināja viņai visu pagātni.

Stacijā Žanēna kundze aiz patmīlības nopirka otrās klases biļetes, kaut bija nosolījusies ņemt trešās. Bet, kad viņa ieraudzīja pāris pazīstamu dzelzceļa ierēdņu, viņai pietrūka drosmes paciest šo pazemojumu. Pa kaklu pa galvu viņa ar bērniem ielavījās brīvajā kupejā un tur ieslēdzās. Paslēpušies aiz priekškara, viņi trīcēja aiz bailēm, ka neierauga kādu paziņu. Bet neviens nerādījās: agrajā rīta stundā, kad viņi brauca, pilsēta tikko sāka mosties. Vilciens bija pavisam tukšs. Tas veda tikai dažus zemniekus un vēršus, kas mauroja, izbāzuši galvas caur lopu vagona sienu redelēm. Pēc ilgas gaidīšanas vilciens beidzot nosvilpa un devās projām pelēkajā rīta miglā. Aizceļotāji atbīdīja loga aizkariņus un, piespiedušies pie rūts, pēdējo reizi noskatījās uz mazo pilsētiņu, kuras baznīcas gotisko torni tikko varēja saredzēt cauri miglai, uz salmu jumtiem noklāto pakalnu un salnā vizuļojošām pļavām; viņiem šīs ainas bija jau pārgājušas atmiņu valstībā, likās, ka to patiesībā nemaz vairs nav. Un, kad pilsētiņa ceļa līkumā pazuda skatienam, visi trīs, pārliecināti, ka neviens viņus nenovēro, vairs nepūlējās izturēties mierīgi. Piespiedusi lakatiņu pie lūpām, Žanēna kundze elsoja. Olivjē spiedās mātei klāt un, slēpdams galvu starp tās ceļiem, pārklāja viņas rokas skūpstiem un asarām. Antuanete, kas sēdēja kupejas otrā stūrī, pievērsās logam un klusi šņukstēja. Visi trīs lēja asaras, katrs aiz saviem iemesliem. Žanēna, kundze un Olivjē raudāja par to, ko atstāja aiz sevis. Antuanete daudz vairāk domāja par to, kas viņiem bija gaidāms nākotnē. Viņa dusmojās uz sevi par to, pūlējās tāpat grimt atmiņās par bijušo... Bet meitenei bija taisnība, domājot par nākotni: stāvokli viņa saskatīja daudz skaidrāk nekā māte un brālis. Domājot par dzīvi Parīzē, viņi cēla gaisa pilis. Pat An-tuanetei nebija pareiza priekšstata par to, kas viņus tur sagaida. Nekad vēl viņi nebija bijuši galvaspilsētā. Žanēna kundze gan domāja, ka viņu apstākļi būs diezgan bēdīgi, tomēr sevišķi nebažījās par nākotni. Parīzē dzīvoja viņas māsa, bagāta tiesas ierēdņa sieva, un viņa cerēja, ka tā viņiem palīdzēs. Turklāt viņa bija pārliecināta, ka bērniem, pateicoties labajai audzināšanai un izglītībai, ko tie bija baudījuši, kā arī to iedzimtajiem talantiem, kurus viņa, tāpat kā visas mātes, stipri pārspīlēja, nenāksies grūti godam nopelnīt sev iztiku.

PIRMAIS iespaids, iebraucot Parīzē, bija bezgala drūms. Jau stacijā viņi gandrīz pazuda (aužu drūzmā bagāžas nodaļā un burzmā starp pajūgiem, kas bija sabraukuši pie izejas. Lija lietus. Fiakru nekur nevarēja sadabūt. Bija jāiet diezgan tālu, pārāk smagie nesamie novilka rokas, un vajadzēja apstāties ielas vidū, kur garām traucošie pajūgi varēja viņus sabraukt vai vismaz notašķīt ar dubļiem. Neviens kučieris neatsaucās uz viņu mājieniem. Beidzot viņiem izdevās apturēt kādu, kura zirgs bija iejūgts vecos, dubļainos un pretīgi netīros ratos. Sakraujot mantas pajūgā, sainītis ar palagiem iekrita dubļu peļķē. Redzēdami provinciešu nemākulīgo uzvešanos, stacijas nesējs un kučieris izmantoja viņu nezināšanu savā labā: tie noplēsa divkāršu cenu. Žanēna kundze uzdeva kādas viduvējas, tomēr ļoti dārgas viesnīcas adresi, kuru provincieši bija iecienījuši, un par spīti visām neērtībām viņi apmetās vienīgi tur, bieži vien tikai tādēļ, ka pirms divdesmit trīsdesmit gadiem tur reiz bija apmeties kāds viņu ģimenes vectēvs. Tur viņus tāpat apstrādāja. «Visi numuri aizņemti,» sacīja apkalpotājs un iestūma viņus visus trīs šaurā, mazā istabelē, noplēsdams maksu par trim istabām. Kad pienāca pusdienas laiks, viņi gribēja ietaupīt un nepiedalījās pie kopējā galda, bet pasūtīja trūcīgas pusdienas atsevišķi, kas iznāca tikpat dārgi, nevērojot to, ka viņi nebija paēduši. Jau pirmajās Parīzē

pavadītajās minūtēs viņu ilūzijas sabruka. Un visu šo pirmo nakti viņi nevarēja aizmigt: saspiedušies mazajā istabelē, kur trūka gaisa, kur vakarā bija karsti, bet no rīta nežēlīgi auksti, kur viņi slāpa vai nost un uztrūkās pie katra soju trokšņa koridorā, elektriskā zvana pastāvīgās strinkšķēšanas un durvju klaudzieniem, kamēr galvā vēl arvien dunēja ielas ekipāžu unt vezumu troksnis, — viņi ar šausmām domāja par briesmīgo pil-; sētu, kuras burzmā tik neapdomīgi bija metušies un kur viņiem: draudēja pazušana. ■

Otrajā dienā Žanēna kundze ar bērniem aizsteidzās pie mā^ sas, kam Osmana bulvārī bija grezns dzīvoklis. Viņa cerēja, ka tur viņiem bez vārda runas piedāvās pajumti, kamēr viņi paši paspētu iekārtoties. Bet jau no pirmajiem vārdiem kļuva skaidrs, ka uz to nav ko cerēt. Puaijē-Delormu ģimene bija bezgala sašutusi par radinieka bankrotu. Sevišķi tiesneša sieva,i' baidīdamās, vai tikai šis apstāklis nekaitēs vīra karjerai, uzska-> tīja par visaugstāko nekaunību, ka izputējusī ģimene gribi viņiem uzmākties un varbūt še palikt, ar to viņus vēl vairāk: kompromitējot. To pašu domāja arī vīrs, kaut gan viņš bija diezgan krietns cilvēks un varbūt nebūtu Žanēniem liedzis arī zk-nāmu pabalstu, ja tikai sieva viņu pastāvīgi nenovērojusi, par ko viņš klusībā priecājās. Visi šie iemesli pamudināja Puaijē-Delorma kundzi saņemt māsu ar ledainu aukstumu. Žanēna kundze bija pārsteigta un, pārvarējusi lepnumu, pusvārdiem lika māsai saprast, cik grūtā stāvoklī viņa ar bērniem pašlaik nokļuvusi un ko gaida no radiniekiem. Bet tie izlikās, ka nekā nedzird. Atbraucējus nepaturēja pat uz pusdienām, tikai ceremoniāli aicināja uz vakariņām nedēļas beigās. Turklāt šis uzaicinājums patiesībā nāca no tiesneša, kuru sievas izturēšanās mulsināja, un viņš pūlējās drusku mīkstināt vēso uzņemšanu. Tiesnesis izlikās laipns, bet skaidri varēja manīt, ka šīs jūtas nav īstas un ka arī viņš ir tikpat liels egoists kā sieva. Nabaga Žanēni atgriezās viesnīcā, neiedrošinādamies pat pārrunāt šajā apmeklējumā gūtos iespaidus.

Nākošajās dienās Žanēni klīda pa visu Parīzi, meklēdami dzīvokli. Viņi galīgi nomocījās, kāpdami augšējos stāvos, un bija satriekti, redzot cilvēku ķermeņiem pieblīvētas, kazarmām līdzīgas ēkas, netīras kāpnes un mazas istabiņas bez gaisa un gaismas — tik drūmas un bēdīgas, salīdzinot ar viņu lielo namu provincē. Kā māte, tā bērni sadrūma aizvien vairāk. Turklāt uz ielas, veikalos, restorānos — visur viņi bija tik izklaidīgi, ka

• ’' ‘V(:;w4$wi$0 ' /

:V'w •, ,•; . /

viņus katrā vietā krāpa. Viss, ko viņi prasīja, maksāja nesamērīgi dārgi. Varēja teikt, ka viss, kam tikai viņi pieskārās, pārvērtās zeltā, tikai viņiem pašiem bija šis zelts jāmaksā. Grūti aprakstīt, cik viņi bija neveikli un kā neprata aizsargāties.

Lai arī cik maz Žanēna kundze tagad vairs cerēja uz māsas palīdzību, tomēr viņa arvien vēl loloja zināmas cerības uz vakariņām, kurās bija ielūgti. Satraukti viņi gatavojās šim vakaram. Viņus pieņēma kā viesus, ne kā radiniekus, lai gan vakariņas ne ar ko neatšķīrās no ikdienišķām, ja neskaitīja ceremoniālo toni. Bērni iepazinās ar savu brālēnu un māsīcu, kuri bija apmēram tajā pašā vecumā un apmēram tikpat laipni, cik viņu vecāki. Meitene, ļoti grezni ģērbusies un gražīga, sarunājās ar viņiem šņākuļojot laipnā pārākuma apziņas tonī un izturējās māksloti un saldeni, galīgi samulsinot Žanēnus. Puisēnam derdzās šīs garlaicīgās vakariņas ar nabadzīgiem radiniekiem, un viņš visu laiku bija uzpūties. Puaijē-Delorma kundze sēdēja savā krēslā, izstiepusies taisni kā svece; likās, ka viņa izsacīja pārmetumus māsai pat tad, kad piedāvāja tai ēdienus. Puaijē-Delorms pats pļāpāja dažādus niekus, lai nebūtu jārunā par nopietniem jautājumiem. Neveiklās sarunas risinājās tikai ap ēdieniem, jo nama tēvs un sieva baidījās pieskarties intīmākiem un bīstamākiem jautājumiem. Žanēna kundze beidzot sasparojās un mēģināja novirzīt sarunu uz viņai svarīgākiem jautājumiem, bet māsa pārtrauca viņu ar nenozīmīgiem vārdiem.

Pēc tam viņai vairs nebija drosmes atkārtot šo mēģinājumu.

Pēc ēšanas baņķiera atraitne lika meitai spēlēt klavieres, lai parādītu tās talantu. Neapmierināta un apmulsusi Antuanete spēlēja briesmīgi slikti. Puaijē-Delormi garlaikodamies gaidīja «koncerta» beigas. Savilkusi lūpas ironiskā smīnā, tiesneša sieva skatījās uz savu meitu. Un, tā kā muzicēšana ievilkās, viņa sāka atkal pļāpāt ar māsu par šādiem tādiem sīkumiem.

Beidzot Antuanete, galīgi nesaprazdama, ko darīt ar savu gabalu, ar šausmām pamanīja, ka spēlē vienu un to pašu pasāžu, un neturpinādama iesāka atkal no gala; tad, zaudējusi katru cerību atcerēties aizmirsto vietu, spēji aprāva spēli, nobeidzot ar diviem neiederīgiem un trešo nepareizu akordu.

Puaijē iesaucās:

— Bravo! — un palūdza sev tasi kafijas.

Puaijē kundze sacīja, ka viņas meita ņemot stundas pie Pinjo. Jaunkundze, kas ņēma stundas pie Pinjo, nošņaukājās:

— Ļoti jauki, mīļā ...

Un vaicāja, pie kā Antuanete mācījusies.

Sarunas vilkās māksloti un garlaicīgi. Visi jautājumi, kas attiecās uz salona niekiem un Puaijē ģimenes sieviešu tualetēm, bija izsmelti. Žanēna kundze nodomāja sevī: «Laiks sākt runāt ... Man jārunā ...»

Viņa neiedomājami uzbudinājās. Beidzot, kad viņa bija izcīnījusi smagu cīņu ar sevi un gandrīz jau iesāka, Puaijē kundze sacīja tonī, kas it nemaz neizklausījās pēc atvainošanās, ka viņiem esot ļoti žēl, bet ap pusdesmitiem jāizbraucot: viņi ielūgti vakariņās un dažādu iemeslu dēļ nekādā ziņā nedrīkstot iztrūkt. Aizvainoti Žanēni tūlīt piecēlās, lai atvadītos. Saimnieki izlikās, ka grib viņus aizturēt. Bet jau pēc piecpadsmit minūtēm kāds zvanīja pie durvīm, un sulainis paziņoja, ka ieradušies Puaijē paziņas, kaimiņi no apakšējā stāva. Puaijē pārmija ar sievu ātru skatienu un sāka sačukstēties ar kalpotājiem. Kaut ko nomurminājis, tiesnesis ar kādu izdomātu aizrunu ieveda Žanēnus blakus istabā. (Viņš vispār gribēja slēpt no draugiem kompromitējošos radus, bet galvenām kārtām — to klātbūtni viņa dzīvoklī.) Žanēnus atstāja vienus nekurinātā istabā. Visi šie pazemojumi bērnus bezgala sāpināja. Antuanetei saskrēja asaras acīs, viņa gribēja tūlīt iet projām. Māte sākumā pretojās, bet vēlāk, redzēdama, ka gaidīšana ievelkas ilgumā, piekrita meitenei. Priekšistabā Puaijē viņus panāca (sulainis tam bija pateicis, ka Žanēni aiziet) un sāka banāli atvainoties. Viņš izlikās, it kā gribētu tos aizturēt, bet bija skaidri redzams, ka radu aiziešana būtu tam daudz patīkamāka. Viņš palīdzēja Za-nēniem uzvilkt virsdrēbes un, stumdams tos uz durvīm, klusā balsī teiktiem laipniem vārdiem izvadīja viņus laukā ... Atgriezušies viesnīcā, bērni sāka aiz sašutuma raudāt. Antuanete spēra kāju pret zemi un nosolījās nemūžam vairs nepārkāpt Puaijē dzīvokļa slieksni.

Žanēna kundze noīrēja dzīvokli piektajā stāvā Zooloģiskā dārza apkaimē. Guļamistabu logi vērās uz tumšu, piekvēpušu pagalmu, ēdamistaba un viesistaba (baņķiera atraitnei katrā ziņā gribējās, lai būtu arī viesu pieņemamā istaba) — uz trokšņainu ielu. Augu dienu gar logiem dārdēja pajūgu virknes un bez gala stiepās sēru gājieni ar līķu ratiem, cits pēc cita nozūdot Ivrī kapsētas vārtos. Utaini itālieši ar lieliem bērnu bariem dīki vazājās pa ielu, zvilnēja uz soliem vai skaļā balsī strīdējās. Trokšņa dēļ logus nevarēja turēt atvērtus. Vakaros, atgriežoties mājās, vajadzēja spraukties cauri smirdošu ļaužu

pūlim, iet pāri vezumu pilnām ielām, pa dubļainiem trotuāriem un garām kaimiņu nama apakšējā stāvā ierīkotai riebīgai dzertuvei, pie kuras durvīm, garāmgājējiem izaicinošus skatienus raidīdamas, stāvēja prostitūtas ar uztūkušām, nosmiņķētām sejām un sarkani krāsotiem matiem.

Žanēnu mazais naudas krājumiņš ātri izsīka. Ar sažņaugtu sirdi viņi katru vakaru vēroja, ka makā rodas arvien lielāks tukšums. Viņi pūlējās taupīt, bet neprata: tā ir liela māksla, kuras apgūšana prasa gadiem ilgu mācīšanos, ja cilvēks nav pie tās pieradis jau no bērnības. Kas nav taupīgs pec dabas,, tikai veltīgi šķiež laiku, pūlēdamies taupīt: tiklīdz rodas izdevība izdot naudu, tas tūlīt padodas savai iegribai, atlikdama taupīšanu uz citu reizi. Un, ja reiz šāds cilvēks arī ko ietaupa: vai vismaz domā, ka ir ietaupījis, — viņš tūlīt steidzas ietaupīto izdot, un galu galā izdevumi desmitkārt pārsniedz ietau-pījumņs.

Pēc dažām nedēļām Žanēnu līdzekļi izbeidzās. Žanēna kundzei neatlika nekas cits kā atteikties no pēdējām pašmīlības atliekām un, bērniem nekā nesakot, lūgt naudu no Puaijē. Viņa iekārtojās tā, ka varēja satikt Puaijē vienatnē kabinetā, un lūdza aizdot nelielu summu līdz. tam laikam, kamēr viņi atradīšot nodarbošanos un varēšot nopelnīt sev maizi. Tiesnesis, kā jau vājš un diezgan labas dabas cilvēks, pūlējās atbildi atlikt uz vēlāku laiku, bet beidzot tomēr padevās. Aizrāvies acumirklīgā līdzjūtībā, viņš aizdeva Žanēna kundzei divi simti franku. Šo savu aizraušanos viņš, protams, drīz vien nožēloja, sevišķi, kad nācās par to atzīties sievai, kas kļuva vai traka aiz dusmās par vīra vājumu un intrigantes māsas nekautrību.

DARBU meklējot, Žanēni caurām dienām skraidīja pa Parīzi. Aizspriedumu pilnajai provinces bagātnieka atraitnei pat prātā nenāca pieņemt kādu darbu, kas nepiederētu pie vienas no tām profesijām, kuras sauc par «brīvām», —droši vien tādēļ, ka, nodarbojoties ar tām, var brīvi nomirt badā. Tas vēl nebija viss: viņa nepieļāva savai meitai iestāties kādā ģimenē par bērnu audzinātāju. Vienīgi darbs valsts dienestā Žanēna kundzei nelikās apkaunojošs. Svarīgākais bija atrast iespēju palīdzēt Olivjē nobeigt izglītību un kļūt par skolotāju. Kas attiecās uz Antuaneti, tad Žanēna kundze gribēja, lai tā iestātos, par

y/yM

pasniedzēju kādā mācību iestādē vai apmeklētu konservatoriju un ar uzslavu nobeigtu klavieru klasi. Bet, lai kur viņa gāja, visās skolās jau bija pilns mācības spēku skaits, turklāt tiem bija pavisam citādi diplomi nekā viņas meitai, kam bija tikai neievērojamā vidusskolas beigšanas apliecība. Un mūzikā An-tuanetes spējas bija ļoti viduvējas, salīdzinot ar neskaitāmiem citiem, kas, tāpat kā viņa, nekur tās nevarēja praktiskajā dzīvē izlietot. Ar šausmām Žanēni iepazinās ar cilvēku cīņu eksistences dēļ galvaspilsētā, kas bezjēdzīgi pazudināja simtiem lielu un mazu talantu, ar kuriem tai nebija ko darīt.

Abi bērni padevās pesimismam, ko vēl pastiprināja šaubas par savām spējām; viņi sāka sevi uzskatīt par neapdāvinātiem un visiem spēkiem pūlējās to pierādīt kā sev, tā arī mātei. Oliv-jē, kas bez pūlēm bija viens no labākajiem skolēniem provinces ģimnāzijā, tagad jutās galīgi salauzts no visiem šiem pārbaudījumiem un, kā likās, zaudējis visas savas spējas. Licejā, kur Olivjē iestājās un izdabūja stipendiju, viņš drīz vien izrādījās par tik vāju skolnieku, ka viņam atņēma stipendiju. Pēc tam viņš, protams, uzskatīja sevi par pilnīgu idiotu. Parīze, šis cilvēku skudru pūznis, viņam iedvesa šausmas. Viņam derdzās samaitātie klases biedri, viņu bezkaunīgās sarunas, uzvešanās un neķītrie priekšlikumi, ar kuriem daži no tiem arī viņu nelika mierā. Zēnam trūka drosmes izteikt skaļi, ka viņš tos nicina. Morāliski pagrimušie biedri atstāja uz Olivjē tādu iespaidu, ;t kā arī viņš būtu grimis līdz ar tiem. Olivjē meklēja patvērumu karstās lūgšanās, kurām viņš kopā ar māti un māsu nodevās katru vakaru pēc sarūgtinājumu un pazemojumu pilnajām dienām. Šos pazemojumus un apkaunojumus viņi rūpīgi slēpa cits no cita, jo tie likās kā melni traipi viņu nevainīgajās dvēselēs. Bet pamazām Parīzē vispārizplatītā ateisma ietekmē, pašam nemanot, Olivjē ticība sāka izsīkt, — tā atkrita no viņa kā svaigs, lietus atmiekšķēts apmetums no sienas. Viņš vēl joprojām ticēja, bet dieva varenības priekšstats ātri pārvērtās un mira.

Māte un māsa pa to laiku turpināja veltīgo skraidīšanu pa pilsētu. Viņas atkal apmeklēja radiniekus Puaijē, kas, gribēdami no viņiem atkratīties, piedāvāja nodarbošanos. Žanēna kundze būtu varējusi tikt par priekšā lasītāju pie kādas vecas kundzes, kas ziemu pavadīja dienvidos, Antuanete — par audzinātāju kādā ģimenē, kas visu gadu dzīvoja uz laukiem Francijas rietumos. Noteikumi nebija pārāk slikti, bet Žanēna kundze atsacījās. Viņa negribēja samierināties ar pazemojumu, ka pašai nāktos citiem kalpot, bet vēl vairāk viņa pretojās tam, ka Antuanetei būtu jādara tas pats, turklāt vēl abām vajadzētu dzīvot šķirti. Protams, viņas bija loti nelaimīgas, bet tieši tagad, kad dzīves apstākli bija tik bēdīgi, viņas gribēja palikt kopā. Skaidrs, ka pēc šādas atbildes Puaijē kundže vairs neslēpa savu sašutumu; ja neesot eksistences līdzekļu, tad nevarot lepoties, — viņa piezīmēja. Žanēna kundze nevarēja savaldīties, nepārmetusi māsai cietsirdību. Tiesneša kundze aizvainojoši, atgādināja par bankrotu un naudu, kuru Žanēna kundze bija viņas vīram parādā. Sanīdušās līdz nāvei, viņas izšķīrās. Starp viņām tagad bija sarautas visas saites. Žanēna kundzei bija tikai viena karsta vēlēšanās: atdot aizņemto naudu. Bet to viņa nevarēja izdarīt.

Arvien vēl nezaudēdama cerības, Žanēna kundze turpināja darba meklēšanu. Viņa devās pie sava departamenta deputāta un senatora, kuriem viņas vīrs ne reizi vien bija sniedzis palīdzīgu roku. Visur viņa atdūrās pret nepateicību un egoismu. Deputāts pat neatbildēja uz vēstulēm un, kad viņa ieradās pie tā dzīvoklī, lika pasacīt, ka neesot mājās. Senators diezgan vēsi izteica līdzjūtību un nožēloja stāvokli, kādā viņa nonākusi, visur vainodams Žanēnu, kura pašnāvību rupji nosodīja. Atraitne sāka vīru aizstāvēt. Senators atbildēja, ka baņķieris, zināms, to nebūšot darījis aiz negodības, bet aiz muļķības, jo viņš visu savu mūžu bijis muļķīgs un vieglprātīgs, nekā nesapratis un rīkojies uz labu laimi, neprasot nevienam padomu un neievērojot brīdinājumus. Ja viņš būtu pazudinājis sevi vienu, tad nu vēl šā vai tā, — to viņš esot pelnījis. Bet — nemaz nerunājot par daudziem citiem — viņš iegrūdis galējā nabadzībā, izmetis uz sēkļa arī savu sievu un bērnus, atstādams tos likteņa varā... Zināms, Žanēna kundze varot vīram visu to piedot, ja esot svēta, bet viņš, senators, neesot nekāds svētais (tikai vienkāršs mirstīgais ar veselīgu saprātu), un tādēļ viņam neesot nekāda pamata attaisnot šādu rīcību: cilvēks, kas tādos apstāk-

los nonāvējas, esot neģēlīgs subjekts. Vienīgais Žanēna vainu mīkstinošais apstāklis esot tas, ka viņš patiesībā neesot spējis par savu rīcību atbildēt. Pēc tam senators izlūdzās no atraitnes piedošanu par saviem drusku skarbajiem vārdiem attiecībā uz viņas nelaiķi vīru —pie tā esot vainīgas tikai tās simpātijās, kādas tas jūtot pret nabaga atraitni. Un, izvilcis galda atvilktni, viņš piedāvāja tai piecdesmit frankus — ubaga dāvanu, no kuras Žanēna kundze atteicās.

Viņa sāka meklēt vietu kādas valsts iestādes kancelejā. Bet viņa darīja to ļoti neveikli un tādēļ neguva panākumus. Izlietojusi šādam meklējumam visus savus spēkus un enerģiju, viņa vakarā atgriezās mājās tik sabeigta, ka vairākas dienas no vietas nevarēja kustēties. Uņ, kad viņa atkal turp aizgāja, bija jau par vēlu, vieta bija aizņemta. Viņa neatrada līdzjūtību arī pie garīdzniekiem, vai nu tāpēc, ka tiem nebija izdevīgi viņai palīdzēt, vai arī tie nevēlējās palīdzēt izputējušai ģimenei, kuras galva, kā zināms, bijis antiklerikālis. Viss, ko Žanēna kundzei ar pārcilvēciskām pūlēm izdevās sameklēt, bija mūzikas skolotājas vieta kādā klosterī — ļoti nepateicīgs darbs ar smieklīgi mazu atalgojumu. Lai nopelnītu vairāk, viņa pa vakariem nodarbojās ar pārrakstīšanu kādam kantorim. Bet arī še pret viņu izturējās ļoti cietsirdīgi. Viņai izteica aizvainojošas piezīmes rokraksta un izklaidības dēļ, aiz kuras viņa dažreiz izlaida vārdus vai pat veselas rindas, lai arī kā centās darbu veikt labi. (Viņai bija tik daudz cita, par ko domāt!) Gadījās, ka nopulējusi acis un līdz pusnaktij nostrādājusi pie galda, viņa otrā dienā dabūja darbu atpakaļ un pārnāca mājās galīgi uztraukta. Augu dienu viņa pavadīja žēlojoties un nezinādama, ko iesākt. Jau sen viņa slimoja ar sirds slimību, kuru pārdzīvotie pārbaudījumi vēl paasināja. Un taisni šī kaite iedvesa viņai drūmas nojautas. Dažreiz viņai uzbruka šausmīga grūtsirdība, aizdusas lēkmes; likās, ka viņa tūlīt jau mirs. Žanēna kundze vairs neizgāja no mājas, nepaņemdama līdzi kabatā zīmīti ar vārdu un adresi, lai cilvēki zinātu viņu nogādāt mājās, ja viņa pēkšņi nokristu uz ielas. Bet kas notiks, ja viņa mirs? Antuanete mierināja māti cik spēdama, lai gan arī pati bija stipri uztraukta. Viņa lūdza māti pietaupīt sevi un ļaut viņai strādāt mātes vietā. Taču Žanēna kundze saņēma kopā pēdējās lepnuma un enerģijas paliekas, lai tikai meitai nenāktos pārdzīvot tos pazemojumus, kas bija jāizcieš viņai pašai.

Velti viņa šaurinājās un samazināja izdevumus: ar nopel-

nīto nepietika dzīves vajadzībām. Vajadzēja pārdot dažas vērtslietas, kas vēl bija atlikušas. Un visbēdīgākais bija tas, ka naudu, ko Žanēna kundze dabūja par šīm lietām, viņai tanī pašā dienā nozaga. Nabaga sieviete pastāvīgi bija it kā apreibusi. Iznākusi uz ielas, viņa iedomājās ieiet pa ceļam «Bon Maršē» veikalā, jo nākošajā dienā Antuanetei bija vārda diena, un māte gribēja meitenei nopirkt mazu dāvaniņu. Naudas maciņu viņa turēja rokā, lai nepazaudētu, bet, apskatot kādu lietiņu, neviļus nolika maciņu ar naudu uz acumirkli sev blakus uz letes. Kad viņa attapās un gribēja maciņu atkal paņemt, ta vairs nebija. Šis nelaimes gadījums bija pēdējais trieciens, kuru nabaga sievietei nācās pārciest.

Pēc dažām dienām spiedīgā augusta beigu vakarā Žanēna kundze nāca kājām mājās no pārrakstīšanas biroja, kur bija nodevusi steidzamu darbu. Pār pilsētu gulēja biezs, smags miglas tvaiks. Nokavējusi pusdienas, gribēdama ietaupīt trīs sū, omnibusa biļetes cenu, viņa līdz nesamaņai pārpūlējās, iedama pārāk ātri aiz bailēm, ka mājinieki bus par viņas ilgo izpalikšanu uztraukušies. Uzkāpusi piektajā stāva un nonākusi dzīvoklī, viņa vairs nevarēja ne parunāt, ne paelpot. Tādā stāvoklī viņa neatgriezās pirmo reizi, un bērni pie tā bija jau pieraduši. 2a-nēna kundze saņēmās un kopā ar bērniem tūlīt sēdās pie galda. Karstuma nomocīti, visi ēda ļoti maz. Cīnīdamies ar sevi, tie pūlējās norīt gaļas gabaliņu vai iedzert negaršīga ūdens malku. Bērni ļāva mātei atpūsties un klusēja (viņiem ari nebija vēlēšanās par ko runāt), skatīdamies laukā pa logu.

Piepeši Žanēna kundze izplēta rokas, ieķērās galda mala, paskatījās uz bērniem un, īsi ievaidējusies, saļima. Olivje un Antuanete tikko paspēja uzķert māti rokās. Izmisuši viņi kliedza un vaimanāja:

— Māmiņ! Mīļo māmiņ!

Bet māte neatbildēja. Viņi zaudēja galvu. Antuanete drudžaini apkampa mātes ķermeni, skūpstīja to, sauca. Olivjē atrāva durvis, izskrēja uz kāpnēm un iekliedzās:

— Palīgā! Palīgā! ...

Durvju sardze uzskrēja augšā. Ieraudzījusi, kas noticis, viņa devās pēc tuvākā ārsta. Bet, kad tas ieradās, viņš vatēja konstatēt vairs tikai, ka Žanēna kundze mirusi. Par laimi nāve bija iestājusies acumirklī. Bet, ko viņa bija paguvusi izdomāt pēdējā sekundē, juzdama nāves tuvošanos un redzēdama abus vislielākā trūkumā paliekošos vientuļos bērnus, — nav zināms.

VIŅI palika vieni briesmīgās katastrofas priekšā, vieni sāpēs un asarās, vieni bēdu pilnajās rūpēs, kas seko nāvei. Bērniem mazliet palīdzēja labsirdīgā vārtniece, atnāca arī kāds no klostera, kur Žanēna kundze bija strādājusi, — taču neviens neizjuta īstu, nepiespiestu simpātiju.

Pirmie mirkļi bija tik dziļa izmisuma pilni, ka tos nav iespējams aprakstīt. Vienīgais, kas glāba nelaimīgos, bija taisni šī izmisuma pārmērība. Olivjē uznāca smaga nervu lēkme. Tas Antuaneti atrāva no viņas pašas ciešanām: viņa domāja tikai par to, kā glābt brāli, un viņas dziļā mīlestība atturēja Olivjē no neprātīgās rīcības, uz kuru puisēnu vedināja negaidītā nelaime. Apkampušies, piespiedušies viens pie otra, māsa un brālis sēdēja pie gultas, kur naktsspuldzītes gaismā gulēja mātes līķis. Olivjē sacīja, ka arī viņiem abiem jāmirst, tūlīt, šai pašā brīdī, un viņš norādīja uz logu. Arī Antuanete sajuta šo baismīgo vēlēšanos, bet viņa cīnījās pret to — viņai gribējās dzīvot...

— Kādēļ?

— Viņas dēļ, — Antuanete atbildēja, norādīdama uz māti, — viņa ir vienmēr ar mums ... Iedomājies ... Pēc visa tā, ko viņa mūsu dēļ izcieta, mēs nedrīkstam viņai uzkraut vislielākās ciešanas — redzēt mūs nomirstam nelaimīgus. Ai! — viņa iesaucās kaislā aizrautībā. — Nedrīkst tā bez kurnēšanas padoties liktenim! Es negribu! Es negribu padoties! Es gribu, lai tu reiz kļūtu laimīgs!

— Tas nekad nenotiks!

— Nē, tam jānotiek! Tu atradīsi laimi. Mēs esam izcietuši pārāk daudz bēdu. Tas mainīsies, tam ir jāmainās. Tu iekārtosi savu dzīvi, tev būs ģimene — tu būsi laimīgs, es to gribu, es gribu!

— Bet kā mēs lai dzīvojam? To mēs nekad nevarēsim bez viņas...

— Varēsim! Kādēļ ne? Mums jāizcieš tikai līdz tam laikam, kad tu sāksi pelnīt. Par to es parūpēšos. Tu redzēsi, ka es to izdarīšu. Ai, kaut māte man to būtu ļāvusi jau agrāk, es jau būtu varējusi...

— Un ko tu domā darīt? Es negribu, lai tu nodarbotos ar kaut ko pazemojošu ...' Turklāt tu jau to arī nemaz nespētu ...

— Es varēšu!... Nav nekā pazemojoša darbā — ja tikai pats paliec godīgs. Neuztraucies, lūdzu! Tu redzēsi — viss būs atkal labi, tu būsi laimīgs, mēs abi būsim laimīgi, mīļais Olivjē, un arī viņa būs laimīga, skatoties uz mums ...

Divi vien abi bērni gāja aiz mātes zārka. Abi vienprātīgi bija nolēmuši nekā neziņot Puaijē ģimenei: šie ļaudis viņiem vairs neeksistēja, tie bija pārāk ļauni izturējušies pret māti, un zināmā mērā šis ļaunums kļuva arī viņas nāves cēlonis. Un, kad durvju sardze jautāja, vai viņiem nav nekādu radinieku, viņi atbildēja:

— Nē, neviena.

Rokās saķērušies, viņi skaitīja lūgšanas pie vaļējā kapa. Viņi bija kā sastinguši izmisīgā, nesamierināmā lepnumā un jutās labāk vieni nekā vienaldzīgu un liekulīgu radinieku klātbūtnē... Mājās bērni atgriezās kājām, iedami starp ļaudīm, kam bija svešas viņu bēdas un domas, sveši viņi paši — kopēja tiem bija tikai valoda, ko viņi runāja. Antuanete veda Olivjē aiz rokas.

Tā paša nama visaugstākajā stāvā viņi noīrēja dzīvoklīti, divas mazas jumtistabiņas ar mazītiņu priekšnamu, kas tai pašā' laikā viņiem bija arī ēdamistaba, un virtuvi, ne lielāku par sienas skapi. Citā kvartālā viņi būtu varējuši atrast labāku dzīvokli, bet negribēja šķirties no šī nama; likās, ka te viņi bija tuvāk aizgājējai. Durvju sardze no sākuma drusku rūpējās par bērniem, bet drīz vien, iegrimusi pati savās raizēs,viņus aizmirsa, un par abiem bāreņiem vairs neviens nedomāja. Neviens visā namā par viņiem nekā nezināja, tāpat kā viņi savukārt nepazina nevienu no kaimiņiem.

Antuanetei izdevās tikt mātes vietā klostera pansionātā par mūzikas skolotāju. Viņa sāka meklet arī privātstundas. Viņai bija tikai viena doma: izglītot Olivjē tik tālu, lai tas varētu iestāties institūtā. Pie tāda slēdziena Antuanete nāca pec ilgam

pārdomām: viņa studēja programas, ievāca izziņas, pūlējās izdibināt arī paša Olivjē domas, bet, tā kā brālim par visu to nebija nekādu domu, tad viņa izlēma jautājumu pati. Ja viņš iekjūtu institūtā, tad viņam būtu uz visu mūžu nodrošināts darbs un peļņa un viņš būtu pats savas nākotnes kungs. Vajadzēja to sasniegt, vajadzēja, lai tas maksātu ko maksādams. Līdz tam paies pieci seši šausmīgi grūti gadi, bet tad mērķis būs sasniegts. Šī doma aizrāva Antuaneti tik spēcīgi, ka tā drīz piepildīja visu viņas būtni. Dzīve vientulībā un nabadzībā, kuru viņa domāja uzsākt un kura jau sāka risināties viņas priekšā, bija iespējama, tikai pateicoties aizraujošai eksaltācijai: glābt brāli, darīt tā dzīvi laimīgu, ja arī viņai pašai nav lemta laime. Pēc šīs varonīgās apņemšanās vieglprātīgā, izlutinātā, septiņpadsmit gadus vecā meitene pilnīgi pārvērtās: viņā iedegās pašaizliedzības liesmas un cīņas lepnums, kādu neviens no viņas nebūtu varējis sagaidīt un viņa pati vismazāk. Šinī katrai sievietei kritiskajā vecumā, drudžainajās pirmā pavasara dienās, kad visu būtni pilda pāri plūstošas mīlestības straumes, kas to apskalo kā zem zemes urdzoši strauti, pilda ar sulu un pastāvīgi tur savā varā, — šinī laikā mīla izpaužas visdažādākos veidos. Tā meklē kādu, kam atdoties, kam upurēt sevi: katrs ceļš ir labs, lai jūtas pa to izplūstu un ziedotos. Antuaneti mīla upurēja draudzībai.

Viņas mazāk jūsmīgajam brālim nebija šāda dzinuļa. Turklāt uzupurējās nevis viņš, bet māsa uzupurējās viņa laba, un tas ir vieglāk un patīkamāk, ja cilvēks mīl. Tāpēc viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus, redzēdams, cik ļoti māsa nopūlas viņa dēļ. Viņš to sacīja māsai. Bet Antuanete atbildēja:

— Ai manu puisīt! Vai tad tu neredzi, ka es tikai tādēļ dzīvoju! Ja man nebūtu tevis, par ko rūpēties, kādēļ tad es lai dzīvotu?

Olivjē pilnīgi saprata māsu. Arī viņš pats Antuanetes vietā būtu bijis lepns uz tādu darbu. Bet būt par viņas rupju cēloni! ... No tā cieta viņa sirds un viņa lepnums.

Un kāds liels, nomācošs smagums viņam, tik vājam radījumam, bija briesmīgā pienākuma apziņa! Vajadzēja attaisnot māsas cerības, sasniegt mērķi, kura dēļ viņa bija likusi uz vienas kārts visu savu dzīvi, kuram bija ziedojusi savu laimi! Jau oomas vien par šo pienākumu viņam bija nepanesamas, tās viņu nespārnoja, bet lieca pie zemes. Un tomēr pienākuma apziņa viņu spieda cīnīties, strādāt, dzīvot — darīt visu to, ko viņš bez

šīs apziņas nebūtu spējis. Olivjē vismīļāk būtu nokāris rokas un padevies liktenim, varbūt pat izdarījis pašnāvība Varbūt viņš arī būtu nonācis tik tālu, ja Antuanete viņa vietā nebūtu lēmusi, ka viņam jādzīvo un jākļūst laimīgam. Olivjē nespēja pret māsas gribu cīnīties, un taisni šinī apstāklī bija viņa glābiņš. Viņš pārdzīvoja kritisko, bīstamo vecumu, kurš pazudina tūkstošiem jaunu cilvēku, kas padodas jutekļu maldiem un ziedo pāris neprāta gadiem visu savu dzīvi. Ja viņam butu bijis laiks nodoties domām, viņš būtu grimis gļēvā izmisumā, jo ikreiz, kad dziļāk ieskatījās sevī, viņu atkal pārņēma slimīga sapņainība, riebums pret dzīvi, pret Parīzi, pret miljoniem būtņu, kuras sajaucas un kopā izvirst. Bet šos murgus izklaidēja māsas tēls: ja Antuanete dzīvo tikai tādēļ, lai viņš dzīvotu, tad viņš dzīvos un kļūs laimīgs sev pašam par spīti.

TĀ VIŅU dzīve dibinājās uz karstas pārliecības, kas balstījās uz stoieismu, ticību un cildenu lepnumu. Abi bāreņi ar visu savu būtni tiecās uz vienu vienīgu mērķi: Olivjē panākumiem. Antuanetei nācās apmierināties ar katru darbu, ar dažādiem pazemojumiem. Viņa strādāja par audzinātāju ģimenēs, kur ar viņu apgājās gandrīz kā ar kalponi. Viņai vajadzēja kā bērnu meitai pavadīt savus audzēkņus pastaigā un stundām ilgi skraidīt ar tiem pa ielām, it kā lai mācītu tiem vācu valodu. Bet viņas mīlestība uz brāli, pat viņas pašlepnums guva baudu šajās morālajās ciešanās un nogurdinošajos darbos.

Pēc stundām Antuanete, galīgi nogurusi, atgriezās mājās un tūlīt ķērās pie saimniecības darbiem, jo brālis skaitījās licejā pa pusei kā pansionārs un pārnāca mājās tikai vakarā. Uz gāzes plītiņas vai spirta lampas viņa gatavoja sev un brālim liesas* vakariņas. Puisēnu mocīja ēstgribas trūkums, un viņam viss derdzās. Pret gaļu viņš juta nepārvaramu riebumu. Antuanete ar varītēm lika tam ēst vai arī lauzīja galvu, gudrojot tādu ēdienu, kas

brālim garšotu, un tas bija ļoti grūti, jo nabaga Antuanete nebija diezin cik vispusīga virēja. Galu galā viņa dabūja dzirdēt apvainojošas piezīmes, ka tās gatavotie ēdieni esot nebaudāmi. Tikai pēc ilgām, zem klusa izmisuma sloga virtuvītē pavadītām stundām, kuras tik labi pazīst katra jauna, neiestrādājusies saimniece, — kaut arī neviens par to nekā nezina, — An-tuanetei izdevās drusku iemācīties gatavot ēdienus.

Pēc ēšanas, nomazgājusi nedaudzos traukus, ko viņi lietoja (Olivjē allaž pūlējās māsai palīdzēt šajā darbā, bet viņa to nekad neatļāva), Antuanete gluži kā māte nodarbojās ar brāli. Viņa lika Olivjē uzteikt mācības, pārlasīja viņa rakstu darbus, pati viņam šo to uzdeva, cik nu tas bija iespējams, neaizskarot mazā, ārkārtīgi jūtīgā radījuma patmīlību. Vakarus tie pavadīja pie sava vienīgā galda, ko lietoja reizē kā ēdamgaldu un rakstāmgaldu. Olivjē gatavojās uz stundām, Antuanete šuva vai šo to rakstīja. Kad Olivjē aizgāja gulēt, viņa pārbaudīja un salaboja brāļa vai pati savas drēbes.

Par spīti lielajām grūtībām viņi nolēma, ka ar naudu, ko izdosies ietaupīt, vispirms dzēsīs mātes parādu tiesnesim Pu aijē. Ne tādēļ, ka tie būtu uzbāzīgi kreditori: gluži otrādi, viņi nemaz nelikās ne zinis, pat nedomāja par šo naudu, uzskatīja to par pilnīgi zudušu un, patiesību sakot, bija laimīgi, ka ar tik vien tikuši vaļā no kompromitējošiem radiniekiem. Bet bērnu lepnums un cienība pret māti nepieļāva, ka tā paliktu kaut ko parādā cilvēkiem, ko viņi nicināja. Brālis un māsa liedza sev visu, pat visniecīgākās izpriecas, taupīja no apģērba un ediena izdevumiem, lai tikai varētu atdot šo milzīgo summu — divi simti franku. Antuanete pūlējās taupīt tikai uz sava rēķina. Bet, kad Olivjē to manīja, nekāds spēks vairs nebūtu varējis liegt tam ciest trūkumu kopā ar māsu. Abi viņi vārga zem šī smaga sloga, bet bija laimīgi katru dienu, kad varēja atlikt sānis dažus sū parāda dzēšanai.

Pēc trim gadiem no cītīgi krātajiem sū jau bija salasījusies vajadzīgā summa. Par to viņi abi bezgala priecājās. Kādu vakaru Antuanete devās pie tiesneša. Meiteni pieņēma nelaipni, jo Puaijē kundze domāja, ka viņa atkal ieradusies pēc naudas. Radinieki aizsteidzās meitenei priekšā un sausi pārmeta, ka viņa nav tiem nekā ziņojusi par mātes nāvi un grūtībās nav nākusi pēc palīdzības. Antuanete tos mierīgi pārtrauca un sacīja, ka neesot gribējusi tos traucēt un tagad atnākusi vienkārši tādēļ, lai atdotu mātes parādu. Abi Puaijē tūlīt mainīja izturē-

Šanos un izlikās, ka negrib naudu ņemt. Viņi piepeši sajuta pret meiteni simpātiju, kādu sajūtam pret gadiem ilgi nerādījušos parādnieku, kurš pēkšņi ieradies atdot naudu, kas jau sen uzskatīta par zudušu. Viņi apjautājās, kur un kā dzīvo jaunā radiniece ar savu mazo brāli. Bet Antuanete izvairījās no atbildes, nolika uz galda divas kredītbiļetes un lūdza kvīti. Saņe musi to, viņa vēsi atvadījās un devās projām, aizbildinādamās ar nevaļu. Puaijē sašuta par meitenes nepateicību.

Atsvabinājusies no mocošajām raizēm par parāda atdošanu, Antuanete turpināja tādu pašu pašaizliedzīga trūkuma pilnu dzīvi, tagad vienīgi brāļa dēļ. Viņa tikai vairāk sargājās, lai Olivjē to nemanītu. Antuanete taupīja uz savu apģērbu un pat pārtiku, lai varētu sagādāt brālim labākas drēbes un darīt viņa dzīvi tīkamāku un interesantāku, reizēm sūtīdama viņu uz koncertiem vai operu, kas viņam bija augstākā laime pasaulē. Viņš negribēja iet viens, bet Antuanete arvien atrada ieganstu, ar ko aizbildināties un palikt mājās, nemodinot brālim sirdsapziņas pārmetumus. Viņa tīši sacīja, ka esot ļoti nogurusi un negribot iet ārā no mājas, un dažreiz pat apgalvoja, ka mūzika viņu neinteresējot. Zēnu nevarēja apmānīt ar šiem mīlas vārdā izteiktajiem meliem, tomēr viņa bērnišķīgais egoisms uzvarēja. Viņš aizgāja uz teātri, bet vē! nebija nosēdies krēslā, kad viņu jau sāka mocīt sirdsapziņa, un viss vakara prieks bija pagalam; šīs domas Olivjē nepameta visu izrādes laiku. Kādā svētdienā, kad māsa aizsūtīja brāli uz koncertu Satlē, viņš pēc pusstundas atgriezās mājās un pateica, ka esot aizgājis līdz Sen-Mišela tiltam un nespējis iet tālāk: koncerts viņu vairs neinteresējot, viņam esot skumji bez māsas priecāties par muziku. Antuanete bēdājās, ka brālis bija liedzis sev svētdienas izpriecu, un tomēr nekas nevarēja būt saldāks par viņa vārdiem. Olivjē nenožēloja padarīto, kad ieraudzīja māsas seju, kas staroja priekā par spīti viņas pūlēm slēpt savu sajūsmu — nekāda mūzika pasaulē nespēja sagādāt lielāku laimi par to, kādu zēns sajuta tagad. Visu svētdienu viņi pavadīja, sēdēdami viens otram pretī pie loga: Antuanete ar šuvekli, Olivjē ar grāmatu rokā, bet ne viens, ne otrs nevarēja iedziļināties darbā. Līdz pat vakaram viņi pļāpāja nenozīmīgus niekus, taču neviena svētdiena viņiem vēl nebija likusies tik jauka. Abi nolēma vairs nekad nešķirties un iet uz koncertiem kopā — atsevišķi viņi nevarēja justies pilnīgi laimīgi.

Antuanetei izdevās paslēpšus sakrāt tik daudz naudas, lai sagādātu brālim lielu pārsteigumu: noīrēt pianīno, kam pēc komplicētas izmaksas sistēmas pēc nezin cik mēnešiem vajadzēja pāriet pilnīgi viņu īpašumā. Ar to Antuanete atkal labprātīgi uzņēmās grūtu uzdevumu. Katrs maksāšanas termiņš viņai stāvēja acu priekšā kā murgi: viņa bojāja veselību, pūlēdamās sadabūt vajadzīgo naudu. Bet šī neprātīgā iegriba tomēr sāgā-; dāja tik daudz laimes viņiem abiem! ... Mūzika ziedēja kā pa-ļ radīzes dārzs rūgtās ikdienas vidū. Drīz tā ieguva viņu dzīvē milzīgu nozīmi, viņi gremdējās mūzikā, lai aizmirstu apkārtējo pasauli. Tomēr tam bija arī sava bīstama puse. Mūzika mūsu laikos reizēm samaitā cilvēka dvēseli. Kā siltumnīcas gaiss vai rudenīga tveice tā pārmērīgi uzbudina jūtas un nokauj gribu. Bet Antuanetes dvēselei, tik ļoti nomāktai pārmērīgā darbā, mūzika sniedza iedvesmu grūtajā, skumjajā dzīvē. — Svētdienas koncerts bija vienīgā gaišā liesmiņa garas, nepārtrauktas darba nedēļas galā. Atminoties šos brīžus un domājot par nākošajām pāris stundām, kas līdzēja aizmirst laiku un telpu, viņa samierinājās ar darbdienas rūgto īstenību. Pēc ilgas gaidīšanas uz ielas sniegā vai lietū, vējā un aukstumā, kur viņi stāvēja, piespiedušies viens pie otra, drebēdami bailēs, ka nedabūs biļetes, viņi iegāja, pareizāk sakot, viņus ierāva teātri ļaužu straume, un tad viņi centās tikt pēc iespējas ērtākās un labākās no tumšajām, saspiestajām galerijas beznumuru vietām. Viņi slāpa vai nost, no visām pusēm pūlis viņus spieda un grūstīja, dažreiz bija tik neērti, ka kļuva nelabi. Bet viņi bija laimīgi — laimīgi katrs par savu un otra laimi; viņi priecājās, juzdami, kā sirdīs atkal ieplūda mīlas, gaismas un spēka straumes no Bēthovena vai Vāgnera lielajām dvēselēm. Abi priecājās, redzēdami, kā svētlaimē atplauka otra noguruma un pāragro rūpju sagrauztā seja. Antuanete tādos brīžos juta neparastu vājumu, it kā viņa dusētu mātes rokās, kas viņu kļauj pie mīļajām krūtīm... Viņa saritinājās savā iesildītajā stūrītī un klusām raudāja. Olivjē spieda viņai roku. Milzīgās zāles pustumsā neviens nepievērsa viņiem uzmanību — tur bija daudz tādu sāpju pilnu siržu, kas meklēja patvērumu zem mātes Mūzikas spārniem.

Antuanetei vēl aizvien atbalstu sniedza arī reliģija. Viņa bija ļoti ticīga, nekad neaizmirsa ilgi un karsti lūgt dievu un svētdienās gāja baznīcā. Ciešot dzīvē bēdas un netaisnību, viņa nevarēja iztikt bez dievišķā Drauga mīlas, kurš cieta līdz ar

vigu un sniedza mierinājumu sāpju brīžos. Vēl vairāk nekā ar dievu Antuanete domās saistījās ar saviem dārgajiem aizgājējiem, klusībā uzticot tiem savus pārbaudījumus. Bet šinī ziņā viņa atšķīrās no citiem katoļiem ar savu neatkarīgo un veselīgo saprātu un nedalījās viņu fanātismā. Tie vēroja meitenē citu virzienu un nebija tālu no domām, ka viņa ir brīvdomātāja vai arī drīzumā kļūs tāda, jo, būdama īsts Francijas bērns, Antuanete nespēja atteikties no spriedumu brīvības un ticēt akli ka bezjēgas kustonis — viņa ticēja aiz mīlestības.

Olivjē vairs neticēja dievam. Viņa ticība, kas biļa sākusi gaist jau pirmajos mēnešos, kurus viņš pavadīja Parīze, beidzot izzuda pavisam. Tas viņu sāpināja, jo jauneklis nebija no tiem cilvēkiem, kas ir pietiekami spēcīgi vai arī tik truli, ka spēj iztikt bez ticības. Viņš pārdzīvoja daudzus smagas grūtsirdības brīžus. Un, kaut gan ticība viņam bija zudusi, viņa dvēselē bija palikušas agrākās tieksmes uz misticismu, un tādēļ Antuanetes garastāvokli viņš labi saprata. Patiesībā kā brālis, tā māsa dzīvoja reliģijas atmosfērā. Atgriezušies mājā pēc dienas darba katrs no citas pilsētas daļas, viņi ledus aukstajā, nabadzīgajā dzīvoklītī jutās kā tīrā un gaišā patvērumā. Cik tālu viņi šeit bija no visa Parīzes trokšņa un izvirtušajam domām!...

Ne visai labprāt viņi stāstīja viens otram, ko darījuši dienu; atgriežoties mājā nogurušam, nav patīkami visas grūtības domās pārdzīvot otrreiz. Kā brālis, tā māsa instinktīvi centās tās aizmirst. Sevišķi pirmajā stundā, sēžot pie vakariņu galda, viņi sargājās viens otru iztaujāt. Viņi laimīgi apmainījās skatieniem un reizēm neizrunāja ne vārda pa visu ēšanas laiku. Antuanete skatījās uz brāli, kas sēdēja, domās iegrimis, tāpat kā bija sēdējis sen atpakaļ, kad vēl bija maziņš. Viņa maigi noglāstīja zēnam roku un smaidot sacīja:

— Neskumsti, nezaudē dūšu! ...

Arī viņš pasmaidīja un ķērās pie ēdiena. Tā pagaja vakariņas, pie kurām viņi centās nesarunāties. Viņi alka klusuma. Tikai vēlāk, kad viņi juta sevī atgriežamies spēkus, mīlas apņemti un it kā noskalojuši pārdzīvotās dienas netīrumus, viņi kļuva runīgāki.

Olivjē sēdās pie klavierēm. Antuanete pakāpeniski atradinājās no spēlēšanas, lai netraucētu brāli: viņam taču tas bija vienīgais prieks, kurā viņš ielika visas savas jūtas. Viņam bija diezgan liels talants: sievišķīgi maigais, vairāk klusai mīlai

nekā darba dzīvei radītais zēna raksturs dziļi izprata izpildāmo komponistu domas un, kaisli saplūstot ar tiem, atveidoja pat vissmalkākās noskaņas, — cik nu viņam to atļāva vājās rokas un elpa, kas aizrāvās no «Tristāna» vai Bēthovena pēdējo so-nātu titāniskās varenības. Tādēļ viņš visbiežāk meklēja patvērumu Mocarta un Gluka mūzikā, kuru arī Antuanete visvairāk mīlēja.

Antuanete reizēm dziedāja, bet tikai vienkāršas, vecas dziesmas. Viņai bija dziļš, maigs mecosoprāns. Citu klātbūtnē viņa kautrējās dziedāt, vienīgi Olivjē viņu netraucēja: aiz kautrības viņai aizžņaudzās rīkle. Bēthovenam ir kāda skotu balādas tekstam rakstīta dziesma: «Uzticīgais Džonī», kuru viņa sevišķi mīlēja; tās motīvs ir tik vienkāršs un reizē tik maigs! ... Šinī motīvā viņa atrada daudz kopēja ar sevi pašu. Olivjē nevarēja sausām acīm noklausīties, kad viņa dziedāja šo dziesmu.

Tomēr vislabāk Antuanetei patika klausīties brāļa spēli. Viņa centās cik iespējams ātrāk nobeigt saimniecības darbus un atstāja virtuves durvis vaļā, lai varētu labāk dzirdēt Olivjē spēli. Kaut gan viņa ļoti piesargājās trokšņot, tomēr brālis sūdzējās, ka viņa nežēlīgi šķindinot traukus. Tad viņa aizvēra durvis un, beigusi saimniecības darbus, ienāca istabā, nosēdās uz zema krēsliņa, ne blakus brālim (jo Olivjē nevarēja paciest, ka viņam kāds bija tuvumā, kad viņš spēlēja), bet pie kamīna. Pagriezusies ar muguru pret instrumentu, Antuanete saritinājās kamoliņā kā kaķēns un, kavēdamās ar skatienu liesmojošās akmeņoglēs, nogrima pagātnes atmiņās. Kad pulkstenis sita deviņi, viņai vajadzēja saņemties, lai pārvarētu sevi un atgādinātu brālim, ka laiks beigt. Viņai bija sāpīgi atrauties pašai un iztraucēt brāli no sapņiem, bet zēnam vajadzēja vēl strādāt, un viņš nedrīkstēja pārāk vēlu iet gulēt. Viņš nepaklausīja tūlīt: pēc spēles viņam arvien vajadzēja zināmu laiku, līdz viņš varēja nopietni ķerties pie grāmatām. Viņa domas kavējās kaut kur tālumā, un nereti pulkstenis nosita pusdesmit, bet viņš vēl arvien nebija izrāvies no sapņiem. Pārliekusies pār savu darbu, Antuanete zināja, ka brālis nekā nedara, tomēr, baidīdamās to sakaitināt, viņa tikai retumis paskatījās uz Olivjē pusi.

Olivjē bija nepateicīgajā, bet laimīgajā vecumā, kad dienas aizrit sapņos un bezdarbībā. Viņam bija skaidra piere, šķelmīgas un naivas, bieži vien tumšiem lokiem apņemtas meitenes acis, diezgan liela mute pabiezām, it kā kaprīzi uzmestām lūpām un mazliet greizu, nenoteiktu, izklaidīgu un nerātnu srnai-

du; galvu kuplināja biezi, līdz pat uzacīm un apkaklei krītoši mati. Kaklasaite viņam aizvien brīvi kuļājās ap kaklu, kaut gan māsa katru rītu to rūpīgi uzsēja, un žaketei nekad neturējās visas pogas, lai gan Antuanete tās pastāvīgi piešuva no jauna; no piedurknēm spraucās laukā lielas, kaulainas rokas; aproču nebija. Viņam bija draiskulīgs, drusku miegains un gurds skatiens. Olivjē varēja bezgala ilgi noskatīties uz katru sīkumu Antuanetes istabā, kurā viņš parasti strādāja; viņš nolūkojās te uz mazo dzelzs gultu, virs kuras karajās ziloņkaula krustā sistā tēls ar dzīvības koka zariņu, te uz tēva un mātes_ portretiem, te uz gleznu, kurā bija attēlota provinces pilsētiņa ar zvana torni un spīguļojošu ūdens līmeni. Kad zēna acis nokļuva līdz māsas bālajai sejiņai, viņam kļuva tās neizsakāmi žēl; Olivjē nicināja pats sevi par savu bezdarbību un sāka visiem spēkiem strādāt, lai atgūtu nokavēto laiku.

Brīvajās dienās viņi lasīja, katrs savā kaktiņā ierāvies. Kaut gan viņi viens otru neizsakāmi mīlēja, tomēr nevarēja sēdēt kopīgi pie tās pašas grāmatas. Tas it kā aizskāra viņu kautrību. Laba grāmata viņiem likās kā noslēpums, ko var izteikt tikai čukstot, sirds klusumā. Kad kāda lappuse vienu no viņiem pārāk sajūsmināja, viņi nelasīja attiecīgās vietas viens otram priekšā, bet nodeva visu grāmatu un, norādot ar pirkstu uz sākuma rindu, sacīja:

— Izlasi!

Kamēr viens lasīja, otrs, jau izlasījušais, ar mirdzošu skatienu sekoja drauga sejas izteiksmei, novērojot tā pārdzīvojumus un priecājoties kopā ar to.

Bieži vien, atspieduši galvu rokā, ar atvērtu grāmatu priekšā, viņi nevis lasīja, bet sarunājās. It īpaši tuvojoties naktij, viņi juta pieaugošu vajadzību dalīties viens ar otru domās un viņu sarunas kļuva vaļsirdīgākas. Olivjē bieži mocījās ar tumšām domām, un mazais, vājais radījums pastāvīgi juta vajadzību atsvabināties no tām, uzkraujot to smagumu savam draugam. Zēnu grauza šaubas, un Antuanetei vajadzēja spēcināt viņu cīņā ar sevi pašu: šī cīņa bija nepārtraukta un atjaunojās katru dienu. Olivjē uzticēja māsai rūgtas, skumjas pārdomas; kad viņš tās bija izteicis, viņam kļuva vieglāk. Bet par to viņš neraizējās, vai bēdu smagums nenogulst uz māsu. Pārāk vēlu Olivjē pamanīja, cik ļoti viņš bija mocījis un vārdzinājis māsu, uzsūcot viņas spēkus un ieplūdinot viņā savas šaubas. Antuanete nekurnēja. No dabas mundra un dzīvespriecīga viņa

centās tāda izlikties ari tagad, kaut viņas jautrība jau sen bija zudusi. Ari viņai bija savi dziļa paguruma un šaubu brīži, kad dvēsele dumpojās pret mūžīgo pašuzupurēšanos, ko viņa pati bija uzņēmusies. Taču šādas domas viņa nosodīja un negribēja tām nodoties; viņa tās atvairīja, kaut gan tās sagrāba viņu atkal un atkal savā varā. Antuanetei glābiņu sniedza lūgšanas, izņemot tos brīžus, kad sirds ir it kā izkaltusi un nespēj atdoties lūgšanai. Tad viņai atlika tikai klusēt un, kaistot kaunā un drudzī, gaidīt, kamēr atkal nāks svētība. Olivjē nekad nedomāja par māsas mokām. Tādos brīžos Antuanete meklēja ieganstu, lai varētu aiziet vai ieslēgties guļamistabā. Un parādījās viņa tikai tad, kad krīze jau bija pāri. Kad dvēsele jau bija pārsāpējusi, viņa atkal smaidīja, vēl maigāk nekā agrāk, it kā pārmetot sev savas ciešanas.

Viņu istabas bija viena otrai blakus. Gultas atradās gar to pašu sienu. Viņi varēja pusbalsī sarunāties. Kad abiem uznāca bezmiega brīži, viegli klauvējieni pa starpsienu nozīmēja:

«Vai tu guli? Es nevaru aizmigt!»

Starpsiena bija tik plāna, ka viņi bija kā divi nevainīgi viens otram blakus, vienā gultā guļoši draugi. Bet durvis aiz dziļas, instinktīvas kautrības bija pastāvīgi aizvērtas, izņemot tos gadījumus, kad puisēns bija slims, kas gadījās ļoti bieži.

Olivjē trauslais veselības stāvoklis neuzlabojās. Gluži otrādi — tas pēdējā laikā aizvien pasliktinājās. Pastāvīgi viņš ar kaut ko slimoja: te viņam sāpēja kakls, te krūtis, te galva vai sirds, un vieglas iesnas viņam aizvien draudēja pāriet bronhītā. Saslimis ar šarlaku, viņš tikko nenomira. Bet arī vesels viņš juta savādus, nopietnus slimības simptomus, kas par laimi neizvērtās plašāk, piemēram, dūrienus plaušās vai sirdī. Ārsts, kādreiz viņu izklausījis, konstatēja perikardītu. Un pazīstams speciālists, pie kura viņi griezās pēc padoma, to apstiprināja. Taču īstenībā viņam nekā tamlīdzīga nebija. Viņam bija gluži vienkārši — slimi nervi. Un šī kaite mēdz pieņemt bieži vien visneiespējamāko slimību veidus, tomēr sekas nav nekas vairāk kā dažas nemiera un rūpju pilnas šaubu dienas. Bet cik smagas šīs dienas bija Antuanetei! Cik daudz bezmiega nakšu! Gulēdama gultā, no kuras viņa vai katru stundu uztrūkās, lai pie durvīm paklausītos brāļa elpas vilcienos, Antuanete cieta nebeidzamas izbaiļu mokas. Viņai likās, ka Olivjē mirst, viņa to zināja, bija par to pārliecināta. Drebēdama viņa piecēlās, lauzīja rokas, spieda tās pie mutes, lai nekliegtu:

«Ak dievs! Ak dievs! Neatņem man viņu! Nē, nē, tev nav tiesības to darīt!... Ai, es lūdzu, lūdzu!._.. 0 mīļā māmiņ! Palīdzi... Glāb viņu, vēli viņam dzīvot!...»

Viņas augums trīsēja kā uzvilkta stīga.

«Ai! Mirt pusceļā, kad jau tik daudz padarīts, kad mērķis jau gandrīz aizsniegts — kad viņš ir jau gandrīz pie laimes sliekšņa .. ._Nē, tas nedrīkst būt, tas butu pārak briesmīgi, pārāk nežēlīgi! . ..»

DRĪZ Olivjē deva tai iemeslus citam nemieram.

Tāpat kā māsa, arī Olivjē bija patiesi godīgs, bet viņa vājā griba un brīvais, pārāk neatkarīgais prāts viņam neliedza dažreiz but skeptiķim, būt iecietīgam pret to, ko viņš vēl maz pazina, un reizem just tieksmi pēc baudas, Antuanete savā dvēseles skaidrībā ilgi nevarēja saprast, kas brālī notiek. Piepeši gluži negaidot viņa to atklaja.

Olivjē domāja, ka māsas nav mājā. Parasti viņai šinī laikā mēdza būt stunda, bet pēdējā brīdī viņa bija dabūjusi no savas skolnieces zīmīti, kurā tā paziņoja, ka šodien stunda jāatliek. Tas Antuanetei sagādāja klusu prieku, kaut gan no plānā budžeta izkrita daži franki. Viņa jutās ļoti nogurusi un atlikās gultā, priecādamās par iespēju reizi bez sirdsapziņas pārmetumiem atpūsties. Olivjē atgriezās no liceja, reizē ar viņu ienāca kāds biedrs.

Viņi apsēdās blakus istabā un sāka pļāpāt. Antuanete dzirdēja visu, ko tie runāja: viņi domāja, ka ir vieni, un nekautrējās. Antuanete ar smaidu klausījās brāļa jautrajā balsi. Pēkšņi smaids nozuda un asinis sastinga viņas dzīslās. Zēni runāja neķītrības, lietoja nepieklājīgus, riebīgus izteicienus; likās, ka tie rod prieku šinī sarunā. Antuanete dzirdēja, ka Olivjē — mazais, mīļais Olivjē — rupji smējās un kā pār viņa lūpām, kas māsai šķita tik nevainīgas un šķīstas, vēlās bezkaunīgi vārdi, no kuriem viņa sastinga aiz pārsteiguma un šausmām. Viņas krūtīs iedūrās asa sāpe. Tā tas turpinājās ilgi: licejisti mēļoja nepiekusdami, un viņa nevarēja neklausīties. Beidzot zēni aizgāja, un Antuanete palika viena. Viņa sāka raudāt — kaut kas viņā bija miris: viņas iedomātais ideālais mīļā brālīša — viņas puisēna — tēls bija aptraipīts dubļiem.. Antuanete neizsakāmi cieta. Vakarā viņa brālim nekā neteica. Viņš redzēja, ka tā ir raudājusi, bet nevarēja izdibināt asaru cēloni. Viņš nesaprata, kādēļ māsa bija mainījusi izturēšanos pret viņu. Pagāja krietns laiks, līdz Antuanete atkal spēja valdīt pār sevi.

Bet vissmagāko sitienu viņš tai sagādāja kādu vakaru, kad pavisam neatgriezās mājās. Antuanete gaidīja viņu visu nakti, negājusi gulēt. Cieta ne vien viņas ētiskā šķīstība, bet sāpes ielauzās arī sirds visapslēptākos stūrīšos, tanīs dziļajās slēptuvēs, kur viļņojas bīstamas jūtas, ko viņa aizvien centās noslēpt arī pati no sevis.

Olivjē galvenokārt bija vēlējies pierādīt savu neatkarību. Viņš atgriezās agri no rīta ar labi izdomātu rīcības plānu un gatavu spītīgu atbildi, ja māsa izteiktu viņam piezīmes. Uz pirkstu galiem viņš ieslīdēja dzīvoklī, lai neuzmodinātu Antua-neti. Bet, kad viņš to ieraudzīja apģērbušos, bālu, ar piesarkušām, saraudātām acīm, kad viņš redzēja, ka tā pārmetumu vietā klusēdama sāk gatavot viņam brokastis, ko ēst pirms aiziešanas uz liceju, nesacīdama neviena ļauna vārda, un kad viņš manīja, ka tā ir dziļi apbēdināta, ka visa viņas būtne izpauž vienīgi sāpes — Olivjē neizturēja un metās viņas priekšā ceļos, ieslēpdams seju māsas drēbēs. Abi viņi sāka raudāt. Olivjē kaunējās par sevi, juzdams riebumu ne tikvien pret ārpus mājas pavadīto nakti: pats sev viņš likās zemisks un pretīgs. Viņš gribēja runāt, bet Antuanete neļāva, ar roku aizsegusi viņam muti. Viņš noskūpstīja māsas roku. Ne vārda nepārmijuši, viņi sapratās. Olivjē apņēmās nesagādāt vairs Antuanetei ciešanas un būt tāds, kādu viņa to gribēja redzēt.

liet, lai kā Antuanete centās, viņa nespeja tik drīz aizmirst šo sitienu. Tikai ar laiku viņai likās, ka viņa atveseļojas it kā no slimības. Viņu savstarpējās attiecībās ieviesās zināmā piespies-tiba. Antuanetes mīlestība bija tikpat stipra kā agrāk, bet viņa bija ieraudzījusi brāļa dvēselē kaut ko svešu, no kā instinktīvi baidījās.

TAS, KO Antuanete bija pamanījusi brāļa dvēselē, satrieca viņu jo vairāk tādēļ, ka taisni šinī laikā viņai pašai nācās ciest no vīriešu uzmācības. Vakaros atgriežoties majas, bet sevišķi, kad pēc pusdienām vajadzēja vēl iziet, lai saņemtu vai nodotu kantorī pārrakstīšanas darbu, Antuanete trīcēja aiz bailēm, ka uz ielas viņai kāds tuvosies, sekos, kā tas jau bija reizem noticis, un uzmāksies ar netīriem priekšlikumiem. Kad vien tas bija iespējams, viņa ņēma līdzi brāli, sacīdama, ka tam katrā ziņā jānāk pastaigāties. Bet viņš ne katrreiz bija ar mieru, un Antuanete neiedrošinājās uzstāties, negribēdama traucēt viņu darbā. Viņas jaunavīgā provinciāles dvēsele nevarēja pierast pie Parīzes morāles. Parīze naktī viņai likās kā tumšs mežs, kurā viņai dzenas pakaļ netīru dziņu aizrauti dzīvnieki. Antuanete baidījās iziet no mājas. Bet iet vajadzēja. Viņa kavējās, nevarēja saņemties un ilgi mocījās. Un, kad viņa domāja, ka mazais Olivjē varētu būt — bet varbūt ir jau bijis —• viens no tiem vīriešiem, kādi viņai vakaros dzinās pakaļ, tad viņai kļuva smagi ap sirdi un, atgriežoties mājā, bija grūti tam sniegt sveicienam roku. Olivjē nevarēja iedomāties, par ko viņa dusmojas, un Antuanete pārmeta sev savu izturēšanos.

Antuanete nebija sevišķi skaista, toties ļoti pievilcīga un saistīja vīriešu skatienus, kaut gan nemaz necentās to panākt. Ļoti vienkārši ģērbusies, gandrīz pastāvīgi sēru ģērbā, maza auguma, trausla, lepna un mazrunīga, viņa klusi slīdēja caur pūli, pūlēdamās nevērst uz sevi uzmanību, un tomēr pievilka ar savu gudro, skaidro acu dziļo mai-

guma izteiksmi un mazo, nevainīgo mutīti. Reizēm Antuanete apzinājās, ka viņa patīk; tas viņu mulsināja un tanī pašā laikā iepriecināja. Cik daudz mīļas, nevainīgas koķetērijas mostas jaunavīgā sirdī, jūtot pret sevi simpātijās kāda cita sirdī! An-tuanetes kustībās tad ieviesās maza neveiklība, skatiens kļuva bikls un izvairīgs. Tādos brīžos viņa bija sevišķi jauka un aizkustinoša, mulsums vērta viņu vēl pievilcīgāku. Viņa modināja iekāri, un, tā kā nabaga meitene dzīvē bija viena, bez aizstāvja, tad vīrieši viņai diezgan nekautrīgi to atklāja. 1

Dažreiz Antuanete apmeklēja Natānus, bagātus ebrejus, kas j par viņu bija piepeši ieinteresējušies, iepazinušies kādā pazīs-1 tamā ģimenē, kur meitene pasniedza stundas. Viņai neizdevās j atrunāties no ielūgumiem, un, uzveicot savu biklumu, AntuaJ nete pāris reižu ieradās Natānu mājās uz viesībām. ^ ļ

Alfrēds Natāns bija Parīzē plaši pazīstams profesors, izcils zinātnieks un reizē arī ļoti sabiedrisks cilvēks, dīvaini ap] vienodams sevī dziļu nopietnību ar frivolitāti, kas ir ļoti rakj sturīgi ebreju vidū. Natāna kundzē savukārt bija līdzīgās daļās ļ savienojusies patiesa labsirdība ar pārmērīgu klīrību. Abi lauj lātie draugi viens par otru skaļāk apliecināja Antuanetei savas ļ nemākslotās, kaut arī ne gluži vienādās simpātijās. Vispār Anļ tuanete bija sastapusi ebreju sabiedrībā daudz vairāk līdzcieļ tības nekā starp kristīgajiem. Ebrejiem ir daudz trūkumu, bet j tiem ir arī viena ļoti laba īpašība, varbūt vissvarīgākā no vij sām: viņi ir dzīvi cilvēki, viņi ir cilvēcīgi. Nekas cilvēcīgs tiem "ļ nav svešs, un tie interesējas par visu, kas dzīvo ar un ap viļ ņiem. Pat tad, ja tie nejūt patiesu un dziļu simpātiju, viņus tirda ziņkārība, kas pastāvīgi vedina viņus meklēt kaut cik vērtīgas dvēseles un domas, kaut arī tām nebūtu nekādas līdzības ar viņu pašu domām. Turklāt nevar teikt, ka viņi visumā sniegtu saviem draugiem sevišķu palīdzību, jo viņus aizrauj vienā laikā visdažādākās intereses un viņi varbūt vairāk par citiem padodas pasaulīgās godkāres vilinājumiem, kaut gan apgalvo, ka irno tās brīvi. Lai nu vai kā, viņi tomēr kaut ko dara — un tas ir daudz, salīdzinot ar mūsu sabiedrības apātiju. Viņi ir šinī sabiedrībā katras darbības sākums, dzīves raugs. — Antuanete, atdūrusies katoļu vidū pret ledainu vienaldzību; spilgtāk nekā jebkurš prata cienīt šīs, kaut arī paviršās simpātijās vērtību, kuru apliecināja Natāni. Profesora sieva, uzminējusi Antuanetes pašuzupurēšanās pilno dzīvi, nevarēja palikt vienaldzīga pret meitenes ārējo un ētisko burvību un gribēja ņemt viņu savā aizsardzībā. Natāna kundzei nebija bērnu, bet viņa mīlēja jaunatni un bieži pulcināja to ap sevi. Viņa neatlaidīgi aicināja Antuaneti nākt uz šiem vakariem, izrauties no mūžīgās noslēgtības un kaut tikai dažreiz drusku izklaidēties. Tā kā gudrajai sievietei nenācās grūti saprast, ka Antuanetes biklība pa daļai bija atkarīga no spaidīgajiem materiālajiem apstākļiem, tad viņa gribēja tai uzdāvināt dažus skaistus apģērbus, taču meitene aiz lepnības atteicās. Tad labsirdīgā gādniece mainīja taktiku un atrada citu veidu, kā piespiest Antuaneti pieņemt dažas no tām mazajām dāvanām, kas ir tik dārgas nevainīgai sievietes patmīlībai. Antuanete reizē kaunējās un bija viņai pateicīga. Tādēļ laiku pa laikam meitene apmeklēja Natāna kundzes vakarus un par spīti visam drīz vien guva tur daudz prieka, jo jaunība prasīja savu.

Šinī jauktajā sabiedrībā, kur sapulcējās daudz jauniešu, Natāna kundzes nabadzīgo, bet ļoti glīto aizbildināmo drīz vien izvēlējās par mērķi divi trīs palaidņi, kas jutās pilnīgi droši par sekmēm. Viņi paļāvās uz meitenes biklumu un jau noslēdza savā starpā derības, kurš pirmais gūs panākumus.

Pēc laiciņa Antuanete saņēma anonīmas vai, pareizāk sakot, ar dižciltīgu pseidonīmu parakstītas vēstules, kurās viņai tika atklāta mīlestība. Sākumā tie bija mīlas vārdi, glaimi, uzbāzības, aicinājumi uz tikšanos, bet pēc tam — ļoti drīz —^ šīs vēstules kļuva nekaunīgas, draudīgas — beidzot pat apvainojošas un pilnas zemisku intrigu. Vēstuļu autors, kā likās, meiteni izģērba, atklāja visus viņas ķermeņa noslēpumus, traipīja to ar savām iegribām. Viņš pūlējās izsist cenu no Antuanetes naivitātes un draudēja tai ar publisku skandālu, ja tā neatnākšot noteiktajā vietā. Meitene raudāja aiz bēdām, ka bija nonākusi tādā stāvoklī, un apvainojumi kā uguns dedzināja viņas lepno miesu un dvēseli. Antuanete nesaprata, kā izkļūt no šī stāvokļa. Brālim viņa par visu to nekā negribēja stāstīt, jo zināja, ka tas uztrauksies un visu vēl vairāk sarežģīs. Draugu viņai nebija. Vai griezties pie policijas pēc palīdzības? Bet, baidīdamās no valodām, viņa negribēja par to ne domāt. Reizē ar to viņa juta, ka ar klusēšanu vien nebūs diezgan, ka uzbāzīgais pavedējs stūrgalvīgi cīnīsies un ies līdz galējībām, līdz redzēs, ka tālākas pūles var pašam kļūt bīstamas.

Un tad sekotājs atsūtīja viņai kategorisku «ultimātu», aicinādams meiteni ierasties otrajā dienā Luksemburgas muzejā. Antuanete nolēma turp aiziet. Bet iepriekš pēc ilgām pārdomām viņa nāca pie slēdziena, ka šis mocītājs droši vien ir ar viņu iepazinies pie Natāniem. Kādā vēstulē bija minēts fakts, kas stāvēja sakarā ar Natānu namu. Antuanete izlūdzās no/ Na-tāna kundzes pakalpojumu: aizvest viņu līdz Luksemburgas muzeja durvīm un tur dažas minūtes pagaidīt. Natāna kundze bija ar mieru. Noteiktās gleznas priekšā pie Antuanetes pienāca triumfējošais šantāžists un sāka ar viņu sarunāties patētiski romantiskā tonī. Antuanete klusēja un neatlaidīgi skatījās tam acīs. Beidzis runu, tas jokodamies jautāja, ko nozīmējot viņas nopietnais skatiens. Viņa atbildēja:

— Es skatos uz nelieti.

Tāds nieks to nesamulsināja, un tas turpināja tanī pašā tonī bārstīt banālus komplimentus. Antuanete sacīja:

— Jūs man draudējāt ar skandālu. Esmu ar mieru. Lūdzu!

Viņa drebēja un runāja skaļā balsī, kas pievērsa publikas

uzmanību. Uz viņiem sāka skatīties. Varonis juta, ka Antuanete gatava uz visu, un pazemināja toni. Tad viņa pēdējo reizi tam uzsauca:

— Jūs esat nelietis! — un devās projām.

Negribēdams atzīt sevi par uzvarētu, viņš Antuanetei sekoja. Meitene izgāja no muzeja. Kavalieris viņai uz pēdām pakaļ. Viņa devās taisni uz gaidošo karieti, ātri atvēra durtiņas, un sekotājs atradās vaigu vaigā ar Natāna kundzi, kas to pazina un sasveicinājās, nosaukdama vārdā. Jaunais cilvēks apmulsa un pasteidzās nozust.

Antuanetei nācās izstāstīt savai pavadonei visu notikumu no gala. Bet viņa to darīja saudzīgi un ar ļoti lielu uzmanību. Viņai nepatika ievest svešu cilvēku savā dvēseles dzīvē un atklāt savus intīmos pārdzīvojumus un ciešanas. Natāna kundze dusmojās: kādēļ Antuanete neesot izstāstījusi viņai to visu jau agrāk? Meitene tikai lūdza nevienam nekā neizpaust. Notikums ar to arī beidzās, un Antuanetes labvēlei pat nenācās nekaunīgā donžuāna priekšā aizcirst salona durvis: viņš pats tur vairs nekad nerādījās.

GANDRĪZ tanī pašā laikā Antuanete pārdzīvoja vēl kādu apbēdinošu gadījumu, bet tas bija pavisam citāda rakstura.

Kāds ļoti krietns, gadus četrdesmit vecs cilvēks, konsuls Tālajos Austrumos, kurš bija atgriezies uz dažiem mēnešiem

pa atvaļinājuma laiku Francijā, pie Natāniem sastapās ar An-tuaneti un iemīlējās viņā. So satikšanos bez meitenes ziņas sagatavoja Natāna kundze, kas bija apņēmusies izdot mazo draudzeni pie laba vira. Konsuls arī bija ebrejs. Viņš nebija ne skaists, ne vairs jauns, ar puspliku galvu un sagumūsu augumu. Bet viņam bija laipnas acis, patīkama izturēšanās un sirds, kas prata just līdzi citu ciešanām, jo pati daudz bija cietusi. Antuanete vairs nebija agrākā, romantiski noskaņotā meitene, izlutinātais bērns, kas dzīvi iedomājās kā pastaigāšanos ziedošā pavasara dienā roku rokā ar iemīļoto. Viņa tagad saskatīja dzīvē tikai nežēlīgu cīņu, ko nākas uzsākt katru rītu no jauna un turpināt bez mirkļa atpūtas, bailēs, ka nepazaudē daudzu gadu laikā pēdu pa pēdai iekaroto stāvokli. Viņa domāja, cik patīkami būtu, ja viņai būtu draugs, ar kuru varētu dalīties savās raizēs, pie kura rokas varētu atbalstīties grūtos brīžos un reizēm atpūsties, kamēr tas paliktu nomodā par viņas labklājību. Antuanete zināja, ka tie ir tikai sapņi, bet viņai trūka drosmes no tiem galīgi atsacīties. Sirds dziļumos viņa apzinājās, ka nabaga meitenei bez pūra nav nekā ko cerēt sabiedrībā, kurā viņa dzīvoja. Vecā franču buržuāzija ir visai pasaulei pazīstama ar savu materiālo interešu garu, ko tā pievieno laulībai. Ebreji nav tik kāri uz naudu. Viņu vidū nereti gadās jauns bagātnieks, kas izvēlas sev par sievu trūcīgu jaunavu vai, otrādi, turīga jaunava, kas kaisli iemīl inteliģentu un ne katrreiz bagātu cilvēku. Bet starp katoļticīgajiem franču provinciešu buržuā gandrīz vienmēr viens naudas maks meklē otru. Un kam gan šiem nelaimīgajiem vajadzīga naudaP^Viņi taču jūt tikai visprimitīvākās prasības: viņi prot tikai est, žāvāties, gulēt... un taupīt. Antuanete viņus pazina. Viņa tos bija vērojusi jau kopš bērnības. Viņa tos bija redzējusi gan caur bagātības, gan caur nabadzības prizmām. Par tiem viņai vairs nebija nekādu ilūziju, no tiem viņa vairs nekā negaidīja. Tādēļ cilvēks, kas griezās pie Antuanetes ar bildinājumu, sagādāja viņai patīkamu pārsteigumu. Kaut arī viņa sākumā pat nedomāja par mīlu, tomēr pamazām Antuanetē modās pret šo cilvēku dziļas cienības un maiguma jūtas. Viņa būtu bijusi ar mieru kļūt tam par sievu, ja tikai tad nevajadzētu braukt uz tālajām kolonijām un atstāt brāli. Viņa atraidīja bildinājumu. Konsuls, lai gan pilnīgi saprata viņas rīcības augstsirdīgos motīvus, tomēr viņai to nepiedeva: mīlas egoisms nepieļauj, ka tam neziedo it visu, arī tos tikumus, ko tas visvairāk ciena iemīļotajā būtnē. Viņš sāka izvairīties no tikšanās ar Antua-neti un aizceļojis tai vairs nerakstīja. Viņa par to it nekā nezināja un tikai pēc pieciem sešiem mēnešiem saņēma vēstuli, kuras adresi konsuls bija rakstījis pašrocīgi. Šinī vēstulē bija paziņojums, ka viņš apprecējis citu sievieti.

Tās Antuanetei bija lielas bēdas. Izmisumā viņa vēlreiz nolika savas ciešanas pie dieva kājām un centās sevi pārliecināt, ka ir taisnīgi sodīta par to, ka uz acumirkli bija izlaidusi no acīm savu vienīgo mērķi — ziedot visu dzīvi brāļa labā. Un no šīs reizes viņa arvien pilnīgāk un pilnīgāk atdevās uzupurēšanās pilnajam darbam.

Antuanete galīgi atteicās no sabiedrības. Meitene pat pārtrauca sakarus ar Natāniem, kuri pēc viņas atteikšanās no partijas, ko tie bija viņai izraudzījuši, atsala pret viņu. Natāna kundze, kas jau iepriekš bija nolēmusi, ka šai laulībai jānotiek un ka tā būs laimīga, jutās aizskarta savā patmīlībā, kad viss izjuka Antuanetes vainas dēļ. Viņa, zināms, cienīja Antuanetes negrozāmo apņēmību, tomēr domāja, ka meitenei ļoti spītīgs raksturs, un ar katru dienu mazāk interesējās par mazo «muļķa cālēnu». Tā kā Natāna kundze juta vajadzību darīt ļaudīm labu — vai nu ar, vai bez viņu pašu piekrišanas, tad viņa drīz vien izvēlējās sev jaunu aizbildināmo, kas pamazam saistīja visu viņas uzmanību un pašuzupurēšanos, kuru šī sieviete bija ar mieru ziedot.

Olivjē nekā nezināja par māsas bēdīgajiem romantiskajiem pārdzīvojumiem. Viņš bija jūtīgs un vieglprātīgs zēns, kas dzīvoja savu sapņu pasaulē. Būtu nedroši uz viņu paļauties, kaut gan viņam bija ļoti attīstīts prāts un sirds, tāpat kā Antuane-tei, pilna dziļa maiguma. Nereti viņš daudzu mēnešu puliņus palaida vējā aiz kaut kādas muļķīgas iedomas, aiz melanholijas lēkmes, dīkiem sapņiem vai aizraušanās mīlā, kurai viņš izšķieda savus spēkus un laiku. Viņš iemīlējās gandrīz katrā glītākā meitenē, kuru kaut kur garām ejot sastapa, visās pavedinošās skuķēs, ar kurām bija sarunājies kādā salonā un kuras viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību. Ar kādu grāmatu, poēmu vai kompozīciju viņš varēja aizrauties mēnešiem, aizmirst visu citu un arī mācības. Pastāvīgi vajadzēja viņu uzraudzīt, turklāt ļoti piesardzīgi, lai viņš to nemanītu un nejustos aizskarts. Vienmēr no viņa varēja gaidīt kaut ko neprātīgu un nepārdomātu. Olivjē pastāvīgi atradās drudžainā satraukumā, nelīdzsvarotā saspīlējuma stāvoklī,_ kas raksturīgs visiem tiem, kam draud dilonis. Antuanetei ārsts neslēpa zēņam draudošās briesmas. Sim slimīgajam, no provinces uz Parīzi pārnestajam stādiņam bija nepieciešama saule un svaigs gaiss. Antuanete nevarēja viņam to sagādāt. Viņiem bija pārāk maz naudas, lai brīvlaikā kaut kur izbrauktu; un pārējā laikā viņi visu gadu strādāja augām dienām, tā ka svētdienās juta tādu nogurumu, ka nebija ne mazākās vēlēšanās kaut kur iziet, izņemot uz koncertu.

Tikai retumis, vasaras svētdienās, Antuanete pierunāja brāli braukt viņai līdz uz ārpilsētas mežiem Savijas vai Sen-Klū apkārtnē. Bet arī šīs vietas bija pārpildītās ar skaļiem pārīšiem un kafēšantāniem, piesvaidītas ar netīriem papīra gabaliem: tur nebija tās dievišķās vientulības, kas sniedz at_putu un apskaidro. Un kur nu vēl vakaros, atgriežoties Parīzē, — dārdošie, bāztin piebāztie, smacīgie piepilsētas dzelzceļa vagoni, nejēdzīgi, zemi, šauri un tumši, vaļīgā pasažieru izturēšanās, kliedzieni, smiekli, dziesmas, smirdoņa un tabakas dūmi! — Antuanete un Olivjē jutās šajā drūzmā sveši un katrreiz -atgriezās mājās nelāgā garastāvoklī, galīgi nomocījušies. Olivjē lūdza māsu nekad vairs nerunāt par šādiem izbraukumiem, un uz kādu laiku viņai tiešām zuda katra patika uz tiem. Bet tad viņa atkal uzsāka izbraukumus, kas viņai pašai bija vēl nepatīkamāki nekā brālim, domādama, ka tie nepieciešamu tai uzlabotu Olivjē sabojāto veselību. Taču turpmākie mēģinājumi bija tikpat nesekmīgi kā pirmie, un Olivjē asi pārmeta māsai šīs dīvainās iedomas. Galu galā viņi palika sēžot pilsētas mūros un no sava pagalma tumsas kā no cietuma pagraba ilgojās pēc lauku gaisa un brīvības.

PIENĀCA pēdējais mācību gads. Pēc tam vajadzēja izturēt augstskolas uzņemšanas pārbaudījumus. Paldies dievam! Antuanete bija pārāk pagurusi. Viņa cerēja uz panākumiem: brālim bija lieliskas izredzes. Licejā Olivjē uzskatīja par vienu no drošākiem kandidātiem,. ] viņa spējas, ja atskaita disciplinētības trūkumu, kas reizēm traucēja nopietnu darbu, vienbalsīgi slavēja visi skolotāji. Bet pienākuma apziņa zēnu tā nomāca, ka, pārbaudījumam tuvojoties, viņš kļuva aizvien trulāks. Viņu jau iepriekš paralizēja pārmērīgais nogurums, bailes no neizdošanās un slimīgs biklums. Viņš trīcēja, jau domājot vien par to, ka viņam būs jāstājas savu likteņa lēmēju priekšā. Šī slimīgā kautrība Olivjē mocīja pastāvīgi: klasē zēns sarka, kad vajadzēja atbildēt, viņam aizžņaudzās kakls, un pirmajā laikā viņš bieži vien bija tik apmulsis, ka nereti neatsaucās, kad tika aicināts pie tāfeles. Viņam bija daudz vieglāk, ja viņu izsauca negaidot, bet, kad zēns jau iepriekš zināja, ka tiks izsaukts, tad kļuva gandrīz vai slims, nepārtraukti domājot par to, kā tas viss notiks. Un, jo ilgāk vajadzēja gaidīt, jo vairāk viņš nomocījās. Var sacīt, ka nebija neviena pārbaudījuma, kuru Olivjē nebūtu izturējis vismaz divas reizes: vispirms iepriekšējās bezmiega naktīs, domādams par gaidāmo pārbaudījumu, viņš izšķieda visu savu enerģiju, un tad īstajā pārbaudījumā viņam gandrīz nemaz vairs nebija spēka.

Bet Olivjē pat netika līdz briesmīgajam mutiskajam eksāmenam, par kuru iedomājoties vien viņš jau svīda baiļu svied rus. Rakstiskajā pārbaudījumā par kādu filozofisku tematu, kas parastajā klases darbā būtu viņu pat sajūsminājis, Olivjē veselās sešās stundās nevarēja uzrakstīt vairāk par divām lapas pusēm. Ilgi viņa galvā bija savāds tukšums. Viņš nedomāja ne par ko, pilnīgi ne par ko. Viņa priekšā stāvēja it kā melna siena, pret kuru salūza visas viņa veltīgās pūles. Tikai apmēram stundu pirms darba nodošanas šī siena pāršķēlās un caur spraugu atmirdzēja spilgtas gaismas strāva. Tad viņš uzrakstīja pāris desmit rindiņu, ļoti labas, bet nepietiekošas viņa

spēju novērtēšanai. Kad Olivjē iznāca no eksaminācijas zāles, Antuanete viņa uztrauktajā sejā jau izlasīja, ka caurkrišana neizbēgama, un bija par to tikpat noskumusi kā viņš pats. Taču viņa to neizrādīja. Turklāt pat vislielākā izmisuma laikā viņa nekad nezaudēja gluži visas cerības.

Olivjē neizturēja pārbaudījumu.

Viss bija pagalam. Antuanete pūlējās smaidīt, it kā nekas nebūtu noticis, bet viņas lūpas drebēja. Viņa mierināja brāli, centās tam iestāstīt, ka nelaime nemaz nav tik liela, ka droši vien nākošgad to uzņems kā vienu no pirmajiem. Antuanete nesacīja brālim, cik nepieciešamas bija tā sekmes jau šogad, un klusēja par to, cik viņa garīgi un miesīgi izmocīta un ka viņa šaubās, vai spēs vēl izturēt vienu tādu gadu kā iepriekšējie. Bet to vajadzēja izturēt. Ja viņa nomirtu agrāk,_ kamēr Olivjē vēl nebūtu uzņemts skolā, palicis viens, tas būtu par /āju turpmākai cīņai un kristu ļaunajai dzīvei par upuri.

Un Antuanete sāka slēpt no brāļa savu nogurumu. Viņa divkāršoja pūles. Viņa atrāva sev visu un deva brālim iespēju brīvlaikā kaut cik vairāk izklaidēties, lai viņš, atsākdams mācībās, varētu ar svaigākiem spēkiem un lielāku paļāvību ķerties pie darba. Rezultātā — viņas mazais ietaupījums sāka izsīkt, turklāt vēl viņa zaudēja dažas stundas, kas viņai bija visvairāk ienesušas.

Vēl vienu gadu! ... Milzīgā sasprindzinājumā brālis un māsa tiecās uz priekšu, pastāvīgi redzēdami savā priekšā pēdējo pārbaudījumu. Vispirms vajadzēja dzīvot un meklet jaunus eksistences līdzekļu avotus. Antuanete pieņēma audzinātājas vietu Vācijā, ko viņai piedāvāja, pateicoties Natānu ieteikšanai. Tas bija visļaunākais, bet acumirklī cita nekā nebija un gaidīt nevarēja. Visus garos sešus gadus viņa nebija ne reizi atstājusi brāli kaut uz vienu dienu vienatnē. Antuanete nevarēja iedomāties, kāda būs tagad viņas dzīve, kad viņa vairs nevarēs katru dienu redzēt brāli un dzirdēt tā balsi. Arī Olivjē nevarēja bez šausmām par to domāt, bet viņš neuzdrošinājās neko sacīt; jo visas šīs nelaimes cēlonis bija pats: ja viņš butu izturējis pārbaudījumus, tad māsai nenāktos noiet līdz šādai galējībai. Viņam nebija tiesības pretoties tās nolūkam, atsaucoties uz bēdām, ko tam nāksies pārciest: šis jautājums bija jāizšķir Antuanetei pašai.

Pēdējās dienas viņi pavadīja kopā klusās skumjās,^ it kā vienam no viņiem būtu jāmirst. Kad ciešanas kļuva neiztura-

mas, viņi slēpās viens no otra. Antuanete meklēja padomu brāļa skatienā. Ja viņš tai būtu sacījis: «Nebrauc!» — Antuanete nebūtu braukusi, kaut gan tas bija nepieciešami. Līdz pat pēdējam brīdim, jau sēdēdama fiakrā, kas viņus veda uz Austrumu staciju, viņa bija ar mieru atteikties no sava nodoma, jo juta, ka trūks spēka to izpildīt. Vienu vārdu no brāļa lupām, tikai vienu vārdu! ... Bet viņš to neizteica. Olivjē pūlējās savaldīties un klusēja tāpat kā viņa ... Antuanete lika brālim apsolīties, ka tas viņai rakstīs katru dienu, nekā no viņas neslēps un, tikko kaut kas ļauns atgadītos, sauks viņu atpakaļ pie sevis.

VIŅA AIZBRAUCA. Kad Olivjē ar ledainām skumjam sirdī iegāja liceja internātā, kur viņš tagad bija iestājies pilnā pansijā, vilciens, kas aizveda skumjo un samulsušo Antuaneti, jau bija tālu no Parīzes. Atvērtām acīm nakts tumsā vērdamies, brālis un māsa juta, ka tie ar katru brīdi vairāk un vairāk attālinās viens no otra; viņu dvēseles klusībā velti_ sasaucās._ Meitene baidījās no pasaules, kurā bija apņēmusies dzīvot. Sešu pēdējo gadu laikā viņa bija stipri pārvērtusies. Kādreiz tik drošā un pārgalvīgā Antuanete bija tā pieradusi pie klusēšanas un vientulības, ka ikviens solis ārpus mājas viņai sagādāja ciešanas. Seno laimes dienu nebēdīgā, jautrā un runīgā Antuanete bija mirusi reizē ar šīm laimīgajām dienām. Nelaime viņu vērta gandrīz mežonīgi biklu un kautru. Bez šaubām, dzīvojot kopā ar Olivjē, tai galu galā pielipa viņa biklums. Izņemot brāli, viņai bija grūti pat runpt ar cilvēkiem. Viņu baidīja viss, katrs apmeklējums bija viņai smags pārbau-

dījums, Tagad viņa nervozi trīcēja, iedomājoties, ka turpmāk viņai būs jādzlvo svešu laužu vidū, jāsarunājas ar tiem un pastāvīgi jābūt visu acu priekšā. Turklāt vēl viņai, tāpat kā brālim, nebija skolotājas un audzinātājas dāvanu: sayus uzdevumus viņa pildīja pēc labākās sirdsapziņas, bet pati neticēja, nevarēja atrast atbalstu apziņā, ka ar savu darbu nes citiem labumu. Viņa bija radīta mīlai, bet ne audzināšanai. Taču par viņas mīlu neviens neraizējās, tā nevienam nebija vajadzīga.

Un mazāk nekā jebkur citur Antuanetes mīla bija vajadzīga jaunajā darba vietā Vācijā. Grinebaumi, kuru bērniem Antua-netei vajadzēja mācīt franču valodu, neizrādīja viņai ne mazāko uzmanību. Tie izturējās pret viņu augstprātīgi un patmīlīgi, vienaldzīgi un pat rupji. Maksāt Grinebaumi maksāja diezgan labi, bet par to uzskatīja meiteni gandrīz kā savu parādnieci, kā cilvēku, kurš no tiem saņem naudu, ar kuru tiem tātad tiesības rīkoties pēc sava prāta. Ar Antuaneti viņi apgājās gluži kā ar kalponi — ja daudz, tad uzskatīja viņu par drusku izglītotāku — un nedeva viņai nekādu brīvību. Meitenei pat nebija savas istabas: viņa gulēja kabinetā aiz bērnu istabas, un durvis visu nakti palika vaļā. Antuanete nekad nebija viena. Grinebaumi neatzina meitenes prasības palikt dažreiz kaut brīdi vienatnē, viņi nesaprata katra dzīva radījuma svētās tiesības uz vientulību garīgu pārdzīvojumu brīžos. Tagad Antuanetei bija tikai viens prieks — brīvajos brīžos domās būt pie brāļa un ar to sarunāties. Tam viņa izlietoja katru mazāko izdevību. Bet arī še viņu traucēja. Viņa vēl nebija ne pāris vārdu uzrakstījusi, kad jau istabā kāds sāka viņai uzglūnēt un apjautāties, ko viņa rakstot. Ja viņa lasīja vēstuli, tie centās izzināt, par ko tur rakstīts, un ar nekaunīgu familiaritāti izjautāja to par viņas «brālīti». Antuanetei nācās slēpties. Kauns sacīt, pie kādiem paņēmieniem meitenei dažreiz vajadzēja ķerties un kādās apslēptās vietās ieslēgties, lai varētu vienatnē izlasīt Olivjē vēstules. Ja viņa atstāja savā istabā kādu vēstuli, tad varēja būt droša, ka saimnieki to izlasīs. Un, tā kā Antuanetei bez čemodāna nebija nekādu aizslēdzamu slēptuvju, tad viņai vajadzēja pastāvīgi nēsāt pie sevis visus tos papīrus, kurus viņa negribēja ļaut svešiem cilvēkiem izokšķerēt. Grinebaumi pastāvīgi rakņājās pa viņas lietām un sirdi, cenzdamies izdibināt viņas domu noslēpumus. Tā viņi rīkojās ne tādēļ, ka interesētos par meitenes dzīvi. Viņi domāja, ja jau tie Antuanetei maksā, tad tā viņiem arī pilnīgi pieder. Varbūt te ari nemaz nebija ļaunu nolūku: nekautrlba šiem ļaudīm bija dziļi iesakņojies ieradums, un paši savā starpā viņi par to nemaz neapvainojās.

Nekas Antuanetei nevarēja būt pretīgāks par šo spiegošanu, par šo morāliskās kautrības trūkumu, kas viņai ne stundu dienā neļāva izbēgt no citu nekautrīgiem skatieniem.

Mazliet augstprātīgā atturība, ar kādu Antuanete izturējās* pret Grinebaumiem, tos kaitināja. Gluži dabiski, ka viņi atrada morāliskus iemeslus savas rupjās ziņkārības attaisnošanai un Antuanetes atturīgās izturēšanās nosodīšanai. «Ir taču mūsu: pienākums,» viņi domāja, «pazīt šīs meitenes intīmo dzīvi, ja viņa uzturas mūsu mājā, ir gandrīz kā mūsu ģimenes loceklis: un ja mēs viņai uzticam savu bērnu audzināšanu. Par to visu taču mēs esam atbildīgi.» (Bieži vien tā runā daudzas saimnieces par savām kalponēm, ar savu «atbildību» vis neaiztaupot nabaga nelaimīgajām sievietēm kādu lieku darbu vai nepatikšanas, bet vienkārši laupot tām katru izpriecas iespēju.) «Ja Antuanete atteicas atzīt šādu morālu pienākumu,» sprieda Gri-nebaumi, «tad tas nozīmē, ka viņas sirdsapziņa nav pilnīgi tīra: godīgai meitenei nekas nav slēpjams.»

Ap Antuaneti nodibinājās mūžīgas spiegošanas atmosfēra, pret kuru viņai pastāvīgi vajadzēja būt nomodā, tā kļūstot vēl vēsākai un sevī noslēgtākai.

Brālis katru dienu rakstīja viņai divpadsmit lapas puses biezas vēstules. Arī viņai izdevās tam nosūtīt katru dienu kaut dažas rindiņas. Olivjē visiem spēkiem centās izturēties kā īsts vīrietis un slēpt savas skumjas. Bet patiesībā viņš vai mira nost aiz skumjām. Visa Olivjē dzīve vienmēr bija bijusi tik cieši saistīta ar māsas dzīvi, ka tagad, kad viņam Antuanete bija atrauta, šķita, ka viņš zaudējis pusi no savas būtnes: nelaimīgais zēns vairs nezināja, kur likt rokas un kājas, ar ko nodarbināt galvu, viņš neprata vairs pastaigāties, spēlēt klavieres, neprata ne strādāt, ne slinkot, pat ne sapņot — ja tikai nesapņoja par māsu. Olivjē ierakās grāmatās, nosēdēja pie tām no agra rīta līdz vēlam vakaram, bet no tā bija ļoti maz labuma, jo viņa domas klīda kaut kur tālumā: viņš skuma vai domāja par māsu, par tās pēdējo vēstuli. Acis pievērsis pulkstenim, viņš gaidīja pastnieku. Un, kad tas ienāca, puisēnam drebēja pirksti aiz prieka un bailēm, atplēšot aploksni. Neviena iemīļotās vēstule nekad nav likusi mīļākā rokām tā trīcēt rūpju pilnā maigumā. Lasot Antuanetes vēstules, Olivjē slēpās tāpat kā viņa. Visas līdz pēdējai viņš nēsāja sev līdzi un pēdējo saņemto vēstuli naktī lika zem spilvena. Daudzās bezmiega naktīs viņš sapņoja par dārgo māsiņu un reižu reizēm pieskaras vēstulei, it kā gribēdams pārliecināties, vai tā vēl ir savā vietā. Cik viņš jutās tālu no māsas! Sevišķi nomāktā garastāvoklī Olivjē bija, ja nokavēšanās dēļ Antuanete nevarēja nodot vēstuli pastā tik agri, lai tā nonāktu brāļa rokās vēl tanī pašā dienā, kad rakstīta. Divas dienas un divas naktis viņi tad bija šķirti! ... Laika un telpas nozīmi viņš pārspīlēja jo vairāk tadeļ, ka nekad nebija ceļojis. Sāka darboties viņa fantāzija: «Ak dievs! Ja nu viņa ir saslimusi! Var taču gadīties, ka viņa mirst, pirms es tieku pie viņas ... Kādēļ viņa neatrakstīja kaut vienu vienīgu rindiņu? ... Varbūt viņa nevar piecelties? Jā, droši vien viņa ir slima! ...» Uztraukumā viņam aizrāvās elpa. Vēl briesmīgākas bailes Olivjē pārdzīvoja, iedomājoties, ka viņš pats var nomirt, būdams šķirts no māsas, viens, vienaldzīgu cilvēku vidū, riebīgajā liceja internātā, nejēdzīgajā Parīze. Jau no domām vien par to viņš bija gandrīz slims_... «Bet, ja es aizrakstītu viņai, lai viņa atgriežas?» Par šādu mazdūšību Olivjē nosarka. Turklāt brīžos, kad viņš satvēra spalvu, lai rakstītu Antuanetei vēstuli, zēnu pārņēma tāds prieks par sarunu ar māsu, ka viņš uz mirkli aizmirsa visas savas ciešanas. Zēnam likās, ka viņš redz un dzird Antuaneti, viņš stāstīja tai visu. Kopā ar māsu dzīvodams, viņš nekad ar to nebija runājis tik sirsnīgi un mīļi kā tagad: «Mana uzticīgā, mīļā, dārgā, labiņā, dievinātā māsiņa, es tevi tā mīlu!» Tās bija īstas mīlestības vēstules.

Antuanete peldēja šajos maiguma viļņos, tie bija vienīgās svaigā gaisa strāvas, kurās viņa varēja brīvi atelpot. Kad viņa nesaņēma vēstuli parastajā stundā no rīta, viņa jutās nelaimīga. Divas trīs reizes gadījās, ka Grinebaumi vai nu aiz vienaldzības, vai — kas zina — tīši aizmirsa viņai nodot vēstuli, paturēdami to pie sevis līdz vakaram un reiz pat līdz otrajam rītam: tad Antuaneti pārņēma īsts drudzis. Jaungada dienā ka brālim, tā māsai bez norunas ienāca prātā viena un tā pati doma: viņi nolēma sagādāt viens otram pārsteigumu un nosūtīja garas telegramas (tās maksāja ļoti dārgi), kuras abi saņēma tanī pašā stundā. Olivjē joprojām prasīja māsai padomu šaubu gadījumos un attiecībā uz darbu; viņa pamācīja brāli, cenzdamās to atbalstīt, iedvest tam savu spēku.

Bet spēka viņai pašai bija ļoti maz. Viņu smacēja šī svešā zeme, kur viņai nebija neviena paziņas, kur par viņu neviens neinteresējās, izņemot kādu skolotāja sievu, kas nesen bija apmetusies šajā pilsētā un, tāpat kā Antuanete, arī jutās vientuļa. Šī labā sieviete izturējās pret Antuaneti gandrīz kā māte un juta līdz abu bāreņu ciešanām, kas, neraugoties uz tik stipro savstarpējo mīlestību, bija spiesti dzīvot šķirti. (Viņa daļēji bija izvilinājusi no meitenes tās dzīves stāstu.) Bet šī sieviete bija tik ska|a un vulgāra, tai tik loti trūka takta un kautrības (ko viņa pali varbūt nemaz neapzinājās), ka Antua-| netes jūtīgā dvēsele baiies drīz vien no viņas atrāvās. Visu laiku, dzīvojot bez tuva cilvēka, kam varētu uzticēties, Antua-J nete visas savas rūpes un sāpes krāja dvēseles dziļumos. Ari laiku tās kļuva par tik smagu nastu, ka reizēm Antuanete domāja: nupat nupat viņa vairs neizturēs šo slogu. Bet acumirkli] vēlāk viņa jau sakoda zobus un devās tālāk. Viņas veselība pa-1 sliktinājās, Antuanete stipri novājēja. Brāļa vēstulēs ar katru , dienu vairāk pieauga izmisums. Kādreiz, dziļa izmisuma brīdī, viņš tai aizrakstīja: «Atgriezies, atgriezies, atgriezies!...»

Taču vēstule vēl nepaspēja aiziet, kad viņš sakaunējās un ! uzrakstīja otru, kurā lūdza Antuaneti saplēst pirmo vēstuli un vairs par to nedomāt. Viņš pat izlikās jautrs un gribēja rādīt, ka tā viņam nemaz nav vajadzīga. Olivjē patmīlība cieta no domām, ka kāds varētu iedomāties, ka viņš nespēj iztikt bez māsas.

Antuaneti bija grūti maldināt. Viņa lasīja brāļa dvēselē kā atvērtā grāmatā. Bet viņa nezināja, ko darīt. Kādreiz viņa tikko neaizbrauca. Viņa jau aizgāja uz staciju, lai dabūtu zināt laiku, cikos tieši atiet vilciens uz Parīzi. Bet pēc tam viņa nodomāja, ka tas būtu neprāts: nauda, ko viņa pelnīja, bija vajadzīga Olivjē pansijas samaksai. Jāizcieš, kamēr vien viņi abi var turēties. Drīz Antuanetei jau pietrūka enerģijas kaut ko nolemt: no rītiem viņas spēki atdzima, bet līdz ar mijkrēšļa tuvošanos viņas enerģija zuda. un viņa atkal domāja par bēgšanu. Meitene sirga ar karstām ilgām pēc dzimtenes, pēc zemes, kura bija pret viņu tik nežēlīga, bet kurā tomēr bija apraktas visas viņas pagātnes dārgās atmiņas; Antuanete slāpa pēc valodas, kurā runāja brālis, kurā tas izteica viņai savu mīlu.

Taisni šinī laikā vācu pilsētiņā, kur strādāja Antuanete, viesojās franču aktieru trupa. Meitene, kas ļoti reti apmeklēja teātri (viņai nebija ne laika, ne nopietnas vēlēšanās), šoreiz dega nepacietībā atkal reiz dzirdēt mātes valodas skaņas un uz bridi justies kā Francijā. Kad viņa nonāca teātrī, brīvu vietu vairs nebija. Bet Antuanete sastapās ar jaunu muziki Žanu Kristofu, ko viņa nepazina. Redzēdams, ka jaunava apbēdināta, viņš piedāvāja tai vietu savā ložā, un Antuanete pārsteidzīgi pieņēma piedāvājumu. Par viņas parādīšanos kopā ar Kristofu sāka runāt visa pilsētiņa. Ļaunās tenkas drīz vien nokļuva Grinebaumu ausīs, kas jau tā bija gatavi par jauno parīzieti iedomāties visļaunāko un dažu apstākļu dēļ izturējās naidīgi pret Kristofu. — Tagad viņi nekavējoties padzina Antuaneti no sava nama.

Jaunā, nevainīgā, dziļi kautrīgā dvēsele, ko pilnīgi aizņēma un sargāja no visām zemām iedomām svētā mīlestība uz brāli, vai sadega aiz kauna, kad saprata, par ko tiek apvainota. Ne mirkli Antuanete nedusmojās uz Kristofu. Meitene zināja, ka tas ir tikpat maz vainīgs, cik viņa pati, un, ja arī tas bija kļuvis par ļaunuma cēloni, tad tikai gribēdams darīt viņai labu, Antuanete bija pateicīga Kristofam. Meitene par jaunekli nekā nezināja, izņemot to, ka viņš ir mākslinieks un ka par viņu runā daudz ļauna. Bet, kaut gan Antuanete nepazina pasauli un cilvēkus, viņai tomēr bija nelaimēs norūdīta intuīcija, kas tai sacīja, ka šim neuzvedīgajam, varbūt drusku trakulīgajam cilvēkam, kurš viņu ielūdza teātri savā ložā, ir skaidra un labsirdīga dvēsele, līdzīga viņas pašas dvēselei — turklāt viņš bija tik vīrišķīgi skaists, ka bija patīkami to atcerēties. Uzticību, ko Antuanetei bija iedvesis Kristofs, nespēja satricināt nekādas tenkas, kādas viņai nācās dzirdēt. Pati būdama upuris, meitene nešaubījās, ka arī viņš ir tāds pats nelaimīgais, kas cieš no ļaužu ļaunprātības. Un, tā kā viņa bija radusi aizmirst sevi, domājot par citiem, tad domas par to, cik daudz gan nav bijis jāpārcieš Kristofam, Antuaneti drusku attālināja no pašas bēdām. Ne par ko pasaulē viņa nebūtu ar mieru šo cilvēku meklēt vēlreiz, satikt vai rakstīt tam: lepnuma un kautrības jūtas viņai to liedza. Antuanete domāja, ka jauneklis nekā nezina par ļaunumu, ko viņai nodarījis, un savā skaidrajā labsirdībā vēlējās, kaut viņš to nekad nedabūtu zināt.

Viņa aizbrauca. Nejauši gadījās, ka stacijā vilciens, ar kuru brauca Antuanete, sastapās ar citu vilcienu, kurā brauca Kristofs atpakaļ no kaimiņu pilsētas, kur bija pavadījis dienu.

Katrs no sava vagona, kas bridi stāvēja līdzās, abi jaunie cilvēki redzēja viens otru — trīcēdami nakts tumsā un klu~ sumā. Ko viņi varēja teikt viens otram, izņemot banālas frāzes? Viņi būtu tikai aptraipījuši tās savstarpējās žēluma uiļ noslēpumainās simpātijās jūtas, kas bija pēkšņi viņos radu-ļ šās un dibinājās vienīgi uz viņu dvēseļu nojautām. Sai pēdējl| mirklī, kad viņi, sveši viens otram, saskatījās, abi ieraudzījaļ otru tā, kā neviens no tiem, kas dzīvoja ar viņiem kopā, nebiji viņus redzējuši. Viss izzūd: atmiņas par vārdiem, par skūpstiem, par mīlā kvēlošiem skāvieniem, bet dvēseļu saskaršanā* kaut arī tās būtu tikai reizi redzējušās un pazinušas viena otrj garām traucošu iespaidu jūklī, nedziest nekad. AntuaneS ieslēpa šo atmiņu savas skumju pilnās sirds dziļumos, kur star|‘ sāpēm liegi mirdzēja apslēpta, palsa, it kā no zemes apakša* plūstoša gaisma — līdzīga tai, kura apstaro elizējiskās ēnai Gluka «Orfejā».

ANTUANETE atgriezās pie brāļa. Bija arī laiks atgriezties^ Olivjē bija saslimis, un šis mazais, nervozais cilvēks, kas trī! cēja aiz bailēm no slimībām, kad māsas nebija tuvumā, tagad! kad patiešām saslima, negribēdams Antuaneti uztraukt, viņai! par to nerakstīja. Bet domās Olivjē sauca māsu, lūdzās tās] atgriešanos kā brīnumu.

Un, kad šis brīnums tiešām piepildījās, zēns jau drudzī unļ murgos gulēja liceja slimnīcā. Ieraudzījis Antuaneti, viņš pat: neiekliedzās. Cik reižu viņš iztēlē jau nebija redzējis, ka māsa

nāk!... Viņš piecēlās gultā sēdus* un, muti iepletis, trīcēja aiz bailēm, ka arī šoreiz tā var izrādīties tikai murgu parādība. Bet, kad Antua-nete apsēdās uz gultas malas viņam blakām, kad tā viņu apskāva un Olivjē juta pie savām lūpām tās maigos vaigus un smalkos, nakts vēsumā sastingušos pirkstus, kad viņš beidzot pārliecinājās, ka tā tiešām ir māsa, viņa mīļotā māsiņa, — zēns sāka raudāt. Olivjē vēl arvien bija tas pats mazais raudulītis, «asaru fontāniņš», kas bērnībā. Cieši, it kā baidīdamies, ka viņa at-

•kul var aiziet projām, Olivjē piekļāvās Antuanetei. Kā viņi abii I>ija pārvērtušies! Cik viņiem tagad bija skumjas sejas! Bet — liekas! Viņi bija atkal viens otru atguvuši, un visa apkārtne plelija ar jaunu gaismu: slimnīca, licejs un tumšā diena atmirdzēja kā rīta blāzmā. Viņi atkal ir kopā — un tagad vairs nešķirsies. Iekams Antuanete paguva izteikt kaut vārdu, brālis lika viņai zvērēt, ka viņa nekad vairs nebrauks projām. Bet viņam nemaz nevajadzēja prasīt šo zvērestu: nē, Antuanete vairs nepametīs brāli, šķirti viens no otra viņi abi bija tik nelaimīgi. Mātei bija taisnība: nekas nebija sliktāks par šķiršanos. Kaut vai nabadzība, kaut vai nāve, tikai mūžam kopā.

Brālis un māsa steidzās noīrēt dzīvokli. Viņi gribēja atgriezties iepriekšējā, lai arī cik neglīts tas bija, bet izrādījās, ka tas jau aizņemts. Jaunā dzīvokļa logi arī vērās uz pagalmu, bet pār sienas mūri te sniedzās sīkas akācijas galotne, un viņi tūlīt iemīļoja šo lauku plašumu vēstnesi, kas, tāpat kā viņi paši, bija pilsētas mūru gūstekne. Olivjē ātri atguva veselību vai, pareizāk sakot, savu parasto veselības stāvokli. (Citam, veselīgākam cilvēkam šāds stāvoklis būtu nozīmējis slimību.) Kaut gan Vācijā Antuanetei bija ļoti skumja dzīve, tomēr viņai bija izdevies tur iekrāt drusku naudas. Arī kādas vācu grāmatas tulkojums, ko uzņēmās iespiest kāds izdevējs, ienesa zināmu summu. Materiālās rūpes bija uz laiku novērstas, un viss likās kārtībā, ja tikai Olivjē rudenī izturētu iestāju pārbaudījumus ... Bet ja nu tas nenotiktu? ...

Tikko brālis un māsa aprada ar kopīgās dzīves saldumu, viņus atkal sāka biedēt neatlaidīgās domas par eksāmeniem. Velti viņi pūlējās par to nerunāt — atkal un atkal sarunas atgriezās pie šī jautājuma. Kā lāsts šīs domas viņiem sekoja vienmēr, pat tad, kad viņi gāja kaut kur izklaidēties: koncertā tās iznira izpildāmā gabala vidū, naktī, kad viņi pēkšņi pamodās, tās atvērās viņu priekšā kā tumšs bezdibenis. Karstajām ilgām atvieglot māsas dzīvi un atmaksāt par pūlēm, kurām viņa bija ziedojusi savu jaunību, pievienojās vēl bailes no karaklausības: ja Olivjē neizturētu pārbaudījumus, no tās nebūtu iespējams izvairīties. (Tas bija tanī laikā, kad Francijā augstskolu audzēkņus vēl atsvabināja no karaklausības.) Jauneklis juta nepārvaramu riebumu pret fizisku un garīgu kopdzīvi ar svešiem cilvēkiem un pret to intelektuālo degradāciju, kuru viņš — pareizi vai maldīgi — saskatīja kazarmu dzīvē. Viss, kas viņā bija aristokrātisks un šķīsts, sacēlās pret šo uzspiesto pienākumu: Olivjē pat nevarēja skaidri noteikt, vai viņš, ja būtu jāizvēlas starp karaklausību un nāvi, neizvēlētos pēdējo. Tās ir jūtas, par kurām mēdz ņirgāties, kuras ļaudis bieži nosoda tagad ticības vietā stājušās sabiedriskās morāles vārdā, bet akli ir tie, kas šīs jūtas noliedz un neaptver, cik dziļas ciešanas var sagādāt dvēseles vientulības laupīšana mūsu dienās pārāk plaši un rupji izprastas vienlīdzības vārdā.

Atkal sākās eksāmeni. Olivjē gandrīz zaudēja dūšu piedalīties: viņš jutās nevesels, turklāt baidījās no smagajiem saviļņojumiem, kurus nāksies pārciest kā izturējušam, tā caur; kritušam, un gandrīz vēlējās saslimt nopietni. Šoreiz rakstiskais eksāmens viņam izdevās diezgan labi. Bet gaidīt rezultātus bija tīrās mokas. Pēc sensenām Revolūcijas un reizē arī viskūtrākās, rutinētākās zemes parašām eksāmeni notika jūlijā, viskarstākajā gadalaikā: it kā profesori tīši gribētu galīgi sabeigt nelaimīgo jaunatni, ko jau tā novārdzinājušas šausmīgās programas, no kurām paši tiesneši bieži vien nezina ne desmito daļu. Domrakstu novērtējumus paziņoja otrajā dienā pēc 14. jūlija tautas svētkiem, kas ar savu skaļumu un trok-šņainību tik sāpīgi skar tos, kuri nav priecīgi un ilgojas pēc klusuma. Uz laukuma netālu no mājām bija uzceltas tirgus būdas, skanēja šāvieni šautuvē, rūca tvaika karuseli ar koka zirdziņiem, un no pusdienas līdz pat pusnaktij kauca leijerkastes. Šis nejēdzīgais troksnis turpinājās veselu nedēļu. Tad republikas prezidents savas popularitātes uzturēšanai trokšņotājiem dāvināja vēl pusnedēļu. Tas viņam nekā nemaksāja, — viņš trokšņošanu nedzirdēja. Bet nabaga Olivjē un Antuanetei nācās aizbāzt ausis un sēdēt noslēgtās, smacīgās istabās, kamēr galvas vai plīsa pušu no apdullinošā tirgus trokšņa. Velti viņi mēģināja izbēgt no idiotisku motīvu plūdiem, kas nepārtraukti no agra rīta līdz vēlam vakaram plosīja viņu ausis un sāpīgi griezās viņiem smadzenēs kā nažu asmeņi.

Mutiskie pārbaudījumi sākās gandrīz tūlīt pēc rakstisko pārbaudījumu iznākuma paziņošanas. Olivjē lūdza, lai Antua-nete paliktu mājā eksaminācijas laikā. Bet viņa, trīcēdama bailēs vairāk nekā brālis, gaidīja aiz durvīm. Viņš, protams, Antuanetei neteica, ka bija pilnīgi apmierināts ar savām atbildēm. Viņš mocīja māsu, stāstīdams, ko zinājis un ko aizmirsis pateikt.

Beidzot pienāca izšķirošā diena: Sorbonas koridoros izkāra sarakstus ar uzņemto kandidātu vārdiem. Antuanete negribēja laist Olivjē vienu. Izejot no mājām, katrs no viņiem nodomāja, ka atgriežoties viņi jau zinās un varbūt nožēlos šos šaubu mirkļus, kuros vismaz vēl cerēja. Ieraudzījuši universitāti, abi juta, ka viņiem ļimst kājas. Arvien tik vīrišķīgā Antua-nete čukstēja:

— Nesteidzies, lūdzu ...

Olivjē paskatījās uz māsu. Viņa pūlējās smaidīt. Viņš tai sacīja:

— Vai gribi — apsēdīsimies drusku še uz soliņa?

Viņš labprāt nemaz nebūtu gājis līdz galam. Bet pēc acumirkļa viņa tam paspieda roku un sacīja:

— Tas nekas, mīļais, iesim tālāk.

Viņi sākumā nevarēja atrast īsto sarakstu un izskatīja vairākus, kuros nebija Žanēna vārda. Un, beidzot atraduši īsto, pirmajā acumirklī viņi nekā nesaprata: vairākas reizes izlasīja savu uzvārdu un arvien vēl nespēja ticēt. Pēc tam, pilnīgi pārliecinājušies, ka Žanēns tiešām uzņemts, viņi nevarēja ne vārda izrunāt un devās mājās: Antuanete paņēma brāli zem rokas un atbalstīja viņu. Abi gandrīz skrēja skriešus, nekā neredzēdami, kas notika ap viņiem. Pārejot pār bulvāri, viņi tikko nepakļuva zem ekipāžas riteņiem. Visu laiku viņi atkārtoja viens otram:

— Mīlulīt... Mans mīļais!...

Uzskrējuši dzīvoklī, viņi metās viens otra apkampienos. Antuanete paņēma brāli aiz rokas un aizveda tanī istabas stūrī, kur karājās tēva un mātes ģīmetnes, — tas bija viņiem kaut kas svētnīcai līdzīgs. Nometušies ceļos, māsa un brālis lūdza dievu un klusi raudāja.

Antuanete lika atnest no restorāna labas pusdienas, bet viņi nevarēja tām ne pieskarties — nebija ēstgribas. Tā viņi divatā nosēdēja visu vakaru: Olivjē pie māsas kājām vai viņai uz ceļiem, ļaudams glāstīt sevi kā mazu bērnu. Viņi gandrīz nemaz nerunāja; Viņiem trūka spēka laimīgiem būt: tik daudz abi bija cietuši. Jau pirms deviņiem viņi aizgāja gulēt un acumirklī aizmiga ciešā miegā.

Otrajā dienā Antuanetei stipri sāpēja galva, bet no kādas nastas sirds bija atbrīvojusies! ... Brālim likās, ka nu viņš beidzot var brīvi uzelpot. Viņš bija glābts. Antuanete bija viņu izglābusi, veikusi savu uzdevumu, un viņš — attaisnojis māsas cerības. Pirmo reizi pēc tik daudziem gadiem viņi lāvas slinkumam. Līdz pat pusdienai viņi tērzēdami palika gultās — durvis starp viņu istabām bija atstātas vaļā. No spoguļa viņiem raudzījās pretim priecīgas un aiz noguruma pietūkušas sejas. Smaidot viņi sūtīja viens otram gaisa skūpstus, skatījās, kā te viņš, te viņa atkal iemiga, pārdzīvoto raižu izmocīti. Tikko pietika spēka apmainīties ar īsiem, maigiem izsaucieniem.

ANTUANETE pastāvīgi bija likusi santīmu pie santīma, lai sakratu nelielu summu neparedzētam gadījumam. Viņa nekā nesacīja brā-1 lim par pārsteigumu, ko bija nodomājusi tam sagādāt. Nākošajā diena pēc uzņemšanas augstskolā viņa tam paziņoja, ka viņi vienu mēnesi pavadīs Šveicē, lai atpūstos pēc ilgajiem ciešanu un darba gadiem. Tagad, kad brālim bija nodrošinātas uz valsts rēķina ilgas studijas augstskolā un pēc kursa beigšanas — noteikta vieta, viņi varēja darīt muļķības un izdot visu, ko bija iekrājuši. Klausoties māsas vārdos, Olivje no prieka iekliedzās. Antuanete jutās vēl laimīgāka nekā viņš; viņa priecājās par brā|a laimi un par to, ka beidzot varēs tikt dabas vidu, pec kā bija tik daudz gadus ilgojusies.

Sagatavošanās ceļojumam bija diezgan sarežģīta, tomēr tā sagādāja arī daudz prieka. Bija augusta otra puse, kad viņi beidzot devās ceļa. Viņi nebija raduši ceļot. Olivjē nevarēja gulēt jau nakti pirms aizbraukšanas. Viņš neaizmiga ari nākošajā naktī vagonā. Visu dienu viņš bija baidījies, ka nenokavē vilcienu. Viņi drudžaini steidzās, un stacijā viņus iestūma pārpildītajā otrās klases kupejā, kur nebija iespējams pat elkoņus atspiest, lai varētu nosnausties. (Tā ir viena no privilēģijām, kuras franču tik demokrātiskās dzelzceļu sabiedrības laupa mazturīgiem ceļotājiem, lai bagātie varētu ar lepnu pašapziņu domāt, ka šīs ērtības pieejamas tikai viņiem.) Olivjē ne minūti neaizvēra acis: viņš arvien vēl nebija pārliecināts, ka viņi sēž īstajā vilcienā, un turpināja lasīt staciju nosaukumus. Antuanete reizēm iesnaudās, bet ik brīdi uztrūkās: vagonam kratoties, galva viņai šūpojās. Olivjē skatījās uz māsu apbedīšanas lāpai līdzīgās spuldzes gaismā, kura spīdēja no šī ceļojošā sarkofaga griestiem, un viņu piepeši pārsteidza slimīgā pārmaiņa Antuanetes sejas vaibstos. Viņas acis bija dziļi iekritušas un bērnišķīgā mutīte aiz noguruma stāvēja pusatvērta. Āda bija iedzeltena, un pār vaigiem, uz kuriem bija uzspiests bēdu un vilšanās dienu smagais zīmogs, vilkās smalkas grumbu līnijas. Viņa bija_ kļuvusi vecāka un izskatījās kā slima. — Antuanete tiešām jutās ļoti nogurusi. Viņa būtu atlikusi braucienu uz vēlāku laiku, bet negribēja laupīt brālim prieku un tāpēc centās sevi pārliecināt, ka ir tikai nogurusi un dzīve kalnos, dabas vidū, viņu ātri vien izdziedēs. Kā viņa baidījās saslimt ceļā!... Juzdama, ka brālis uz viņu skatās, Antuanete ar mokām raisījās no gurduma un atvēra acis, vienmēr tik skaidrās, jaunavīgās un tīrās acis, kurās tagad kā pa ezeru slīdoši mākoņi lidoja tumšas ēnas. Rūpju pilnāv balsī Olivjē jautāja, kā viņa jūtas; māsa paspieda tam roku un' apgalvoja, ka viņai esot labi. Viens mīlas vārds Antuaneti atkal atspirdzināja.

Viņu atdzīvināja ne tikai brāļa maigums. Sārtā ausma, kas pletās pār miglaino ieleju starp Dolu un Pontarljē, jautra, pār atmodinātiem laukiem uzlecoša saule, kura, kā likās, tāpat kā viņi, bija izbēgusi no Parīzes putekļainajām ielām un dumu mākoņiem, viļņojošas, baltas un vieglas elpas apņemtas pļavas un visniecīgākie ceļmalas sīkumi — sādžas zvana tornītis, tikko jaušami strautiņa loki, zilgana kalnu virsmas līnija pie paša apvāršņa, aizkustinošas, tikko sadzirdamas zvanu skaņas, kas atplūda līdz viņu ausīm, vilcienam apstājoties stacijā, pakalnā ganāmo govju briedušie silueti — tas viss saistīja Antuanetes un brāļa uzmanību, viss viņiem likās jauns, neredzēts. Viņi līdzinājās diviem aizkaltušiem kokiem, kas kāri uzsūc lietus mitrumu. . j

Agri no rīta viņi nonāca Šveices muitas stacija, kur bija jāpārsēžas. Maza stacijas ēciņa kaila līdzenuma vidū. Pēc negulētas nakts, iznākot ārā rīta vēsumā, viņi trīcēja aiz aukstuma un noguruma. Laiks bija mierīgs, debesis skaidras, un pļavu svaigā dvesma kā veldzējošs strauts ieplūda mutē, kaklā, līdz pat krūšu dziļumiem. Kājās stāvēdami, pasažieri zem klajas debess dzēra kafiju ar biezu, krējumam līdzīgu pienu, kas brīnišķīgi smaržoja pēc zāles un lauku ziediem.

Brālis un māsa iekāpa šveiciešu vagonā, kura iekārtojums viņiem bija pilnīgi neparasts un izsauca viņos bērnišķīgu prieku. Bet Antuanete jutās tik vārga! Viņa nekā nevarēja izskaidrot savādo sajūtu, kas viņu pamazām pārņēma. Kādēļ, redzot ap sevi tik daudz skaistuma, viņa guva tik maz prieka? Vai viņa nebija gadiem ilgi sapņojusi par šādu brīdi: interesants cejojums kopā ar brāli, bez rūpēm par nākotni, kalnos, dabas klēpī? ... Kas ar viņu noticis? Antuanete pārmeta sev vienaldzību, centās priecāties un dalīties Olivjē vientiesīgajā līksmībā.

Viņi apstājās Tunā. No turienes nākošajā dienā viņiem vajadzēja braukt tālāk kalnos. Bet naktī viesnīcā Antuanetei sakās stiprs drudzis ar vemšanu un galvas sāpēm. Olivjē izmisis pavadīja rūpju pilnu nakti pie māsas gultas. Agri no rīta vajadzēja sūtīt pēc ārsta (kas radīja neparedzētus, stipri jutamus izdevumus). Ārsts neko nopietnu neatrada, tikai atzīmēja pārpūlēšanās un galīgu ķermeņa novājinājumu. Saprotams, pašreiz nevarēja būt ne runa par ceļojuma turpināšanu. Ārsts aizliedza Antuanetei piecelties un ieteica palikt Tunā, cik iespējams ilgāk. Viņi jutās apbēdināti un reizē arī priecīgi, ka nebija gadījies nekas nopietnāks. Un tomēr bija smagi tik tālu atbraukušiem sēdēt nejēdzīgā viesnīcas istabelē, kur dedzinošā saule bija sakarsējusi gaisu kā siltumnīcā. Antuanete uzstāja, lai brālis iet pastaigāties. Olivjē izgāja no viesnīcas un uzreiz ieraudzīja krāšņā zaļumā tērpto Ari un it kā gaisā peldošas kalnu virsotnes neaptveramā tālē. Viņš bija sajūsmināts, bet nespēja brīnišķīgo ainu baudīt bez māsas. Steidzīgi atgriezies istabā, viņš uztraukts izstāstīja māsai visu, ko nupat bija redzējis. Kad Antuanete, pārsteigta par brāļa drīzo atgriešanos, mēģināja viņu pierunāt iet vēl tālāk, viņš atbildēja tāpat kā kādreiz, kad bija atgriezies no koncerta Satlē zālē:

— Nē, tas ir par daudz skaisti. Man ir sāpīgi to visu redzēt bez tevis!

Šinīs jūtās nebija nekā jauna: viņi zināja, ka viņiem jābūt nblem kopā, lai varētu pilnīgi izjust savu «es». Bet arvien bija (Ik patīkami to atkal dzirdēt. Maigie vārdi Antuanetei atnesa daudz vairāk labuma nekā ārsta zāles. Atkususi laimē, viņa smaidīja ... Otrajā rītā, labi izgulējusies, viņa nolēma aizbēgt bez ārsta ziņas no Tunas, kas varbūt nebija_ diezin cik prātīgi, bet ārsts droši vien iedomātos viņus še vēl ilgāk aizturēt. Skaidrais gaiss un prieks par apkārtējām brīnišķīgajām dabas ainavām panāca to, ka Antuanetei nebija par savu neprātību dārgi jāsamaksā, un viņi bez kavējumiem aizsniedza savu ceļojuma galamērķi — kādu ciemu kalnos ezera tuvumā netālu no Spica.

Tur viņi mazā viesnīcā pavadīja trīs četras nedeļas. Antuanetei drudža lēkme neatkārtojās, tomēr galīgi izveseļoties viņa nevarēja. Pastāvīgi viņa juta savādu smagumu galvā, nomācošu gurdumu visos locekļos un nevarību. Olivjē bieži apjautājās par viņas veselību. Viņam netikās redzēt masu tik bālu, bet viņš bija apreibis no apkārtnes skaistuma un dzina visas drūmās domas prom no sevis. Kad viņa atbildēja, ka ir pilnīgi vesela, brālim gribējās ticēt, kaut gan viņš zināja: tā nebija patiesība. Meitene no sirds priecājās par Olivjē dzīves prieku, veselīgo gaisu un galvenais — par mieru. Cik labi bija beidzot atpūsties pēc šiem baismīgajiem gadiem!

Olivjē allaž centās pierunāt māsu nākt līdz, kad viņš gāja pastaigāties. Viņa labprāt būtu gājusi un vairākkārt drosmīgi devās līdz, taču jau pšfl piāris dešmpt minušu gājiena tai nācās apstāties aiz nespēka un sirds pagui'ima. Gribot negribot Olivjē devās viens kalnos, tīri, kaut gan pārgājieni nemaz nebija bīstami, tomēr Antupnete drebēja bailēs, līdz brālis nebija atgriezies atkal viesnīcā. Bieži viņi izgāja staigāt kopā turpat netālu. Antuanete gāja lēni, atbalstīdamās uz brāļa rokas, un abi sarunājās, it īpaši Olivjē bija kļuvis neparasti runīgs. Bez apstājas tērzēja ar māsu par saviem nākotnes nodomiem, smējās un jokoja. No ceļa, kas vijās gar kalnu augšup, viņi skatījās uz rāmo ezeru, kurā atspoguļojās balti padebeši un pa kura virsmu kā kukainīši peļķē peldēja laivas. Viņi klausījās maigās ganāmpulku zvaniņu skaņās, ko vējš bieži atnesa līdz viņu ausīm, un ieelpoja svaiga, kalstoša siena un sasilušu sveķu smaržu. Abi kopā viņi sapņoja par savu pagātni, nākotni un tagadni, kas viņiem likās nereāla, fantastiska un reibinoša. Antuaneti nereti pārņēma brāļa jautrais garastāvoklis: tad viņi dzinās viens otram pakaļ, svaidīdamies ar siena grīstēm. Un kādu dienu Olivjē dzirdēja māsu atkal smejoties ar tiem bezrūpīgajiem, neprātīgajiem, kā avots plūstošajiem smiekliem,' kādiem viņa bija smējusies bērnībā un kādus tas tik sen nebija dzirdējis.

Taču daudz biežāk gadījās, ka Olivjē nevarēja atturēties pretim kārdinājumam doties tālās ekskursijās. Pēc tam viņš sajuta vieglus sirdsapziņas pārmetumus un vēlāk dziļi nožēloja, ka neizlietoja šo laiku sirsnīgām sarunām ar māsu. Pat viesnīcā Olivjē bieži vien pameta Antuaneti vienu. Tur bija neliels pulciņš jaunu vīriešu un meiteņu, no kuru sabiedrības Žanēnii sākumā atturējās. Olivjē biedēja un arī valdzināja šie jaunieši, un galu galā viņš piebiedrojās tiem. Nekad viņam nebija bijis draugu: atskaitot māsu, viņš paziina tikai savus rupjos liceja biedrus un to mīļākās, pret kurām juta riebumu. Tāpēc viņam bija divkāršs prieks sastapties ar labi audzinātu, laipnu un jautru jaunatni. Kaut gan Olivjē bija ļoti bikls, tomēr viņa vientiesīgo ziņkārību un jūtīgo dvēseli vilināja zibošās, nerātnās guntiņas sieviešu acīs. Arī viņš pats varēja patikt, kaut bija ļoti kautrs. Viņam piemītošā tīrā tieksme mīlēt un mīlētam kļūt gluži neviļus deva viņam jauneklīgu grāciju un palīdzēja rast vārdus, žestus un domas, kas ar savu neveiklību kļuva vēl jo pievilcīgāki. Viņam bija iedzimtas spējas ātri iemantot citu simpātijās. Viņa saprāts vientulīgajā dzīvē bija

kļuvis ļoti ironisks, un viņš skaidri s^skatT

a cilvēku zemiskumu

un trūkumus, kuri viņam derdzās, tomēr, nonākot tiešā saskarē

nņu acis, no kurām ne, un viņš neviļus neļāva šai būtnei pat

ar cilvēkiem, Olivjē redzēja vairs tikai pretim raudzījās radniecīga^1, mirstīga bū sajuta pret to savādu simpātiju, kas viņam domās darīt ļaunu: gnibot negribot viņš Kļuva ar svešiniekiem ļoti laipns. Olivjē bija vājš un tādēļ patika «pasaulei», kas spēj piedot cilvēkam visas ļaunās un pat labās īpašības, izņemot vienu: spēku, bez kura visas pārējās nav nekas.

Antuanete turējās nomaļus no šīs sabiedrības. Viņu kavēja vājā veselība, nogurums un morālā nomāktība. Daudzajos rūpju un darba gados, kas nokauj miesu un dvēseli, brālis un māsa bija mainījušies lomām: tagad viņa sajuta sevi tālu, bezgala tālu no pasaules ... Viņa vairs nevarēja tur atgriezties, visas šīs sarunas, troksnis un smiekli, šīs sīkās intereses viņu garlaikoja, nogurdināja un pat apvainoja. Antuanete pati skuma par šo pārvēršanos; viņa gribēja tāpat kā citas meitenes interesē* lies par visu, kas skaists un tīkams, smieties par to, kas tās smīdina ... Bet viņa nevarēja!... Sirds viņai sažņaudzās, viņai Jikās, ka viņa ir mirusi. Vakaros viņa ieslēdzās savā istabā un bieži vien pat neiededzināja spuldzes. Viņa sēdēja augšā vientuja, kamēr Olivjē lejā nodevās atkal kādai romantiskai rotaļai, kas viņam bija tik parastas. No mulsuma stāvokļa viņa attapās tikai tad, kad dzirdēja brāļa soļus, kurš kāpnēs, smejot un ilgi pļāpājot, arvien vēl nespēja atvadīties no meitenēm. Tad Antuanete pasmaidīja un piecēlās, lai iededzinātu elektrību. Brāļa smiekli viņu atdzīvināja.

Pagāja rudens. Saule atdzisa. Daba vīta. Zem oktobra biezās mākoņu segas ārs zaudēja savas spilgtās krāsas. Kalnu virsotnēs parādījās sniegs, un ielejās sagula migla. Ceļotāji, aizbrauca sākumā pa vienam, vēlāk veseliem pulkiem. Bija tik skumji redzēt aizbraucam draugus un ari nepazīstamos, bet vel skumjāk bija šķirties no vasaras laimes, kura likās kā saulaina oāze dzīves tuksnesī. Drūmā rudens dienā brālis un māsa pēdējo reizi pastaigājās pa mežu kalnos. Viņi nesarunājās, tikai skumji sapņoja, salīgi piespiedušies viens pie otra. Abi tinās mēteļos ar paceltām apkaklēm, un viņu pirksti bija cieši sakļāvušies. Mitrais mežs bija apklusis un skumji šalca. Biezokņa dziļumā žēli skanēja vientuļa putna balss: kā likās, arī to baidīja ziemas tuvošanās. Ganāmpulku kristāliskās zvaniņu skaņas plūda no tālienes un atbalsojās it kā viņu pašu k’rūtīs...

Viņi atgriezās Parīzē. Abi bija bēdīgi. Antuanete nebija atguvusi veselību.

VAJADZĒJA padomāt par Olivjē garderobi, kas viņam bija nepieciešama, iestājoties augstskolā. Par to Antuanete izdeva visu savu ietaupījuma atlikumu un, brālim nezinot, pat pārdeva dažas no savām dārglietām. Kādēļ gan ne? Vai Olivjē vēlāk viņai visu to neatdos? Un viņai būs tik maz vajadzīgs, kad viņa paliks viena! Antuanete centās nedomāt par to, ko iesāks pēc šķiršanās. Viņa darbojās gar brāļa veļu, ielikdama šinī darba visu savu kaislīgo maigumu un nojauzdama, ka tas ir pēdējais darbs, ko viņa dara brāļa labā.

Pēdējās dienās, ko viņi vēl varēja pavadīt kopā, abi ne mirkli nešķīrās. Pēdējā vakarā viņi līdz vēlai naktij nosēdēja

pie kamīna: Antuanete uz vienīgā atzveltnes krēsla, Olivjē — uz soliņa viņai pie kājām. Viņa glāstīja brāli kā pieaugušu, lutināmu bērnu. Viņš bija norūpējies par jauno dzīvi, kam tagad vajadzēja sākties, un tomēr tā viņu valdzināja. Antuanete nebeidza domāt par to, ka viņu kopdzīvei beigas, ar šausmām minēja, ko viņa iesāks bez brāļa. ' Gluži kā gribēdams šīs izjūtas darīt vēl sāpīgākas, Olivjē nekad nebija bijis tik maigs pret māsu kā atvaļ dīšanās vakarā: viņā neviļus izpaui dās instinktīva, nevainīga koķetē; rija, šķiršanās stundā gribot parādīt visas savas labākās un pievilcīgākās īpašības. Viņš sēdās ; pie klavierēm un ilgi spēlēja māsai Mocarta un Gluka lappuses, atvīla mazajā istabiņā aizraujošas laimes un gaišu skumju tēlus, ar kuriem saistījās tik daudz kas no viņu pagātnes.

Pienāca šķiršanās brīdis; Antuanete pavadīja brāli līdz augstskolas durvīm. Tad viņa atgriezās mājās. Atkal viņa bija viena. So šķiršanos viņa nebija varējusi novērst kā savā Vācijas ceļojuma laikā atkarībā no savas gribas. Šoreiz viņa palika mājā un aizgāja viņš — uz ilgu laiku, varbūt uz visu mūžu. Antuanetē bija tik dziļi iesakņojušās mātes jūtas, ka pirmajos mirkļos viņa vairāk domāja par Olivjē nekā pati par sevi. Viņa raizējās par Olivjē jauno dzīvi, atcerējās parašu nievāt jaun-iestājušos, domāja par visām, kaut arī mazām, tomēr vientuļiem cilvēkiem tik sāpīgi izjustām nepatikšanām, kādas brālim droši vien sagādās jaunais dzīves veids. Visas šīs rūpes drusku izklaidēja viņas skumjas... Tad viņa jau sāka domāt par to pusstundiņu, kad rīt pieņemamā istabā varēs tikties ar brāli. Ceturtdaļstundu pirms noteiktā laika viņa jau ieradās tur. Olivjē izturējās pret māsu ļoti mīļi, bet bija jau stipri aizņemts ar jaunās dzīves rūpēm. Turpmākajās dienās, kad Antuanete, neizteicamu skumju dzīta, atkal ieradās pie brāļa, aizvien asāk iezīmējās atšķirība starp to, ko šie īsie tikšanās mirkļi nozīmēja viņai un ko tie nozīmēja Olivjē. Antuanetei tie tagad bija viss dzīves saturs. Bet viņš ... viņš, protams, ļoti mīlēja Antuaneti, bet nevarēja taču prasīt, lai viņš domātu tikai par māsu. Pāris

reižu Olivjē iznāca pieņemamā istabā ar nokavēšanos._ Kādreiz, kad viņa tam jautāja, vai tam šeit nav garlaicīgi, brālis atbildēja, ka ne. Tie bija sāpīgi dūrieni Antuanetes sirdī... Viņa dusmojās uz sevi, sauca sevi par egoisti. Antuanete saprata, ka būtu aplam, ja Olivjē nevarētu bez viņas iztikt un ja viņai bez brā|a nebūtu nekāda cita dzīves mērķa Jā. to visu viņa zināja. Bet ko tas līdzēja, ka viņa to apzinājās. Tas gāja pāri viņas spēkiem: desmit gadu laikā viņa visu savu dzīvi bija atdevusi vienai domai — nodrošināt brālim labklājību. Un tagad, kad viņai zuda šī vienīgā interese, viņai nekas vairs nepalika pāri.

Antuanete drosmīgi mēģināja atgriezties pie savām agrākajām nodarbībām — lasīšanas, mūzikas, pie savām iemīļotajām grāmatām... Ak dievs! Cik tukši bez viņa likās Sekspirs un Bēthovens!... Jā, zināms, to darbi bija skaisti!... Bet viņa šeit vairs nebija. Kam gan der skaistums, ja cilvēkam trūkst tā, ko viņš mīl? Ko lai iesāk ar skaistumu, pat ar prieku, ja nav sirds, ar ko dalīties šajā priekā un skaistumā?

Ja Antuanete būtu bijusi spēcīgāka, viņa pārveidotu savu dzīvi citādi, atrastu sev jaunu mērķi. Bet visi viņas spēki bija izsmelti. Tagad, kad nekas viņu nemudināja saņemties, viņas enerģija izzuda. Slimība, kas viņā bija jau vairākus gadus perinājusies, ātri vērsās plašumā.

Dziļā vientulībā, skumju sagrauzta, meitene pavadīja vakarus pie izdzisuša kamīna. Viņai netikās to no jauna iekurt, tāpat kā viņa nevarēja saņemties iet gulēt. Dažreiz viņa tā nosēdēja pāri pusnaktij snauzdama un sapņodama, drebēdama aiz aukstuma. Antuanete atmiņās atkal pārdzīvoja savu dzīvi: viņas priekšā atdzīvojās dārgie mirušie un nepiepildītās cerības. Viņu pārņēma briesmīgas skumjas: bēdas par savu zudušo jaunību — bez mīlas un bez cerībām uz mīlu. Viņu grauza trulas sāpes ... Bērna smiekli uz ielas, tā nedrošo solu troksnis apakšstāvā ... šo mazo kājiņu dipoņa mīdīja Antuanetes sirdi... Antuaneti apņēma šaubas un ļaunas domas, viņas novājējušo dvēseli saindēja lipīgais, savās egoistiskās baudās nogrimušais pilsētas gars... Viņa cīnījās ar šīm domām, kaunējās no savām iegribām, tās viņai šķita noziedzīgas. Viņa nevarēja saprast, kādēļ viņa cieš, un uzskatīja grēcīgu instinktu pamošanos par savu bēdu cēloni. Nabaga mazā Ofēlija, ko krimta noslēpumaina kaite, ar šausmām juta, ka no viņas būtnes dziļumiem ceļas nemierīgas, spēcīgas dziņas. Antuanete vairs nestrādāja, atmeta lielāko daļu no stundām; vienmēr radusi agri celties un daudz strādāt, viņa tagad dažreiz līdz pusdienai pa^ lika gultā: gulēt viņai bija tikpat nepieciešami kā senāk agri celties. Labo ēstgribu viņa bija zaudējusi un bieži vien iztiki pavisam bez pusdienām. Tikai tajās dienās, kad brāHs pārnāca pa brīvo laiku no skolas, — ceturtdien pēcpusdienās un svētļļ dien no paša rīta, viņa pūlējās būt tāda pati kā agrāk.

Olivjē nekā nemanīja. Viņu pārāk interesēja un aizņēma-; jaunā dzīve, tāpēc māsai viņš veltīja maz vērības. Viņš pārdzī-< voja vienu no tiem laikmetiem, kad jauneklim grūti parādīt sa*ļ vas jūtas īstajā gaismā, kad tas piepeši kļūst vienaldzīgs pret lietām, kuras agrāk mīlējis un pie kurām atgriezīsies vēlāk.; Dažreiz padzīvojušiem cilvēkiem ir it kā jaunāka dvēsele un tie vientiesīgāk sajūsminās par dabu un dzīvi nekā jaunieši div-| desmit līdz trīsdesmit gadu vecumā. Tādos gadījumos saka, ka* jaunatne vairs nav sirdī jauna, ka tā garīgi pagurusi. Bet pa, lielākai daļai tie ir tikai maldi. Nejūtīgāka jaunatne šķiet ne tādēļ, ka būtu garīgi pagurusi, bet tādēļ, ka tā aizraujas ar’ kaislībām, godkārīgiem nodomiem un tieksmēm. Kad miesa zaudē jaunību un kad no dzīves vairs nekā nav ko gaidīt, tad sirdīs atgriežas pašaizliedzīgās jūsmas un atveras bērnišķīgo asaru avoti. Olivjē bija aizņemts' ar neskaitāmām sīkām rūpēm, no kurām svarīgākais kā arvien bija jauns mīlas romāns, kas viņu padarīja aklu pret visu pārējo pasaulē... Antuanete nezināja, kas norisinājās brāļa sirdī. Viņa tikai redzēja, ka tas pamazām attālinās no viņas. Bet pie tā bija vainīgs ne tikai Olivjē. Dažreiz, ejot mājās, viņš priecājās, ka redzēs māsu un varēs ar to parunāties. Iegājis istabā, viņš acumirklī atsala. Nemiera pilnā mīla un drudžainā kaisle, ar kādu Antuanete pieķērās brālim, ar kādu uztvēra katru viņa vārdu, nomāca viņu ar savu pārmērīgo pieķeršanos, uzmanību un maigumu un uzreiz laupīja gribu atklāt savas jūtas. Viņam vajadzētu manīt, ka māsa atrodas nenormālā sasprindzinājuma stāvoklī, kam nav nekā kopēja ar tās parasto kautro maigumu. Bet viņš par to daudz nedomāja. Uz Antuanetes jautājumiem viņš atbildēja ar īsu «jā» vai «nē». Jo vairāk māsa viņu tincināja, jo vairāk viņš noslēdzās klusēšanā vai arī aizvainoja Antuaneti ar skarbu atbildi. Dziļi sāpināta, apklusa arī viņa. Tā pagāja veltīgi visa diena ... Bet, tikko pārkāpis dzīvokļa slieksni, lai dotos atpakaļ uz augstskolu, Olivjē jau sevi dziļi nosodīja par māsai teiktajām rupjībām. Domājot par viņai nodarītajām sāpēm, Olivjē nevarēja naktīs gulēt. Reizēm, atgriezies skolā, viņš uzrakstīja māsai vēstuli, kurā lūdzās piedošanu. Bet, otrajā dienā to pārlasījis, saplēsa atkal gabalos. Antuanete nekā nedabūja zināt. Viņa domāja, ka brālis viņu vairs nemīl.

ANTUANETEI vēlreiz nācās pārdzīvot ja arī ne pēdējo prieka, tad vismaz pēdējo jaunavīgu jūtu maigo saviļņojumu. Vēlreiz izmisuma aizrautībā viņā modās slāpes un cerības uz mīlu un dzīvi. Tas gan bija tik aplami, tik nepiederīgi, nesavienojami ar viņas mierīgo raksturu! Tas bija iespējams tikai tanī satraukuma stāvoklī, kādā Antuanete pašreiz atradās, — dvēseles nemierā un pārmērīgā saviļņojumā, kas vēstīja nopietnas slimības tuvošanos.

Kādreiz viņa kopā ar brāli aizgāja uz koncertu Satlē. Tā kā Olivjē bija nesen dabūjis mūzikas kritiķa vietu kādā mazā žurnālā, šoreiz viņiem bija labākas vietas nekā agrāk, toties bija jāsēž daudz nesimpātiskākās publikas vidū. Viņi sēdēja orķestra ložā pie pašas skatuves. Programā bija teikts, ka spēlēs Žans Kristofs Krafts. Ne brālis,, ne māsa nepazina tādu vācu muziki, bet, kad Kristofs parādījās, meitene sajuta, ka visas asinis viņai saplūst sirdī. Kaut gan Antuanetes nogurušās acis saskatīja Kristofu tikai kā caur miglu, viņa ne mirkli nešaubījās ka tas ir nepazīstamais draugs ar kuru viņa satikās Vācijā. Antuanete nebija stāstījusi brālim par šo satikšanos, arī pati gandrīz bija to aizmirsusi, jo visu laiku viņas domas bija aizņemtas ar citām rūpēm. Turklāt viņa bija maza. prātīga francūziete, kas nesaskatīja nekādu jēgu neskaidrās jūtās, kuru izcelšanās bija nesaprotama un kurām nebija paredzama nākotne. Viņas dvēselē bija daudz tādu dziļumu, kuros slēpās jūtas no kurām viņa kaunējās; meitene -apzinājās, ka šīs jūtas viņā kaut kur slēpias bet novērsās no tām gluži reliģiozās bailēs no prātam neaptveramā noslēpuma.

Drusku atguvusies no pirmā miris 23 273

kļa satraukuma, Antuanete paņēma brāļa binokli, lai paskati» tos Kristofā. Viņa to redzēja profilā pie diriģenta pults, Antuanete pazina Kristofā trauksmaino, koncentrēto sejas izteiksmi. Viņš bija ģērbies ne visai jaunā frakā, kas tam nepavisam nepiedienēja. Mēmi, kā sastingusi Antuanete noklausījās visu bēdīgo koncertu, kurā Kristofs atdūrās pret vienbalsīgu publikas nelabvēlību; franču publika tanī laikā neieredzēja vācu komponistus, viņu mūzika to garlaikoja.[10] Kad pēc simfonijas, kas visiem likās pārāk stiepta, Kristofs atkal iznāca uz estrādes, lai izpildītu dažus klaviergabalus, viņu saņēma ar izsmejošiem izsaucieniem, un varēja skaidri redzēt, ka publika negribēji viņu vairs klausīties. Tomēr viņš sāka spēlēt, un zālei gribot' negribot bija jāklausās. Publikai sagādājot lielu prieku, kaut kur no pēdējiem soliem pastāvīgi skanēja divu subjektu nicinoši starpsaucieni. Tad Kristofs pārtrauca spēli un, gribēdams nejēgas izjokot, nobungoja ar vienu pirkstu dziesmiņu «Mal# bruks dodas karā», pēc tam piecēlās no instrumenta un iekliedza publikā:

— Lūk, to jums vajag!

Skatītāji sākumā nesaprata mākslinieka nolūku, bet tad izplūda neapvaldītos kliedzienos. Sākās elles troksnis. Ļaudis svilpa un bļāva pilnā kaklā:

— Viņam jāatvainojas! Tūlīt! Bez kavēšanās!

Nosarkuši aiz dusmām un uztraukuma, vīrieši un sievietes

centās sevi pārliecināt, ka viņi ir sašutuši, un varbūt arī tā bija, tomēr vairāk viņi priecājās par izdevību pamatīgi patrokšņot kā ģimnāzisti, kas nosēdējuši klasē bez pārtraukuma divas stundas.

Antuanetei nebija spēka pakustēties. Viņa bija kā pārakme ņojusies. Krampjaini savilktie pirksti mehāniski plūkāja cimdu Jau no pirmajām simfonijas skaņām viņa bija paredzējusi visu kas turpmāk notiks. Viņa visu laiku juta publikas apslēpto nai dīgumu, lasīja to, kas norisinājās Kristofā dvēselē, un bija pār liecināta, ka eksplozija neatvairāma. Aizvien pieaugošās šaus mās Antuanete gaidīja šo eksploziju, sasprindzināja visu gri bas spēku, lai to aizkavētu. Un, kad izcēlās vētra, viņa uztrau cās, ka nebija varējusi nekā izdarīt. Tā kā viņa visu laiku nepārtraukti skatījās uz Kristofu, kas nicinoši vēroja savus izsvilpējus, abu skatieni beidzot sastapās. Kristofā acis varbūt

acumirklī pazina Antuaneti, taču niknuma pārņemtais prāts viņu nepazina. (Kristofs jau sen vairs par viņu nedomāja.) Svilpienu vētrai pieaugot, Kristofs pazuda no skatuves.

Antuanetei gribējās kliegt, kaut ko sacīt vai darīt, bet locekļi bija kā sasieti, kā murgos. Tādēļ viņai bija patīkami dzirdēt sev blakus drošā brāļa balsi, kurš arī bija bezgala noskaities uz trokšņotājiem, kaut arī viņš nenojauta māsas izjūtas. Olivjē bija dziļi muzikāls un mūzikā nepadevās citu gaumei: ja viņam kaut kas patika, tad viņš ar citu domām nerēķinājās. Jau pie pirmajām simfonijas taktīm viņš sajuta kaut ko lielu, kaut ko tādu, ko vēl nekad nebija dzīvē sastapis. Sajūsmināts viņš pusbalsī sacīja: «Cik skaisti! Cik skaisti!» Un māsa tam instinktīvi pieglaudās aiz pateicības. Pēc simfonijas beigām viņš neganti applaudēja, lai protestētu pret publikas vienaldzību. Kad sākās skandāls, viņš vairs nevarēja savaldīties, uzlēca no vietas, kliedza, ka Kristofam taisnība, sauca trokšņotājus pie kārtības un bija gatavs tos piekaut — biklo jaunekli nevarēja vairs pazīt! Viņa balss pazuda trokšņa vidū, viņu sāka rupji lamāt un sūtīja «mājās gulēt». Redzēdama brāļa veltīgās pulēs, Antua-nete satvēra viņa roku un sacīja:

— Klusi!... Lūdzu, klusē!

Viņš apsēdās un izmisumā murmināja:

— Tas ir kauns! Kauns! Nožēlojamie!...

Antuanete nekā neteica: viņai klusībā sāpēja sirds. Olivjē domāja, ka viņa nav sapratusi Kristofa muziku un sacīja:

— Antuanete, vai tiešām tu nejuti, cik tas bija skaisti?

Nespēdama atraisīties no stinguma, viņa piekrītoši pamāja

ar galvu. Bet, kad orķestris grasījās sākt spēlēt ko citu, viņa piepeši piecēlās un naidīgi pačukstēja brālim:

— Iesim, iesim! Es vairs nevaru paciest šos ļaudis!

Viņi strauji izgāja. Ejot pa ielu mājup ar Antuaneti zem rokas. Olivjē vēl arvien jūsmoja par Kristofa muziku. Antuanete klusēja.

TANĪ DIENA un arī nākošajās Antuanete, sēdēdama viena savā istabā, neviļus ļāvās jūtām, ko vairījās saukt vārdā. Bet tās pamazām un neatlaidīgi pārņēma visas viņas domas.

Nesen Olivjē bija viņai atnesis Kristofa «Dziesmas», ko bija atradis kādā nošu veikalā. Uz labu laimi atšķīrusi burt-

meti, viņa kāda gabala priekš lapā izlasīja šādu novēlējumu vācu valodā: -

«Manam nabaga mīļajam upurim.»

Zem šiem vārdiem bija gada skaitlis un datums.

Antuanete labi atcerējās šo datumu. Viņu pārņēma tāds uztraukums, ka viņa nespēja tālāk skatieties. Uzlikusi notis uz klavierēm, viņā palūdza brāli spēlēt «Dziesmas» un, iegājusi savā istabā, aizvēra durvis. Sajūsmināts par jau^ nās mūzikas skaistumu, Olivjē spēlēja un nemanīja māsas saviļņojumu. Antuanete, sēdēdama blakus istabā, centās apslāpēt straujos sirds pukstus. Pēkšņi viņa piecēlās, sameklēja savu izdevumu un ienākumu grāmatiņu, lai salīdzinātu savas aizbraukšanas datumu no Vācijas ar noslēpumaino datumu. Viņā zināja jau iepriekš — protams, datums saskanēja ar to dienu, kad viņa kopā ar Kristofu bija teātrī. Antuanete atgūlās gultā un, piespiedusi rokas pie krūtīm, pietvīkdama klausījās dārgo rriuziku. Viņas sirdī lija pateicības straume... Ai! Bet kādēj tik stipri sāp galva? ...

Redzēdams, ka māsa neiznāk no istabas, Olivjē beidza spēlēt un, iegājis pie viņas, atrada viņu gulta. Olivjē jautāja, vai māsa neesot slima. Viņa aizbildinājās ar nogurumu un, piecēlusies sēdus, sāka ar brāli, tērzēt. Bet ne reizi tā neatbildēja tūlīt uz viņa jautājumiem: likās, ka viņa atgriežas no tāluma. Viņa, smaidīja, sarka un stāstīja, ka esot gluži apjukusi no stiprām galvas sāpēm. Beidzot Olivjē devās projām. Antuanete lūdza atstāt tai «Dziesmas». Naktī viņa lasīja tās pie klavierēm nespēlējot, tikai reti klusītiņām pieskaroties klaviatūrai, baidīdamās, ka kaimiņi nežēlojas. Visbiežāk viņa pat burtnīcā neskatījās, tikai sapņoja par cilvēku, kas bija viņu sapratis un žēlojis. Viņa nespēja koncentrēt domas... Viņa bija laimīga ūn škūmja ... Ai! Kādēļ tik stipri sāp galva? ...

Visu nakti Antuanete pavadīja saldos, mocošos un grūtsirdīgos sapņos. Dienu viņai ienāca , prātā iziet pastaigāties, laii nokratītu stingumu. Kaqt gan galva viņai vēl joprojām lot,i sāpēja, viņa nolēma, laii nebūtu bezmērķīgi jāklīst, iet iepirkties

kādā. no lielajiem veikaliem. Bet viņa gandrīz nesajēdza, ka dara. Visu laiku, pati to neapzinādamās, viņa domāja par Kris-tofu. Uri, kad viņa. bezgala nogurusi un skumja, atkal iznāca no kāda veikala steidzīgā pūlī, viņa piepeši ieraudzīja otrpus ielas Kristofu. Tanī pašā laikā arī viņš ieraudzīja Antuaneti. Vienā acumirklī (tā bija nepārdomāta un negaidīta kustība) viņa izstiepa pret to rokas, Kristofs apstājās un šoreiz pazina Antuaneti. Viņš nāca pāri ielai, lai varētu to satikt, un Antua-nete devās viņam pretim. Bet rupja ļaužu drūzma aiznesa viņu kā straume salmiņu. Tanī pašā mirklī Kristofa priekšā pakrita omnibusa zirgs un aizsprostoja uz brīdi braucējiem ceļu. Kriš-tofa priekšā izcēlās sastrēgums, un labu brīdi viņš nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Kad viņam beidzot izdevās nonākt tanī vietā, kur bija stāvējusi Antuanete, viņa jau bija tālu projām. Redzēdama, ka ar cilvēku straumi velti cīnīties, viņa bija padevusies liktenim un vairs.nepūlējās sastapt Kristofu. Antuanete juta sevī kādu balsi, kas viņai liedza tikties ar Krislofu,. un tai viņa nespēja pretoties. Izkļuvusi no cilvēku pūļa, viņa vairs nedomāja griezties atpakaļ. Viņu pārņēma kauns. Ko gan viņa būtu tam teikusi? ... Ko viņš par to domātu?

Atpakaļ neskatīdamās, Antuanete devās mājās.

Viņa apmierinājās tikai tad, kad atradās savā istabā. Pustumsā apsēdusies pie galda, viņa aizmirsa noņemt cepurj un novilkt cimdus. Antuanete jutās nelaimīga, ka nebija varējusi pārmainīt dažus vārdus ar Kristofu, un tomēr viņai bija kļuvis tik savādi viegli — viss slogs, kas viņu līdz šim, bija mācis, it kā nozuda. Atmiņā viņa atkal pārdzīvoja tikko notikušās satikšanās sīkumus. Viņa tos mainīja, iztēlodamās, kas būtu noticis citādā apstākļu sagadījumā. Meitene iedomājās, ka bija stiepusi rokas pret Kristofu, atcerējās viņa smaidošo seju, kad viņš to bija ieraudzījis, un sarka un bālēja, par to domādama. Še, savā istabiņā, kur neviens viņu neredzēja, Antuanete tvīkdama atkal stiepa rokas pēc viņa. Ak, šai tieksmei viņa nespejā pretoties! Antuanete juta, ka grimst, un instinktīvi centās pieķerties spēcīgajai, varenajai dzīvībai, kas pagāja viņai garam un dāvāja laipnu skatienu. .

Nakts tumsā viņas maiguma un sāpju, pilnā sirds kliedza;

«Palīgā! Glābiet mani!» ,

Trīcēdama kā drudzī, viņa piecēlās, aizdedza gaismii un paņēma papīru un spalvu. Viņa rakstīja vēstuli Kristofam., Nekad šī kautrīgā, lepnā meitene patneiedotnātos viņam rakstīt, ja tā jau nebūtu slimības varā. Viņa pati nezināja, ko rakstīja. Nespēdama vairs savaldīties, viņa to sauca, sacīja tam, ka mīl to ... Vēstules vidū viņa satrūkās un gribēja rakstīt citādi, bet sajūsma jau bija zudusi. Viņas galva bija smaga un dega sā-pēs. Ar šausmīgām pūlēm viņa meklēja vajadzīgos vārdus. Nogurums māca viņu pie zemes. Viņai bija kauns ... Kam gan tas viss? Viņa labi zināja, ka tikai māna sevi un šo vēstuli nekad. nenosūtīs... Un, ja arī viņa to gribētu, kā gan to varētu izi darīt? Viņai nebija Kristofa adreses... Nabaga Kristofs!..ļ Ko viņš varētu darīt — arī tad, ja visu dabūtu zināt? Par vēlu!... Nē, nē, viss velti! Tās bija piekusuša putniņa pēdējās-pūles, pēdējie spārnu plīvieni pirms krišanas dzelmē. Vajadzēja! padoties liktenim ...

Antuanete vēl ilgi palika sēžot pie galda, nogrimusi domās,.! un nespēja izrauties no stinguma. Bija jau pāri pusnaktij, kad viņa piecēlās no krēsla. Kā paradusi viņa mehāniski iebāza vēstules uzmetumu kādā savas mazās bibliotēkas grāmatā, nespēdama aiz noguruma vēstuli ne labāk noglabāt, ne saplēst. Pēc tam, drudzī trīcēdama, viņa likās gultā. Mīkla bija atrisināta: viņa juta, ka notiks dieva griba.

Un viņas dvēseli pildīja dziļš miers.

PĀRNĀCIS svētdienas rītā no augstskolas, Olivjē atrada māsu gultā. Antuanete visu laiku murgoja. Olivjē atsauca ārstu. Tas konstatēja ātro diloni.

Pēdējās dienās Antuanete vēl atguva samaņu. Beidzot viņa bija atradusi savas dvēseles saviļņojuma iemeslu. Nabadzītei bija vieglāk domāt, ka tā cēlonis ir slimība un viņa pati ne pie kā nav vainīga. Viņai pietika spēka sagatavoties uz Jaunāko? viņa sadedzināja savus papīrus un uzrakstīja vēstuli Natana kundzei. Antuanete lūdza rūpēties par brāli pirmajā laikā pēc viņas ... nāves (šo vārdu viņai bija ļoti grūti uzrakstīt).

Ārsts Antuanetei neko nevarēja palīdzēt: slimība bija aizgājusi pārāk tālu ilgajos pārmērīgu pūliņu gados.

Bet Antuanete bija mierīga... No tā brīža, kad viņa saprata, ka ir zudusi, viņas nemiers rima. Viņa domās atcerējās visas pārdzīvotās grūtības un pārskatīja veikto darbu: viņa bija glābusi sava dārgā Olivjē dzīvi. Un pie šīm domām meiteni pārņēma neizteicams prieks. Viņa sacīja sev:

«To es izdarīju!»

Un tūlīt pārmeta sev lepnību:

«Viena es nekā nebūtu varējusi izdarīt. Dievs man palīdzēja!»

Antuanete pateicās dievam par to, ka tas ļāvis viņai dzīvot, līdz viņa veica savu pienākumu. Zināms, iedomājoties, ka tagad viņai jāmirst, sāpīgi sažņaudzās sirds, bet viņa neiedrošinājās kurnēt — dievs taču būtu varējis viņu aizsaukt arī agrāk, kad viņa vēl nekā nebija panākusi. Un kas tad būtu noticis? Viņa nopūtās un pateicīgi samierinājās ar savu likteni.

Kaut gan viņai bija ļoti smagi, viņa ne par ko nežēlojās. Tikai miegā viņa reizēm vaidēja kā mazs bērns. Viņa skatījās uz cilvēkiem un ļaudīm ar padevīgu smaidu. Redzēt Olivjē tai bija lielākais prieks. Viņa to sauca ar lūpām, bez balss. An tuanetei gribējās turēt viņa roku savējā, gribējās, lai tas noliek galvu viņai blakus uz spilvena. Tad viņa ilgi skatījās brālī, neteikdama ne vārda. Pēc tam atkal pacēlās, aptvēra brāļa galvu ar savām rokām un ieteicās:

— Ai Olivjē!... Olivjē!...

Viņa noņēma medaljonu, ko bija vienmēr nēsājusi, un aplika to brālim ap kaklu. Visiem — ārstam, garīdzniekam un citiem viņa lūdza rūpēties par viņas dārgo Olivjē. Likās, ka viņas dzīve ir bijusi daļa no brāļa dzīves un pēc nāves viņas dvēsele patversies Olivjē dvēselē. Brīžiem viņa it kā apskurba, mistiskā mīlas un ticības jūsmā un vairs nejuta ne bēdu, ne sāpju, un viņas acīs iemirdzējās dievišķīgs prieks. Viņa sacīja:

— Es esmu laimīga ...

Antuanete grima arvien dziļāk nemaņā. Pēdējos apziņas, brīžos viņas lūpas kustējās un varēja redzēt, ka viņa kaut ko čukstēja. Olivjē piegāja pie gultas galvgaļa un noliecās pār.

viņu. Antuanete pazina brāli un vārgi pasmaidīja. Viņas lūpas vēl arvien kustējās un acis bija asaru pilnas. Beidzot Olivjē saprata: viņa čukstēja dziesmiņu, ko tā tik ļoti bija mīlējusi un daudz reižu tam dziedājusi:

*/ will come again, my sweet and bonny, I will come again.* (Es atgriezīšos, mīļais, atgriezīšos...)

Pēc tam viņa atkal zaudēja samaņu. Un mira.

PATI TO nezinādama, Antuanete bija daudziem iedvesusi pret sevi simpātijās, pat mājas kaimiņiem, kurus pēc vārda nepazina. Olivjē saņēma līdzjūtības apliecinājumus no pilnīgi svešiem cilvēkiem. Antuaneti neapbedīja tik vientuļi kā viņas māti. Ne vien Olivjē skolas biedri un tās ģimenes, kurās Antua->| nete bija pasniegusi stundas, — zārkam uz kapsētu sekoja vēl daudz cilvēku, kas slepus bija apbrīnojuši Antuanetes pašaiz^ : liedzību un nu pavadīja viņu pēdējā gaitā. Tanī pašā vakarā, ļ kad apbedīja Antuaneti, Natāni aizveda Olivjē gandrīz vai ar varu pie sevis, lai izklaidētu jaunekļa bēdas.

Šis bija vienīgais laiks Olivjē dzīvē, kad katastrofa nesa-, trieca viņu galīgi, kad viņam nebija ļauts pilnīgi nodoties izmisumam. Tikko iesācis jaunu dzīvi biedru vidū, viņš neviļus tika aizrauts kopējā dzīves plūdumā. Mācības, pārbaudījumi un cīņa eksistences dēļ neļāva viņam noslēgties sevī, viņš nevarēja palikt vienatnē. Viņš gan cieta no tā, un tomēr tas viņu glāba. Gadu agrāk vai dažus gadus vēlāk Olivjē būtu pazudis.

Tomēr viņš pastāvīgi, cik bija iespējams, gremdējās domās un atmiņās par Antuaneti. Olivjē bija žēl, ka viņš nevarēja paturēt dzīvokli, kurā tie bija dzīvojuši kopā: viņam nebija naudas. Viņš cerēja, ka ļaudis, kas izturējās līdzjūtīgi, sapratīs, cik viņam grūti zaudēt to, kas bija piederējis māsai. Bet viņa cerības neattaisnojās. Par naudu, ko viņš bija pa daļai aizņēmies, pa daļai pats nopelnījis, pasniegdams

stundas, viņš noīrēja kaut kur jumta istabiņu un aizvāca tuf Antuanetes gultu, galdu un atzveltnes krēslu. Ar to viņš radīja it kā svētnīcu savām atmiņām. Turp viņš gāja meklēt patvērumu tanīs dienās, kad viņu kaut kas nomāca. Biedri domāja, ka viņam ir mīlas sakari. Tur viņš dažreiz palika stundām ilgi. Diemžēl, viņam nebija nevienas Antuanetes ģīmetnes, izņemot kartiņu, kur viņi bija uzņemti kopā bērnībā. Olivjē sarunājās ar Antuaneti... Viņš raudāja ... Kur viņa ir tagad? Aļ, kaut viņa būtu vai otrā pasaules malā, lai cik tālu, viņš ietu turp kailām kājām, lai arī būtu jāiet vesela mūžība, ja tikai varētu kaut soli tuvoties viņai!... Bet viņas nebija ... Nekur ... Nekad viņš māsu vairs neredzēs... Kāda vientulība apņēma Olivjē! Cik pamests, vientuļš un nespēcīgs viņš tagad bija dzīvē bez māsas atbalsta, bez tās padoma un mīlas!... Katrs, kas kaut reizi jutis dievišķo otras dvēseles tuvuma prieku, sapratīs, ka, zaudējot šo dvēseli, cilvēks kļūst nelaimīgs uz visu mūžu ...

Nessun maggior dolore che ricordarsi del tempo felice nella miseria ...[11]

Lielākā nelaime vājai un maigai sirdij ir — reizi dzīvē iepazīties ar lielāko laimi!

Bet. lai cik bēdīgi arī ir zaudēt mīļu cilvēku jaunībā, tomēr vēl smagāk tas ir vēlāk, kad dzīves spēki jau vairāk vai mazāk izsīkuši. Olivjē bija jauns. Par spīti iedzimtajam pesimismam, par spīti smagajam pārbaudījumam viņš juta tieksmi dzīvot. Likās, ka Antuanete mirstot būtu atstājusi viņam daļu no saviem dvēseles spēkiem. Vismaz viņš tam ticēja. Viņš nebija reliģiozs kā Antuanete, tomēr neviļus pārliecināja sevi, ka māsa nav pilnīgi mirusi, ka tā dzīvo, kā bija solījusi, viņā ... Olivjē pārlasīja papīrus, ko tā bija atstājusi. Gandrīz visu viņa bija sadedzinājusi. Starp citu, Antuanete nebija no tām sievietēm, kas reģistrē savus pārdzīvojumus. Viņa sadegtu aiz kauna, ja kāds būtu lasījis šīs piezīmes. Bet īstenībā tur nekā nebija. Gandrīz visas piezīmes attiecās uz Olivjē. Visas vēstules, ko brālis viņai bija rakstījis, viņa bija uzglabājusi. Turpretim viņš — cik bezrūpīgs viņš bija! Gandrīz visu, ko māsa viņam bija rakstījusi, viņš bija jau pazaudējis! Kam viņam šīs vēstules bija vajadzīgas? Viņš taču bija domājis, ka māsa pati

būs vienmēr pie viņa! Dārgais maiguma avots viņam bija šķitis neizsīkstošs. Kāds prieks viņu pārņēma, kad, grāmatas šķirstot, viņš kaut kur atrada Antuanetes rokas uzrakstītu rindiņu:

«Olivjē, mans dārgais Olivjē!...»

Viņš tikko nezaudēja samaņu. Raudādams Olivjē spieda pie lūpām lapiņu, kas sacīja to pašu, ko aizgājušās māsas lūpas. No šīs dienas viņš sāka skatīt cauri visas grāmatas, ko masa bija lasījusi, cerēdams atrast kādu atzīmi. Viņš atrada Kristo-fam domātās vēstules uzmetumu un atklāja kluso mīlestību! kas bija dzimusi māsas sirdī. Pirmo reizi viņš ieskatījās māsas jūtu dzīvē, ko viņš līdz šim nepazina un agrāk nebija centies iepazīt. Nekad viņa tam nebija sacījusi, ka pazīst Kristofu jau no senākiem laikiem. No vēstules viņš noprata, ka masa Krisjj tofu sastapusi Vācijā. Viņš saprata, ka Kristofs kādā gadījumā ir bijis labs pret māsu un ka no tā brīža Antuanetes sirdī mo*1 dušās jūtas, ko viņa slēpusi līdz galam.

Kristofs, ko Olivjē jau tā mīlēja viņa mūzikas dēļ, pēkšņi kļuva tam neizsakāmi dārgs. Antuanete bija mīlējusi Kristofu, un Olivjē šķita, ka viņš Kristofā mīl Antuaneti. Olivjē darīja visu, lai varētu tam tuvināties. Bet atrast Kristofā pēdas nebija tik viegli. Pēc neveiksmes Kristofs bija kā pazudis milzīgajā Parīzē. Viņš aizbēga no visiem, un neviens vairs neinteresējās par viņu. Pēc dažiem mēnešiem Olivjē nejauši sastapa viņu uz ielas. Kristofs bija ļoti bāls un novārdzis pēc slimības, no kuras tikai nupat bija atlabojies. Olivjē nevarēja saņemties un viņu apturēt. Iztālēm Olivjē sekoja Kristofam līdz pat viņa mājas durvīm. Olivjē gribēja viņam rakstīt, bet arī to neiedrošinājās. Par ko viņš lai rakstītu? Olivjē nebija viens, ar viņu bija Antuanete: tās mīlestība, tās kautrība bija pārņēmusi brāli. Doma, ka viņa māsa mīlējusi Kristofu, lika viņam tā tuvumā sarkt, it kā viņš pats būtu Antuanete. Un tomēr Olivjē tik ļoti gribēja parunāties par māsu! ... Taču to viņš nevarēja izdarīt. Māsas noslēpums slēdza viņa lūpas.

Olivjē meklēja sastapšanos ar Kristofu, gāja visur, kur, pēc viņa domām, varētu iet Kristofs. Olivjē dega nepacietībā, gri-' bēdams spiest Kristofam roku. Bet, tikko viņu ieraudzījis, slēpās, lai Kristofs to nepamanītu.

BEIDZOT viņi satikās kādā salonā, kur tie bija kādu vakaru abi ielūgti. Olivjē turējās tālu no Kristofa un tikai ar skatienu sekoja viņam. Droši vien Olivje acīs tovakar bija atgriezies kaut kas no Antuanetes, jo Knstofs savādo mirdzumu pazina. Pēkšņi viņš atcerējās meiteni un caur viesistabu piegāja pie sūtņa, kas kā jauns Hermess bija atnesis viņam skumju sveicienu no svētlaimīgās ēnas.

.

NAMA ČETRAS SIENAS

.

PRIEKŠVĀRDI PIRMAJAM IZDEVUMAM Žana K r is to f a draugiem

Jau daudzus gadus es tik loti esmu ieradis domās tērzēt ar saviem pazīstamajiem un nepazīstamajiem draugiem tālumā, ka šodien jūtu dziņu to izteikt. Es būtu nepateicīgs, ja par visu, ko esmu viņiem parādā, neizsacītu savu atzinību. Kopš esmu sācis rakstīt Žana Kristofa garo stāstu, vienmēr esmu jutis, ka rakstu to viņiem un viņi stāv man blakus. Viņi mani drošinājuši, bijuši pret mani pacietīgi, sildījuši mani ar savu simpātiju. Ja esmu viņiem ko labu devis, viņi man devuši daudz vairāk. Mans darbs ir mūsu vienoto domu auglis.

$o darbu sākdams, es neiedrošinājos cerēt, ka mūsu būs vairāk par mazu draugu pulciņu. Nekad nebiju domājis, ka draugu sapulcēsies vairāk nekā Sokrāta mājā. Bet ik gadus skaidrāk es jutu, cik daudzi bijām mēs, kas kā brāli tālās provincēs vai Parīzē, ārpus Francijas vai pašā Francijā mīlējām vienu un to pašu un cietām aiz tā paša. Par to es pārliecinājos, kad iznāca sējums, kurā Kristofs, tāpat kā ari es pats, sekojot sirdsapziņas balsij, nosodījis «Gadatirgu». Neviena mana grāmata nav modinājusi tik tiešu atbalsi. Jo tanī neizskanēja mana vien, bet ari manu draugu balss. Tie labi zina, ka Kristofs pieder viņiem tāpat kā man. Kristofā mājo gan viņu, gan mana dvēsele.

* *

*

Tā kā Kristofs pieder maniem lasītājiem, tad esmu parādā dažus paskaidrojumus par šo sējumu, ko sniedzu viņiem šodien. Tāpat kā «Gadatirgū», ari še viņi neatradis romantiskus piedzīvojumus, un viņiem var likties, ka varoņa dzīves stāsts ir pārtraukts.

Man jāpaskaidro apstākļi, kādos es sāku šo darbu.

' Es biju vientujš. Tāpat kā daudzi citi Francijā, es būtu varējis nosmakt garīgi naidīgajā pasaulē. Es gribēju elpot,

gribēju sacelties pret samaitāto civilizāciju, pret domu pasauli, ko bija sagandējusi nepatiesīgā, garīgā vadonība. 3ai vadonībai es gribēju pateikt: «Tu melo, tu nepārstāvi Franciju.»

3im nolūkam man bija vajadzīgs varonis ar skaidrām acīm, skaidru sirdi un tik cildenu dvēseli, lai viņam būtu tiesības runāt, un tik stipru balsi, ka visiem viņš būtu jāuzklausa. 3o varoni es izveidoju ļoti pacietīgi. Iekams iedrošinājos rakstīt sava darba pirmās rindas, es desmit gadus to biju auklējis savā dvēselē: Kristojs tikai tad devās ceļā, kad viņa ceļš man bija zināms līdz galam; dažas «Gadatirgus» nodaļas, dažas epizodes no «Žana Kristoja» beigām sarakstītas jau pirms «Ausmas» vai tajā pašā laikā. Francijas tēlam, kā tas atspoguļots Kristofā un Olivjē, jau no sākuma bija nodomāta noteikta vieta šajā grāmatā. Tādēļ tā nav jāuzskata kā novirzīšanās no visa darba kopējā plāna, bet kā agrāk iecerēta apstāšanās ceļā, kā viena no tām augstajām dzīves virsotnēm, no kurām cilvēks pārskata tikko pārieto ieleju un ielūkojas tālā apvārsnī, uz kuru viņš atkal dodas ceļā.

Skaidrs, ka abas grāmatas — «Gadatirgus» un «Nama četrās sienās», tāpat kā visu šo darbu kopā, es nekad neesmu gribējis rakstīt kā romānu. Kas tad nu ir šis darbs? Vai poēma? — Kādēļ jums vajadzīgs nosaukums? Vai, kādu cilvēku saslapdami, iūs iautā:at, vai tas ir romāns vai poēma? Es esmu radījis cilvēku. Cilvēka dzīve nav iežogojama literāras formas ietvaros. Tai ir savi likumi, un tie slēpti viņā pašā. Dzīve ir kā dabas spēki. Daža cilvēka dzīve ir kā mierīgs ezers, cita — kā plašas, skaidras debesis, kurās līgo mākoņi, daža ir kā auglīga^ ieleja, cita — kā vientuļi kalngali. Žans Kristojs man likās ka straume; to es jau pateicu pirmajās lappusēs. Pat straujākā upe līkumos izplūst plašumā, šķiet snaudā grimusi un atspoguļo debesis un apkārtējos laukus. Un tomēr tā strāvo tālāk un mūžīgi mainās; bieži vien šajā šķietamajā nekustībā slēpjas straujums, kura spars atraisās tikai vēlāk, brāžoties pret pirmo šķērsli. Tāda ir šī «Žana Kristoja» sējuma iekšējā struktūra. Un, kad nu straume, ilgi iežogota, uzsūkusi sevī abos krastos dzimušās domas, tā joņos tālāk savā skrējienā uz jūru, kurā mēs satekam visi.

Janvārī, 1909. gadā

Romēns Rolāns

PIRMĀ DAĻA

MAN IR draugs!... Kāda laime ir atrast radniecīgu dvēseli, pie kuras var dzīves negaisos pieglausties, atrast mīlu un drošu patvērumu, kura beidzot var atpūsties un nogaidīt: līdz rimstas satraukta sirds! Nebūt vairs vienam, nebūt vairs mūžīgi'. bruņotam, nelūkoties vairs apkārt ar mūžīgā modrībā kaistošām acīm, līdz pagurums mūs var nodot. ienaidniekam! Kādu laimi sniedz mīļš ceļabiedrs, kura rokās mēs ieliekam visu savu būtni un kurs savukārt visu sevi ielicis mūsu rokās. Un kāda laime ir izbaudīt mieru, atdusēties, kamēr viņš ir nomodā, un būt nomodā,.kamēr viņš atdusas. Izjust prieku, sargājot to, ko mēs mīlam un kas mums uzticas kā bērns. Izjust visaugstāko prieku, atverot viņam savu dvēseli, apzinoties, ka viņam zināmi visi mūsu noslēpumi, ka viņam lemta vara pār mums. Justies vecam, vārgam, nogurušam no ilgus gadus nestā dzīves sloga un pēkšņi atdzimt savā draugā jaunam un spirgtam, ar viņa acīm skatīt jaunoto pasauli, ar viņa garu aptvert gaistošo lietu skaistumu, ar viņa sirdi līksmot par dzīves krāšņumu ... Un viņam līdzi ciest... Ak, arī ciešanas ir prieks, ja divi ir kopā!

Man ir draugs!... No manis tāls, man tuvs, mūžam manā dvēselē mītošs. Viņš ir mans, es esmu viņa. Mans draugs mani mīl, es piederu savam draugam. Mīlestība mūsu dvēseles saista vienā kopējā dvēselē.

KAD CITU rītu pēc viesību vakara pie Rusēniem Kristofs atmodās, viņa pirmās domas aizlidoja pie Olivjē Žanēna. Vi? ņaiti tūdaļ uznāca nevairāma dziņa to redzēt. Viņš piecēlās urt gāja laukā. Pulkstenis vēl nebija astoņi. Rīts bija silts, pat mazliet smacījgs: Parīzi ietina negaisa birga.

Olivjē dzīvoja Sent-Zenevjevas kalna pakāje šaura ieliņā Botāniskā darza tuvuma._ Nams pacēlās ielas šaurākaja daļā. Kāpņu telpā tumšas sētas pusē bija piesmacis, smirdīgs gaiss. Stāvās, līkumotās kāpnes vijās gar sienu, kas bija izraibota ar zīmuļa uzrakstiem. Trešajā stava sieviete ar sirmiem, izspūru-šiem matiem, pusē atpogātā nakts-ģērba atvēra durvis, bet, tiklīdz ieraudzīja Kristofu, viņa sparīgi tās aizcirta. Katrā stāvā bija vairāki dzīvokļi; durvis nebija cieši aizveramas,^ un pa platajām spraugām izskanēja bērnu kliedzieni un plūkšanās troksnis. Zemākajos dzīvoklīšos, kuru logi vēlās uz akai līdzīgo, smirdošo sētu, mudžēja netīri, nabadzīgi, nožēlojami radījumi. Kristofs brīnījās, kādas ilgas šurp atvīlušas visus šos ļaudis, aizdzinušas tos no lauku klajumiem, kur vismaz gaisa visiem diezgan, un kādus priekus viņiem solījusi šī Parīze, kur viņi nolādēti visu mūžu dzīvot kā kapa.

Beidzot viņš uzkāpa tajā stāvā, kur dzīvoja Olivjē. Zvana nebija. Pie durvīm karājās aukla ar mezglu galā. Kristofs to parāva tik sparīgi, ka, troksnim atskanot, kāpņu telpā atkal pavērās vairākas durvis. Uz sliekšņa parādījās Olivjē. Kristofu pārsteidza _ viņa uzvalka vienkāršais, bet rūpīgais smalkums, un šī rūpība, ko citos apstākļos Kristofs nebutu ievērojis, še viņu patīkami pārsteidza: visā šajā netīrajā apkārtne Olivjē bija kā smaidošs un spirgts gaismas stars. Ielūkojies

Olivjē skaidrajās acīs, Kristofs pārdzīvoja to pašu izjūtu, ko bija pārdzīvojis vakar. Viņš sniedza tam roku, Olivje iesaucās izbrīnā:

— Jūs, jūs še? ...

Priecādamies par šīs laipnās dvēseles neslēpto, bet ātri gaisušo mulsumu, Kristofs tikai pasmaidīja un neatbildēja nekā. Bīdīdams Olivjē pa priekšu, Kristofs iegāja vienīgajā telpā, kas bija reizē guļamistaba un darba kabinets. Pie sienas loga tuvumā atradās šaura dzelzs gulta. Kristofu pārsteidza lielā spilvenu kaudze, kas bija sakrauta galvgalī. Trīs krēsli, melni krāsots galds, pianīno, grāmatu plaukti piepildīja visu istabu. Tā bija maza, ar zemiem griestiem, tumša, tomēr to pie-staroja Olivjē dzidro acu atspulgs. Viss te bija tīrs, rūpīgi sakārtots, it kā to būtu kopusi sievietes roka, un dažas rozes ūdens karafē iešalca ziedoņa dvesmu šajās četrās sienas, kuras rotāja seno Florences meistaru gleznu reprodukcijas.

— Vai esat atnācis pie manis, vai būsiet mans viesis? — satraukti jautāja Olivjē.

— Kā tad citādi? — atjautāja Kristofs. — Jūs jau pie manis nebūtu nācis.

— Vai jums tā liekas? — Olivjē ieteicās.

Un tūdaļ piebilda:

— Jā, jums taisnība. Bet ne tādēļ, ka es nebūtu to gribējis.

— Kas tad jūs kavēja?

— Es pārāk karsti ilgojos jūs satikt.

— Tas nu tiešām apbrīnojams kavēklis!

— Jā, jā, nezobojieties vis par mani. Es baidījos, ka jums tik ļoti negribēsies mani atkal redzēt.

— Tādas domas man nav nākušas prātā. Man bija prieks jūs atkal satikt, un es atnācu. Gan jau es redzēšu, vai esmu patīkams vai nepatīkams viesis.

— Tad nu gan jums būs uzmanīgi jāvēro.

Viņi smaidīdami saskatījās.

Olivjē turpināja:

— Vakar es uzvedos ļoti muļķīgi. Es. baidījos, ka nebūšu jums paticis. Mana kautrība ir tīrais posts, reizēm es nevaru izrunāt ne vārda.

— Tas jums nav jānožēlo. Jūsu zemē runātāju nav trūkums, un ir labi, ja var satikt cilvēku, kas prot arī klusēt — vai nu aiz kautrības, vai citiem iemesliem.

Kristofs smējās par savu joku.

— Tad tikai tādēļ jūs nācāt pie manis, ka es protu klusēt?

— Jā, tikai tādēļ, jo klusēt jūs protat brīnišķīgi. Klusēt var dažādi, un jūsu klusēšana man ir mīļa — tas ir viss.

— Kā jums varēja rasties simpātijās pret mani? Jūs taču nemaz mani nepazīstat!

— Tā vairs nav jūsu daļa. Es ilgi nemeklēju un neizvēlos Ja dzīvē ieraugu kādu seju, kas man patīk, es izšķiros ātri: dzenos tai pakaļ, lai nepazaudētu.

— Vai jūs nekad vēl neesat maldījies?

— Ļoti bieži.

— Varbūt arī šoreiz jūs maldāties?

— Redzēsim.

— Ak, tad man ir beigas! Mani biedē doma, ka jūs mani vērojat, es jau zaudēju līdzsvaru.

Sirsnīgā un laipnā ziņkārībā Kristofs vēroja izteiksmīgo seju, kas drīz pietvīka, drīz nobālēja. Jūtas tanī atspoguļojās kā mākoņi ūdenī.

«Cik nervozs zēns,» viņš nodomāja. «Gandrīz kā sieviete.»

Kristofs maigi pieskārās pie Olivjē ceļgala.

— Gan jau būs labi, — viņš teica. — Vai domājat, ka esmu pie jums nācis bruņu tērpā? Man derdzas cilvēki, kas savus draugus izmanto psiholoģiskiem pētījumiem. Es tikai gribu, lai mums abiem būtu tiesības brīviem un patiesiem būt, brīvi ļauties savām jūtām, bez melīga kauna, nebaidoties, ka draudzības saites varētu pārvērsties par mūžīgām važām, nebaidoties nonākt pretrunā pašam ar sevi. Es gribu, lai man ir tiesības mīlēt un pēc mirkļa vairs nemīlēt. Vai šāda draudzība nav vīrišķīgāka un godīgāka?

Olivjē viņu uzlūkoja nopietnām acīm un atbildēja:

— Bez šaubām. Tas tiešām ir vīrišķīgi, un jūs esat stiprs, bet es tik stiprs neesmu.

— Man liekas gluži otrādi, — atbildēja Kristofs. — Bet jūsu spēks ir citāds. Es taisni nācu jums palīdzēt stipram but, ja tikai jums mana palīdzība būtu vajadzīga. Jo tas, ko es nupat teicu, spārno manu vaļsirdību, kuras varbūt citreiz man nebūtu, un ļauj man sacīt, ka šodien — nesaistoties ar rītdienu — jūs esat man mīļš.

Olivjē pietvīka līdz ausu galiem. Mulsumā sastindzis, viņš nevarēja izteikt ne vārda.

Kristofs apskatīja istabu.

— Jūsu mājoklis ir ļoti trūcīgs. Vai otras istabas jums nav?

— Vēl ir mazs kambarītis bēniņos.

— Te jau nav gaisa. Kā jūs varat te dzīvot?

— Esmu pieradis.

— Es nekad nevarētu pierast.

Kristofs atpogāja vesti. Viņam tiešām bija grūti elpot.

Olivjē piegāja pie loga un plaši atvēra to.

— Pilsētā jūs, Krafta kungs, laikam nekad nejūtaties labi. Bet man nav jācieš no sava spēka pārpilnības. Man nevajag daudz gaisa, un es varu dzīvot visur. Taču daža laba vasaras nakts arī man grūti panesama. Es visu nakti tad sēžu gultā, un man liekas, ka es nosmakšu.

Kristofs uzlūkoja spilvenu kaudzi un Olivjē nogurušo seju un pēkšņi iztēlojās, kā smacīgā tumsā tas svaidās pa gultu.

— Atstājiet šo vietu! — viņš teica. — Kādēļ jums še jādzīvo?

Olivjē paraustīja plecus un vienaldzīri atbildēja:

— Ak, vai nu še, vai citur ...

Augšas stāvā kāds staigāja ar smagiem zābakiem kājās. Lejā ķildojās spalgas balsis. Un istabas sienas ik mirkli drebināja garāmbraucošo omnibusu rīboņa.

— Briesmīga māja, — Kristofs turpināja. — Kā jus ik vakarus varat pārnākt šajā mājā, šajā netīrībā, smacīgajā postā, baigajā nabadzībā! Vai tas jūs nenomāc? Es neparko nevarētu še dzīvot. Labāk es gulētu zem tilta.

— Sākumā arī man bija ļoti grūti. Un derdzas man tas viss tāpat kā jums. Kad es vēl biju mazs un mani veda pastaigāties, man sažņaudzās sirds, kad bija jāiet pa netīrām un laužu pieblīvētām ielām. Mani satvēra dīvainas bailes, bet es neiedrošinājos tās izteikt. Es domāju: ja šajā brīdī notiktu zemestrīce, es būtu beigts un paliktu še uz visu mūžu! Lielāku postu es nevarēju iedomāties. Man prātā nenāca, ka pašam reiz te būs jādzīvo un droši vien arī jāmirst. Un gribot vai negribot man jāapslāpē sava jūtība. Šī apkārtne man derdzas aizvien vēl, bet es cenšos nedomāt par to. Kad kāpju augšā vai lejā, es aizveru acis, aizbāžu ausis un degunu, it kā izslēdzu visus jutekļus un ietveros pats sevī. Un — palūkojieties tur pāri — virs jumta redzama akācijas galotne. Es iesēžos šajā kaktā un neredzu cita nekā; vakaros, kad akāciju vēdina vējš, es iedomās aizlīgoju tālu no Parīzes. Lielu mežu šalkoņa nekad, it nekad manu sirdi nav ielīksmojusi tik dziļi, kā šādos brīžos mani ielīksmo glezno lapu zīdainie čauksti.

— Jā, es redzu, jūs esat mūžīgs sapņotājs. Tikai žēl, ka cīņā pret dzīves sīkajām nedienām ilūziju radīšanai tiek izšķiests iztēles spēks, kas vajadzīgs māksliniekam — dzīves pārradītājam.

— Vai tāds pats liktenis nav gandrīz visiem? Vai jūs pats arī neizšķiežat sevi dusmās un cīņā?

— Ar mani ir citādi. Es cīņai esmu dzimis. Paraugieties uz manām rokām, uz maniem pleciem. Man patīk spēkoties, jo tad es izjūtu savu veselību. Bet jūs — jums nav daudz spēka, es jau redzu.

Olivjē grūtsirdīgi aplūkoja savas kalsnas rokas un teica:

— Jā, es esmu vājš un tāds vienmēr esmu bijis. Bet ko lai dara? Jādzīvo vien ir.

— No kā jūs dzīvojat?

— Man ir stundas.

— Kādas stundas?

— Visādas: latīņu un grieķu valodas, vēstures. Es skoloju abiturientus. Vienā pilsētas skolā lasu morāles kursu.

— Kādu kursu?

— Morāles.

— Kas tad tas par ērmu? Vai morāli jums māca skolās?

Olivjē pasmaidīja:

— Kā redzat.

— Un vai par to jums ir ko runāt ilgāk nekā desmit minūtes?

— Es lasu divpadsmit stundas nedēļā.

— Tātad jūs savus skolniekus mācāt darīt ļaunu?

— Kāpēc tā?

— Lai uzzinātu, kas ir labs, daudz nav jārunā.

— Vai arī — lai to nezinātu.

— Jā, mīļais draugs, jums taisnība! Un tas, manuprāt, ir visai drošs ce]š uz labu. Jo labais nav zinātne, bet darbība. Tikai neirastēniķi triec un penterē par morāli, un augstākais tikumības likums saka: «Neesi neirastēniķis!» Sasodītie skolu sušķi! Tie ir kā tizli kropļi, kas grib mācīt skriet.

— Tādiem kā jūs viņi savus likumus nemāca. Jūs protat skriet, bet daudzi to neprot.

— Tad lai viņi rāpo uz visām četrām kājām kā mazi bērni, līdz iemācās paši. Vai nu uz divām, vai četrām, ja tikai māk kustēties.

Kristofs lieliem soļiem staigāja no viena istabas gala uz otru, bet viss istabas garums bija tikai četri soļi. Pie klavierēm

viņš apstājās, atvēra tās, atšķīra notis, pieskārās taustiņiem un teica:

— Uzspēlējiet kaut ko!

Olivjē satrūkās.

— Es! — viņš iesaucās. — Kas jums nak prata!

— Rusēna kundze man stāstīja, ka jūs esot ļoti muzikāls. Spēlējiet!

— Un jūs klausīsieties? — Ak! — viņš nopūtās. — Es nomiršu aiz bailēm!

Kristofam nāca smiekli par šo vaļsirdīgo, bērnišķīgo izmisumu, un apmulsinātais Olivjē smējās viņam līdzi.

— Vai tā ir franču pilsoņa cienīga atbilde? — Kristofs neatlaidās.

Olivjē aizvien vēl vairījās:

— Bet kādēļ? Kādēļ jūs to gribat?

— Gan es pateikšu. Spēlējiet!

— Ko?

— Ko vien gribat.

Smagi nopūzdamies. Olivjē piesēdās pie klavierēm; viņš paļāvās savā jaunā, valdonīgā drauga gribai un, Ugi šaubījies, sāka spēlēt Mocarta skaisto aclagio si minorā. Sākumā viņam pirksti trīcēja, tiem tikko bija spēka nospiest taustiņus, bet pamazām viņš kļuva drošāks un, domādams, ka tikai atkārto Mocarta izjūtas, neviļus atvēra pats savu sirdi. Mūzika ir pļāpīga sirdsdraudzene, tā izpauž visslēptākās domas. Mocarta adagio dievišķajā melodijā Kristofs saskatīja netveramus vaibstus, ne Mocarta, bet pie klavierēm sēdošā, nepazīstamā drauga vaibstus: šīs nervozās, tīrās dvēseles skumjo jautrību, dairo un liego smaidu, mīlošo un biklo kautrību. Un gandrīz pašās melodijas beigās, augstākajā kāpinājumā, kur atraisās sāpju plosītās mīlestības skaņas un pēkšņi salūst, nevairāma kautrība viņam liedza spēlēt līdz galam. Viņa pirksti aprima, balss vairs neskanēja. Viņš noņēma rokas no taustiņiem un teica:

— Es nevaru vairs ...

Kristofs, kas bija nostājies Olivjē aiz muguras, noliecās pār viņu un, abām rokām viņu aptvēris, nobeidza pārtraukto frāzi un tad pēkšņi iesaucās:

— Nu es zinu. kā skan jūsu dvēsele!

Kristofs satvēra Olivjē rokas un ilgi ielūkojās drauga sejā. Beidzot viņš teica:

— Cik dīvaini... Es jūs jau pazīstu ... Es pazīstu jūs |bti labi — un tik sen, tik sen jau!

Olivjē lūpas trīcēja, viņš dzīrās runāt. Tomēr klusēja.

Vēl brīdi Kristofs domīgi viņu uzlūkoja. Tad klusi pasmaidīja un aizgāja.

KRISTOFS kāpa lejā, un sirds viņam gavilēja. Viņš pagāja garām diviem smulīgiem puišeļiem: viens nesa maizi, otrs pudeli eļļas. Viņš abiem mīlīgi ieknieba vaigos. īdzīgajam šveicaram viņš laipni uzsmaidīja. Uz ielas viņš savā nodabā klusi dziedāja. Neviļus viņš atģidās Luksemburgas dārzā. Pavēnī viņš izstiepās uz sola un aizvēra acis. Gaiss bija smacīgs un rāms; lēni pastaigājās reti gājēji. Liegi čaloja strūklakas nevienmērīgie šļaksti, reizēm iešvirkstējās grants zem gājēju soļiem. Kristofam uzmācās nevairāms laiskums; viņam patika gozēties saules tveicē kā karstuma apmātai ķirzakai; ēna sen jau bija gaisusi no viņa sejas, bet viņš nevarēja un nevarēja pakustēties. Domas šaudījās un riņķoja, viņš necentās tās aizturēt — tās visas mazgājās laimes piestarotā gaismā. Luksemburgas pilī nosita pulkstenis; viņš neieklausījās, pēc mirkļa viņam tomēr likās, ka nositusi dienvida stunda. Ar joni viņš pietrūkās un atskārta, ka noklaiņājis jau divas stundas, nosebojis tikšanos ar Hehtu un zaudējis visu rītu. Viņš sāka smieties un svilpodams gāja mājās. Viņu ierosināja kāda ielas pārdevējā saucieni, un viņš uzreiz sakomponēja rondo pēc visiem likumiem. Visskumjākās melodijas viņam tagad skanēja priekpilnā ritmā. Garām iedams tuvējai veļas mazgātavai, Kristofs kā daždien ielūkojās pa logu iekšā un ieraudzīja mazo, sarkan-

mataino veļas mazgātāju: viņas blāvi bālā sejiņa bija pietvīkusi aiz karstuma. Viņa gludināja veļu, un viņas tievās rokas bija kailas gandrīz līdz pleciem, jaciņa atpogāta. Meiča uzlūkoja Kristofu izaicinošām acīm, un pirmo reizi šis skatiens pārslīdēja pār viņu, nemodinādams satraukumu. Viņš atkal iesmējās. Savā istabā viņš neatrada vairs skumjas, kuras bija atstājis aiziedams. Platmali, svārkus un vesti viņš aizmeta pa labi un pa kreisi un sēdās pie darba ar tādu dedzību, it kā viņam būtu jāiekaro visa pasaule. Viņš savāca visos kaktos izsvaidītos muzikālos fragmentus. Viņa domas kavējās citur, tikai ar acīm viņš lasīja nošu lapas. Drīz viņš atkal iegrima sapņainā laimī-bas nemaņā tāpat kā Luksemburgas dārzā. Viņš bija gluži apskurbis. Lāgiem viņš apzinājās to un lūkoja atraisīties no šī skurbuma, taču velti. Viņš jautrā garā izlamājās, pietrūkās un iebāza galvu salta ūdens bļodā. Viņš mazliet atžilba. Rāmi, dīvaini smaidīdams, viņš atkal sēdās pie galda. Viņš domāja:

«Kāda starpība tad ir starp šo izjūtu un mīlestību?»

Viņš tikai klusībā tā nodomāja, it kā kaunēdamies savas domas izteikt skaļi. Viņš paraustīja plecus: «Divējādi mīlēt nevar... Un tomēr ir divējas mīlestības: dažs mīlestībai ziedo sevi visu, cits tai dāvā tikai sava pārmēra daļu. Kungs, sargi mani no šādas sirds sīkstulības!»

Savāda kautrība viņam neļāva šo apceri turpināt. Ilgi viņš tā sēdēja, uzsmaidīdams savam slēptajam sapnim. Sirds viņam klusībā dziedāja:

«... Du bist mein, und nun ist das Meine meiner als jemals ...» (Tu esi mans, un nu es sev piederu vairāk nekā jebkad.)

Tad viņš paņēma papīra lapu un mierīgi uzrakstīja, ko dziedāja viņa sirds.

VIŅI NOLĒMA dzīvot kopā vienā dzīvoklī. Kristofs negribēja kavēties un nebēdāja, ka bija jāzaudē pusmēnesi uz priekšu samaksātā īres nauda. Lai gan Olivjē mīlestība bija tikpat karsta, viņš tomēr bija uzmanīgāks un ieteica nogaidīt īres līguma termiņu. Kristofs nesaprata šādus aprēķinus; kā daždien cilvēks, kam gandrīz nekad nav naudas, viņš nezūdījās par materiāliem zaudējumiem. Olivjē apdomību viņš izskaidroja ar to, ka jaunā drauga naudas grūtības ir vēl lielākas nekā viņa

paša. Kādu dienu, redzēdams sava drauga trūkumu, Kristofs pēkšņi pietrūkās un aizskrēja; pēc divām stundām viņš atkal atsteidzās un, priekā starodams, galdā izklāja dažas piecu franku zīmes, ko bija izlūdzies no Hehta kā avansu. Olivjē nosarka un naudu atraidīja. Sapu-kotais Kristofs dzīrās nomest naudu itālietim, kas sētā spēlēja leijerkasti. Olivjē viņu atturēja. Kristofs aizgāja, izlikdamies aizvainots, bet īstenībā dusmojās pats par savu tūļību, jo viņam likās, ka tikai tādēļ Olivjē viņa piedāvājumu atraidījis. Taču no drauga saņemtā vēstule ielēja balzamu viņa brūcē. Olivjē viņam rakstīja to, ko ar lūpām nevarēja izrunāt: par lielo laimi, ka iepazinies ar viņu, un par savu aizkustinājumu, ka Kristofs gribējis tam palīdzēt Kristofs atbildēja ar neprātīgu un sajūsmā kaistošu vēstuli, kas bija ļoti līdzīga tai, ko piecpadsmit gadu vecumā viņš rakstīja savam draugam Oto; tā bija satrauktu jūtu un nesakarību pilna vēstule, izpušķota ar franču un vācu vārdu spēlēm un pat muzikālām frāzēm.

Beidzot viņi apmetās kopā. Monparnasā, Danfēra laukuma tuvumā, veca nama piektajā stāvā viņi atrada dzīvokli ar trim mazām istabiņām un virtuvi. Logi vērās uz mazu, četru augstu sienu iežņaugtu dārziņu. Bet pāri pretējai sienai, kas bija zemāka par citām, bija redzams viens no tiem lielajiem klosteru dārziem, kādu Parīzē vēl slēpjas daudz. Tukšajās alejās nebija neviena cilvēka. Vecie koki, augstāki un biezāki par Luksem-burgas dārza kokiem, ņirbēdami trīcēja saulē. Lapotnēs gavilēja putnu bari. Kopš saules lēkta tur skanēja strazdu fleitas un zvirbuļu neapvaldītie, bet ritmiskie korāļi, un vasaras vakaros vidžināja noreibušās čurkstes, šķeldamas gaisu un debess jumā šaudīdamās kā bultas. Mēnesnīcas naktīs jautri kurkstēja vardes, kuru balsis pacēlās kā gaisa burbuļi, kas plīst dīķa virsmā. Viņi būtu varējuši aizmirst, ka dzīvo Parīzē, ja veco namu vienā laidā nedrebinātu smago ratu rīboņa, it kā visa zeme kratītos karstā drudzī.

Viena istaba bija lielāka un skaistāka par citām. Un abi draugi ilgi ķildojās, kuram tajā jādzīvo: to viņi gribēja atdot

viens otram. Beidzot bija jāmet kauliņi, un Kristofs, pats šo ideju ierosinājis, viltīgi un veikli iegrozīja tā, ka lielā istaba piekrita Olivjē. Kristofs nekad nebūtu ticējis, ka viņš spējīgs uz šādu viltību.

Nu viņu dzīvē sākās neapēnotas laimes laiks. Viņi paši nezināja, kur izstaroja šī laime. Tā apmirdzēja it visu. tā vadīja visus viņu darbus, visas viņu domas un ne mirkli viņus neatstāja.

Savas draudzības medus mēnesī viņi gandrīz nesarunājas, tikko iedrošinājās uzrunāt viens otru. Viņi pārdzīvoja to dziļo, mēmo gaviļu pirmās dienas, kuras pazīst tikai tas, «kas visā pasaulē kaut vienu dvēseli var saukt par savu» — «ja, wer auch nur eine Seele sein nennt auf dem Erdenrund ...». Viņi bija laimīgi, ka varēja just viens otra tuvumu, viens otra skatienus, dzirdēt kaut vārdu viens no otra, un pēkšņi izrādījās, ka viņu domas ritējušas vienu un to pašu ceļu. Nekā viens otram nejautādami, viens otru gandrīz neuzlūkodami, viņi tomēr vienmēr redzēja un saprata viens otru. Cilvēks, kas mīl, neapzinīgi tiecas kļūt līdzīgs tam, kuru viņš mīl; viņš tik ļoti cenšas to nesāpināt, tik ļoti tiecas būt tāds pats kā mīļotais draugs, ka noslēpumainā un necerētā apskaidrībā viņš mīlētā cilvēka dvēselē lasa visnetveramākās kustības. Drauga sirds draugam atvērta visā dzidrumā, viņi atdod viens otram visu savu būtni. Viena vaibsti veidojas pēc otra vaibstiem, viena dvēsele veidojas pēc ptra dvēseles, līdz kādu dienu ar joni atmostas tumšie, iekšējie spēki un saplosa mīlestības audu, kas ietinis abas dvēseles.

Kristofs runāja klusinātā balsī, staigāja liegiem soļiem, centās netrokšņot savā istabā, kas bija blakus klusā Olivjē istabai. Kristofu draudzība bija apskaidrojusi, sejā viņam staroja laime, paļāvība, jaunība, kādu neviens viņā nebija nojautis. Viņš dievināja Olivjē. Tam būtu bijis viegli savu varu nelietīgi izlietot, ja tā viņu nemulsinātu kā nepelnīta laime, jo viņš pret Kristofu jutās ļoti niecīgs, kaut Kristofs tikpat kautrīgi vērtēja sevi. Šī savstarpējā kautrība, kas izauga no viņu lielās mīlestības, abus draugus ielīksmoja gaišā priekā. Kāda laime bija apzināties, cik viņi bija viens otram dārgi, kaut abi uzskatīja, ka nav to pelnījuši. Viens pret otru viņi izjuta aizkustinātu pateicību.

Olivjē pievienoja savas grāmatas Kristofa bibliotēkai un turpmāk nešķiroja tās. Viņš neteica — «mana gramata»; viņš teica — «mūsu grāmata». Tikai nedaudzus priekšmetus viņš paturēja sev, nelikdams tos kopmantu krātuvē. Tās bija sīkas lietiņas, kas bija piederējušas Antuanetei vai saistījās ar atmiņām par māsu. Ar mīlestības izsmalcinātu jūtīgumu un taktu Kristofs itin drīz to pamanīja, bet, kaut gan neizprata šādas rīcības iemeslus, tomēr neiedrošinājās Olivjē izvaicāt par viņa tuviniekiem. Kristofs zināja tikai, ka tie jau miruši, un vispār centās neizpaust savas jūtas pret draugu ne tik daudz aiz lepnas atturības, cik aiz bailēm Olivjē dvēselē atkal atmodināt rimušās sāpes. Lai Kristofa interese bija cik liela būdama, tomēr viņš savādā kautrībā vairījās uzmanīgāk ieskatīties ģīmetnēs, kas bija noliktas uz Olivjē galda; fotogrāfijās bija redzams kāds kungs un dāma svinīgi nekustīgā pozā un jauna meitene, gadu divpadsmit veca, ar lielu putnu suni pie kājām.

Pēc diviem trim viņu sadraudzības mēnešiem Olivjē sasaldējās. Viņam bija jāgulstas slimības gultā. Kristofs atklāja sevī neizsīkstošas mātes jūtas un kopa draugu rūpju pilnā sirsnībā. Ārsts, kas izmeklēja Olivjē, konstatēja plaušu karsoni vieglā formā un Kristofam lika slimnieka muguru ieberzēt ar jodu. Savu uzdevumu veikdams ar visdziļāko nopietnību, Kristofs pēkšņi ieraudzīja draugam ap kaklu medaljonu ar krustā sistā attēlu. Zinādams, ka Olivjē baznīcas ticība tikpat sveša kā viņam pašam, Kristofs nevarēja apslēpt savu izbrīnu. Olivjē pietvīkdams teica:

— Tā man ir mīla piemiņa. Medaljons manai māsai Antuanetei nāves stundā bija pie sirds.

Kristofs satrūkās. Antuanetes vārds viņu apžilbināja kā zibens.

— Antuanetei? — viņš iesaucās.

— Manai māsai, — Olivjē paskaidroja.

Kristofs atkārtoja:

— Antuanete ... Antuanete Žanēna ... Vai tā bija jūsu māsa? ... Bet viņa taču bija vēl gluži maza, — Kristofs turpināja, aplūkodams uz galda nolikto fotogrāfiju. — Kad jūs viņu zaudējāt?

Olivjē skumīgi pasmaidīja.

— Tā ir viņas bērnu dienu ģīmetne, — Olivjē teica. — Diemžēl, man citas nav... Viņai bija divdesmit pieci gadi, kad viņa nomira.

— Ak! — Kristofs iesaucās aizkustināts. — Un viņa . dzīvoja Vācijā kādu laiku, vai ne?

Olivjē piekrītoši pamāja galvu.

Kristofs satvēra Olivjē rokas.

— Tad jau es viņu esmu pazinis! — Kristofs iesaucās.

— Es zinu, — atbildēja Olivjē.

Viņš metās Kristofam ap kaklu.

— Nabadzīte! Mī|ā meitene! — vairāki lāgi atkārtoja Kristofs.

Viņi abi raudāja.

Te pēkšņi Kristofs atģidās, ka Olivjē ir slims. Kristofs centās draugu nomierināt, palika viņa rokas zem segas, pārvilka viņam segu pār pleciem, maigi kā mīla māte nožāvēja_ viņa acis un piesēdās pie viņa gultas un tad ilgi uzlūkoja Olivjē.

— Tad tāpēc tu man likies tik pazīstams, — Kristofs sacīja. — Es tevi pazinu jau pirmajā vakarā.

(Nevarēja zināt, vai viņš sarunājās ar draugu, kas gulēja turpat blakus, vai ar to, kuras vairs nebija šajā pasaule.)

— Bet tu, — brīdi klusējis, viņš turpināja, — tu taču to zināji? ... Kādēļ tu man nekā neteici? ...

Ar Olivjē acīm atbildēja Antuanete:

«Es nevarēju to pateikt, tev pašam bija jālasa manās acīs.»

Brīdi viņi klusēja. Un tad nakts klusumā Olivjē, nekustīgi gulēdams savā gultā, klusā balsī stāstīja Antuanetes dzīves stāstu, un Kristofs turēja viņa roku. — Bet Olivjē neteica to, kas nebija sakāms: viņš neizpauda noslēpumu, ko viņa pati bija slēpusi,^ko Kristofs varbūt zināja bez vārdiem.

KOPS SĪS dienas viņus aplidoja Antuanetes dvesele. Kad viņi abi bija kopā, viņa bija tiem līdzi. Viņu domas nevienmer kavējās pie Antuanetes, bet visās savās kopējās domās tie juta viņas neredzamo tuvumu. Viņas mīlestība bija tā svētnīca, kurā savienojās viņu sirdis.

Olivjē bieži uzbūra iztēlē viņas tēlu. Tās bija nesakarīgas atmiņas, sīki, mazi notikumi. Bet aizzibošu staru spožumā tie atainoja viņas dairās un mīlīgās kustības, viņas jauno, nopietno smaidu, pāragri mūžībā zudušās būtnes domīgo grāciju. Kristofs ieklausījās klusēdams, un viņa dvēselē iestaroia neredzamās draudzenes atspīdums. Paklausīdams savai dabai, kas visur un vienmēr kāri dzēra no dzīvības avotiem, Kristofs drauga vārdos bieži uztvēra dziļu atbalsi, ko nedzirdēja pats Olivjē,

un mirušās Antuanetes būtību saskatīja skaidrāk nekā Olivjē.

Gluži neviļus Kristofs tiecās draugam aizstāt mirušo. Aizkustinoši bija redzēt, kā šis tūļīgais vācietis ieviesa attiecībās pret Olivjē kaut ko no Antuanetes maigās vērības un smalkjūtības. Dažreiz Kristofs vairs nezināja, vai Antuanete mīl viņas brāli Olivjē vai Olivjē — Antuaneti. Maigu jūtu vadīts, ne vārda neteikdams, Kristofs reizēm aizgāja pie Antuanetes kapa un aiznesa tai ziedus. Olivjē ilgi to nenojauta. Bet kādu dienu uz kapa redzēdams svaigus ziedus, viņš atskārta to, taču tikai ar lielām pūlēm izdibināja, ka tur bijis Kristofs. Kad Olivjē bikli ierunājās par to Kristofam, tas īdzīgi un skarbi pārtrauca sarunu. Kristofs negribēja, ka Olivjē to zina, un tā viņš ilgi iecirtās savā spītībā, līdz kādu dienu abi satikās Ivrī kapsētā.

OHvjē savukārt, Kristofam nezinot, sarakstījās ar viņa māti. Olivjē sniedza Luizei ziņas par viņas dēlu. Viņš teica tai, cik Kristofs viņam mīļš un kā viņš to dievina. Luize atbildēja ar neveiklām un pazemīgām vēstulēm, kurās tam pateicās aizkustinājuma pilniem vārdiem. Par savu dēlu viņa aizvien, vēl runāja kā par mazu zēnu.

PEC ILGA mīlestības auklēta klusēšanas laika posma — «salda miera, ko cilvēks bauda laimes nemaņā», viņu valoda beidzot atraisījās. Stundas viņiem aizritēja, ielūkojoties vienam otra dvēselē.

Viņu raksturi bija ļoti atšķirīgi, bet abi izlieti no tīra metālā bez piejaukumiem. Un taisni šīs atšķirības dēļ viņi mīlēja viens otru, jo viņu gars tomēr bija viens un tas pats.

Olivjē bija vājš, slimīgs, nevarīgs pret dzīves grūtībām. Kad viņam ceļā stājās kavēkļi, viņš atkāpās ne tik daudz aiz bailēm, cik aiz kautrības un riebuma pret rupjiem un varmācīgiem līdzekļiem, kas jālieto, lai uzvarētu. Savu maizi viņš pelnīja ar mācību stundām, rakstīja grāmatas par mākslu, kuras kā parasti atmaksāja niecīgi, rakstīja apcerējumus žurnāliem, kur nekad nevarēja brīvi izteikt savas domas, turklāt apcerēja tematus, kas viņam bija vienaldzīgi, jo interesanti temati nebija vajadzīgi. Un nekad no viņa netika prasīts tas, ko viņš prata vislabāk: Olivje bija dzejnieks, un no viņa prasīja kritikas, viņš smalki izprata muziku, un no viņa prasīja rakstus par glezniecību. Olivjē skaidri zināja, ka par to viņš var izteikt tikai nenozīmīgus, seklus spriedumus, bet taisni tādi publikai patika, jo tā viņš ar nenozīmīgajiem ļaudīm sarunājās tiem saprotama valoda. Galu galā viņam apriebās šis darbs, un viņš atsacījas saceret tādus rakstus. Ar patiesu prieku viņš strādāja tikai maziem žurnālī-šiem, kas vispār nekā nemaksāja, bet kam viņš, tāpat ka daudzi jaunekļi, ziedoja savus labākos spēkus, jo tur viņš jutās brīvs. Tikai tur viņš varēja izpaust to patiesi vērtīgo, kas viņa bija.

Olivjē bija lēnprātīgs, laipns, it kā iecietīgs, bet pārliecīgi jūtīgs. Mazliet skarbāks vārds viņu sāpināja, dziļi ievainoja, par katru netaisnību viņš iesvilās karstās dusmas, yiņš cieta pats sevis un citu dēļ. Nelietības, kas bija notikušas pirms daudziem gadsimtiem, plosīja viņam sirdi, it kā viņš pats būtu šo nelietību upuris. Domādams par to, cik nelaimīgi bijuši visi šie piemeklētie un cik daudzi gadsimti tos šķīra no viņa līdzcietības, Olivjē nobālēja, trīcēja drebuļos un jutās tiem līdzy nelaimīgs. Redzēdams kādu netaisnību, viņš iekaisa tik dziļā sašutumā, ka trīcēja visās miesās, sagura un naktīs nevarēja aizmigt. Olivjē pazina šo savu vājību, tāpēc centās savaldīties, jo zināja, ka dusmu brīžos viņa satrauktība var pārsniegt visas robežas un viņš var izrunāt vārdus, ko neviens neaizmirst. Šādas pārmērības citi viņam atmaksāja bargāk nekā Kristofam, kas arvien bija dedzīgs un ass, jo visiem likās, ka tieši neprātīgu dusmu mirkļos Olivjē izsaka savas slēptākās, patiesākas domas. Un tā bija taisnība. Par cilvēkiem Olivjē sprieda bez Kristofa aklās aizrautības un pārspīlētības, bet arī bez viņa ilūzijām — ar skaidrām, dzedrām acīm. Un tādus spriedumus cilvēki piedod vismazāk. Tādēļ Olivjē klusēja, vairīdamies no

ķildām, jo zināja, cik veltīgas ir visas ķildas. Bet apvaldīdamies viņš cieta no neizteiktā. Vēl vairāk viņš cieta no savas kautrības, kas viņam reizēm lika atsacīties no savām domām un drošas aizstāvēšanās, lika viņam pat atvainoties, kā tas bija noticis ķildā ar Lisjēnu Levī-Kēru, runājot par Kristofa mākslu. Olivjē bija pārcietis daudzas izmisuma krīzes, līdz izveidoja noteiktu nostāju pret pasauli un pats pret sevi. Zēna gados, kad viņš vēl pilnīgi bija nervu varā, viņa dvēselē spēji un traģiski mainījās pacilātības un nomāktības periodi. Laimes brīžos, kad viņš jutās mierīgs un drošs, bija skaidri zināms, ka viņam jau uzglūn bēdas. Un tiešām: tās viņu satrieca spēji, negaidīti, uzbrukdamas ar joni. Tad viņš neapmierinājās ar savas nelaimes apziņu vien: savā nelaimē viņš vainoja pats sevi, nolādēja savus vārdus, darbus, apšaubīja savu godīgumu un domās ienaidniekiem līdz karoja pats pret sevi. Sirds viņam bangoja nemierā, viņš mocījās, plosījās, aizelsās negantās skumjās. — Antuanetes nāve un varbūt taisni šī nāve, šī mierinošā gaisma, ko reizēm izstaro mī|i un dārgi aizgājēji, tāpat kā rīta blāzmas atspīdums spirdzina slimnieka acis un dvēseli, palīdzēja Olivjē ja ne pilnīgi atbrīvoties no plosīgajiem satraukumiem, tad vismaz samierināties un neļauties tiem. Tikai nedaudzi cilvēki nojauta šīs iekšējās cīņas. Tās viņš ieslēpa sevī kā apkaunojošu noslēpumu un nevienam nerādīja savas slimīgās un plosītās miesas satrauktību, ko, nespēdams uzveikt, mūžīgi vēroja viņa brīvais un skaidrais gars, kurā bija «dziļais dvēseles miers, kas slēpjas bezgalīgā nemierā».

Par šo mieru Kristofs brīnījās. To viņš redzēja Olivjē acīs. Olivjē dvēsele bija jūtīga un apcerīgi dzija, viņa plašais, lokanais prāts, pret visu vaļā vērts, nekā nenoliedza, nekā neienīda un pasauli izjuta cildenā laipnībā: šis jūtu spirgtums, šī brīnišķīgā dieva dāvana cilvēkiem dod mūžam jaunas sirds, mūžīga pavasara prieku. Savā dvēseles pasaulē, kurā viņš jutās brīvs un neierobežots valdnieks, Olivjē aizmirsa savu fizisko vājumu un kaites. Viņam bija pat savāda tīksme šo nožēlojamo, vārīgo miesu, kam ik mirkli draud bojā eja, vērot iztālēm ironiskā, līdzjūtīgā apcerē. Un tā viņš, nepieķerdamies pats savai dzīvei, toties jo kaislīgāk pieķērās dzīvei vispār. Visus spēkus, ko Olivjē nevarēja likt lietā darbībā, viņš veltīja mīlestībai un domāšanai. Viņam nebija tik lieli dzīvības krājumi, lai varētu dzīvot patstāvīgi. Viņš bija kā efeja, viņam vajadzēja kādam apvīties.

I'ikai mīlošā piekļāvībā viņš raisīja visu savas dvēseles bagātību. Viņam bija sievietes dvēsele, kas tvīkst mūžīgās ilgas, mūžīgā dziņā mīlēt un mīlētai būt. Viņš bija kā radīts Kristo-fam. Tādi paši bija tie cildenie un apburošie draugi, kuri pavadījuši lielus māksliniekus viņu dzīves ceļā un mums liekas kā ziedi, kas izziedējuši no viņu varenajām dvēselēm: Beltrafio — Leonardo draugs, Kavaljeri — Mikelandželo draugs; un tādi paši bija jaunā Rafaela umbru draugi un Arents van Gelderns, kas palika uzticīgs Rembrantam arī viņa postā un vecuma. Viņiem nav meistaru dižuma, bet šķiet, ka meistaru cēlums un skaidrība šajos draugos izstaro it kā apgarotākā spožuma. Tie ir ideāli ģēniju līdzgaitnieki.

VIŅU DRAUDZĪBA bija svētīga abiem. Draugs dara dzīvi vērtīgu; draugam dzīvodams, cilvēks pasargā savas būtnes vienību pret laika postošo varu.

Viņi darīja viens otru bagātāku. Olivjē gars bija kluss un gaišs, un viņa miesa bija vāja. Kristofam bija varena veselība un dumpīga dvēsele. Senāk, kad viņi bija šķirti, viens bija akls, otrs — tizls. Bet tagad, kopā būdami, viņi tiešām jutās bagati. Kristofa ēnā Olivjē atkal sāka alkt gaismas. Kristofs viņa dvēselē lēja savu pāri strāvojošo dzīvības spēku, savu fizisko un garīgo sparu, kas arī sāpēs un naidā tiecās uz optimismu. No Olivjē viņš vairāk ņēma nekā tam deva, jo tāds ir ģēnija li^12 kūms, ka mīlestībā viņš vairāk ņem nekā dod, quia nominor leo,1 jo ģēnijs zināmā mērā ir tas, kas visu lielo, visu nozīmīgo savā apkārtnē it kā aprij un to atveido vēl lielāku un nozīmīgāku. Tautas gudrība teic, ka nauda iet pie bagātniekiem, spēks — pie stiprākajiem. Kristofu baroja Olivjē domas, viņš uzsūca tā garīgo mieru, gara brīvību, visu aptverošo skatienu, visu saprotošo un visu redzošo. Bet drauga labākās īpašības, pārdēstītas auglīgākā zemē, Kristofā atraisījās daudz spraigāk.

Abi jūsmoja par tām īpašībām, ko atklāja viens otra. Sava draudzībā viņi ieguldīja bezgalīgas bagātības, ko senāk paši nebija apzinājušies, — savas tautas garīgās vērtības: Olivjē — Francijas plašo kultūru un psiholoģisko gaišredzību, Kristofs — vācu muzikalitāti un dziļo dabas izjūtu.

Kristofs brīnījās, kā Olivjē varēja būt francūzis. Viņa draugs tik maz bija līdzīgs visiem tiem fran-čiem, ko viņš pazina! Iekams Kristofs satika Olivjē, viņš bija gandrīz pārliecināts, ka franču inteliģenta tipiskais pārstāvis ir Lisjēns Levī-Kērs, bet īstenībā tas bija tikai karikatūra. Olivjē Kristofam pierādīja, ka arī Parīze var radīt brīvus cilvēkus, vēl lielākus brīvdomātājus nekā Lisjēnu Levī-Kēru un turklāt daudz skaidrākus un godīgākus. Kristofs mēģināja savu draugu pārliecināt, ka ne viņš, ne An-luanete droši vien nav tīri franči.

— Mīļais draugs, — Olivjē viņam teica, — ko tu zini par Franciju?

Kristofs atcerējās, cik lielām pūlēm viņš bija centies to izprast, sauca vārdā visus frančus, ko bija saticis pie Stevenso-niem un Rusēniem: ebrejus, beļģiešus, luksemburdziešus, amerikāņus, krievus, austrumniekus un pat dažus tīrasinīgus frančus.

— Taisni to jau es tev saku, — teica Olivjē, — tu neesi sastapis nevienu īstu francūzi. Tu esi redzējis dīkus ļaudis, zaļas uzdzīves varoņus, kuri nav pat franči, visādus politiķus, balamutes, visu to, kas ņirbina nācijas līmeni un pārskrej pāri, tās pamatus neskardams. Tu esi redzējis tikai lapseņu spietus, ko kārdina sulīgi vīnadārzi un krāšņi rudeņi. Bet tropus ar strādīgām bitēm, pašu darba pilsētu, drudžainās atziņu slāpes tu neesi redzējis.

4— Piedod, — teica Kristofs, — es esmu redzējis arī jūsu gara aristokrātiju.

— Ko tad tu esi redzējis? Divus trīs dučus literātu? Tie tikai ir īstie aristokrāti! Mūsu laikā, kad zinātnei un darbam tik augsta cieņa, literatūra nav vairs nacionālās domas dziļākā izteiksme. Un arī literatūrā tu esi redzējis tikai teātri, vieglo izpriecu teātri, šo starptautisko virtuvi, kas radīta kosmopolītisko viesnīcu bagātniekiem. Parīzes teātri! Vai tu domā, ka nopietns darba vīrs zina, ko tur uzved? Pastērs ne desmit reižu savā mūžā nebija kāju spēris šajos teātros. Kā daždien ārzemnieks, tu pārspīlē mūsu romānu, mūsu bulvārteātru, mūsu politisko intrigu nozīmi... Ja tu gribi, es varu tevi iepazīstināt ar sievietēm, kas nelasa nevienu romānu, ar Parīzes meitenem, kas ne reizes nav bijušas teātrī, ar vīriem, kas nekad nav aizrāvušies ar politiku, — un šos ļaudis tu vari satikt franču gara darbinieku augstākajā saimē. Tu nepazīsti ne mūsu zinātniekus, ne mūsu dzejniekus. Tu neesi redzējis ne vientulībā radušos māksliniekus, kas izkvēlo klusumā, ne mūsu revolucionāru dedzīgos pulkus. Tu nepazīsti nevienu lielu un patiesi ticīgu garu, nevienu īstu ateistu. Par pašu tautu es nemaz nerunāju. Ko tu par viņu zini? Tu pazīsti tikai to nabaga sievu, kas tevi kopa slimības dienās. Un kur tu būtu varējis tautu redzet? Cik parīziešu tu pazīsti, kuri dzīvo augstāk par otro vai trešo stāvu? Un, ja tos tu nepazīsti, tu nepazīsti arī Franciju. Tev nav ne jausmas par drosmīgajām un skaidrajām dvēselēm, kuras klusi staro netīros dzīvokļos, Parīzes bēniņos, nomaļās provincēs, par visiem tiem, kuru vienkāršā dzīve aizrit nopietnu domu, mūžīgas atsacīšanās vientulībā, — tu nepazīsti šo nelielo draudzi, kura Francijā mūžam ir bijusi, gan maza skaitā, toties garā liela; tā ir gandrīz nezināma, tās darbi ir gandrīz netverami, un tomēr tanī slēpjas visas Francijas spēks, kluss un mūžīgs, bet tie, kas dēvējas par izredzētiem, nepārtrauktās maiņās iznīkst, un viņu vietā ik dienas nāk citi. Tu brīnies, ieraudzījis francūzi, kas nedzīvo savai laimei vien, bet kalpo savas ticības, savas pārliecības uzvarai. Ir tūkstoši tādu kā es un vēl daudz cienīgāki, patiesāki, pazemīgāki par mani; līdz savai nāves stundai tie nepagurdami kalpo tikai vienam ideālam, vienam dievam, kas neuzklausa viņu lūgšanas. Tu nepazīsti mazos ļaudis, kas dzīvo savu taupīgo, kārtīgo, darbīgo, mierīgo dzīvi, šo snaudošo liesmu, šo ziedošanās spēka pilno tautu, kuru mans tautas brālis, vecais Vobāns, reiz aizstāvēja pret varas vīru egoismu. Tu nepazīsti tautu, tu nepazīsti tās inteliģenci. Vai tu esi lasījis kaut vienu no tām grāmatām, kuras mēs atzīstam par saviem uzticamākiem draugiem un drošākiem ceļabiedriem, kas mums palīdz dzīves grūtībās? Vai tu ko zini par mūsu jaunajiem laikrakstiem, kuros mēs guldām tik lielu ticību un aizrautību? Vai tev ir kaut jausma par tiem tikumiski skaidrajiem cilvēkiem, kas mums ir kā saule, kuras klusais staru spēks baida liekuļu baru? Tie neiedrošinās viņiem uzbrukt klaja cīņā. Tie viņu priekšā loka savus ceļus, lai viņus vieglāk varētu nodot. Liekulis ir vergs, bet, kur ir vergi, tur arī kungi. Tu pazīsti tikai vergus, bet kungus tu nepazīsti... Tu esi redzējis mūsu cīņas, un tu teici tās rupjas un aplamas, jo neizprati šo cīņu jēgu. Tu redzi gaismas atspulgus un ēnas, bet neredzi iekšējo gaismu, mūsu senseno dvēseli. Vai tu esi centies to iepazīt? Vai esi pētījis mūsu senos varoņdarbus no Krusta kariem līdz Komūnai? Vai esi ielūkojies franču gara traģēdijā? Vai esi noliecies pār dzelmeni, kurā zvīļo Paskala domas? Kā var noliegt, nopulgot tautu, kas jau vairāk nekā desmit gadsimtus rada garīgas vērtības un attīstās, tautu, kas ar savu gotisko mākslu, savu septiņpadsmito gadsimtu un savu revolūciju visu pasauli veidojusi pēc savas līdzības, — tautu, kas desmitiem reižu izturējusi uguns pārbaudījumu un ir tanī tikai norūdījusies un, nāvi uzveikdama, ir desmitiem reižu atdzimusi! ...— Jūs visi esat vienādi. Visi tavi tautas brāļi, kuri atbrauc mūsu zemē, redz tikai parazītus, kas grauž mūsu miesas, literatūras, politikas un finansu avantūras, un visus šo sēnalu piegādātājus un patērētājus, un greznās prieka meitas. Un par Franciju jūs spriežat pēc šiem nožēlojamiem tārpiem, kas grauž tās dzīvību. Neviens no jums neredz Parīzes trokšņu nomākto, patieso Franciju, franču provinces dzīvības spēku, visu tautu, kas strādā, vienaldzīga pret savu vienas dienas kungu tračiem ... Jā, jūsu neredzība jau ir gluži dabiska, un es jums nepārmetu to: kā jūs varat to pazīt? Arī paši franči tikko pazīst Franciju. Mūsu krietnākie, labākie cilvēki dzīvo noslēgtībā, viņi ir gūstekņi paši savā zemē... Nemūžam neviens nezinās, ko mēs esam izcietuši savas tautas gara vārdā, kā svētāko mantu sargādami gaismu, ko tas iededza mūsu sirdīs, un mūžīgi cīnīdamies pret naida dvesmu, kas centusies to dzēst. Un šajā cīņā mēs esam vieni, visapkārt jūtam mēra sagandēto gaisu, ko sazāļojuši šie parazīti, kuri kā tumšs siseņu bars dzīrās nomākt mūsu domas, izdeldēt mūsu prātu, apgānīt mūsu sirdi; tie, kuru pienākums bija mūs sargāt, mūsu vadoņi, mūsu stulbie un gļēvie kritiķi, mūs nodeva; tie pieglaimojās ienaidniekam, izlūgdamies piedošanu par to, ka arī viņi ir franči; mūsu tauta, kas par mums neliekas zinis, kas mūs pat nepazīst, mūs atstājusi ... Kā lai mēs to mācām mūs saprast? Mēs nevaram tai piekļūt... Ak, un tas ir vissmagāk! Mēs zinām, ka Francijā ir tūkstošiem ļaužu, kas domā tāpat kā mēs, zinām, ka_ runājam viņu vārdā, un tomēr nevaram darīt nekā, lai viņi mūs sadzirdētu! Viss ir ienaidnieka varā: avīzes, žurnāli, teātri... Prese bēg un vairās no dzīvām domām, un domas atzīst tikai tad, ja tās derīgas kā izpriecas līdzeklis vai kādas politiskas partijas ierocis. Intrigas un literātu kliķes brīvu ceļu ļauj tikai tam, kas sevi aizliedzis. Posts un pārmērīgs darbs mūs liec pie zemes. Politiķi, ko vada tikai pašlabuma mērķi, interesējas vienīgi par to tautas daļu, ko tie var nopirkt. Vienaldzīgā un_ savtīga buržuāzija mierīgi noskatās mūsu miršanā. Mūsu tauta mūs nepazīst; pat tie, kas cīnas_ tapat ka mes, strādā tikpat nezināmi kā mes, nekā nezina par mums, un mēs nekā nezinām par viņiem ... Nelaimīgā Parīze! Gan arī tai ir nopelni: tā koncentrējusi un izkārtojusi franču domu spēkus. Bet ļaunums, ko ta radījusi, ir lielāks par tās labajiem darbiem, un tada laikmeta, kāda dzīvojam mēs, viss labais pārvēršas par ļaunu. Viltus izredzētie iekarojuši Parīzi, rībina savas reklāmu bungas un nomāc visas Francijas balsi. Vēl vairāk: Francija pie-viļ pati sevi, tā apstulbota klusē un savas domas bikli slēpj sava dvēselē ... Senāk šis posts mani satrieca. Bet tagad, Kristot, es esmu mierīgs. Esmu izpratis pats savu un savas tautas speķu. Mums tikai jāgaida, līdz netīrie pali pārskries. Francijas cieto granītu tie neaiz-skalos. Un to es gribu tev rādīt ari šajās dūņās. Jo daudzās vietās jau kļuvis redzams virsotņu spožums ...

TĀ KRISTOFAM atklājās ideālisma milzīgā vara, kas apgaroja tā laika franču dzejniekus, muzikus,

zinātniekus. Kamēr dienas varoņi ar savu rupjā sensuālisma kulta trokšņiem pārkliedza franču domas balsi, tā klusībā dziedāja tālāk savu svinīgo un mīlestībā kvēlošo dziesmu, pārāk cēla, lai sacenstos ar nekaunīgā bara skaļajiem kliedzieniem, dziedāja to pati sev un savam dievam. Un likās, ka savā dziņā bēgt no derdzīgās kņadas šis gars attālinājās visapslēptākos nostūros, savos nesagraujamos pils torņos.

Dzejnieki, patiesie dzejnieki, kas pelnījuši šo daiļo vārdu, ar kuru prese un akadēmijas bagātīgi apveltīja slavas un naudas kārus balamutes, šie dzejnieki ienīda nekaunīgo daiļrunību un verdzisko reālismu, kas slīd tikai pa lietu virspusi, nespēdams ienirt to būtībā, un noslēdzās savas dvēseles slēptākos dziļumos, iegrima mistiskā vizuālismā, kurā bangoja formu un domu universums kā straume, kas iegāžas ezerā, un to apmirdzēja iekšējas dzīvības atspīdums. Šī sevī slēgtā ideālisma intensitāte, kas traucās pārradīt pasaules visumu, ļaužu baram bija nesasniedzama.

Arī Kristofs to sākumā nesaprata. Pēc «Gadatirgus» kņadas šī pārvērtība bija pārāk liela. Likās, ka viņš no satrakota bara drūzmas un žilbinošas gaismas pēkšņi būtu iegājis nakts klusumā. Ausīs viņam dūca un dunēja. Viņš nekā vairs neredzēja. Viņš, kas dzīvi tik karsti mīlēja, pirmajā mirklī apmulsa no šī kontrasta. Ārpasaulē brāzās kaislību krāce, sabangodama visu Franciju, kustībā satraukdama visu cilvēci. Bet mākslā no šī nemiera uz pirmā acu uzmetiena nebija redzams nekas. Kristofs jautāja Olivjē:

— Dreifusa lieta jūs pacēla līdz zvaigznēm un atkal nogāza dzelmenī. Bet kur ir tas dzejnieks, ko būtu aizrāvis šis ban-gojums? Ticīgās dvēselēs patlaban norisinās ievērojamākā cīņa, kāda kopš gadsimtiem izcīnīta starp baznīcas varu un sirdsapziņas tiesībām. Kur ir tas dzejnieks, kurā būtu atspoguļojušās šīs svētās mokas? Darba tauta pošas uz karu; nācijas mirst, un nācijas atdzimst; armēņus kauj un bendē, Āzija mostas no tūkstoš gadu miega un triec zemē Maskavas milzeni, Eiropas cietumsargu; Turcija kā jauns Ādams atver acis pretim austošai dienai; cilvēks iekaro gaisu; vecā zeme plaisā zem mūsu soļiem, un atveras dzelmeņi, kas aprij veselas tautas ... Visi šie brīnumi piepildījušies divdesmit gados, un to pietiek, lai izveidotu divdesmit «Iliādas», bet kur ir šo brīnumu ugunīgās pēdas jūsu dzejnieku grāmatās? Vai tikai viņi vien ir akli pret dzīves poēziju?

— Pacieties, mans draugs, pacieties, — Olivjē viņam atbildēja. — Klusi, nerunā, uzklausies ...

Pamazām apklusa zemes ass griezīgā skaņa, tālumā izdzisa darba īstenības smago ratu rīboņa. Un atskanēja klusuma dievišķīgā dziesma ...

Dunēja dzejnieku veseri, kuri trauka sienās iekala ticības prieku, kas strāvo no dvēseles, un saldās sāpes, kas_ smaidot ieaijā. Tā bija dzidru balsu simfonija. Neviena no tam neuz-gavilēja tautas tauru varenajā pilskanībā, kādā skanēja Kor-neija un Igo dzeja; toties to harmonija bija noskaņām bagata. Mūsdienu Eiropas tīrākā mūzika.

Olivjē teica apklusušajam Kristofam:

— Vai nu tu saproti?

Kristofs savukārt pamāja, lai draugs klusē. Kaut vīrišķīgas dziesmas viņam labāk patika, viņš tomēr tagad baudīja mežu un cilvēka dvēseles avotu čalas, ko sadzirdēja franču dzeja. Pārejošo tautas karu viesulī šīs balsis dziedāja par pasaules mūžīgo jaunību, kamēr ļaužu miljoni yārga, cits citam no rokām rāva brīvības skrandas; tās dziedāja un dziedāja par mežiem un strautiem, mūžam atkārtodamas: «Brīvs! ... Tu esi brīvs!... Slava! Slava!...» Bet paštīksmes sapņu snaudā tās tomēr neiegrima. Šajā dzejnieku korī izskanēja arī traģiskas balsis: lepnuma, mīlestības, baiļu balsis.

Tur drāzās apreibis aukas jonis, tur raisījās dumpīgi spēki, skanēja ekstātiskas varoņu poēmas, kas dainoja par ļaužu bara drudžaino neprātu, par cīņu starp cilvēciskiem dieviem, par elsājošiem strādniekiem, kuri kala nākotnes pasauli. Un žilbinošā, drūmā gaisma, kas apspīdēja prāta saltās virsotnes, ves-moja vientuļo dvēseļu varonīgās skumjas, un izmisuma gaviles viņas sadega pašas savās liesmās.

Daudzas šo ideālistu īpašības vācietim likās drīzāk vāciskas nekā franciskas. Bet viņus visus apgaroja mīlestība uz tīro franču valodu, un viņu poēmās skanēja Grieķijas^ mītu spirgtais spēks. Francijas dabu un ikdienišķo dzīvi kada noslēpumaina burvība viņu acīs atspoguļoja senās Grieķijas vīzijās. Bija jādomā, ka antīkās dvēseles aizvien vēl dzīvoja katrā divdesmitā gadsimta francūzī un mūžam dzīrās nomest savas modernās drānas, lai atdzimtu daiļā kailumā.

No visas šis dzejas dvašoja bagātas, ilgos gadsimtos briedušas kultūras aromāts, kāds nebija rodams nevienā citā Eiropas zemē. Kas to bija reiz ieelpojis, nevarēja vairs aizmirst. Tas pievilināja dzejniekus no visām pasaules malārm Tie visi pārvērtās par franču dzejniekiem un bija nesamierināmi franciski; un franču klasiskajai mākslai nebija dedzīgāku skolnieku par šiem anglosakšiem, flāmiem un grieķiem.

Olivjē vadībā Kristofs pamazām sāka izprast Francijas mūzas domīgo skaistumu, kaut viņa dvēselei mīļākā par šo aristokrātisko, garīgi izsmalcināto būtni bija skaista, vienkārša, veselīga un ražena tautas meita, kas tik daudz neprāto, bet vientiesīgi mīl.

No visas franču mākslas izsmaržoja tas pats odor di be-lezza^13, kā saules piesildīti rudenīgi meži izdvašo nobriedušu zemeņu smaržu. Mūzika bija viena no tām mazajām zemeņu plantācijām, kas slēpjas zaļā zālē. Sākumā Kristofs pagāja tām garām, nekā neredzējis, jo savā dzimtenē bija pieradis pie daudz krāšņākiem mūzikas biezokņiem. Bet liegā dvesma viņu vilināja atpaka); ar Olivjē palīdzību viņš ērkšķos un vītušu lapu kaudzēs, kas aplami saucās mūzikas vārdā, atrada nedaudzu muziku brīvo un noskaidroto mākslu. Augļu dārzu un fabrikas dūmeņu vidū viņš mazā svētbirzī, Sen-Denī ielejā, redzēja jautri un bezrūpīgi dejojošus faunus. Kristofs brīnīdamies klausījās viņu zobgalīgi jautrās fleitu melodijās, kas nebija līdzīgas nevienai līdz šim dzirdētai dziesmai.

Mazo klavieru kompozīciju nevērīgi vieglajā grācijā un šķietamajā diletantismā, franču kamermūzikā, kurai vācu komponisti pat neveltīja savu vērību un kuras māksliniecisko meistarību arī Kristofs pats bija niecinājis, viņš sāka izjust jaunas dzīves drudžainās trīsas, Reinas viņā krastā vēl svešu nemieru, ar kādu franču mūziķi savas mākslas nekoptajā zemē meklēja sēklas graudus, kas varētu apaugļot nākotni. Kamēr vācu muzik i pasīvi gulēja savu senču pozīcijās, iedomādamies, ka pasaules attīstību tie varēs aizkavēt uz savu bijušo uzvaru robežas, pasaule tomēr devās uz priekšu, un jaunu patiesību alkās visiem pa priekšu traucās franči; viņi pētīja mākslas neminā-

mās tāles, dzisušās un atkal jaunā kvēlē kaistošas saules, seno Grieķiju un Tālos Austrumus, kas pēc gadsimtu ilga miega atkal’ savas lielās, dīvainu sapņu pilnās acis vera pretim gaismai. Rietumu mūzikā, ko metodes un klasiska samēra gars bija ieslēdzis šauros kanālos, viņi atvēra senatnīgo formu slūžas. Un Versaļas baseinos iestrāvoja visas pasaules ūdeņi: tautas melodijas un ritmi, eksotiskas un senas skaņas, jauni un atjaunoti intervāli. Kā pirms viņiem Francijas gleznotāji impresionisti kā gaismas Kolumbi cilvēku acīm atvēra jaunu krāsu pasauli, tā muziki tagad traucās iekarot skaņu pasauli: viņi iegrima dzirdes noslēpumainākos dziļumos un uzgāja jaunu zemi šajā pazemes jūrā. Bija gandrīz jādomā, ka viņi nepratīs izmantot savus sasniegumus un kā daždien paliks tikai jaunu ceļu cirtēji.

Kristofs apbrīnoja šo radoši pārgalvīgo muziku, kas, tikai vakar dzimusi, šodien jau soļoja pasaules priekšgalā. Cik liela drosme slēpās šajā graciozajā, smalkajā būtnē! Pret vientiesīgajām aplamībām, par ko Kristofs vēl nesen pukojās, viņš kļuva iecietīgs. Nemaldās tikai tie, kas nekā nerada. Bet maldi, kas tiecas uz dzīvu patiesību, ir auglīgāki nekā mirusi patiesība.

Lai šīs tiekšanās panākumi bija kādi būdami, bet pati tiekšanās bija apbrīnojama. Olivjē Kristofam parādīja trīsdesmit piecos gados.veikto darbu un spēka daudzumu, kāds izšķiests, franču muziku raisot no iznīcības, no nāves miega, kādā tā bija gulējusi līdz 1870. gadam: bez simfoniju skolas, bez dziļākas kultūras, bez tradīcijām, bez meistariem, bez klausītajiem, norobežota vienā pašā Berliozā, kam aizrāvās elpa aiz smacīga stinguma un skumjām. Un Kristofs nu sāka cienīt tos, kas izcirta ceļu nacionālai atdzimšanai, viņš nezobojās vairs par šo muziku estētisko uzskatu šaurību vai talanta trūkumu, jo viņi bija radījuši daudz vairāk nekā ģeniālu mākslas darbu, viņi bija radījuši veselu muziku cilti. No visiem šiem lielajiem darbiniekiem, kas veidoja jauno franču muziku, vismīļākais Kristofam bija Cēzars Franks, kas nomira, pirms savām acīm varēja skatīt uzvaru, kurai pats bija izlauzis ceļu. Tāpat kā vecais Sies, viņš franču mākslas tumšākajiem gadiem cauri pasargāja savas ticības svētumu un savas tautas ģēnija skaidrību. Aizkustinoša parādība: baudkārās Parīzes vidū šis klusais, vientulīgais meistars, šis mūzikas apustulis, kas rūpju pilnā dzīvē, nicinātā darbā pasargāja savas pacietīgas dvēseles nesadragājamo skaidrību, savas dvēseles gaišo prieku, kuras lēnprātīgais smaids apstaroja viņa maigi glāstošo mākslu.

Šī LIELĀ, ticīgā mūziķa rašanās ateistiskas tautas klēpī Kristofam, kas dziļumā nepazina Francijas dzīvi, likās gandrīz kā brīnums.

Bet Olivjē, viegli paraustīdams plecus, viņam jautaja, Jaira Eiropas zemē vēl būtu atrodams mākslinieks, kas tik kaislīgi aizrauts no bībeles gara kā puritāniskais Fransuā Millē, vai zinātnieks, tik kvēls un pazemīgs savā ticībā_ kā gudrais Pas-tērs, kas locīja ceļus Bezgalības idejas priekša, un, kad šī ideja pārņēma viņu «smeldzīgu skumju mirkļos», kā pats izteicies, «viņš lūdzās saprāta aizsardzību», jo bija gatavs ļauties Pas-kala cildenajam neprātam. Katolicisms nebija par šķērsli Pas-tēra varonīgajam reālismam, kā arī Paskala kvēlā saprāta meklējumiem. Francijas tautā, no kuras šie vīri bija cēlušies, viņi smēlās šo ticību, kas aizvien vēl kvēloja Francijas zeme un ko daži demagogi velti centās noliegt. Olivjē pazina šo ticību, viņš pats to kādreiz bija nesis savā sirdī.

Viņš Kristofam norādīja uz varonīgajiem katolicisma at-dzemdināšanas mēģinājumiem, kas bija sākušies pirms divdesmit pieciem gadiem, uz Francijas kristīgās baznīcas kaislīgo dziņu saskaņoties ar prātu, ar brīvību, ar dzīvi; viņš norādīja uz apbrīnojamiem garīdzniekiem, kam netrūka drosmes «kristīties par cilvēkiem», kā bija teicis viens no tiem. Tie prasīja katolicismam tiesības visu saprast, atbalstīt katru godīgu domu, jo «ikviena godīga doma, kaut arī maldīga, ir svēta un dievišķīga». Viņš norādīja uz tūkstošiem jaunkatoļu, kurus rosināja cēla dziņa radīt kristīgu, brīvu, tīru un brālīgu republiku, kurā visiem patiesiem, godīgiem cilvēkiem būtu vieta; un, spītēdama visiem necie-

nīgiem apkarojumiem, zemiem apvainojumiem ķecerība, viltīgām intrigām no labās un kreisās — sevišķi no labas puses, šī mazā, drosmīgā novatoru nodaļa gāja tikai tālāk savu klinšaino ceļu, kas veda uz nākotni: viņu skatiens bija skaidrs, viņi nebijās nekādu pārbaudījumu, zināja, ka nekas mūžīgs nav uzceļams, ja tas nebūs slacīts viņu asinīm un asarām.

Tā pati dzīvīgā ideālisma un kaislīgā brīvības gara elpa apdvesa arī citas reliģijas Francijā. Jaunas dzīves šalkas satrauca arī protestantisma un jūdaisma aizmigušās masas. Ceļā sacensībā visi tiecās radīt brīvas cilvēces reliģiju, kura neziedo nekā: ne sava prāta spēku, ne sava entuziasma sparu.

Sī ticīgā sajūsmība nebija vērojama reliģijās vien, tā iededzināja arī revolucionāro kustību. Tur tā kļuva traģiska. Kris-tofs līdz šim pazina tikai vulgāro sociālismu, politikāņu sociālismu, kuri savu izbadējušos klientūru kārdināja ar bērnišķīgu un primitīvu sapni par vispārēju laimi, ko varot nodrošināt ar zinātnes palīdzību, balstoties uz varu. Kristofs tagad redzēja, kā pret šo derdzīgo optimismu vērsās inteliģences pretstrāva, kas cīņā vadīja sindikālistiskās strādnieku organizācijas. Tas bija aicinājums uz «karu, kas vienīgais spēj radīt augstākas vērtības un mirstošai pasaulei atdot jēgu, ideālu, mērķi». Sie lielie revolucionāri, nicinoši noraidīdami «buržuāzisko, tirdzniecisko, pacifistisko sociālismu pēc angļu parauga», tam pretim lika «traģisko pasaules uztveri, kurā antagonisms valda kā likums» un pēc kura pasaule dzīvoja, lai ziedotos, lai ziedotos mūžīgi un nebeidzami. — Varēja arī šaubīties, vai karapulki, kurus šie vadoņi raidīja cīņā pret veco pasauli, saprata dedzīgo misticismu, kas ar Kanta un Nīcšes filozofiju attaisnoja varmācību, un tomēr šī revolucionārā aristokrātija bija aizkustinoša parādība. Viņu skurbais pesimisms, kaislās alkas pēc heroikas, viņu aizrautīgā ticība karam un upuriem bija līdzīga vācu bruņinieku ordeņa vai japāņu samuraju kareiviskajiem un reliģiskajiem ideāliem.

Un tomēr tas viss bija tīri francisks: te darbojās franču gars, kas daudzos gadsimtos nebija zaudējis savu raksturu. Ar Olivjē acīm Kristofs to saskatīja konventa tribūnos un pro-konsulos, dažos domātājos, dažos politiskos darbiniekos, franču reformatoros, kas bija dzīvojuši pirms revolūcijas. Kaut šie |audis_dēvējās par kalvinistiem, jansenistiem, jakobīņiem vai sindikālistiem, it visos Kristofs redzēja to pašu pesimistiskā ideālisma garu, kas, nepagurdams un neļaudamies ilūzijām, cīnījās ar cilvēka dabu; šis gars bija kā dzelzs pamats, kas balstīja visu nāciju, bet reizēm to arī satrieca.

Kristofs ieelpoja šo mistisko cīņu dvesmu un sāka saprast šī fanātisma varenību, kurā Francija viesa dedzīgu godprātību un ticību, par kādu citām tautām ar ērtāku sirdsapziņu nebija ne jausmas.

Kā visi ārzemnieki arī Kristofs sākumā bija vieglprātīgi zobojies par pārāk redzamo pretrunu starp franču despotisko garu un burvības formulu — brīvība, brālība, vienlīdzība, — kura rēgojās uz visām republikas sabiedrisko ēku fasādēm. Tagad viņš sāka nojaust šīs cīņas kārās, franču dievinātās brīvības saturu: Prāta bargo šķēpu. Nē, tā viņiem nebija tikai skanīga retorika vai miglaina ideoloģija vien, kā Kristofam sākumā bija licies. Tautā, kurā prāta prasības bija pirmajā vietā, cīņa par prāta uzvaru gluži dabiski nomāca visas pārējās cīņas. Lai citas tautas, kas dēvējās praktiskas, šo cīņu uzskata par neprātīgu! Dziļākam vērotājam tikpat veltīga liksies jebkura cīņa par pasaules valdonību, par varu vai par bagātību, un pēc gadu miljona pasaule vairs nepieminēs nevienu no tām. Bet, ja dzīves vērtību nosaka cīņas spars, kurā visi cilvēka būtības spēki paceļas līdz pilnīgam ziedošanās priekam augstākās būtības vārdā, tad pasaulē nav cienīgākas cīņas par to, ko Francija mūžīgi izkaro par vai pret skaidro Prātu. Un tiem, kas ir koduši šo cieto riekstu, izdaudzinātā anglosakšu vienaldzīgā iecietība šķiet mākslota un nevīrišķīga. Anglosakši savu spēku cenšas izlietot citādi. Garīgā cīņā viņi neraisa savu darbības sparu. Iecietība tikai tad ir liela un izvēršas varonībā, ja tā paliek sev uzticīga arī partiju cīņas karstumā. Bet mūsu dienās Eiropā tā lielāko tiesu liecina tikai par vienaldzību, pārliecības un dzīvības trūkumu. Pēc savas līdzības pārvērtuši Voltēra vārdus, angļi labprāt daudzina, ka «reliģisku pārliecību atšķirības Anglijā radījušas daudz lielāku iecietību» nekā revolūcija Francijā. Bet, taisnību sakot, Francijā ar tās lielo Revolūciju ir daudz vairāk ticības nekā Anglijā ar tās dažādajām ticībām.

NO Šī cīņas kārā ideālisma dzelzs gredzena, no cīņām par Prāta uzvaru Olivjē veda Kristofu kā Vergilijs Danti uz kalna galu, kur klusēdams rāmā mierā mājoja patiesi brīvo franču mazais izredzēto pulciņš.

Brīvāku cilvēku vairs nevarēja zemes virsū būt. Te vēsmoja nekustīgā gaisā lidojoša putna gaišais miers. Šajos augstumos gaiss staroja tik tīrs, tik dzidrs, ka Kristo-fam bija grūti elpot. Te bija mākslinieki, kas prasīja absolūti neierobežotu sapņa brīvību, nevaldāmi subjektīvisti, kas tāpat kā Flobērs ienīda «trulos pintiķus, kuri tic lietu realitātei»; domātāji, kuru sarežģītā, strāvojošā domu pasaule atspoguļoja mūžīgās kustības nebeidzamo brāzmu un, nerimstoši šļākdama un putodama, drāzās aizvien tālāk, neapstādamās nekur, neatsizdamās ne pret kādām klintīm, un «netēloja vis lietu būtību, bet pārvērtību», kā teica Montēņs, «mūžīgo pārvērtību no dienas dienā, no mirkļa mirklī»; zinātnieki, kuri izprata pasaules zūdošo niecību un tukšumu, kurā cilvēks iedzejojis savas domas, savu dievu, savu mākslu, savu zinātni, izprata un tomēr nebeidza aizvien tālāk radīt pasauli un tās likumus, gigantisko vienas dienas sapni. No zinātnes viņi neprasīja ne mieru, ne laimi, ne arī patiesību, jo šaubījās, vai tas būtu sasniedzams; viņi mīlēja zinātni zinātnes pašas dēj, jo tikai tā bija skaista, tikai tā bija reāla. Domu pasaules augstumos valdīja zinātnieki, šie'kaislīgie Pirona sekotāji, kas bija vienaldzīgi pret ciešanām, pret vilšanos, gandrīz pret katru īstenību; aizvērtām acīm viņi ieklausījās dvēseļu klusajā mūzikā, skaitļu un formu maigajās, varenajās harmonijās. Lielie matemātiķi, brīvie filozofi — stingrākie un pozitīvākie prāti pasiaulē — stāvēja uz mistiskas ekstāzes robežas. Ap sevi viņi izraka tukšumu, viņi noliecās par dzelmeni, apreibinājās baismīgās dzīles izbaudā un ceļā priekā šaudīja savu domu zibeņus bezgalīgā naktī.

Kristofs noliecās viņiem līdz un arī centās ielūkoties dzel-menī, un viņam noreiba galva. Viņš, kas jutās brīvs, jo bija atraisījies no visiem likumiem un atzina tikai savas sirdsapziņas likumu, pēkšņās izbailēs juta, cik niecīgs viņš bija blakus šiem frančiem, kuri bija atraisījušies pat no neapstrīdamiem saprāta likumiem, no katra kategoriskā imperatīva, no jebkādas mērķtiecīgas dzīves izpratnes, dzīves mērķa. Kadeļ tad viņi vēl dzīvoja? ; ;Vh

— Prieka dēļ, ka viņi var būt brīvi, — atbildēja Olivjē. _

Bet Kristofs, kas šajā brīvībā zaudēja pamatu zem kājām,

ilgojās pēc varenā disciplīnas gara, pēc vācu ticības autoritātei; un viņš teica:

— Jūsu prieks ir tikai kārdinājums, opija smēķētāja sapnis. Jūs apreibina brīvība, jūs aizmirstat dzīvi. Neierobežota brīvība prātam nozīmē ārprātu, valstij — anarhiju. Brīvība! Kas gan šajā pasaulē ir brīvs? Kas jūsu republikā ir brīvs? — Tikai blēži! Jums, krietnajiem un izredzētajiem, tur jānosmok. Jūs varat tikai sapņot. Un drīz jums ne sapņu prieks nebūs ļauts.

— Vienalga! — sacīja Olivjē. — Tu, mans nabaga Kristof, nezini, kāda līksme ir brīvam būt. Tā izlīdzina visas briesmas, visas ciešanas, pat nāvi. Brīvam būt un just, ka visi ap tevi — pat nelieši — ir brīvi, tā ir neminama laime. Šķiet, ka dvēsele līgo bezgalīgā gaismā. Un citā vidē tā nevar vairs dzīvot. Ko man var dot drošība, ko tu man soli, un skaistā kārtība, nevainojamā disciplīna tavu ķeizarisko kazarmu četrās sienās? Es droši vien tur nosmaktu. Gaisu! ... Vairāk gaisa! ... Vairāk brīvības!

— Pasaulei vajadzīgi likumi, — Kristofs pretojās. — Agri vai vēlu, tomēr reiz atnāk valdītājs.

Bet Olivjē zobgalīgi Kristofam atgādināja vecā Pjēra de l’Etuāla vārdus:

Nekāda pasaules vara nemūžam neierobežos franču runas brīvību, tāpat kā sauli tā neieraks zemē vai neieslēps tumšā bedrē.

KRISTOFS pamazām aprada neierobežotās brīvības gaisā. No franču pasaules augstumiem, kuros sapņo gaismas apstarotie gari, viņš noraudzījās uz kalna nogāzēm, kur izredzētie varoņi cīnījās piar dzīvu ticību, — lai tā būtu kāda būdama, — un mūžīgās ilgās tiecās uz kalna galu, kur bija visi tie, kas gāja svētā karā pret tumsonību, pret sērgām, pret postu, kur cilvēki kaisa izdomas drudzī, kur kvēloja moderno Prometeju un Ikaru gudrais neprāts, kas iekaro gaismu un izcērt gaisa stigas, zinātnes milzeņu cīņa pret dabu, kuru tie uzveic. Vēl zemāk — mazs, kluss paļāvīgu vīriešu un sieviešu pulciņš, drošās, pazemīgās sirdis, kas ar lielām un grūtām pūlēm jau aizsniegušas ceļa vidu un augstāk vairs nespēj celties, jo viņas saista pelēkā ikdienība, kur viņas izdziestklusā, nevienam nezināmā ziedošanās kvēlē. Un vēl zemāk — kalna pakājē viņš šaurā aizā starp kraujām klinšu nokarēm redzēja nerimstošu cīņu: tur abstraktu ideju, aklu instinktu fanātiķi kāvās cits ar citu sīvā, niknā kautiņā, nejuzdami, ka ir vēl kas lielāks, augstāks par klinšu sienām, kas tos ieslēdza. Pašā lejā izpletās purvi, kuros smaka lopi, vārtīdamies savos mēslos. — Bet visas nogāzes rotāja mākslas spirgtie ziedi, mūzikas smaržainie zemeņu ceri, un skanēja strauti, dziedāja putni: dzejnieki.

Kristofs jautāja Olivjē:

— Kur ir jūsu tauta? Es redzu tikai izredzētos, vienalga: labos vai ļaunos.

Olivjē atvaicāja:

— Tauta? Tā kopj savu dārzu. Par mums tā nedomā. Katra izredzēto grupa cenšas to saistīt pie sevis. Bet tautai visas tās vienaldzīgas. Nesen tā vēl klausījās — kaut tikai izpriecas dēļ — politisko putu kūlēju tirgus kliedzienos. Nu tā vairs negrib, ka to kāds traucē. Vairāki miljoni pat neizlieto savas velēšanu tiesības. Partijas var kauties cik nikni kaudamās, tauta par tām nedomā, kamēr karotāji nesāk bradāt viņas laukos: ja tas notiek, viņa saceļas piktumā un sakauj visas partijas. Tauta pati no sevis neiet noteiktā darbības virzienā, bet aizsargājas pret visiem uzbrukumiem, kas traucē viņas darbu, viņas mieru, lai tie nāktu no kuras puses nākdami. Lai viņas vadoņi būtu karaļi, imperatori, republikāņi, garīdznieki, brīvmūrnieki vai sociālisti, tauta prasa tikai, lai to pasarga pret lielām, vispārējām briesmām: pret karu, apvērsumiem, epidēmijām, lai miera dzīvē tā varētu kopt savu dārzu, un savas dvēseles klusībā viņa domā: «Kad šie blēži reiz liks mani hnierā?»

I Bet šie blēži ir nelgas, tie neapdomīgi uzplijas vienkāršajam cilvēkam, un, ja tie neapstājas, viņš beidzot satver meslu ;dakšu un visus izmet pa durvīm. Tā kādu dienu klāsies arī ļmūsu šīsdienas kungiem.

Reiz senos laikos šo tautu aizrāva lieli nacionāli mērķi. [Varbūt tie atkal reiz viņu apreibinās, kaut savas bērnu kaites jviņa šķiet jau izslimojusi; taču tautas aizrautība nekad nav [ilgstoša, drīz vien viņa atkal pievēršas savai gadsimtu vecajai [līdzgaitniecei — zemei. Tieši zeme ir tā, kas frančus saista pie [Francijas un ne tikai frančus. Tik daudzas un dažādas tautas kopš gadsimtiem jau kopā strādā šajā brīnišķīgajā zemē, kas !viņus visus vieno, kas ir viņu visu lielā mīlestība. Nebeidzamā darbā, priekos un bēdās viņi kopj šo zemi, un tanī viss viņiem ir mijš un dārgs, ik kaktiņš, ik zemes stūrītis.

Kristofs pavērās uz visām pusēm: cik tālu vien ceļš bija redzams, visapkārt purviem, pāri klinšu nokarēm, darba cīņas laukiem un drupu kaudzēm izpletās ziedošās Francijas rūpīgi koptais līdzenums: tas bija Eiropas civilizācijas kuplais dārzs. Par savu krāšņumu tam bija jāpateicas auglīgajai zemei un nenogurstošās tautas sīvajam, neatlaidīgajam darbam, jo šī tauta jau daudzus gadsimtus to apara, apsēja un veidoja to aizvien skaistāku.

Apbrīnojama tauta! Visiem tā liekas grozīga un mainīga, bet nekas viņā nepārvēršas. Gotiskajā skulptūrā Olivjē vērīgas acis saskatīja visus tagadējās Francijas provinču tipus, tāpat kā Kluē un Dimustjē zīmējumos gurdenās, ironiskās augstāko aprindu pārstāvju un inteliģentu sejas, bet Lenēna gleznās viņš uztvēra Ildefransas un Pikardijas strādnieku un zemnieku saprātīgās, gaišās acis. Seno laiku domas aizvien vēl mājoja franču apziņā. Paskala gars bija dzīvs ne vien nacionālistiskajā un reliģiozajā inteliģencē, bet arī neskaitāmos sīkos bur-žuā vai revolucionārajos sindikālistos. Korneija un Rasina māksla vēl nebija tautā mirusi, un sīkam Parīzes ierēdnītim Ludviķa XIV laiku traģēdija bija saprotamāka nekā Tolstoja romāns vai ībsena drāma. Viduslaiku dziesmas, senfranču «Trisfcans» mūsdienu francūzim bija radniecīgāks nekā Vāgnera «Tristans». Domu pasaules ziedi, kas kopš divpadsmitā gadsimta mūžam plauka Francijas puķu dārzos, visā savā dažādībā bija cits citam ļoti radniecīgi un krasi atšķīrās no visa, kas atradās aiz šo dārzu robežām.

Kristofs pārāk miaz pazina Franciju, lai varētu uztvert viņas nemainīgās rakstura īpašības. Šiajā lauku krāšņumā visvairāk viņu pārsteidza ārkārtīgi lielā zemes sadrumstalotība. Ikvienam, kā teica Olivjē, bija savs dārzs, ik zemes stūrītis bija no citiem šķirts iar akmens sienām, žogiem, sētām. Tas bija jau daudz, jia dažā vietā izpletās kopēja pļava vai kopēja birze, ja vienā upes krastā dzīvojošie ļaudis bija ciešāk saistīti cits ar citu nekā ar viņā krastā dzīvojošajiem. Ikviens noslēdzās savās mājās, un likās, ka šī noslēgtība pēc daudzo gadsimtu sadzīves nebija mazinājusies, bet izvērtusies vēl lielāka.

Kristofs nodomāja:

«Cik viņi visi vientulīgi!»

ŠO NOSLĒGTĪBU nekas nerak-sturoja tik spilgti kā nams, kurā dzīvoja Kristofs un Olivjē. Tā bija maza, sevī noslēgta pasaule, maza Francija, krietna un strādīga, un nekas nesaistīja tās dažādos elementus. Vecs, sašķiebies piecu stāvu nams ar čīkstošām grīdām, tārpu izēstiem griestiem. Kristofa un Olivjē bēniņu dzīvoklī caur griestiem sūcās lietus; beidzot bija jāpasauc strādnieki, lai tie cik varēdami izlabo jumtu. Kristofs dzirdēja, kā tie viņam virs galvas strādāja un tērzēja. Viens no tiem viņu sevišķi uzjautrināja un kaitināja; ne mirkli tas nerimās savā nodabā triekt, smieties, dziedāt, aplamības igvelzt, svilpot ielas kuplejtas, pats ar sevi sarunāties, nepārtraucot darba gaitu. Un visu, ko viņš darīja, viņš skaļi paziņoja citiem:

— Vēl iesitīšu vienu naglu. Kur tad mans veseris? Viena nagla jau iekšā, tā, nu otra arī. Vēl reizi jāuzsit! Tā! Nu, vecais draugs, mans darbs ir galā!...

Kad Kristofs sāka spēlēt, jumta licējs uz īsu brīdi apklusa, ieklausījās un tad atkal sāka svilpot vēl skaļāk; visskaistākajos mūzikas kāpinājuma momentos tas ar lielu veseri uz jumta sita takti. Beidzot Kristofs vairs neizcieta, uzrāpās uz krēsla un izbāza galvu pa jumta lūku, lai trokšņotāju sarātu. Bet, tiklīdz Kristofs to ieraudzīja jāteniski sēžam uz jumta, ieraudzīja tā labsirdīgo seju, ar naglām pilno muti, piepūstos vaigus, viņš sāka skaļi smieties, un viņam līdzi smējās arī jumta naglotājs. Kristofs aizmirsa savas dusmas un sāka ar to tērzēt. Un tikai beigās viņš atģidās, kādēļ bija piegājis pie loga:

— Ak jā, es gribēju jums jautāt: vai mana klavieru spele jūs netraucē?

Strādnieks apgalvoja gluži pretējo un lūdza tikai, lai Kristofs tik daudz nespēlē lēnās un gausās melodijas, jo, tik lēnu takti sizdams, viņš kavējot savu darbu. Viņi šķīrās kā labi draugi. Stundas ceturksnī Kristofs bija pārrunājis ar viņu vairāk nekā sešos mēnešos ar visiem mājas iedzīvotājiem kopā.

Katrā stāvā bija divi dzīvokļi, viens divistabu, otrs ar trim istabām. Kalpotāju istabas nebija, un visi īrnieki iztika bez kalponēm, atskaitot partera un pirmā stāva iedzīvotājus, kas īrēja abus dzīvokļus, kopā savienotus.

Kristofs un Olivjē dzīvoja piektajā stāvā, un viņu kaimiņš bija abats Korneijs, četrdesmit gadus vecs, ļoti izglītots cilvēks, brīvdomātājs, ļoti inteliģents, senāk strādājis lielā seminārā par skolotāju, bet pāvests viņu bija atcēlis no audzinātāja pienākumiem pārāk laikmetīga domu virziena dēļ. Šo sodu viņš izcieta klusēdams un, kaut dvēseles dziļumos ar to nesamierinājās, tomēr nesāka cīņu un atsacījās no visām iespējām publiski noskaidrot savas mācības principus, jo bēga no visiem trokšņiem un savas domas labāk ļāva iznīcībai nekā skandalozai publicēšanai. Kristofs nevarēja izprast šo pazemīgā dumpinieka tipu un vairākkārt bija mēģinājis sākt ar to sarunas, bet abats vienaldzīgi, kaut ļoti laipni uzklausīja Kristofu, taču ne vārda nerunāja par to, kas visvairāk sāpināja tā sirdi, un savu pašcieņu ieslēdza klusēšanas sienās.

Vienu stāvu zemāk tādā pašā dzīvoklī, kāds bija abiem draugiem, dzīvoja Elī Elsberžē ģimene: inženieris, viņa sieva un divas mazas meitiņas septiņu un desmit gadu vecumā, krietni, simpātiski ļaudis, kas bija atrāvušies pilnīgā nošķirtībā, aplami kaunēdamies par savu trūcīgo materiālo stāvokli. Jaunā sieva, kas enerģiski gādāja par savas majas saimniecību, ļoti cieta no šī rūpīgi slēptā trūkuma. Viņa butu divkārt vairāk strādājusi un pūlējusies, lai tikai neviens nezinātu par viņu grūtībām; arī šīs jūtas Kristofam nebija saprotamas. ^Els-beržē bija protestanti no Francijas austrumiem. Pirms dažiem gadiem abus laulātos draugus bija līdzi aizrāvis Dreifusa lietas saceltais viesulis. Tāpat kā tūkstošiem citu franču, kam septiņus gadus pāri drāzās šīs svētās histērijas vēji, viņi kaislīgi aizstāvēja Dreifusu. Tam viņi ziedoja savu mieru, savu stāvokli, savus sakarus; viņi atsacījās no uzticīgiem draugiem, gandrīz sabojāja savu veselību. Ilgus mēnešus viņi nepazina miegu, zaudēja ēstgribu un apmātā dedzībā mūžīgi atkartoja vienus un tos pašus argumentus, satraukdami viens otru. Par spīti sāvai kautrībai un bailēm no smieklības viņi tomēr piedalījās publiskās demonstrācijās un mītiņos, iedegās kaistošās runās. Mājās viņi pārradās ar drudžainu galvu un slimu sirdi un naktīs abi kopā raudāja. Šajā cīņā viņi izšķieda tik lielu sajūsmas un kaislības spēku, ka viņiem nebiļa vairs speķa priecāties par uzvaru, kad beidzot tā bija pienākusi; šī cīņa viņus novārdzināja un nomāca uz visu mūžu. Viņu cerības bija tik cildenas, viņu ziedošanās līksme tik tīra, ka reala uzvara šķita tīrais izsmiekls, salīdzinot ar to, par ko viņi bija sapņojuši^ Šādus viengabalainus raksturus, kuros vieta ir tikai vienai patiesībai, neganti sāpināja viņu varoņu politiskie kompromisi un sagādāja rūgtu vilšanos. Viņi redzēja, ka viņu cīņas biedri, kas likās tās pašas ticības un taisnības apgaroti, metas virsu laupījumam, dzinās pēc varas, pēc goda un siltām vietamL tiklīdz ienaidnieks bija uzvarēts, un paši sāka taisnību kajam mīdīt. Tikai šaurs pulciņš palika uzticīgs savai pārliecībai: tie bija nabagi, vientulīgi, visu partiju atstumti cilvēki, kas savukārt vairījās no visiem. Viņi salīda tumšos kaktos, vairījās cits no cita, viņus plosīja bēdas, neirastēnija, viņiem nebija vairs nekādu cerību, citi cilvēki viņiem derdzās un dzīve bija apnikusi. Inženieris un viņa sieva bija šādi upuri.

Viņu mājās nebija dzirdami nekādi trokšņi. Viņiem bija gandrīz slimīgas bailes traucēt savus kaimiņus, kaut gan paši bieži tika traucēti. Aiz lepnuma viņi par to nekad nesūdzējās Kristofam no visas sirds bija žēl abu meitenīšu, kuru bērnišķīgo jautrību, gaišo dziņu klaigāt, lēkāt un_ smieties vecāki vienmēr nomāca. Viņš mīlēja bērnus un, uz kāpnēm satikdams savas mazās kaimiņienes, izturējās pret tām ļoti laipni. Sākumā meitenes bija biklas, bet drīz ar Kristofu sadraudzējas, jo viņš vienmēr tām pastāstīja kādu jocīgu notikumu vai mieloja ar saldumiem. Meitenītes pastāstīja par Kristofu saviem vecākiem, kas viņu uzlūkoja nelabvēlīgām un neuzticīgām acīm, bet drīz tos savaldzināja trokšņainā kaimiņa vaļsirdība un laipnība, kaut tie daudzkārt bija nolādējuši viņa klavieres un sasodīto troksni augšas stāvā (jo Kristofs, savā istabiņā gandrīz vai nosmakdams, plosījās un ārdījās kā lācis krātiņā). Sarunas viņiem raisījās ar lielām pūlēm. Kristofa zemnieciskās manieres bieži vien kaitināja Elī Elsberžē. Taču velti inženieris centās nostiprināt atturības un pieklājības aizsargvalni, aiz kura mēdza slēpties: nebija iespējams pretoties Kristofa kvēlajai labsirdībai, kad viņš ar savām godīgajām, laipnajām acīm uzlūkoja sarunas biedru. No sava kaimiņa Kristofs lāgiem izvilināja dažas tīri personiskas dabas vaļsirdības. Elsberžē bija ļoti īpatnējs cilvēks — drosmīgs un tomēr nevarīgs, melanholisks un rezignēts. Viņam netrūka spēka cienīgi panest grūto dzīvi, bet viņš nevarēja atraisīties no tās. Bija gandrīz jādomā, ka viņš šai dzīvei bija pateicīgs par to, ka tā attaisnoja viņa pesimismu. Viņam nesen bija piedāvāta ļoti laba vieta Brazīlijā, kur būtu bijis jāvada lielāks uzņēmums, bet viņš piedāvājumu atraidīja, bīdamies, ka turienes klimats varētu kaitēt sievas un bērnu veselībai.

— Tad atstājiet viņus še, — teica Kristofs. — Brauciet viens pats un gādājiet tur par viņu labklājību.

— Es lai viņus atstāju? — sašutumā iesaucās inženieris. — Var redzēt, ka jums nav bērnu!

— Ticiet man, es jums būtu devis to pašu padomu, ja art man būtu bērni.

— Nemūžam, nemūžam! Aizbraukt no Francijas!... Nē, tad labāk es dzimtenē esmu nelaimīgs.

Kristofam likās dīvaini, ka dzimtenes un savu tuvinieku mīlestība izpaudās gribā dzīvot un vārgt kopējā posta. Bet Olivje to saprata.

— Iedomājies tikai, — Olivjē teica Kristofam, — viņš tur var nomirt, viņš var nomirt svešā zemē, tālumā no visiem, kas viņam mīļi... Tas ir briesmīgi! Tad labāk visu citu nekā to! Un dažu gadu dēļ, kas viņa mūžā vēl lemti, nav taču vērts tā pūlēties ...

— Kādēļ pastāvīgi jādomā tikai par nāvi? — plecus raustīdams, iesaucās Kristofs. — Un, ja arī būtu lemts mirt, vai tad nav labāk mirt cīņā par to cilvēku laimi, kurus mes mīlam, nekā vārgt un dēdēt vienaldzīgā bezspēkā? ...

TAJĀ PAŠĀ ceturtajā stāvā dzīvoja kāds mehāniķis, vārdā Obērs. Ja arī viņš no visiem mājas ļaudīm dzīvoja šķirts, ta nebija viņa vaina vien. Šo cilvēku, kas bija cēlies no pašām tautas dzīlēm, trauca tikai viena kaislīga dziņa: nemūžam vairs nedzīvot savu senāko dzīvi. Viņš bija mazs un slimīgs, ar asi veidotu pieri, dziļi zem pieres iegrimušām acīm, kuru možais, neatlaidīgais skatiens ieurbās pretiniekā ka svārpsts; viņam bija gaišas ūsas un ņirdzīgas lūpas, un viņa dobja, gārdzošā balss it kā ar pūšanu izpūta vārdus. Obera pastāvīgi iekaisušais kakls, ko vēl vairāk kairināja nepārtrauktā smēķēšana, vienmēr bija apsiets ar zīda lakatiņu, viņš bija drudžaini kustīgs, īsts diloņsirdzēja temperaments. Aiz nicības, ironijas un rūgtuma maskas slēpās sapņaina, trauksmīga un vientiesīga, bet mūžam dzīves maldināta dvesele. Obers bija kāda viņam pašam sveša buržuā ārlaulības dēls, viņu bija audzinājusi māte, ko viņš nevarēja cienīt. Jau agrā bērnībā viņš bija iepazinis dzīves postu un netīrību. Savus spēkus viņš bija izmēģinājis visos amatos un daudz bija braukājis pa Franciju. Ar neremdināmām zināšanu alkām un neticamām pūlēm viņš bija sasniedzis diezgan labu izglītību. Viņš lasīja visu: vēsturi, filozofiju, dekadentu dzejas; viņš gāja visur — uz teātriem, izstādēm, koncertiem. Aizkustinošā jutu maiguma viņš dievināja buržuāzisko literatūru un buržuāzisko kultūru, kas viņu iežņaudza kā burvju lokā. Viņu apreibināja miglainā un kvēlā ideoloģija, kas apskurbināja pirmo Revolūcijas gadu buržuāziju. Viņš drošā paļāvībā ticēja prāta nemaldībai, progresa neierobežotībai — quo non ascendam? — ticēja drīzam laimes sapņa piepildījumam zemes virsū, zinātnes visvarenībai, ticēja ^cilvēcei kā dievībai un ticēja Francijai, cilvēces vecākajai meitai. Viņš bija sajūsmīgs un lētticīgs antiklerikālis; reliģiju, it īpaši katolicismu, viņš pielīdzināja obskurantismam un katru garīdznieku uzskatīja par izglītības un brīvības nāvīgāko ienaidnieku. Sociālisma, individuālisma, šovinisma idejas viņa galvā jaucās bezgalīgā juceklī. Pēc uzskatiem viņš bija humānists, pēc temperamenta — despots, būtībā — anarhists. Būdams pašlepns un apzinādamies savas audzināšanas trūkumus, viņš sarunās bija apdomīgs. Visu, ko citi runāja, Obērs vērīgi uzklausījās, taču nekad neprasīja padomu: viņam likās, ka tas viņu pazemotu. Bet, lai viņa inteliģence un atjautība bija cik liela būdama, tā tomēr nevarēja apslēpt sistemātiskās izglītības trūkumu. Viņš bija iedomājies kļūt par rakstnieku. Kā daudziem frančiem, kas izglītojušies pašmācības ceļā: viņam bija iedzimts labs stils un smalkas novērotāja spējas, taču viņa domās valdīja sajukums. Dažas savu literāro puliņu lappuses viņš parādīja kādam ievērojamam žurnālistam, kam ļoti ticēja, bet tas par viņu tikai zobojās. Dziļi sāpināts un apkaunots, Obērs kopš tā laika nevienam vairs nestāstīja, ko klusībā darīja. Bet viņš nebeidza rakstīt, jo viņam bija neklusi-nāma dziņa izpausties, tas šim vīram sagādāja lepnu prieku. Viņš jutās ļoti apmierināts ar savām puķainajām, retoriskajām lapas pusēm un filozofiskajiem spriedelējumiem, kas nebija nenieka vērti. Bet savus teicami uzrakstītos vērojumus par ikdienišķo dzīvi viņš pats niecināja un neatzina. Obērs sevi uzskatīja par filozofu un gribēja rakstīt sabiedriskas drāmas, idejiskus romānus. Viegli viņš atrisināja vissarežģītākos jautājumus un uz katra soļa atklāja Ameriku._ Pārliecinājies, ka tā jau atklāta, viņš jutās vīlies un sarūgtināts; pastāvīgās neveiksmes viņam gandrīz šķita kā ļaunu ļaužu intrigas un vilti. Viņš izkvēloja slavas kārē un ziedošanās slāpēs un cieta no neziņas, kur un kā izlietot savus spēkus. Viņa sapnis bija pacelties liela rakstnieka godā un piederēt pie izredzēto daudz-rakstītāju saimes, kas viņam likās starojam pārdabīgas varas spožumā. Kaut gan viņš dedzīgi ļāvās šim maldu sapnim, viņam tomēr bija pietiekami skaidrs un veselīgs prāts un dabiska ironija, lai apzinātos, cik maz izredžu viņam piepildīt šo sapni. Viņš labprāt būtu gribējis dzīvot buržuāziskās kultūras atmosfērā, kas iztālēm viņam likās tik gaiša un vilinoša. Šīs nevainīgās dziņas sekas bija tās, ka ļaudis, ar kuriem Obēram sava stāvokļa dēļ bija jādzīvo kopā, viņam derdzās. Un, tā ka buržuāziskā sabiedrība, kurai Obērs lūkoja tuvoties, savas durvis viņam neatvēra, viņš dzīvoja pilnīgā vientulība. Tādēļ Kristo-fam bija viegli ar Obēru iepazīties. Bet drīz viņam bija jāsāk vairīties no tā, citādi Obērs būtu vairāk dzīvojis pie Kristofa nekā savā dzīvoklī. Obērs jutās laimīgs, ka beidzot bija atradis mākslinieku, ar ko varēja sarunāties par muziku, teātri un citām augstākām lietām. Taču saprotams, ka Kristofu šadias sarunas nevaldzināja: ar cilvēku no tautas viņš labāk butu runājis par pašu tautu. Bet Obērs to negribēja, turklāt viņš ari jau sen bija aizmirsis, kas ir tauta.

Jo zemāk, jo svešākas vērtās Kristofa attiecības ar tur dzīvojošajiem cilvēkiem, un tas arī bija pilnīgi saprotams. Lai atvērtos trešā stāva dzīvokļu durvis, būtu bijusi vajadzīga kāda burvības formula, kāds maģisks «Sezam, atveries!». Vienā pusē tur dzīvoja divas dāmas, kas jau ilgus gadus sēroja par senu zaudējumu: 2ermēna kundze, trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, zaudējusi savu vīru un savu mazo meitiņu, nu dzīvoja pilnīgā noslēgtībā kopā ar savu veco, dievbijīgo vīramāti. —-Pretējā dzīvoklī mājoja kāds noslēpumains vīrs nenoteiktā vecumā — starp piecdesmit un sešdesmit gadiem un viņa desmit gadus vecā meitiņa. Viņam bija kails pakausis, labi kopta, kupla bārda, piemīlīga balss, elegantas manieres, aristokrātiskas rokas. Viņa uzvārds bija Vatlē. Viņu daudzināja par anarhistu, revolucionāru, ārzemnieku, un neviens nezināja, no kādās zemes viņš ieradies, vai viņš ir krievs vai beļģietis. īstenībā viņš bija ziemeļfrancūzis, un viņa gars vairs nebija revolucionārs, bet viņš aizvien vēl dzīvoja senajā slavā. Viņš bija 1871. gada Komūnas līdzdalībnieks, tika notiesāts uz nāvi, tad, pats īsti nezinādams, kā, bija izbēdzis un gadus_ desmit klaiņa-jis pa visu Eiropu. Parīzes dumpja laikā un vēlāk trimdā, kā arī mājās pārnākot, kā no seno biedru puses, kuri atkal bija samierinājušies ar pastāvošo iekārtu, tā no visiem revolucionāro partiju pārstāvjiem viņš pieredzēja tik daudz nejēdzību, ka novērsās no visiem un glabāja klusībā savu neaptraipīto, nekur nederīgo pārliecību. Viņš daudz lasīja, dažreiz rakstīja nekaitīgi dumpīgas grāmatas un savās rokās turēja (tā vismaz citi apgalvoja) anarhistiskās kustības pavedienus tālā svešumā,

Indijā vai Tālajos Austrumos, sapņoja par vispasaules revolūciju un nodevās ari citiem vispasaules jautājumiem, tikai ne tik bīstamiem: jautājumam par vispasaules valodu, par jaunu vispārpieejamu mūzikas mācības metodi. Ar nama iedzīvotājiem viņš nedraudzējās; tos, ko satika uz kāpnēm, viņš tikai sevišķi laipni sveicināja. Tomēr Kristofu viņš dažos vārdos iepazīstināja ar savu muzikālo metodi. Kristofu tā interesēja vismazāk: viņam bija vienaldzīgas šīs vientiesīgās domas. Taču Vatlē kungs neatlaidās un laipnā nepiekāpībā centās viņam izskaidrot savu sistēmu, bet par tā dzīvi Kristofs neizdibināja nekā.

Tāpēc Kristofs, satikdams to uz kāpnēm, apstājās, tikai lai paskatītos uz mazo meitenīti, kas vienmēr pavadīja veco vīru. Viņa bija bāla, mazasinīga gaišmate ar zilām acīm. smalku profilu, vāju augumiņu, slimīgu un diezgan neizteiksmīgu seju. Tāpat kā visiem citiem, arī Kristofam likās, ka viņa ir Vatlē kunga meita. Bet meitenīte bija bārenīte, darbaļaužu bērns, ko Vatlē bija adoptējis četrus piecus gadus vecu pēc niknā sērgā mirušo vecāku nāves. Pret nabaga ļaudīm, it īpaši pret to bērniem, viņš sila bezgalīgā mīlestībā. Šīs jūtas viņa dvēselē izvērtās mistiskā maigumā Vensana de Pola 1 garā. Sabiedriskai labdarībai neticēdams un zinādams, kādi ir šo filantropisko biedrību mērķi, viņš darīja labu klusībā, un viņam bija slepens prieks savus labos darbus slēpt. Lai varētu būt cilvēkiem derīgs, Vatlē bija studējis medicīnu. Kādu dienu, iegājis nabadzīga strādnieka mājās savā pilsētas kvartālā, viņš atrada vairākus slimniekus un sāka tos kopt. Viņam jau bija medicīniskas zināšanas, un viņš nolēma tās papildināt. Vatlē nespēja redzēt mazu bērnu ciešanas, tās plosīja viņa sirdi. Bet cik brīnišķīgu prieku viņš izjuta, kad viņam laimējās no slimības nagiem izraut šos nabaga bērnus un kad bālajās sejiņās atkal atmirdzēja vārgs smaids! Vatlē kunga sirds tad gavilēja. Viņš izjuta svētlaimīgus mirkļus, un tie ļāva viņam aizmirst pārestības, ko dažkārt sagādāja šie nabagi, jo reti tie bija viņam pateicīgi. Durvju sardze bija dusmīga, ka tik daudz netīru ļaužu ar dubļainām kājām pielāčoja kāpnes: viņa dedzīgi pukojās un sūdzējās par Vatlē. Nama īpašnieku uztrauca šīs anarhistu sapulces; viņš sāka novērot aizdomīgo īrnieku. Vatlē kungs jau grasījās pārkravāties uz citu dzīvokli, bet nekādi nevarēja sa-

» Vensans de Pols (1576—1660) — franču reliģiozs darbinieks, dibinājis vairākas labdarības iestādes. (Red.) ņemties to izdarīt: viņam bija savas dīvainības. Būdams mīkstsirdīgs, viņš bija arī ietiepīgs, un tā viņš |āva, lai kaimiņi runā, kas tiem tīk.

Kristofs mīlēja bērnus un ar to mazliet iekaroja Vatle kunga uzticību. Šī mīlestība bija tā saite, kas abus vienoja. Tiklīdz Kristofs ieraudzīja mazo meitenīti, sirds viņam sažņaudzas sāpēs: ar kaut kādu neizskaidrojamu līdzību, ko viņš uztvēra instinktīvi, gluži neapzinīgi, šis bērns viņam atgādināja Sabi-nes mazo meitiņu. Sabine, viņa pirmā, nu jau tālā mīlestība, tas klusais un liegais ēnu tēls, kura maigā, vārā grācijā nemūžam neizdzisa viņa sirdī... Un tāpēc viņš uztraucās un zūdījās par šo bālo bērnu, kuru nekad neredzēja lēkājam vai skraidām, kura balss gandrīz nekad nebija dzirdama. Meitenītei nebija neviena rotaļu biedra, viņa vienmēr bija viena, klusa un mēma, mierīgi rotaļājās ar lelli vai malkas pagali un virināja lūpas, pati sev kaut ko stāstīdama. Viņa bija piekļāvīga un tomēr vienaldzīga; viņas būtībā bija kas svešāds un neatminams. Audžutēvs to nemanīja, viņš mīlēja meitenīti. Ak, vai šis svešādais, šis neizprotamais neslēpjas visos, pat mūsu pašu bērnos, kas ir mūsu miesa un asinis? ...

Kristofs lūkoja mazo vientuļnieci iepazīstināt ar inženiera meitām. Bet Elsberžē un arī Vatlē kungs viņa laipnību atraidīja gan smalkjūtīgi, tomēr ļoti noteikti. Likās, ka šie ļaudis uzskatīja par sevišķu godu, ka varēja dzīvi aprakties ikviens savā noslēgtajā kaktā. Viņi visi vajadzības gadījumā butu cits citam palīdzējuši, bet ikviens baidījās, ka otrs var nodomāt, ka viņam pašam vajadzīga palīdzība, un, tā kā abās pusēs patmīlība bija vienāda — un vienāds arī nedrošais stāvoklis, tad nebija cerību, ka viens no viņiem pirmais iedrošinātos sniegt otram roku.

Otrā stāva lielais dzīvoklis gandrīz vienmer bija tukšs. Nama īpašnieks to glabāja sev, bet gandrīz nekad tur nedzīvoja. Senāk bijis komersants, viņš pameta darījumus, tiklīdz viņa īpašums bija sasniedzis iecerēto summu. Lielāko gada tiesu viņš nedzīvoja Parīzē: ziemu uzturējās kādā Rivjeras viesnīcā, vasaru — Normandijas peldvietā. Tā viņš dzīvoja sīka rantjē dzīvi, ar niecīgiem līdzekļiem sev radīdams krāšņuma un bagātības ilūziju, ielīksmoti vērojot citu ļaužu greznību un tiem līdzi) dzīvojot veltīgu uin dīku dzīvi.

Mazākais dzīvoklis bija izīrēts laulātam bezbērnu pārim — Arno kungam ar kundzi. Vīrs bija gadus četrdesmit vai četrdesmit piecus vecs, strādāja licejā par skolotāju. Stundas, labojamās burtnīcas, nodarbības ar atsevišķiem skolniekiem — tas viss viņu tā nomocīja, ka viņam nekad neatlika laika uzrakstīt doktora disertāciju; beidzot viņš atsacījās no domām par to. Desmit gadus jaunākā sieva bija mīlīga, Joti kautrīga būtne. Viņ*i abi bija gudri, izglītoti cilvēki, sirsnīgi mīlēja viens otru, nekad nekur neizgāja, paziņu viņiem nebija. Vīram neatlika brīva laika, sievai laika bija pārlieku, bet viņa bija krietna, mīļa sieviete, kas vīrišķīgi cīnījās ar savu_ grūtsirdību un prasmīgi to slēpa, cenzdamās, cik labi vien mācēdama, izklaidēties: viņa lasīja, vīram palīdzēja veikt dažādus izrakstus, pārrakstīja vīra piezīmes, lāpīja tam drēbes, pati šuva sev kleitas, taisīja cepures. Viņa labprāt šad tad būtu aizgājusi uz teātri, bet Arno bija vienaldzīgs pret to. Vakaros viņš jutās pārāk noguris. Un sieva klusēdama samierinājās.

Viņu lielākais prieks bija mūzika, ko abi dievināja. Viņš nemācēja spēlēt, bet viņa neiedrošinājās, lai gan spēlēt mācēja. Kad viņa spēlēja citu klātbūtnē, kaut pašas vīram dzirdot, viņas spēle skanēja bērnišķīgi un vientiesīgi. Bet viņiem ar to-pietika, un Mocarts, Bēthovens, Gluks bija viņu mīļākie draugi. Abi zināja visus šo vīru dzīves sīkumus, un lielo komponistu ciešanas modināja laulāto draugu sirdīs dziļu līdzjūtību. Viņi priecājās arī par grāmatām, par labām grāmatām, ko abi kopā lasīja. Bet modernajā literatūrā tādu grāmatu bija tik maz: rakstnieki neraizējās par tiem, kas viņiem nevarēja dot ne slavu, ne godu, ne naudu, pret tiem pieticīgajiem lasītājiem, kas nekad nav redzami sabiedrībā, kas nekā neraksta, kas var tikai mīlēt un klusēt. Ar mākslas kluso gaismu, kas Arno pāra skaidrajās, godīgajās sirdīs staroja gandrīz pārdabiskā spožumā, un ar savstarpējo piekļāvību viņiem pietika, lai dzīvotu miera un saticības laimē, kaut arī viņi jutās mazliet skumji (laime neizslēdz skumjas), ļoti vientulīgi un ikdienības raižu nomākti. Viņi abi pacēlās pāri savam sabiedriskajam stāvoklim. Arno kungam galva vienmēr bija pilna interesantu domu, bet viņam nebija ne laika, ne drosmes savas domas uzrakstīt. Viņš nebija tik sabiedrisks un tik darbīgs, lai rakstītu apcerējumus un grāmatas. Veltīgas pūles! Tukša godkārība! Cik viņa sacerējumi būtu niecīgi pret to domātāju darbiem, kas viņam bija mīļi. Viņš pārāk dziļi mīlēja skaistus mākslas darbus, lai

pats iedrošinātos mākslas laukā darboties: tāds mēģinājums viņam būtu licies nekautrīgs un smieklīgs. Par savu uzdevumu viņš uzskatīja mākslas darbu popularizēšanu. Un tā viņš savas domas izpauda saviem skolniekiem;_ velak viņi tas izveidos grāmatās, bez šaubām, pat neminēdami sava skolotāja vārdu. — Par grāmatām viņš izdeva ļoti daudz naudas. Visizšķērdīgākie ļaudis ir tie, kam nekā nav. Tie pērk gramatas, turpretim bagātie jūtas apvainoti, ja viņiem tās nedod par velti. Grāmatas putināja Arno kunga niecīgo mantu, tas bija viņa vājība, viņa posts. Viņš pats par to kaunejas un slēpa to no sievas. Bet viņa nerājās, jo pati būtu darījusi tāpat. — Viņi vienmēr kala skaistus nodomus par naudas taupīšanu, lai varētu doties ceļojumā uz Itāliju, kaut paši zināja, ka šie nodomi nekad nepiepildīsies, un viņi smējās par savu nemākulību krāt naudu. Arno prata samierināties. Viņam pietika ar savu mīļo sievu, ar darba un dvēseles prieka pilno dzīvi. Bet vai arī viņai ar to pietika? Viņa teica: jā. Viņa neiedrošinājās atzīties, ka būtu laimīga, ja vīrs paceltos slavā, kas atstarotu arī uz viņu, apgaismotu arī viņas dzīvi, ienestu mājās lielāku labklājību.. Dvēseles prieki jau ir jauki, bet mazliet gaismas no ārpasaules arī neko nekaitētu! ... Bet viņa bija kautrīga un neteica nekā; turklāt viņa juta, ka vīrs, ja arī censtos kļūt slavens, diezin vai sasniegtu šo mērķi, un bija jau arī par vēlu! ... Visvairāk viņi skuma par to, ka viņiem nebija bērnu. Savas ciešanas viņi slēpa viens no otra un mīlēja viens otru vēl maigak. Likās, ka šie. nabaga ļaudis lūgtos viens otra piedošanu. Arno kundze bija labsirdīga, piekļāvīga un labprāt butu iepazinusies tuvāk ar Elsberžē kundzi, bet neiedrošinājās to pateikt, jo neredzēja, ka Elsberžē kundze būtu to gribējusi. Ne vīram, ne sievai nebija dedzīgākas vēlēšanās kā iepazīties ar Kristofu. Tas bija viņus apbūris ar savu muziku, kas atplūda līdz viņu ausīm no augšstāva. Bet neparko viņi nebūtu varējuši spert pirmo soli. Tā viņiem būtu šķitusi nepiedodama uzmācība.

Visu pirmo stāvu apdzīvoja Fēlikss Veila kungs ar kundzi, bagāti bezbērnu ebreji, kas pusgadu aizvien pavadīja uz laukiem Parīzes apkārtnē. Kaut šajā namā viņi dzīvojia jau ditv-desmit gadus (tiesa gan, tikai aiz ieraduma, jo jau sen butu varējuši atrast savam mantas stāvoklim atbilstošāku dzīvokli),, tomēr šeit viņi likās kā nejauši, gadījuma rakstura iebraucēji.

Ar saviem kaimiņiem viņi nekad nebija pārmijuši ne vārda, un neviens par viņiem nezināja vairāk kā pirmajā dienā, un tomēr kaimiņiem bija savi spriedumi par viņiem. Neviens viņus nemīlēja. Bet viņi par to neraizējās. Taču viņi bija pelnījuši, lai viņos labāk ieskatītos: viņi abi bija lieliski un gudri cilvēki. Gadus sešdesmit vecais vīrs bija asiriologs, pazīstams ar saviem ievērojamajiem izrakumiem Vidusāzijā. Kā vairums viņa tautības domātāju Veils bija cilvēks ar plašu redzes loku un atziņu •slāpstošu garu. Viņš neaprobežojās ar savām speciālajām studijām vien, bet interesējās par neskaitāmi daudzām lietām: par mākslu, sociāliem jautājumiem, visiem mūsdienu domas izpaudumiem. Taču neviens no tiem neaizrāva viņu pavisam, jo viss bija interesanti un nekas neapmierināja pilnīgi. Veils bija ļoti inteliģents, pārāk inteliģents, pārāk brīvs no visām saistībām, un ar vienu roku viņš vienmēr dzīrās izpostīt to, ko ar otru roku bija cēlis, jo viņš cēla daudz: lielus darbus un savas teorijas. Viņš bija ārkārtīgi darbīgs un aiz ieraduma vai gara higiēnas labā pacietīgi un dziji uzara savu zināšanu lauku, kaut neticēja savas darbošanās derīgumam. Viņa nelaime bija tā, ka viņš visu mūžu bijis bagāts un nekad nevarēja izbaudīt dzīves cīņas vērtību; un pēc savām ekspedīcijām Austrumos, kas viņam arī pēc dažiem gadiem apnika, viņš atsacījās no visiem oficiāliem pienākumiem un amatiem. Līdzās pētījumiem viņš vērīgi interesējās par dienas jautājumiem un sociālām reformām ar tiešu praktisku nozīmi, kā, piemēram, par tautas izglītības pārorga-nizēšanu Francijā. Viņš iededzināja dažādas idejas, radīja jaunas strāvas, iekustināja veselus intelektuālus mehānismus un drīz tos pameta. Bieži viņš mulsināja ļaudis, ko bija iejūsmojuši viņa argumenti, jo tūdaļ viņš sāka to pašu nodomu asi un iznīcinoši kritizēt. Viņš nedarīja to ar tīšu nolūku: tā bija viņa rakstura neatvairāma dziņa. Kā daždien nervozam un ironiskam cilvēkam viņam bija grūti paciest cilvēku un lietu smieklīgās ačgārnības, kuras viņš saredzēja asi un skaidri. Un, tā kā pasaulē nav neviena tik cēla pasākuma un neviena tik laba cilvēka, kas zināmā pārspīlējumā un zināmā skaitījumā neatklātu ,kaut ko smieklīgu, tad nebija nekā, ko Veila ironija saudzētu. Tāds gars, bez šaubām, nevarēja iekarot draugus. Bet viņam bija vislabākā griba cilvēkiem darīt labu, un viņš to darīja, taču neviens viņam nebija pateicīgs. Pat tie, kas bija no viņa atkarīgi, savā sirdī viņam nevarēja piedot, ka viņa spriedums tos bija darījis smieklīgus. Viņš cilvēkus varēja mīlēt tikai tad, ja neredzēja tos pārāk tuvu. Veils nebija cilvēku nīdējs. Tadai lomai viņam trūka pašpārliecības. Pret tiem, ko viņš izzoboja, viņš bija bikls un bailīgs un dvēseles dziļumos pats droši nezināja, vai šiem izzobotajiem ļaudīm nav taisnība. Tapec viņš visiem spēkiem centās neatšķirties no citiem, lūkoja šķietami pielāgo* ties viņu domāšanai un viņu dzīves veidam. Bet velti: viņš nespēja atturēties no kritizēšanas, jo pārāk asi un jutīgi uztvēra katru pārspīlētību un visu, kas nebija vienkāršs un patiess, un savu nepatiku neprata slēpt. Sevišķi asi viņš izjuta ebreju smieklīgās īpašības, jo labāk tos pazinaL Kaut gan sava garīgajā brīvībā Veils neatzina nekādus šķēršļus starp tautībām, tomēr viņam pašam nereti nācās sadurties ar kavēkļiem, ko ceļā lika citu tautību piederīgie. Tā kā viņš, gan neatzīdams šos kavēkļus, tomēr kristīgā gara pasaulē jutās svešs un bars, tad, nezaudējot pašcieņu, noslēdzās savā ironijā un dziļajā pie-kļāvībā, kādu juta pret savu sievu.

No Veila ironijas, diemžēl, nebija pasargāta arī viņa sieva. Tā bija labsirdīga, darbīga sieviete, kas visur gribēja but derīga un pastāvīgi nodevās labdarībai. Viņa bija ikdienišķāka par savu vīru, cieši pieķērās savam tikumiskās darbošanās uzdevumam un it kā sastingušai, racionālai, bet augstai idejai par savu pienākumu. Visa viņas skumjā bezbērnu dzīve, kas aizritēja bez liela prieka, bez lielas mīlestības, balstījās uz šo tikumisko ticību, drīzāk gan uz tieksmi ticēt. Viņas laulātā drauga ironija drīz atskārta labprātīgo maldu, kas bija slēpts šajā ticībā, un — citādi viņš nevarēja — sāka par sievu zoboties. Veils bija īsts pretrunu samezglojums. Par pienākumu viņam bija tikpat augstas domas kā viņa sievai, bet arī tikpat nepielūdzama dziņa visu analizēt, kritizēt, un tā viņam lika plosīt, mīdīt kājām sievas tikumisko imperatīvu. Veils nemanīja, ka ar savu ironiju rok bedri sievai zem kājām un nežēlīgi laupa viņai drosmi. Kad viņš to atskārta, tad cieta vairāk nekā sieva; bet posts jau bija sācies. Tādēļ viņi viens otru nemīlēja mazāk un turpināja savu darbu un labdarību. Veila kundzes salto pašcieņu ļaudis nosodīja tikpat naidīgi kā viņas vīra ironiju. Un, tā kā viņi abi bija pārāk lepni, lai skaļi daudzinātu savu labdarību vai savu gribu darīt labu, ļaudis viņu atturību izskaidroja kā vienaldzību un viņu noslēgtību atzina par patmīlību. Jo asāk viņi izjuta šo spriedumu par sevi, jo mazāk centās to mainīt. Gluži pretēji daudzu savas tautības pārstāvju uzmācībai viņi bija pārmērīgas atturības upuri, bet šajā atturībā slēpās liels un jūtīgs lepnums.

Parterā, no kura pa dažiem kāpieniem varēja noiet mazā dārziņā, dzīvoja pulkvedis Šabrāns, atvaļināts koloniālā karaspēka artilērijas virsnieks. Spēcīgais, vēl pajaunais vīrs bija piedalījies spožos karagājienos uz Sudānu un Madagaskaru, tad, pēkšņi visu aiztriecis pie velna, apmetās šajā namā un ne vārda vairs negribēja dzirdēt par armiju. Savas dienas viņš pavadīja, rakdams puķu dobes, veltīgi vingrinādamies fleites pūšanā, sodīdamies par politiku un rādamies ar savu meitu, ko mīlēja vairāk par visu pasaulē. Viņa nebija skaista, bet piemīlīga sieviete trīsdesmit gadu vecumā. Savam tēvam nodevusies ar sirdi un dvēseli, viņa neprecējās, lai nebūtu jāatstāj viņš. Izliecies pa logu, Kristofs bieži abus redzēja. Un, gluži dabiski, lielāku vērību veltīja meitai nekā tēvam. Pēcpusdienas lielāko tiesu viņa pavadīja dārzā šūdama, sapņodama, noņemdamās ar puķēm un vienmēr izturēdamās mīļi jo mīļi pret savu pūcīgo tēvu. Kristofs dzirdēja viņas mierīgo un skaidro balsi, kad viņa smiedamās atbildēja mūžam īdzīgajam pulkvedim, kura soļi nepārtraukti skrapstēja pa dārza taku granti. Kad tēvs iegāja istabā, viņa palika dārzā uz sola un nekustēdamās, nerunādama stundām ilgi šuva un adīja, savā nodabā klusi smaidīdama, kamēr bijušais karavīrs istabā vingrinājās spiedzīgas fleites pūšanā vai dažādības dēļ no smagi elsājoša harmonija neveikliem pirkstiem centās izvilināt juceklīgas skaņas, kuras Kristofu smīdināja vai kaitināja — atkarībā no garastāvokļa.

Visi šie ļaudis dzīvoja cits citam līdzās namā, ko no ielas atdalīja dārziņš, pasargāti no pasaules vējiem, paši cits no cita hermētiski noslēgti. Tikai Kristofs savā sadzīves dziņā un dzīvības spēka pārmērā viņus visus apņēma ar plašu, aklu un reizē redzīgu līdzcietību, viņiem pašiem to nemanot. Viņš nesaprata šos ļaudis. Kā gan viņš varētu tos saprast? Viņam nebija Olivjē psiholoģiskās nojautas. Bet viņš mīlēja šos ļaudis. Vilņš instinktīvi iejutās viņu dvēselēs. Noslēpumainos, netveramos minējumos viņam lēni uzausa šo tuvo un tik tālo cilvēku dzīves neskaidra atziņa, un viņš izjuta sērojošās sievas sāpju pilnās skumjas, lepno un stoisko mieru, kas mājoja inženiera^14 ebreja, abata, anarhista dvēselē; viņš juta bālo, liego kvēli, mīlestības un ticības liesmu, kurā klusi sadega abu Arno sirdis; vientiesīgās ilgas pēc gara gaismas, kuras spārnoja dzīves pievilto cilvēku no tautas; apslēpto dumpīgumu un veltīgo darbības sparu, ko apslāpēja atvaļinātais virsnieks; un ceriņu enāi sapņojošās meitenes pazemīgo dvēseles mieru. Bet Kristofs bija vienīgais, kas dzirdēja šo dvēseļu mēmo muziku; viņi paši to nedzirdēja, ikviens iegrimis savās bēdās un sapņos.

Visi šie ļaudis tomēr strādāja, tiklab spara pilnie, ka dzīves pieviltie: strādāja vecais, skeptiskais zinātnieks un pesimistiskais inženieris, abats un anarhists. Bet uz jumta dziedāja jumiķis.

ARĪ ĀRPUS mājas — labāko cilvēku sabiedrībā Kristofs redzēja to pašu dvēseles vientulību, pat kad viņi apvienojas grupās.

Olivjē Kristofu ieveda maza laikraksta redakcijā, kurā viņš pats strādāja. Žurnāla nosaukums bija «Ezops», un par savu devīzi tas bija izraudzījies Montēņa rindas:

«Ezopu un divus citus vergus aizveda tirgu pārdot. Pircējs jautāja pirmajam vergam, ko šis mākot strādāt; vergs, sevi cildinādams, pircējam solīja vai zelta kalnus, otrais vergs lielījās tikpat skaļiem vārdiem, pat vēl skaļākiem. Kad pienāca Ezopa kārta un arī viņam jautāja, ko šis protot, viņš atbildēja: — Es neprotu nekā, jo šie divi man aizsteidzās priekšā, viņi prot visu, un man nav pāri palicis nekas.»

Tas bija lepns izaicinājums «to cilvēku nekaunībai», kā teica M'on-tēņs, «kuri vienmēr vilšu zina un ir pārspīlēti iedomīgi». «Ezopa» šķietamie skeptiķi savas dvēseles dziļumos bija vispārliecinātākie ideālisti.

Bet plašo publiku, bez šaubām, nevarēja valdzināt šī ironijas maska, vēl vairāk — tā viņu mulsināja.

Tautu var iekarot tikai ar vienkārša, skaidra, stipra un droša dzīvības spēka pilniem vārdiem. Tā labāk grib spilgtus melus nekā bālasinīgu patiesību. Skepse tai tikai tad patīk, ja tajā slēpjas vulgārs naturālisms vai kāda kristīga elku kalpība. Nicīgais pironisms, kādā ietinās «Ezops», bija izprotams tikai nedaudzām anime sdegnose 1f kas bija pārliecinātas par savu spēku. Bet darbībai šis spēks nederēja.

«Ezopa» darbinieki tādēļ nezūdījās. Jo demokrātiskākā vērtās Francija, jo aristokrātiskāka, šķiet, kļuva tās doma, māksla, zinātne. Zinātne norobežojās savā speciālās valodas cietoksnī, noslēdzās savas svētnīcas dziļumos, ietinās trīskārtējā plīvurā, ko varēja atsegt tikai izredzētie, un bija tikpat neaizsniedzama kā Bifona un enciklopēdistu laikā. Māksla — vismaz tā, kura sevi cienīja un kalpoja daiļumam, — bija tikpat noslēgta: tā nicināja tautu. Pat rakstniekus, kam darbība bija svarīgāka nekā tīrais daiļums un tikumiskās idejas šķita augstākas par estētiskajām, pat viņus vadīja tas pats dīvainais aristokratisms. Likās, ka viņi vairāk zūdījās par savas dvēseles dzīvību nekā par tās atvēršanu citiem. Bija gandrīz jādomā, ka viņiem nav svarīga savu domu uzvara, bet tikai šo domu izklāstīšana.

Un tomēr viņu pulkā bija arī tādi, ko aizrāva tautas mākslas problēmas. Dažs labs no tiem, kas bija patiesāks un drošāks, savos darbos sludināja anarhistiskas, postošas idejas, nākotnī-gas, vēl tālas patiesības, kas varētu svētību nest varbūt pēc gadsimta, varbūt pēc divdesmit gadsimtiem, bet tagad tikai plosīja un dedzināja dvēseles; citi rakstīja rūgtas vai ironiskas, ļoti drūmas lugas, kurās nebija ilūziju. Izlasījis tādu lugu, Kristofs uz vairākām dienām zaudēja līdzsvaru.

— Un to jūs rādāt savai tautai? — viņš jautāja, kvēlodams līdzcietībā pret šiem nabaga ļaudīm, kuri nāca uz teātri, lai kaut dažas stundas aizmirstu savas dzīves mokas, un kuriem sniedza tik bendējošas izpriecas. — Ar to jūs cilvēku varat galīgi satriekt.

— Neuztraucies, — Olivjē smiedamies atbildēja, — tauta nemaz neiet uz teātri.

— Un dara pareizi. Jūs jau esat prātā jukuši. Vai tad jūs tautai gribat laupīt pēdējo dzīvības sparu?

— Kādēļ? Lai tā mācās mums līdzi saprast, cik dzīve ir -skumja, un tomēr nepagurt un darīt savu pienākumu. [14]

— Nepagurt? — Pagurt tā droši vien nepagurs, bet prieka arī negūs. Bet, kad cilvēkam nokauj dzīvesprieku, tas nekā vairs nevar sasniegt.

— Ko tad mums darīt? Patiesību viltot mums nav tiesību.

— Bet vēl mazākas tiesības tev visiem rādīt kailo patiesību.

— Un to saki tu? Tu, kas neatlaidīgi esi saucis pēc patiesības, tu, kas patiesību daudzini par dārgāko mantu pasaulē?

— Jā, man un tiem, kuru pleci ir tik stipri, lai varētu to panest. Bet visiem to rādīt ir cietsirdība un muļķība. Ja, nu es to skaidri redzu. Savā dzimtenē es nekad nebūtu tādas domas izdomājis. Vācijā neviens neslimo ar alkām pēc patiesības kā pie jums: tur ļaudis pieķeras dzīvei un piesardzīgi skatas tikai uz to, ko grib redzēt. Es mīlu jūs taisni tādēļ, ka jūs tādi neesat. Jūs esat droši, jūs ejat taisnu ceļu. Bet jūs esat necilvēcīgi. Kad jums šķiet, ka esat atraduši jaunu patiesību, jus metat to pasaulē, neraizēdamies, vai šī patiesība līdzīgi bībeles lapsām ar liesmojošo asti neaizdedzinās visu pasauli. Es cienu, jūs tādēļ, ka patiesību vērtējat augstāk par savu laimi, bet sargājiet jel citu laimi! Jūs pārāk aizraujaties savā patiesības dedzībā. Patiesību būs mīlēt vairāk nekā sevi pašu, bet savu tuvāko vairāk nekā patiesību.

— Un tāpēc vajag melot savam tuvākam?

Kristofs viņam atbildēja ar Gētes vārdiem:

«Augstākas patiesības mums būs izteikt tikai tik daudz, cik pasaulei tās var svētību nest; citas patiesības mums jānoglabā sevī, un tās lai apgaismo visus mūsu darbus, kā aizplīvurotas saules liegais atspīdums izlej savu kluso spožumu.»

Bet šādas šaubas nenomāca franču rakstniekus. Viņi nezūdījās, vai bulta, ko izšāva viņu roka, nes «ideju vai nāvi» vai arī abas reizē. Viņiem bija par maz mīlestības. Ja francūzim ir kāda ideja, viņš grib to uzmākt citiem. Un to viņš grib arī tad, ja viņam nav nekādu ideju. Redzēdams, ka to nespēj, viņš zaudē interesi par cilvēkiem un dzīvi. Tas bija viens no svarīgākajiem iemesliem, kādēļ inteliģences izlase tik maz interesējās par politiku. Ikviens noslēdzās savā pārliecībā vai pārliecības trūkumā.

Daudzkārt bija mēģināts šo individuālismu apkarot un radīt grupējumus, bet tie lielāko tiesu pārvērtas par literāru tenku bedrēm vai smieklīgām partijiņām. Labākās no tām iznicināja cita citu. Šai vidē bija gan daži krietni viri pilni spēka un pārliecības, kuri būtu varējušil vienot un valdīt liabās, bet vājās gribas ļaudis. Taču tiem ikvienam bija savs ganāmpulks, un tas negribēja sajaukties ar citiem. Tā radās vairāki mazi laikraksti, vairākas biedrības, savienības, kurām bija visi tikumi, tikai viena nebija: pašaizliedzības, jo neviena negribēja ietverties otrā, un tā viņas visas ķildojās par skaitā niecīgās un diezgan nabagās publikas vērību, īsu laiciņu dzīvoja savu nožēlojamo bada dzīvi, līdz beidzot sabruka pašas sevī, lai nemūžam vairs neceltos. Tās nekrita no ienaidnieku triecieniem, bet — kas bija daudz bēdīgāk — pašas no savu amata biedru sitieniem. Visdažādāko profesiju pārstāvji _— rakstnieki, dramatiķi, dzejnieki, prozaiķi, profesori, skolotāji, žurnālisti — izveidoja neskaitāmas sīkas kastas, tās saskaldījās vēl sīkākās un nenozīmīgākās, kas cieši noslēdzās cita no citas. Tām nebija nekādu savstarpēju attiecību. Francijā nekur nebija vienprātības, atskaitot pavisam retus mirkļus, kad šī vienprātība izvērtās epidēmiska un aizklīda maldos, jo tā dibinājās uz slimīgu pamatu. Visās darbības sfērās valdīja individuālisms, zinātnē ne mazāk kā tirdzniecībā, kur tirgotājiem tas liedza apvienoties un radīt uzņēmēju organizācijas. Šis individuālisms nebija spilgts un brāzmīgs, bet sīksts un tiepīgs. Vienam būt, citiem nebūt parādā, ar citiem nesaistīties, baidoties, vai citu cilvēku sabiedrībā nebūs jāizjūt sava vājība un nebūs jāiztraucē savas pašlepnās vientulības miers: tās bija šo ļaužu slepenās domas, kuri dibināja «īpatnējus» laikrakstus, «īpatnējus» teātrus, «īpatnējas» grupas. Laikrakstiem, teātriem, grupām lielāko tiesu bija tikai viens mērķis: atšķirties no citiem. Ļaudis neprata apvienoties ar citiem kopējā darbā vai kopējā idejā, neuzticējās cits citam, partijas naidojās savā starpā un ķildā iededzināja pat tādus vīrus, kas, bez šaubām, bija cienīgi cits citu saprast.

Pat tur, kur kopējā darbā strādāja literāti, kuri cits citu cienīja kā Olivjē un viņa biedri «Ezopā», likās, ka viņi kaist nerimstošā cīņas kvēlē, viņiem nebija labsirdīgās sabiedrības, kas tik bieži sastopama un reizēm pat top uzmācīga Vācijā. Šajā jaunekļu grupā Kristofu interesēja no visiem viens^1, jo tanī viņš nojauta ārkārtīgu spēku: tas bija rakstnieks ar nelo^15 kārnu loģiku un cietu gribu, sajūsmināts par tikumiskām idejām, kam kalpoja pašaizliedzīgi un būtu ziedojis visu pasauli un ari pats sevi. Lai šis idejas aizstāvētu, viņš bija nodibinājis žurnālu un gandrīz visus rakstus tanī sacerēja pats. Viņš bija zvērējis cīnīties par brīvu, varonīgu un skaidru Franciju, kuras autoritāti atzītu ne tikai pašā Francijā, bet visā pasaule. Viņš stingri ticēja, ka pienāks diena, kad visi sapratīs, ka viņš ierakstījis vienu no visdrosmīgākajām lappusēm franču domas vēsturē; un viņš nebijia maldījies.. Kristofs būtu gribējis tuvāk iepazīties ar viņu un viņam piebiedroties. Bet kā to izdarīt? Kaut Olivjē un viņu bieži saistīja kopējs darbs, viņi tomēr satikas reti, un viņu sarunas nekad nekļuva intīmas. Viņi neuzticēja viens otram nekā, labi, jia viņi viens otram izteica kādu abstraktu domu, taisnību sakot (ikviens savas domas apslēpa pats sevī), drīzāk viņi runājia monologus, nevērodami, ko tekā otrs. Un tomēr viņi bija cīņas biedri un zināja viens otra vērtību.

Šai viņu noslēgtībai bija visdažādākie iemesli, kurus viņiem pašiem bija grūti izprast. Vispirms pārmērīgs kriticisms, kas pārāk skaidri redz neizlīdzināmās atšķirības starp cilvēkiem, un tikpat pārmērīgs intelektuālisms, kas šīs_ atšķirības paceļ pārāk lielā nozīmībā. Tālāk tās stiprās un tiešās simpātijās trūkums, kura var rasties tikai aiz mīlestības, tikai tam, kam mīlestība nepieciešama, lai dzīvotu. Varbūt zināma loma te ir pienākuma slogam, pārāk grūtajai dzīvei, drudžainajām domām, kas nogurdina šos ļaudis un neļauj viņiem izbaudīt vakara stundu draudzīgās sarunas, un arī tai briesmīgajai izjūtai, kuras esību neviens francūzis neiedrošinās atzīt, bet kura pārāk bieži rūgst viņa dvēselē: tai izjūtai, ka viņi visi nav vienas rases locekļi, bet cēlušies no dažādām rasēm, dažādām nacionalitātēm, kuras dažādos laikmetos apdzīvojušas Francijas zemi un kurām, gan apvienotām vienā tautā, tomēr nav vienkopēju domu. Bet vissvarīgākais iemesls bija skurbinoša, pat bīstama brīvības kvēle, kam cilvēks spēj ziedot visu, ja tanī reiz iededzies! Šī brīvā indivīda vientulība viņiem bija jo dārgākā tādēļ, ka tā bija pirkta ilgu gadu pārbaudījumos. Izredzētie iebēga šajā vientulībā, lai izvairītos no kalpības ikdienības ļaudīm. Vientulība bija reakcija pret reliģisko un politisko bloku tirāniju, reakcija pret spaidiem, ar kādiem indivīdu nomāc ģimene, sabiedriskā doma, valsts, slepenas organizācijas, partijas, kliķes, skolas. Iedomājieties cietumnieku, kam būtu jāpārlec pār divdesmit sienām, lai izbēgtu brīvībā. Ja viņš pārlēcis* pār pēdējo sienu un tomēr nav savu kaklu lauzis, tad ir bijis stiprs un drošs. Tā ir brīvās gribas bargākā skola! Un tiem, kas šīs sienas pārlēkuši, uz visu mūžu dvēselē palicis nevairāms skarbums, neklusināma neatkarības dziņa un nespēja garīgi sakļauties ar citiem cilvēkiem.

Līdzās šai vientulībai aiz lepnuma bija atsacīšanās vientulība. Cik daudz Francijā ir cēlu, krietnu cilvēku, kurus krietnība, lepnums, mīlestība un pašcieņa dzen tikai uz atsacīšanos no dzīves! Tūkstoš svarīgu un nesvarīgu iemeslu kavē viņu darbību. Vienus kavē pazemība, biklums, ieraduma vara, citus — bailes no cilvēkiem, bailes kļūt smieklīgam, bailes no redzama stāvokļa sabiedrībā, no pūļa sprieduma, kas viņu pašaizliedzīgos darbus var nopulgot. Dažs negribēja piedalīties politiskās un sabiedriskās cīņās, cits atvairījās no labdarības, redzēdams, ka tai bez jēgas un bez sirdsapziņas nodevās tik pārāk daudzi, un bīdamies, ka viņu nesajauc ar visiem šiem šarlatāniem un nelgām. Viņus nomāca riebums, gurdums, bailes no darbības, no ciešanām, no zemsirdības un muļķības, bailes no briesmām, no atbildības, no baigā «kālab un kam?», kas salauž tik daudzu krietnāko franču labo gribu. Viņi ir pārāk gudri (taču viņu gudrībai nav plašāka vēriena), viņi redz visus argumentus par un pret. Viņiem nav spēka. Viņiem nav dzīvīguma. Ja cilvēks kūsā dzīvības spēkā, tad viņš nejautā, kādēļ viņš dzīvo. Viņš dzīvo, lai dzīvotu, — jo dzīvot taču ir jauki!

Un beidzot pat vitslabā'kos attur no darbības simpātisku un plaši izplatītu īpašību savienojums: filozofiska attiecība pret dzīvi, juteklisko dziņu apvaldība, maiga piekļāvība ģimenei, savai zemei, tikumiskām ierašām, smalkjūtība, atturība, kautrība, jūtu skaidrība. Visas šīs jaukās un patīkamās īpašības zināmos gadījumos gluži labi saskaņojas ar jautrības garu, drosmi, dvēseles prieku, un tomēr tanī visā izpaudās aizvien pieaugoša mazasinība, franču nācijas dzīvības spēku pakāpeniska pagrimšana un izsīkums.

Mīlīgais dārziņš lejā pie pašas mājas, kurā dzīvoja Kris-tofs un Olivjē, šis četru sienu ieslēgtais dārziņš bija mazās Francijas dzīvākais simbols. Šaurs zaļas zemes stūrītis, no ārpasaules nošķirts. Tikai retumis spirgtais vējš, kas svilpodams griezās laukā, sapņojošajai meitenei uzpūta tālo lauku un plašās zemes elpu.

TAGAD, kad Kristofs sāka atklāt Francijas garīgo spēku slēptos avotus, viņš sašuta, ka tā visur deva virsroku salašņām. Mijkrēslis, kurā klusi un mēmi noslēdzās izredzētie, viņam likās smacīgs un slāpējošs.

Stoicisms ir labs tikai tiem, kam nav vairs zobu. Bet Kristofam bija vajadzīgs spirgts gaiss, plaša auditorija, slavas saule, tūkstoš dvēseļu mīlestība, viņam vajadzēja apkampt visus, ko viņš mīlēja_1 izdeldēt savus ienaidniekus, cīnīties un uzvarēt.

— Tu to vari, — teica Olivjē, — tu esi stiprs. Ar visiem saviem trūkumiem — piedod man šos vārdus — un visām savām labajām īpašībām tu esi radīts, lai uzvarētu. Tā ir tava laime, ka esi piedzimis tautā, kas nav tik izsmalcināta un aristokrātiska. Tev nederdzas darbība. Ja būtu vajadzīgs, tu varētu būt arī politiķis! — Un tu taču esi mūziķis, tā tava augstākā laime. Neviens tevi nesaprot, tu vari pateikt visu. Ja ļaudis saprastu visu to nicinājumu, kas izteikts tavā mūzikā, ja viņi piazītu tavu lielo ticību tam, ko viņi neatzīst, un sadzirdētu neklusināmo himnu tam spēkam, ko viņi visiem līdzekļiem cenšas nomākt, viņi nepiedotu tev un tu tiktu iekalts važas, vajats un plosīts, un tik neganti pulgots, ka visi tavi labākie speķi aizietu cīņā pret viņiem. Un, kad tu beidzot viņus uzvarētu, tev nebūtu vairs elpas, tu nespētu piepildīt savus mākslinieciskos nodomus un tava dzīve būtu galā. Lieli vīri uzvaru gūst parasti tikai aiz pārpratuma; viņus dievina un sumina, uzskatot par tiem, kas viņi nav.

— Nieki! ... — Kristofs nopurpināja. — Jus nezināt, cik gļēvi ir jūsu ienaidnieki. Sākumā man likās,_ka_ tu esi viens, un es attaisnoju tavu bezdarbību. Bet īstenībā jus esat vesela armija, kas domā vienas un tās pašas domas. Jus esat tūkstoškārt stiprāki par saviem apspiedējiem, un jusu vērtība ir tūkstoškārt lielāka, un tomēr jūs paļaujaties viņu nekaunībai! Es jūs nesaprotu. Jūs dzīvojat visskaistākajā zeme, jus esat apdāvināti ar skaidrāko intelektu, cilvēciskākām jūtam un tomēr nezināt, kas jums darāms. Jūs ļaujat, lai niecīgs biežu bars jūs zaimo, pazemo un kājām min. Velns lai parauj, esiet jel, kas jūs esat! Negaidiet, kamēr jums palīdzēs debesis vai kāds Napoleons! Celieties, apvienojieties! Pie darba! Visi kopā, visi līdz! Trieciet ratā savas zemes ienaidniekus!

Bet Olivjē ironiski paraustīja plecus un atbildēja:

— Ar tiem lai mēs kaujamies?... Nē, šī loma nav radīta mums, mums ir augstāki mērķi. Man derdzas vardarbība. Es |oti labi zinu, kas tad notiktu. Visi vecie, saniknotie bankrotētāji, rojālistiskie utubungas, riebīgie varas un naida apustuļi tad pielavītos pie mana darba un to apgānītu. Vai tu tiesām gribētu, lai es dodos cīņā ar seno nailda devīzi «Fuori barbari!» 1 vai «Franciju tikai frančiem»?

— Kādēļ gan ne? — iesaucās Kristofs.

— Nē, tās nav īstu franču cienīgas devīzes. Dažs labs velti pūlas mums tās iepotēt, slēpdamies aiz patriotisma maskas. Barbariskās zemēs šādi vārdi ir labi. Mūsu zeme naidam nav radīta. Mūsu ģēnijs sevi neapliecina, citus noliegdams vai iznīcinādams, bet pievērsdams viņus savam garam. Lai nāk pie mums dziļdomīgie ziemeļi un pļāpīgie dienvidi.

— Un arī indīgie Austrumi?

— Arī indīgie Austrumi: mēs izkausēsim tos savā būtībā, tāpat kā visus citus, tas mums nebūs nekas jauns. Es smejos par Austrumu triumfējošo pozu, tāpat kā par daudzu savu ciltsbrāļu mazdūšību. Tie iedomājas, ka ir mūs iekarojuši, tie dižojas mūsu bulvāros, mūsu laikrakstos, mūsu teātros, mūsu politiskajā arēnā, bet nieki! Uzvarētāji esam mēs! Tie izgaisīs paši no sevis, kad savu dzīvības spēku būs atdevuši mums. Gallijai ir veselīgas iekšas: divdesmit gadsimtos tā sagremojusi jau dažu labu kultūru. Mēs esam rūdīti pret visām indēm... Jums, vāciešiem, tās gan var būt bīstamas! Jums jābūt_ tīriem, un, ja tādi nepaliksiet, tad pazudīsiet. Mums nav jābēdā par savu tīrību, bet par to, lai visu aptvertu. Jums ir ķeizars, Lielbritānija dēvējas par karaļvalsti, bet īstenībā viskaraliskākais karalis ir mūsu latīniskais ģēnijs. Mēs esam vispasaules pilsētas pilsoņi. Urbis. Orbis. [16] [17]

— Tas viss jau ir labi un jauki, — atbildēja Kristofs, — kamēr nācija ir vesela un tās spēki zeļ. Bet atnāks diena, kad tās enerģija izsīks, un tad tai būs jābaidās, ka to neno-gremdē svešzemnieku pali. Vai tev neliekas, ka šī diena jau pienākusi?

— Tas daudzināts jau kopš gadsimtiem! Bet mūsu vēsture šis bailes ir gainījusi. No Žannas d’Arkas laikiem, kad pa izpostīto Parīzi klīda izbadējušu vilku bari, mēs esam izturējuši vēl daudz niknākus pārbaudījumus. Viss šis tagadnes jūklis, šī neierobežotā izvirtība, baudkārības, šis gurdums mani nebaida. Tikai pacietību! Kas grib dzīvot, tam jāiztur. Es zinu, ka pēcgalā, kad beigsies šis posta laiks, sāksies tikumiska atdzimšana, bet arī tai nebūs daudz dziļākas nozīmes, un droši vien arī tanī būs tādas pašas nejēdzības kā še: tie, kas šodien pārtiek no sabiedrības pagrimuma, arī tad kliegs par visiem skaļāk... Bet kāda mums tur daļa! Visas šīs strāvās neskar Francijas patieso tautu. Viens sapuvis ābols nevar samaitat visu ābeli. Tas vienkārši nokrīt. Un visi šie ļaudis ir tik sveši franču nācijai! Kāda daļa mums, vai tie dzīvos vai mirs? Vai es lai iekaistu dusmās, lai dibinu savienības un iededzinu revolūcijas pret viņiem? Tas, kas šodien mūs grauž, nav iznīcināms ar ārēju varu. Šo postu radījusi pārmērīgā dzīves greznība, to radījuši garīgās un materiālās bagātības parazīti. Bet tiem jāzūd!

— Kad tie jūs būs pilnīgi izsūkuši.

— Tādu tautu kā mūsējo nekas nevar baidīt. Viņā slēpti tik dzīvi tikumības spēki, tik liels ideālisms, ka viņa līdzi aizrauj pat tos, kas viņu grib postīt un iznīcināt. Viņa apbur pat rijīgos politiķus. Viņas mērķu lielums paceļ un aizrauj vissīkākos ikdienas ļaudis, ja tiem lemts vadīt stūri un tie paceļas paši sev pāri. Ikviens savā rokā ņem gaismas lāpu, kad pienāk viņa kārta, un dodas mūžsenajā cīņā pret tumsību. Katru ielīksmo un vada viņa tautas ģēnijs, un gribot vai negribot viņi piepilda tā dieva prātu, augstāko likumu, ko noliedz viņu lūpas: Gesta Dci per Frančos [18]... Mīļā, dārgā tēvija, nemūžam es nezaudēšu ticību uz tevi! Un, kaut tavas bēdas tevi nāve dzītu, manas krūtis cilātu vēl lielāks lepnums par mūsu svēto misiju pasiaulē! Es negribu, lai mana Francija bikli ieslēdzas slimnīcas istabā un sargās no visiem vējiem un spirgta gaisa. Es negribu, ka man būtu jādzīvo sekla un pelēka ikdienas dzīve. Ja kāds reiz bijis liels, kādi esam bijuši mēs, tad labāk mirt nekā nebūt vairs lielam. Lai visas pasaules gars mūžīgi mūžam brāzdamies iestrāvo mūsu garā! Tas mani nebaida. Plūdi pārskries, un mana zeme būs mēslota ar auglīgām dūņām.

— Ak mīļais draugs, — Kristofs sacīja, — bet pagaidām tavu prātu nekas nevar ielīksmot. Un kur tu būsi, kad tava Francija beidzot izpeldēs no dūņām? Vai nebūtu labāk cīnīties? Cīņā tu tikai ļaunākajā gadījumā varētu zaudēt, bet tagad tu apzinīgi samierinies ar mūžīgu zaudējumu.

— Es varētu zaudēt vairāk nekā cīņu vien, — atbildēja Olivjē. — Es varētu zaudēt savu dvēseles mieru, un tas man ir dārgāks nekā uzvara. Es negribu nīst. Es gribu taisnīgs būt arī pret saviem ienaidniekiem. Visās kaislību vētrās es gribu pasargāt sava gara skaidrību, lai visu varētu saprast un visu mīlēt.

Bet Kristofs, kam šāda no dzīves atšķirta dzīves mīlestība šķita līdzīga padevīgai nāves pieņemšanai, tāpat kā senais Empedokls, pēkšņi juta, ka viņa dvēselē sāk skanēt naida un mīlestības — naida māsas himna, auglīgās un mūžīgās mīlestības, kas uzar un apsēj visu zemi. Kristofs neatzina Olivjē mierīgo fatālismu, viņš tik kaislīgi neticēja tādas tautas saules mūžam, kura neiet par sevi cīņā, un labprāt būtu visus veselīgos tautas spēkus un visus goda vīrus Francijā saucis uz izšķirošo cīņu.

KA VIENĀ mīlestības mirklī mēs otra cilvēka dvēseli izjūtam dziļāk nekā ilgu mēnešu vērojumos, tā Kristofs, nedēļu pavadījis mājās draudzīgā satiksmē ar Olivjē, daudz vairāk iepazinās ar Franciju, nekā visu gadu pastāvīgi klaiņādams pa Parīzi un centīgi apmeklēdams intelektuālos un politiskos salonus. Vispārējās anarhijas mutulī, kurā Kristofs reizēm vairs nejuta zemi zem kājām, drauga dvēsele viņam likās kā skaidrības un prieka sala tumšā jūrā. Olivjē dvēseles miers Kristofu ielīksmoja jo vairāk tādēļ, ka šis miers nedibinājās uz saprāta slēdzieniem — Olivjē dzīvoja grūtos apstākļos (bija nabags, vientulīgs, un viņa dzimtene it kā gāja uz postu), un viņa vārgā, slimīgā miesa bija pilnīgi nervu varā. Šis miers nebija arī gribas spēka radīts (Olivjē griba bija vāja), nē, tas izauga no viņa paša un no viņa tautas būtības dziļumiem. Arī daudzos citos cilvēkos Olivjē apkārtnē Kristofs saskatīja šī «jūras klusuma», šīs harmoniskās gaismas tālu atspīdumu, un viņš, kas pazina savas dvēseles tirdošās nemiera mokas, kas zināja, ka reizēm ar visu savas gribas spēku tikko spēja uzturēt savas brāzmīgās dabas līdzsvaru, viņš apbrīnoja šo aizplīvuroto harmoniju.

Patiesās, bet apslēptās Francijas parādīšanās izgaisināja visus Kris-tofa jēdzienus par franču raksturu.

Jautras, sabiedriskas, bezrūpīgas un žilbinošas tautas vietā viņš ieraudzīja sevī slēgtus, vientulībā nošķirtus cilvēkus, kurus kā vizošā miglā ietina iedomāts optimisms, bet kuri īstenībā bija dziļi un mierīgi pesimisti, maldu tēlu, garīgu kaislību apmātas, nesatricināmas dvēseles, kas drīzāk bija salaužamas nekā pārvēršamas. Tādi, bez šaubam, bija tikai franču nācijas izredzētie locekļi. Kristofs brīnīdamies jautāja draugam, kur viņi smēluši šo izturību un šo pārliecības spēku. Olivjē viņam atbildēja:

— Tikai zaudējumos. Jūs, mans mīļiais Kriistof, mūs atkal pārkausējāt. Ak, bez šaubām, mums bija sāpīgi. Jūs nevarat iedomāties, cik drūmā atmosfērā mēs esam auguši, pazemota un saplosītā Francijā, kas vēl nesen lūkojās_nāvei acis un aizvien vēl jūt baigu pārspēka varu. Mēs zinājām, ka mūsu dzīve, mūsu ģēnijs, franču kultūra, desmit gadsimtu dižums nonācis rupja, varmācīga iekarotāja rokās, kas to nesaprata, ienīda un katru brīdi varēja to izpostīt uz mūžīgiem laikiem. Mes jk mirkli to apzinājāmies. Vai tu vari iedomāties visus tos franču mazos ļaudis, kas piedzimuši bēdu mājās un posta ena, ko baroja skumjas un neziņa un kas tika audzināti asiņainai, nevairāmai un varbūt veltīgai atriebībai: šie ļaudis vispirms apzinājās to, ka pasaulē nav tiesību, ka pasaulē nav taisnības, jo pārspēks uzvar tiesības! Šādas atziņas uz visu mužu saplosa jaunās paaudzes dvēseli vai norūda to un paceļ varonība. Daudzi ļāvās ikdienības straumei, tie sev jautāja: «Ja jau tāda ir pasaules kārtība, vai tad ir vērts cīnīties? Ko tur censties? Viss ir tikai nieks. Nedomāsim vairs par to, labāk baudīsim dzīvi.» Bet tie, kas izturēja, ir rūdīti uguns pārbaudījuma. Nekāda vilšanās vairs nevar iedragāt viņu ticību, no pirmās dienas viņi zināja, ka viņu ceļš nekad nebūs laimes ceļš un citas izvēles nav, tādēļ jāiet sava gaitia, jo citādi jānosmok. Šī pārliecība nerodas uzreiz. No piecpadsmit gadus veciem zeniem to nevar prasīt. Tas maksā dažu labu briesmu brīdi, dažu labu izlietu asaru. Bet tā ir labi. Tā tam jābūt...

Klusēdams Kristofs spieda Olivjē roku.

— Mīļais Kristof, — teica Olivjē, — tava Vācija mums daudz likusi ciest.

Un Kristofs gandrīz lūdza piedošanu, it kā viņš butu līdzvainīgs.

— Neskumsti vis, — Olivjē smaidīdams turpināja, — jo pretēji savai gribai tā darījusi mums vairāk labu nekā ļaunu. Sakāve iededzināja mūsu ideālismu jaunās liesmās, atjaunoja mūsu atziņas un ticības slāpes. Tikai jūsu dēļ mūsu Francija tagad piesēta ar skolām, tikai jūs atraisījāt mūsu Pastēru radošos spēkus, kuru izgudrojumi ir daudz vērtīgāki par pieci miljoni lielo kara kontribūciju, ko jūs prasījāt no mums. Un tikai jūs ielējāt jaunu dzīvību mūsu dzejā, mūsu glezniecībā un mūzikā. Jums mēs esam pateicīgi par savas nacionālās pašapziņas atdzimšanu. Ja ļaudis savu laimi tik pašaizliedzīgi spēj ziedot savam ticības ideālam, tad viņi ir bagātīgi gandarīti, jo ar to viņi šajā vienaldzīgo pasaulē ieguvuši tik lielu tikumisko spēku, ka viņus vairs nenomāc nekādas šaubas un viņi tic savai uzvarai. Redzi, mīļais Kristof, kaut mūs nav daudz un mes liekamies vāji, — tikai pilīte vācu spēka okeānā, — mēs tomēr ticam, ka šī pilīte krāsos visu okeānu. Viena Maķedonijas falanga izklīdinās visu Eiropas pūļa armiju.

Kristofs vēroja slimīgo Olivjē, kura acīs dega ticības kvele:

— Nabaga vājie franči! Jūs esat stiprāki par mums!

— Ak svētais zaudējums! — iesaucās Olivjē. — Lai svētīta mūsu sakāve! Mēs nekad to neaizmirsīsim! Mēs visi esam tas bērni!

OTRA DAĻA

SAKĀVE norūda labākos nācijas spēkus, atsijā garā stingros un skaidros, dara tos vel stingrākus, vēl skaidrākus. Toties pārējos tā jo ātrāk dzen uz bojā eju un salauž viņu sparu. Lielākā tautas masa neiztur pārbaudījumu, atdalās no labākajiem, no tiem, kas turpina savu ceļu. Labākie to zina un tādēļ cieš; pat vislielākajā pārdrošniekā smeldz slēpta grūtsirdība, savas bezspēcības un vientulības apziņa. Un visļaunākais ir tas, ka viņi ir atrauti ne vien no savas tautas miesas, bet arī šķirti cits no cita. Ikviens cīnās pats. Stiprākie domā tikai par savu glābiņu. «Ak cilvēk, palīdzi pats sev!» Viņi piemirst, ka vīrišķības likums mudina: «Ak cilvēki, palīdziet cits citam!» Visiem trūkst uzticības, paļāvības, cēlsirdības, trūkst dziņas uz vien-kopēju darbu, kādu nācijā modina uzvara, uzplaukuma un spēku pilnības apziņa.

Kristofs un Olivjē to zināja: šeit, Parīzē, kur it kā netrūka saprotošu dvēseļu, šajā nezināmu draugu apdzīvotajā namā viņi bija tikpat vientulīgi kā Āzijas tuksnesī.

VIŅU materiālie apstākļi bija grūti. Iztikas līdzekļi trūcīgi. Kristofam bija tikai Hehta dotie nošu pārrakstīšanas un mūzikas transponēšanas darbi. Olivjē bija pārsteidzīgi atsacījies no skolotāja amata. Tas bija noticis skumju un nomāktības periodā pēc Antuanetes nāves, un Olivjē sēras vēl smagākas vērta nelaimīgā mīlestība, ko viņa sirdī viesa kāda meitene no Natāna kundzes sabiedrības. (Kristofam viņš nekad to nebija stāstījis, jo kautrējās savas ciešanas rādīt citiem. Viena no Olivjē apburošākajām īpašībām bija šī smalkjūtība arī pret intīmākiem draugiem.)

Šajā dvēseles nomāktībā, kad jauneklis sevišķi ilgojās pēc klusuma, skolotāja amats viņam nebija vairs izturams.

Taisnību sakot, šis darba lauks nekad viņu nebija valdzinājis, jo tanī savas domas skaļi jāizrunā un cilvēks nekad nav viens. Darbs skolā tikai tad kļūst cildens, ja to veic kā apustulisku kalpošanu, bet to Olivjē nespēja. Un universitātes mācību spēkam pastāvīgi jāsaskaras ar auditoriju, un tas sāpīgi nomāc tādas dvēseles, kas meklē vientulību. Divas trīs reizes Olivjē bija jārunā publiski, un viņš jutās kā pazemots. Viņam derdzās šī publiskā pašizrā-dīšanās. Viņš redzēja savus klausītājus un izjuta — it kā ar īpašu vadu palīdzību, — ka lielāko tiesu te sanākuši dīki maldoņi, kas grib tikai kaut kā izklaidēties, bet oficiāla izklaidētāja loma nebija viņam pa prātam. Taču visvairāk viņu nomāca apziņa, ka vārdi, kas atskan no tribīnes augstumiem, dīvaini izkropļo domas; ja runātājs nav modrs, viņš viegli var pārvērsties par aktieri un ļauties savu pozu un izrunas, savu žestu un domu izteiksmes — pat domāšana veida mākslotībai. Publisks priekšlasījums ir īpašs žanrs, kas svārstās starp divām zemūdens klintīm: starp garlaicīgu komēdiju un salonisko pedantismu. Šāds skaļi izrunāts monologs dažu simtu svešu un mēmu personu klātbūtnē, šāds modes preču veikalā pašūts uzvalks, kas domāts visiem un nepieguļ nevienam, biklai un lepnai mākslinieka dvēselei vienmēr būs tikai neciešami meli. Tā Olivjē, aizvien neatlaidīgāk izjuzdams dziņu koncentrēties sevī un neizteikt nekā tāda, ka$ nebūtu viņa domu pilnīgs un noskaidrots izpaudums, atsacījās no skolotāja amata, ko bija ar tik lielām pūlēm sasniedzis. Un, tā kā viņam vairs nebija māsas, kas viņu varētu atturēt no pārāk aizrautīgiem sapņiem, viņš sāka rakstīt. Olivjē bērnišķīgi ticēja, ka viņa māksliniecisko talantu, kāds viņam tiešām bija, visi atzīs, kaut arī viņš pats par to nerūpēsies.

Bet viņš rūgti maldījās. Viņš nevarēja publicēt nekā, ko bija uzrakstījis. Olivjē kaislīgi mīlēja savu brīvību, un viņu baidīja viss, kas būtu varējis to nomākt, tāpēc viņš dzīvoja nomaļus kā vārgs zieds, kas nīkuļo sienas spraugā. Iežņaugts starp politisku partiju blāķiem, starp dažādiem savstarpēji naidīgiem grupējumiem, kas bija sagrābuši savās rokās visu presi

un visu zemi, Olivjē nepieslējās nevienai literārai kliķei, un arī tās viņu noraidīja. Tanīs viņam nebija draugu _— un ari nevarēja būt. Viņu atbaidīja šo gara darbinieku cietās, sausas, patmīlīgās dvēseles (atskaitot ļoti niecīgu ļaužu grupu, kurus aizrāva patiess talants vai dzīva zinātnisko atziņu kaislība). Tā ir bēdīga parādība, ja cilvēks atrauj barību savai sirdij un atdod to savām smadzenēm — turklāt vēl sīkām un nenozīmīgām smadzenēm. Tādam cilvēkam nav vairs labsirdības, ir tikai saltais prāts kā šķēps makstī: nekad nevar zināt, vai kādu dienu tas nenogriezīs jums kaklu. Mūžam jābut bruņotam. Draudzība iespējama tikai ar krietniem un labiem cilvēkiem, kas nesavtīgi mīl skaistumu, bet tādus cilvēkus literātu vidē nemēdz sastapt. Mākslas atmosfērā cilvēku vairums nevar elpot. Tikai visstiprākās dvēseles tanī var dzīvot, nezaudējot mīlestības spēku, kas ir visas dzīvības avots.

Olivjē varēja paļauties tikai pats uz sevi. Diezgan nedrošs balsts. Praktiskas raizes viņam sagādāja mokas. Olivjē nepazemojās, lai panāktu, ka viņa darbu iespiež, viņš sarka aiz kauna, redzēdams, ka jauni autori verdziski un līdelīgi pieglaimojās kādam pazīstamam teātra direktoram, kas ņirgājās par viņu gļēvulību un izturējās pret viņiem tik necienīgi, kā nebūtu iedrošinājies izturēties pret savu sulaini. Olivjē nebūtu varējis tā pazemoties, kaut vai runa būtu par viņa dzīvību. Savus manuskriptus viņš iesūtīja pa pastu vai aiznesa uz kāda teātra vai kādas redakcijas biroju, un tur tie gulēja necilāti ilgus mēnešus, un neviens tos nelasīja. Bet kādu dienu viņš nejauši satika senu skolas biedru, laipnu un labsirdīgu sliņķi, kas aizvien vēl bija par Olivjē sajūsmināts un viņam pateicīgs, jo skolā Olivjē vienmēr bija labprāt rakstījis tam visus domrakstus. Par rakstniecību šim slaistam nebija nekādas jēgas, bet viņš pazina literātus — tas bija daudz svarīgāk — un, kā daždien bagats vīrs ar augstāko aprindu manierēm, savā godkārībā tiem slepus atļāva sevi izmantot. Kāda liela žurnāla sekretāram viņš ieminējās dažus vārdus par Olivjē, jo pats bija šī laikraksta akcionārs. Tūdaļ tika uzmeklēts un izlasīts kāds no Olivjē putekļos apraktajiem manuskriptiem, un pēc ilgākas svārstīšanās (jo manuskripts varēja būt, cik vērtīgs būdams, bet tā autoram nebija nekādas vērtības, jo neviens viņu nepazina) redakcija nolēma sacerējumu pieņemt. Šo jauko ziņu dzirdējis, Olivjē iedomājās, ka nu viņā ciešanām reiz pienācis gals, taču tikai tagad tās sākās.

Parīzē nav L-k grūti panākt kāda literāra darba pieņemšanu, bet daudz grūtāk ir panākt tā publicēšanu. Uz to jāgaida mēnešiem ilgi, reizēm pat visu mūžu, ja rakstnieks neprot glaimot var līdz apnicībai uzmākties, rādīties šo mazo patvaldnieku rīta audiencēs un \ienmēr tiem atgādināt, ka viņš nerimsies, līdz savu mērķi nebūs sasniedzis. Olivjē prata tikai sēdēt mājās, un viņš iztvīka ilgās un gaidās Viņš gan rakstīja vēstules, bet neviens uz iām neatbildēja. Nervu satraukumā viņš nevarēja vairs strādāt. Tas bija neprātīgi, bet saprātīgi iemesli tādās reizēs nelīdz. No viena pasta līdz otram viņš sēdēja pie galda un gaidīja, un viņa garu plosīja nemināmas mokas Laukā viņš gāja tikai tādēļ;, lai pasta kastītē — lejā pie durvju sarga iemestu cerību pilnu, bet tūdaļ vīlušos skatienu. Dažreiz viņš, nekā neredzēdams, pastaigājās pa ielām un domāja tikai par atgriešanos mājās, un, kad pēdējais pasts jau bija lejā atnests, k2d viņa istabas klusumu traucēja vairs tikai augšējā stāva īrnieku nevērīgie soļi, viņam likās, ka šajā vienaldzībā būs jānosmok. Tikai vienu vārdu, vienu vienīgo atbildes vārdu! Vai tiešām viņam būs liegta šī ubagu dāvana? Bet tam, kas viņam to liedza, droši vien nebija ne jausmas par Olivjē ciešanām. Pasauli ikviens redz tikai savā līdzībā. Cilvēkiem ar cietu sirdi visa pasaule liekas sastingusi, viņi nevar ne iedomāties tās ilgu, cerību un ciešanu trīsas, ka saviļņo jaunas sirdis, un, ja arī-par to domā, tad tikai ar smagu, kūtru ironiju, ar pār-sātinājuma vienaldzību.

Beidzot Olivjē darbs tika publicēts. Viņš tik ilgi uz to bija gaidījis, ka neizjuta vairs nekādu prieku: tas viņam likās jau it kā miris. Taču viņš cerēja, ka citiem tas vēl būs dzīvs. Tur bija dzejas un domu zibšņi, kas nevarēja izgaist nemanīti. Tomēr viņa darbs iegrima klusēšanas jūrā. Olivjē neatlaidās un izmēģinājās vēl. Bet, tā kā viņš nebija saistījies ne ar vienu literāru grupējumu, tad it visur uzdūrās uz to pašu naidīgo klusumu. Viņš nesaprata to. Viņš vientiesīgi ticēja, ka ikvienam cilvēkam pret jaunu mākslas darbu itin dabiski jabut labvēlīgam, kaut šis darbs arī nebūtu pilnīgs. Tas, kas citiem gribējis sniegt mazliet skaistuma, mazliet spēka, mazliet prieka, taču būtu pelnījis pateicību. Bet viņam pretim dvesa tikai vienaldzība vai izsmiekls. Turklāt Olivjē zināja, ka to^ ko viņš uzrakstījis, nav izjutis viņš viens pats, bet tā droši vien jutuši un domājuši vēl daudzi. Bet viņš nezināja, ka šie krietnie ļaudis nekā nelasīja un ar literatūras kritiku tiem nebija nekādā sakara. Ja arī bija daži, kas pamanīja Olivje rindas un juta viņam līdz, nekad tie nebūtu iedrošinājušies viņam to teikt; tie noslēdzās savā klusēšanā. Tāpat kā šie ļaudis^ nepiedalījās parlamenta vēlēšanās, viņi izvairījās arī no mākslas cīņām, nelasīja grāmatas, kas viņiem nepatika,^ negāja teātros, ja izrādāmā luga viņiem derdzās. Toties viņi pacieta, ka vēlēšanas dzīvi piedalījās viņu ienaidnieki, ka ienaidniekus ieveleja parlamentā, un viņi pieļāva, ka tika skaļi reklamēti un slava celti tie darbi, tās idejas, kas pauda tikai nekaunīga mazakuma uzskatus.

Olivjē nevarēja cerēt uz savu domubiedru atbalstu, jo tie viņa darbus nelasīja, un viņš pilnīgi bija savu ienaidnieku varā: tie bija literāti, kurus kaitināja viņa domas, un kritiķi, kuri bija šo literātu kalpībā.

Pirmā saskare ar literāro pasauli dziļi sāpināja Olivje. Pret kritiku viņš bija tikpat jūtīgs kā vecais Brukners, kas tik neganti cieta no preses ļaunvēlības, ka pat pretojās savu darbu izpildīšanai. Olivjē neatbalstīja arī viņa vecie universitātes kolēģi, kuru amats tiem lika jūtīgi sargāt Francijas garīgas tradīcijas un kuri būtu varējuši viņu saprast. Bet šie goda vīri, paklausīdami disciplīnai, pilnīgi iegrimuši savā darbā un sava nepateicīgā amata sarūgtināti, nevarēja piedot, ka Olivjē gribēja staigāt citus ceļus nekā viņi. Kā daždien krietni ierēdņi viņi tikai tad spēja atzīt talanta priekšrocības, ja tas bija saskaņā ar hierarhiskām priekšrocībām.

Tādā stāvoklī iespējami bija trīs ceļi: visus kavēkļus lauzt ar varu, samierināties ar apkaunojošiem kompromisiem vai arī rakstīt tikai sev. Olivjē nebija ne pirmā, ne otrā ceļa gājējs: viņš gāja trešo ceļu. Lai nenomirtu badā, viņš skolniekiem palīdzēja mācīties un rakstīja darbus, kas nevarēja izplaukt un atraisīties brīvā gaisā, tāpēc vērtās aizvien bālāki, himeris-kāki, nereālāki.

Šajā mijkrēšļa dzīvē Kristofs bija iebrāzies kā aukas jonis. Viņš sašuta par ļaužu zemsirdību un par Olivjē pacietību.

— Vai tad tev nemaz nav asiņu dzīslās? — viņš kliedza. — Kā tu vari izturēt šo dzīvi? Tu pats labi zini, ka esi pārāks par visu šo lopu baru, un tomēr pieļauj, ka tas tevi mīda kājām!

— Ko lai; es daru? — atsaucās Olivjē. — Fs nevaru aizsargāties. Man derdzas cīņa ar cilvēkiem, ko es nicinu. Es zinu, ka viņi var vērst pret mani visus ieročus, bet es to nevaru. Man ne vien riebīgi būtu viņu apkaunojošie cīņas līdzekļi, bet es droši vien arī baidītos viņus sāpināt. Kad es vēl biju mazs, es muļķīgi ļāvu, lai skolas biedri mani sit un kauj, cik tiem tīk. Mani daudzināja par gļēvuli, visiem likās, ka mani baida sitieni. Bet es daudz vairāk baidījos sist nekā sitienus paciest. Es atceros, ka vienu dienu, kad man uzmācās viens no maniem mocītājiem, citi man teica: «Ko tu vienmēr tā ļaujies, sper viņam reiz ar kāju vēderā, lai krīt!...» Šie vārdi man likās briesmīgi. Es gribēju, lai labāk sit man.

— Tev dzīslās nav asinis, bet ūdens, — atkārtoja Kristofs. — Un turklāt vēl šīs sasodītās kristīgās idejas!... Jūsu reliģiskā audzināšana Francijā ir akli norobežota tikai ar katķisma, apcirpta evaņģēlija un atšķaidītas Jaunās derības mācīšanu. Ak, šī mīļā dieviņa piesaukšana un mūžīgās asaras acīs... Un revolūcija, Žan-Žaks, Robespjērs, četrdesmit astotais gads un turklāt vēl visi šie ebreji? ... Labāk ik rītus būtu apēdis sulīgu, asiņainu vecās bībeles kumosu!

Olivjē pretojās. Pret Veco derību viņš juta iedzimtu antipātiju. Šīs jūtas bija viņā attīstījušās jau agrā bērnībā, kad mājas bibliotēkā viņš mēdza slepeni šķirstīt ilustrētu bībeli, ko neviens nekad nelasīja (bērniem bija aizliegts to lasīt). Tas bija lieks aizliegums. Šo grāmatu ilgi lasīt Olivjē nevarēja. Satraukts un noskumis viņš aizvēra to, un pēc tās viņam liels prieks bija iegrimt «Iliādas» vai «Odisejias», vai «Tūkstots un vienas nakts» lasīšanā.

— Iliādas dievi ir skaisti, stipri, grēcīgi cilvēki, un tos es saprotu, — teica Olivjē. — Es mīlu tos vai arī nemīlu un, ja arī nemīlu, tad tomēr viņus mīlu: es esmu viņos iemīlējies. Līdzi Patroklam es skūpstu ievainotā Ahila skaistās kājas. Bet bībeles dievs ir vecs ebrejs, maniaks, negants nerrs, kas visu laiku tilkai rūc un lādas, gaudo kā saniknots vilks un plosīdamies ārdās aiz saviem mākoņiem. Es nesaprotu viņu un nemīlu. Viņa mūžīgie lāsti plosa man smadzenes, un viņa asinskārība man derdzas: nāves sods moabiešiem. Nāves sods Damaskai. Nāves sods Bābelei. Nāves sods Ēģiptei. Nāves sods jūras tuksnesim. Nāves sods spoku ielejai.

Viņš ir nerrs, kas iedomājies par tiesnesi, sūdzētāju un bendi reizē, un savā cietumā viņš nāves sodus spriež puķēm un akmentiņiem. Naida spītība, kas šo grāmatu pilda ar saviem asinskārajiem kliedzieniem, stindzina dzīvu sirdi.. «Vaimanas skan visās Moaba robežās, tās gaudo līdz Eglaimai un gaudo līdz Ber-Elimai . . .»

Lāgiem viņš atpūšas uz līķu kaudzēm, kur vārtās saplosīti mazi bērni, izvarotas un sagraizītas sievas; un tad, pēc kādas pilsētas izlaupīšanas atsēdies pie bagātīgi klāta mielasta galda, viņš smejas kā vecs zaldāts;

«Un tas Kungs Cebaots šajā kalnā rīkos treknu mielastu visiem, treknu mielastu ar tīru vīnu, tauku gaļu un atkal vīnu, kurā nebūs rauga ... Un tā Kunga zobens ir mērcēts asinīs, jēru un aunu asinīs, un tas ir taukains no treknu aunu īkstīm...»

Bet visbriesmīgākā ir šī dieva negantā viltība, ar kādu viņš savu pravieti sūta cilvēkiem aizdarīt acis, lai viņam butu iemesls tos plosīt jaunās ciešanās:

«Ej un aizdari šīs tautas sirdi un nedzirdīgas dari viņas ausis, un žilbini viņas acis, lai tā neredz ar savam acīm un nedzird ar savām ausīm, un nejūt ar savu sirdi, lai tā pievēršas savam dievam un atkal ir dziedināta. — Bet es jautaju: cik ilgi, ak kungs? — Un viņš sacīja: līdz pilsētas būs tukšas un namos nebūs vairs ļaužu, un lauki būs kaili kā tuksnesis ...»

Nē, es savā mūžā neesmu redzējis tik ļaunu cilvēku! ...

Es neesmu tik vientiesīgs, lai nesaprastu bībeles valodas spēku. Bet es nevaru domas šķirt no formas, un, ja arī kādreiz šo ebreju dievu apbrīnoja, tad tā, kā apbrīnoja tīģeri. Pat Šekspīrs, šis baigo ērmu radītājs, nekad nav radījis tik negantu naida, svētā un tikumiskā naida varoni. Sī grāmata ir briesmīga. Katrs neprāts ir bīstams, jo tas aizrauj. Bet šis neprāts ir vēl bīstamāks tādēļ, ka savā slepkavīgajā lepnumā tas dižojas kā cilvēces skaidrotājs un glābējs. Es trīcu baiilēs par Angliju, ko šī grāmata baro jau daudzus gadsimtus. Un es esmu priecīgs, apzinādamies, ka no Anglijas mani šķir Lamanšs. Nevienu tautu es nekad nevarēšu atzīt par pilnīgi kulturālu, kamēr tās garu baros bībele.

— Tad tev būs jābīstas arī no manis, — teica Kristofs, — jo mani tā apbur. Šai grāmatai ir lauvas spēks. Tā baro tikai stiprākās sirdis. Evaņģēlijs bez Vecās derības pretindes ir pārāk salkana, pat kaitīga barība. Bībele ir to tautu skelets, kuras grib dzīvot. Vajag cīnīties, vajag ienīst.

— Es nīstu naidu, — Olivjē sacīja.

— Kaut tu jel spētu nīst! — iesaucās Kristofs.

— Tev taisnība, man nav spēka ienīst. Ko lai es daru? Es nevaru neatzīt savu ienaidnieku taisnību. Un allaž atkārtoju Šardēna vārdus: «Pazemību! Vairāk pazemības!»

— Ak tu svētais dieva jēriņš! — iesaucās Kristofs. — Spirinies man pretim, cik tev tik, bet es likšu tev pārlēkt pār aizu, kas tevi baida, es dzīšu tevi cīņā ar bungu rībieniem un tauru skaņām.

Un tiešām Kristofs sāka rūpēties par Olivjē un viņa dēļ devās daudzās cīņās. Sākums nebija sevišķi veiksmīgs. Pirmie ienaidnieka vārdi Kristofu satrauca, un, savu draugu aizstāvēdams, viņš tikai kaitēja tam. Apjautis izdarīto kļūdu, Kristofs dziļi nožēloja savu neattapību.

Olivjē nepalika viņam parādā. Viņš cīnījās par Kristofu. Kaut cīņa viņu baidīja, kaut viņam bija ass un ironisks prāts, kam šķita smieklīgi pārspīlēti vārdi un rīcība, tomēr, kad bija jāaizstāv Kristofs, Olivjē dedzībā pārspēja visus citus un arī pašu Kristofu. Olivjē iekaisa kā neprātīgs. Mīlestībā jābūt neprātīgam. Un Olivjē tāds bija. — Bet viņš bija veiklāks nekā Kristofs. Šis jauneklis, kas bija kluss un neattapīgs, kad runa bija par viņu pašu, sava drauga panākumu dēļ neatsacījās arī no smalkas politikas un viltības. Kristofam piekritējus vervēdams, Olivjē raisīja brīnišķīgu enerģiju un atjautības drosmi. Ar savām runām par Kristofu viņš ieinteresēja mūzikas kritiķus un mecenātus, kurus nekad nebūtu lūdzis pats sevis dēļ.

Un tomēr viņiem bezgala grūti bija atvieglot savu likteni. Viens otru mīlēdami, viņi darīja lielas aplamības. Kristofs iestiga parādos, lai slepus izdotu Olivjē dzeju krājumu, no kura nepārdeva nevienu eksemplāru. Olivjē pierunāja Kristofu. lai tas sarīko koncertu, uz kuru gandrīz neviens neatnāca. Tukšo zāli redzēdams, Kristofs varonīgi mierinājās ar Hendeļa vārdiem: «Lieliski, mana mūzika tādēļ skanēs jo labāk.» Bet šī izaicinošā lielība viņam neatdeva iztērēto naudu, un ar smagu sirdi viņi pārgāja mājās.

VIENĪGAIS cilvēks, kas viņiem šajās grūtībās palīdzēja, bija gadus četrdesmit vecs ebrejs, vārdā Tadejs Mohs. Viņš tirgojās ar mākslas darbu reprodukcijām. Kaut viņš par savu amatu spraigi interesējās un veltīja tam lielu vērību un prasmi, viņu tomēr valdzināja arī daudz kas cits, tāpēc nereti viņš pameta novārtā savu veikalu. Daudz laika viņš ziedoja tehnisku uzlabojumu meklēšanai, jaunu reproducēšanas veidu ieviešanai, taču šie mēģinājumi, gan asprātīgi izgudroti, reti tomēr izdevās un aprija lielu naudu. Viņš lasīja bezgala daudz un uztvēra visas jaunās idejas filozofijā, mākslā, zinātnē, politikā. Apbrīnojami asi viņš nojauta katru jaunu, īpatnēju talantu; bija gandrīz jādomā, ka tas viņu pievelk kā magnēts. Viņš apvienoja un kopā saistīja Olivjē draugus, kas bija tikpat vientulīgi un ikviens strādāja nošķirtībā. Mohs gāja no viena pie otra, un tā, viņiem pašiem neapzinoties, viņu starpā norisinājās nepārtraukta domu izmaiņa.

Kad Olivjē gribēja ar viņu iepazīstināt Kristofu, tas sākumā pretojās. Kristofam jau bija apnikušas pazīšanās ar Izraēļa dēliem. Olivjē neatlaidās un smiedamies centās Kristofu pārliecināt, ka ebrejus tas pazīst tikpat vāji kā frančus. Kristofs pie|āvās, bet, Tadeju Mohu pirmo reizi redzēdams, savieba skābu seju. Mohs savā izskatā bija žīdiskāks nekā savā sirdī. Viņš izskatījās tā, kā ebrejus tēlo tie, kuri viņus ienīst: maza auguma, ar pliku pakausi, vārgu miesu, bezveidīgu degunu, izboztām acīm, kas šķielēja aiz lielām brillēm, izspūrušā, raupjā, melnā bārdā ieslēptu seju, spalvainām un garām rokām, īsām un līkām kājām, īsi sakot: īsts sīriešu Baals. Bet viņa sejas izteiksme bija tik labsirdīga, ka Kristofu tā aizkustināja. Mohs bija ļoti atturīgs un neizrunāja nevienu lieku vārdu, neizteica nevienu pārspīlētu glaimu, tikai reizēm atturīgu uzslavu. Bet viņš vienmēr dedzīgi centās derīgs būt un bieži vien, nenogaidījis lūgumu, jau steidzās pakalpot. Viņš nāca bieži, pat pārāk bieži. Un gandrīz vienmēr atnesa labas ziņas: kādu darbu abiem draugiem, Kristofam — mūzikas stundas, Olivjē — uzaicinājumu rakstīt apcerējumus par mākslu vai lasīt lekcijas. Nekad viņš neuzkavējās ilgi, baidīdamies apgrūtināt. Droši vien viņš bija pamanījis Kristofa īdzību un nepacietīgos žestus, tiklīdz durvīs parādījās šī kartagiešu elka bārdainā seja (Kristofs Mohu sauca par Molohu), bet jau pēc īsa mirkļa mūziķis apslāpēja nepacietību, jo viņa sirdī iesila pateicība par Moha bezgalīgo labsirdību.

Labsirdība ir pie ebrejiem diezgan bieži sastopama īpašība: no visiem tikumiem tā viņiem ir vispieņemamākā, pat kad viņi to neizrāda. Taisnību sakot, ebreju vairumam tā ir negatīva vai pasīva, tā izpaužas lēnprātības, vienaldzības, ironiskas iecietības formā. Moha labsirdība bija kaislīgi darbīga. Viņš vienmēr būtu varējis ziedoties kādam cilvēkam vai kādam darbam: saviem nabaga ticības brāļiem, krievu emigrantiem, visu tautu cietējiem, neveiksmīgiem māksliniekiem, visiem nelaimīgajiem, katram cildenam pasākumam. Viņa naudas maks bija vienmēr vaļā, un, lai tanī atradās daudz vai maz, viņš tomēr kaut ko izbūra no tā; ja tas bija pavisam tukšs, viņš vajadzīgo naudu izbūra no citiem makiem. Ja kādam bija jāpalīdz, viņš nekad neskaitīja savus soļus, nežēloja pūles. To visu viņš darīja gluži vienkārši, pārspīlēti vienkārši. Velti viņš tik bieži daudzināja savu vienkāršību un sirsnību; dīvainākais tas, ka viņš tiešām tāds bija.

Kristofs, kuru Mohs drīz kaitināja, drīz valdzināja, reiz viņam nejauši pateica nežēlīgus vārdus. Kādu dienu, Moha labsirdības aizkustināts, viņš sirsnīgi satvēra tā rokas un izsaucās:

— Ak, cik žēl, cik žēl, ka jūs esat ebrejs!

Olivjē sarāvās un pietvīka, it kā runa būtu bijusi par viņu pašu. Viņš bija ļoti nelaimīgs un drauga cirsto brūci lūkoja kveldēt.

Mohs skumji un ironiski pasmaidīja un mierīgi atbildēja:

— Daudz lielāka nelaime ir cilvēkam būt.

Kristofam šī atbilde likās tikai asprātīgs kalambūrs, taču šo vārdu pesimisms bija dziļāks, nekā viņam šķita, un Olivjē ar savu aso jutību to tūdaļ uztvēra. Moha personībā, ko visi pazina, dzīvoja otrs, pavisam cits un citādi radīts, pirmajam daudzējādi gluži pretējs cilvēks. Viņa rakstura ārējie izpaudumi bija izveidojušies ilgā cīņā pret viņa patieso raksturu. Šķietami vienkāršais cilvēks bija sarežģīts un pretrunīgs. Kad viņš reizēm aizmirsās un ļāva sev pilnīgu vaļu, tad varēja manīt, ka viņš izjūt nevairāmu dziņu sarežģīt visvienkāršākās lietas un savas patiesākās jūtas aizplīvurot mākslotā ironija. Sim cilvēkam, kas likās tik pieticīgs un bieži vien pat parak pazemīgs, bija liels dvēseles lepnums, ko viņš pats pazina un bargi tiesāja. Viņa gaišajā optimismā, nenogurstošajā darbīgumā, kas viņu vienmēr mudināja citiem palīdzēt, bija ieslēpts dziļš nihilisms, mocošas skumjas, ko viņš allaž centās nomākt.

Likās, ka šis virs ticēja daudzam: gan cilvēces progresam, gan apskaidrota ebrejisma nākotnei, gan Francijai, šai jauna gara izcīnītājai (visus šos trīs jēdzienus viņš labprat identificēja), — bet Olivjē, ko grūti bija maldināt, teica Kristofam:

— Taisnību sakot, viņš netic nekam.

Lai gan Moham bija vesels prāts un ironisks miers,_ viņš tomēr bija neirastēniķis, kas negribēja redzēt savu dveseles tukšumu. Bieži vien viņu sagrāba šausmīgas bailes no nebūtības, tās viņu pēkšņi uztrauca nakts vidū, un viņš vaidēja ajz izmisuma. Visur viņš meklēja iemeslus darbībai un pieķērās tiem kā slīcējs pie glābšanas riņķa.

Piederība pie vecas rases ir gods, par ko dārgi jāmaksa. Cilvēkam jānes pagātnes smagais slogs, pārbaudījumu, rūgtas pieredzes, cerību maldināta gara, nepiepildītu ilgu sāpes — gadu simtiem senas dzīves ciešanu kauss, kura dibenā sakrājušās apnikuma un skumju rūgtās mieles ... Skumjas, neizmērojami dziļās semītu skumjas, kam nav nekāda sakara ar mūsu — āriešu skumjām, kas mums arī sagādā daudz ciešanu, bet tās vismaz rodas aiz noteiktiem cēloņiem un izgaist reize ar tiem. Lielāko tiesu tās izaug no žēluma, ka mums nav tā, ko esam kārojuši. Bet daudziem ebrejiem šī nāvīgā inde sagandējusi pašu dzīvības avotus. Viņi nekā vairs negrib, viņus nevaldzina ne prieks, ne līdzcietība, ne godkārība, ne mīlestība, ne baudas. Šiem atšķeltajiem Austrumu pēcniekiem, kas paguruši gadsimtu ilgā, neatlaidīgā enerģijas izšķiešanā un ilgojas pec dvēseles līdzsvara, ko nekad nesasniedz, palicis tikai viens — ne pirmatnīgi pilnīga, bet slimīgi sakāpināta domāšana, bezgalīga analizēšana, kas neļauj dzīvi baudīt un salauž darbības dziņu. Darbīgākie un stiprākie cenšas tēlot kādu lomu, kaut arī viņus nerosina patiess darba prieks. Interesanti, ka daudzus no viņiem — turklāt pašus inteliģentākos, nopietnākos — patiesas intereses trūkums par reālo dzīvi, atskaitot savu profesiju, iededzina dziņā vai neapzinātā^ tieksmē kļūt par aktieriem, dzīvi tēlot, jo tā viņiem ir vienīgā iešpeja dzīvot!

Arī Mohs savā ziņā bija aktieris. Viņš kaisa darbības kvele, lai aizmirstos. Viņu neierosināja personīgais egoisms kā daudzus citus, viņu dzina citu cilvēku laime. Viņa piekļavība Kristofam bija aizkustinoša un nogurdinoša. Kristofs bieži par viņu zobojās un tūdaļ to nožēloja. Mohs tādēļ nedusmojas. Nekas viņu nemulsināja. Ne jau tāpēc, ka viņš Kristofu sevišķi mīlētu,’— Mohs mīlēja savu uzupurēšanos, nevis cilvēkus, kam uzupurējās. Cilvēki viņam bija tikai iemesls, lai darītu labu,, lai dzīvotu.

Molls bija tik neatlaidīgs, ka beidzot pierunāja Hehtu izdot «Dāvidu» un citas Kristofa kompozīcijas. Hehts ļoti augstu* vērtēja Kristofa talantu, bet nesteidzās to slavā celt. Taču, redzēdams. ka Kristofa darbu izdošanu Mohs par savu naudu grib uzticēt citam izdevējam, Hehts savā patmīlībā nolēma to darīt pats. Grūtajās dienās, kad Olivjē gulēja slims un abiem draugiem nebija naudas, Mohs pēkšņi nodomāja aiziet pie Fēliksa Veila, bagātā arheologa, kas dzīvoja tajā pašā namā, kur abi draugi. Mohs un Veils bija pazīstami, bet viens pret otru nejuta sevišķas simpātijās. Viņi bija pārāk dažādi: kustīgais, mistiskais, revolucionārais Mohs ar savas tautas tipiskajām manierēm, ko viņš varbūt vēl sevišķi uzsvēra, modināja mierīgajā, zobgalīgajā Veilā ironiju un satrauca tā delikāto būtni, konservatīvo garu. Bet viņiem tomēr bija kas kopējs: abiem trūka dziļāka darbības rosinājuma; viņus atbalstīja tikai neatlaidīgais, gandrīz automātiskais dzīvības instinkts. Bet taisni to neviens no abiem labprāt negribēja atzīt: labāk viņi tēloja savas lomas, un tās bija ļoti dažādas. Un tā nu Veils diezgan vēsi saņēma Mohu. Kad Mohs gribēja ieinteresēt Veilu par Olivjē un Kristofa mākslinieciskajiem nodomiem, viņš atdūrās uz zobgalīgu skepsi. Moha mūžīgā jūsmošana par šādu vai tādu utopiju allaž uzjautrināja ebreju sabiedrību, kurā viņš bija izdaudzināts par bīstamu fantastu. Arī šoreiz kā daždien Mohs nepiekāpās; viņš bija tik neatlaidīgs un tik daudz stāstīja par Olivjē un Kristofa draudzību, ka beidzot modināja Veila interesi. To manīdams, Mohs vēl dedzīgāk turpināja savu stāstu.

Viņš bija aizkustinājis Veilā vārīgu dvēseles stīgu. Pret visu pasauli nejūtīgais sirmgalvis, kam nebija draugu, savā dvēselē piekopa draudzības kultu; viscēlākās jūtas viņa mūža bija raisījusi kāda draudzība, ko savās dzīves gaitās viņš bija zaudējis. Atmiņas par šo draudzību bija viņa dārgākā manta, domādams par to, viņš kļuva labāks. Sava drauga piemiņai viņš bija nodibinājis vairākas stipendijas, veltījis grāmatas. Un viss, ko Mohs viņam stāstīja par Kristofa un Olivjē maigo draudzību, viņu aizkustināja. Tā bija līdzīga viņa paša dzīves stāstam. Draugs, kuru Veils bija zaudējis, viņam bija kā vecākais brālis, kā jaunības līdzgaitnieks, kā vadonis, kuru viņš dievināja. Tas bija viens no tiem jaunajiem ebrejiem ar smalku intelektu un cēlu dvēseles dedzību, kurus plosa vienaldzīga apkārtne, kuru augstākais mērķis ir pacelt savu tautu un savai tautai līdz visu pasauli, viens no tiem, kas sadeg paši savas liesmās, kas iedegas no visām pusēm līdzi un īsā laikāizkvelo kā lāpas. Viņa uguns bija izkausējusi jauna Veila apatiju. Ka~ mēr dzīvs bija viņa draugs, Veikls gāja iar to kopsoh, starojoša ticības spožumā — ticēja zinātnei, gara spēkam, nākotnes laimei, — jo šo ticību izstaroja plašā apkārtnē viņa drauga me-siāniskā dvēsele. Kad tā izdzisa, vājais, ironiskais Veils no ideālisma augstumiem nokrita Ekleziasta neauglīgajos smilšu tuksnešos, kas slēpjas katra ebreja dvēselē un vienmer gatavi to pazudināt. Bet nekad Veils nevarēja aizmirst ar draugu kopā nodzīvotās gaišās stundas, viņš modri sargāja šīs gaismas dziestošo atspīdumu. Nekad un nevienam viņš nestāstīja par to, arī savai sievai ne, kuru viņš mīlēja, jo šī atmiņa viņam bija svēta. Un vecais vīrs, kas visierrTlikās prozaisks un sauss, sava mūža rietā klusībā atkārtoja kāda senās Indijas bramina rūgtās un maigās domas:

«Sazāļotais dzīves koks dod divus augļus, saldākus par paša dzīvības avota ūdeni: viens auglis ir dzeja, otrs — draudzība.»

Kopš tās dienas Veils sāka interesēties par Kristofu un Olivjē. Pazīdams abu draugu lepnumu, viņš slepus lūdza, lai Mohs viņam atnes nupat iznākušo Olivjē dzeju grāmatu. Kaut abi draugi nekā nebija lūguši (viņiem nebija ne jausmas, kas Veilam prātā), viņš Olivjē dzejām izkaroja akadēmijas prēmiju, un tā abu naudas trūkumā nāca īstajā laikā.

Kad Kristofs dabūja zināt, ka viņiem tik necereti palīdzējis tas vīrs, par ko bija spriedis tik nežēlīgi, viņš nožēloja visu, ko varbūt bija par Veilu teicis vai domājis, un, pārspējis savu nepatiku pret apciemojumiem, devās pateikties sirmgalvim. Taču viņa labais nodoms nepiepildījās. Kristofa jauneklīgā sajūsma atkal atmodināja vecā Veila ironiju, kaut viņš visiem spēkiem centās to slēpt. Tā abiem neizdevās saprasties.

To pašu dienu, kad Kristofs pateicīgs un arī sapīcis pec apmeklējuma pie Veila, atkal uzkāpa savā jumta dzīvoklī, viņš tur satika labsirdīgo Mohu, kas bija atnācis ar kādu jaunu pakalpojumu Olivjē, un latrada Lisjēna Levī-Kēra rakstu, kura bija izteikts nelabvēlīgs spriedums par viņa muziku. Tā nebija taisna un godīga kritika, bet rotaļīgu un smalku zobgalību tonī izturēts apvainojoši laipns un labvēlīgi saudzīgs raksts, kas Kristofu nostādīja trešās un ceturtās šķiras muziku pakāpē,, kurus Kristofs necieta.

— Vai tev neliekas savādi, — Kristofs teica savam draugam Olivjē, kad Mohs bija aizgājis, — ka mums vienmēr iznāk darīšanas ar ebrejiem, tikai ar ebrejiem? Vai tikai mēs paši arī neesam kļuvuši ebreji? Jel apmierini mani un saki, ka ne. Gandrīz vai jādomā, ka mums ir kāds magnēts, kas viņus pievelk. Mēs visur tos satiekam savā ceļā — vai nu kā ienaidniekus, vai savus sabiedrotos.

— Tas tikai tādēļ, ka viņi ir gudrāki par citiem, — atbildēja Olivjē. — Ebreji mūsu zemē ir gandrīz vienīgie, ar kuriem brīvs cilvēks var runāt par jaunām, dzīvām patiesībām. Visi citi sastinguši sēž savā pagātnē, zudušu patiesību kapā. Ebrejiem šādas pagātnes nav, tā vismaz ir citāda nekā mums. Ar viņiem mēs varam sarunāties tikai par šodienu, ar saviem cilts brāļiem tikai par vakardienu. Ievēro, cik enerģiski ebreji darbojas visās nozarēs: tirdzniecībā, rūpniecībā, pedagoģijā, zinātnē, mākslā, labdarībā.

— Par mākslu labāk nerunāsim, — Kristofs viņu pārtrauca.

— Es negribu apgalvot, ka viss, ko viņi dara, man būtu simpātisks: bieži vien tas man derdzas. Bet viņi vismaz ir dzīvi cilvēki un dzīvos saprot. Bez viņiem mēs nevaram iztikt.

— Nevajag jau nu pārspīlēt, — zobgalīgi teica Kristofs. — Man viņi nav vajadzīgi.

— Tev varbūt viņi nav vajadzīgi. Bet kāds tev butu labums, ja tava dzīve un tavi darbi izgaistu neziņā, un droši vien tā notiktu, ja nebūtu šo ebreju. Vai tu domā, ka mums palīdzētu mūsu domubiedri? Katolicisms ļauj bojā aiziet saviem labākajiem dēliem un nepaceļ ne pirkstu, lai tos glābtu. Visi, kas savā sirdī ir tiešām dievbijīgi, visi, kas savu mūžu ziedo, kalpodami dievam, bet iedrošinās atkāpties no katolicisma burta un neatzīst Romas autoritāti, tie visi šim necienīgajam baram, kas dēvējas par katoļiem, nav tikai vienaldzīgi vien, bet ir kā dadzis acī. Šis bars viņus atdod par laupījumu kopējiem ienaidniekiem. Ja kāds brīvdomīgs gars neklausa baznīcas likumiem, katoļiem gar to vairs nav daļas, kaut arī savā sirdī tas būtu īsts kristietis un varbūt iemieso viņu ticības skaidrākos ideālus. Viņš nav šī bara, šīs aklās un kurlās sektas loceklis, jo viņam ir pašam savas domas. Viņu atstumj, un visi priecājas par viņa vientulības mokām, par viņa ciešanām, ja ienaidnieks viņu saplosa, un ņirgādamies tie klausās, kā viņš velti palīgā sauc tos, kuri ir viņa brāļi, par kuru ticību viņš mirst. Tagadējā katolicismā slēpts nāvējošās inerces speks. Šis katolicisms drīzāk piedotu saviem ienaidniekiem nekā tiem, kas viņu grib modināt un dot viņam jaunu dzīvību ... Un kas būtu mēs, mans dārgais Kristof? Ko mēs, dzimuši katoļi, kas esam nometuši baznīcas jūgu, ko mēs varētu veikt, ja mūs neatbalstītu brīvo protestantu un ebreju niecīgā saujiņa? Ebreji tagadējā Eiropā ir vilša labā un visa ļaunā neatlaidīgākie starpnieki. Malu malās viņi pasaulē izkaisa domu seklas graudus. Vai viņu vidū nav bijuši tavi ļaunākie ienaidnieki un tavi labākie draugi?

— Tev taisnība, — Kristofs piekrita. — Viņi deva man drosmi, viņi pabalstīja mani, teica man vārdus, kas spārno katru cīnītāju, jo tie viņu pārliecina, ka arī citi viņu sapratuši. No visiem šiem draugiem gan tikai reti palikuši man uzticīgi. Viņu draudzība bijusi tikai kā degošs salmu kūlis. Bet vienalga! Tādam uzliesmojošam, kaut ātri dziestošam spožumam melnā naktī arī ir liela vērtība. Tev taisnība: nebūsim nepateicīgi!

— Un nebūsim īsredzīgi, — turpināja Olivje. — Nepostīsim savu jau tā slimo civilizāciju, nolauzdami tās dzīvīgākos zarus. Ja ļaunais liktenis gribētu, lai visus ebrejus izdzen no Eiropas, tā apstātos savā attīstībā, jo tai pietrūktu inteliģences un darbības spara, un varbūt pat tā aizietu bojā. Sevišķi pie mums tagadējā franču nācijas spēku pagrimuma stāvoklī viņu izdzīšana mūsu tautai būtu nāvīgs zaudējums, vēl bīstamāks nekā protestantu izdzīšana septiņpadsmitajā gadsimtā. — Tagad viņi, protams, ieņem savai patiesajai vērtībai neatbilstošu vietu. Viņi izmanto mūsu laika politisko un tikumisko anarhiju un cenšas to vēl veicināt, jo anarhija ir viņu organiskā tieksme un tajā viņi jūtas labi. Labākie no viņiem, kā mūsu jaukais Molis, Francijas likteni, diemžēl, identificē ar saviem ebrejiskajiem sapņiem, kas mums bieži vien ir drīzāk bīstami nekā derīgi. Bet uz viņiem nevar dusmoties, ja Franciju viņi grib pārradīt pēc savas līdzības: viņi mīl Franciju. Ja_ viņu mīlestība mums ir bīstama, tad mums tikai jāpiesargās un jāierāda viņiem pienācīgā vieta, proti, otrajā rindā. Ne tādēļ, ka viņu rasi es atzītu zemāku par mūsējo (visas šīs ķildas par rasu pārākumu ir smieklīgas un aplamas), bet nevar pieļaut, ka sveša nācija, kas vēl nav sakususi ar mums, iedomājas labāk zinām, kas mums vajadzīgs, nekā mēs paši. Francijā viņi jūtas

labi: tas ir ļoti patīkami. Bet viņi tīko Franciju pārvērst par Jūdeju. Gudra un stipna valdība, kas ebrejus prastu noturēt viņiem pienācīgajā vietā, no viņiem izveidotu Francijas slavas kaldināšanai derīgākos rīkus un līdz ar to būtu pakalpojusi gan mums, gan arī viņiem. Šiem pārmērīgi nervozajiem, satrauktajiem un neziņā mulstošajiem ļaudīm vajadzīgs noteikts likums, kas viņus saista, un bargs, bet taisnīgs kungs, kas par viņiem valda. Ebreji ir līdzīgi sievietēm: viņi ir brīnišķīgi, ja viņus prot turēt grožos, turpretim ebreju vai sieviešu valdonība ir riebīga, un tie, kas tai klausa, ir smieklīgi un nožēlojami.

KAUT GAN Kristofs un Olivjē viens otru mīlēja un no viņu mīlestības izauga dziļa savstarpēja iejušanās, tomēr katrā no abiem atklājās tādas savādības, ko otrs nespēja izprast un kas to pat atbaidīja. Draudzības sākumā, kad viņi instinktīvi centās raisīt tikai tās savas īpašības, kas visvairāk bija līdzīgas drauga īpašībām, viņi šīs savādības nemanīja. Bet pamazām sāka izpausties abu nacionālās atšķirības, izcēlās sīkas domstarpības, ko nevarēja gainīt arī abu draugu savstarpējo jūtu maigums.

Viņiem radās pārpratumi. Olivjē dvēselē savienojās ticība, brīvība, kaislība, ironija, pasaules šaubas, bet Kristofs nevarēja izdibināt šī savienojuma formulu. Bet Olivjē reizēm sāpināja tias, ka Kristofam pilnīgi trūka otra cilvēka dvēseles izjūtas. Savā senas intelektuālas rases laristokratismā Olivjē nereti pavīpsnāja par Kristofa vareno un viengabalaino, bet neveiklo un smagnējo prātu, kas nespēja pats sevi analizēt un vienmēr maldījās par citiem un pats par sevi. Kristofa senti-

mentalitāte, vētrainā dedzība, viņa viegli aizkustināmā sirds bieži vien kaitināja Olivjē un likās mazliet smieklīga, nemaz nerunājot par visiem zināmo spēka kultu, vācu ticību dūres tiesību pārākumam, ko Olivjē un viņa tauta nevarēja atzīt.

Kristofs savukārt necieta Olivjē ironiju, kas viņu bieži vien iededzināja dusmās. Viņš necieta sava drauga tieksmi uz prātošanu, mūžīgo analizēšanu, savādo garīgo amoralitāti, kura pārsteidza jo vairāk tādēļ, ka Olivjē pastāvīgi tiecās pēc morālas skaidrības, un kuras pamats slēpās taisni viņa plašajā intelektā, kas nekā nenoliedza un iekaisa pretrunīgu ideju rotaļās. Olivjē uz dzīvi skatījās it kā no vēstures, it kā no pano-rāmiska viedokļa; viņam bija tik kaislīga dziņa visu izprast, ka argumentus par un pret viņš redzēja reizē un aizstāvēja vis-pretējākos ieskatus atkarībā no tā, par kādiem ieskatiem cīnījās viņa pretinieks, tā ka galu galā viņš pats sapinās savās pretrunās. Tādēļ viņš vēl vairāk maldināja Kristofu. Bet Olivjē rīkojās tā ne aiz pretrunu kaislības, ne aiz prieka par paradoksiem — šāda rīcība izrietēja no neatslābstošas tiekšanās pēc taisnīguma. Katra iepriekšpieņemta uzskata nejēdzīgā aprobežotība viņu kaitināja, un viņš tūdaļ traucās to apkarot. Skarbums, ar kādu Kristofs nosodīja katru netikumisku rīcību un cilvēku, turklāt visu saskatīdams daudz ļaunāk, nekā bija īstenībā, sāpīgi apvainoja Olivjē, kas, gan būdams tikpat skaidrs kā Kristofs, tomēr bija veidots no elastīgāka tērauda un paļāvās ārējiem krāsu un formu iespaidiem. Viņš sašuta par Kris-tofa pārspīlētību, bet pats pārspīlēja pretējā virzienā. Sī garīga svaidība viņam lika aizstāvēt savu pretinieku intereses pret sava drauga interesēm. Kristofs dusmojās. Viņš rāja Olivjē par sofismiem un iecietību pret ienaidniekiem. Olivjē smaidīja: viņš labi zināja, cik maz ilūziju slēpjas viņa iecietībā. Viņš zināja, ka Kristofs ticēja un samierinājās ar daudzām lielām un parādībām, kam Olivjē vairs neticēja. Bet Kristofs, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi, uzbruka savam draugam kā nikns vērsis. Sevišķi viņu kaitināja parīziešu tā sauktā «labsirdība».

— Svarīgākais iemesls, kādēļ jūs aizstāvat neliešus un ar to lepojaties, — Kristofs sacīja, — ir tas, ka nelieši jau tādēļ vien esot nelaimīgi, ka viņi ir nelieši un viņi nespējot atbildēt par savu rīcību. Bet tās ir pilnīgi aplamas domas, it kā tie, kas dara ļaunu, jau būtu nelaimīgi. Tās ir skatuves morāles, muļķīgas melodrāmas, nejēdzīga optimisma idejas, kādas kultivē Skribs un Kapiss. (Skribs un Kapiss, šīs jūsu Parīzes slavenības, ir jūsu baudkārās, liekulīgās un bērnišķīgās buržuāziskās sabiedrības cienīgi, jo savā gļēvulībā tā neiedrošinās ielūkoties pati savā nejēdzīgajā sejā.) Nelietis ļoti labi var but laimīgs. Uz laimi viņam ir vislielākās izredzes. Un arī viņa neatbildība ir tikai jūsu aplamās iedomas. Esiet jel vīrišķīgi un atzīstiet, ka daba savā vienaldzībā pret labu un ļaunu īstenībā pati ir ļauna, un tādēļ arī noziedznieks var but pilnīgi vesels cilvēks. Tikums nav nekas dabisks, tas ir cilvēku centienu rezultāts, un cilvēkam tas jāaizstāv. Cilvēku sabiedrību izveidojis neliels stipru un cildenu cilvēku pulciņš. Un viņu pienākums ir neļaut savu varoņdarbu apgānīt un izpostīt neķītram pūlim.

Šādas domas būtībā daudz neatšķiras no Olivje domam, bet Kristofa kareivīgie saucieni drauga instinktīvo tieksmi pec līdzsvara paasināja, un Olivjē jutās kā skatītājs.

— Jel neuztraucies, draugs! — viņš teica Kristofam. — Lai pasaule iet bojā. Labāk būsim kā Dekamerona draugi un mierīgi baudīsim domu dārzu aromātu, kamēr ap rozēm apvīto un cipresēm apaugušo kalna pakāji Florencē staigā melnais mēris.

Augām dienām viņš jautrā garā analizēja mākslu, zinātni, cilvēces domas, meklēdams to virzītājus spēkus. Tā viņš reizēm nonāca līdz pironismam, saskaņā ar kuru visa dzīve viņam likās tikai fantāzijas auglis, gaisa pils, kurai nebija pat tā attaisnojuma, kas ir ģeometriskām figūrām, proti: ka tās nepieciešamas cilvēka prātam. Kristofs sašuta:

— Mašīna darbojas labi! Kādēļ tā jāizjauc? Tu vari to salauzt. Un ko tu būsi sasniedzis? Ko tu gribi pierādīt? Ka nekas nav nekas? Nudien, to es arī zinu. Mēs tikai tādēļ cīnāmies, ka tukšums un nebūtība mūs apņem no visām pusēm. Pasaulē nekā nav? Bet es, es taču esmu. Cilvēka darbībai nav nozīmes? — Bet es darbojos. Lai tie, kam nāve mīļa, mirst, ja viņiem tīk! Es dzīvoju, es gribu dzīvot. Ja mana dzīve iemesta viena svaru kausā un idejas otrā ... lai tad velns parauj visas idejas!

Kristofs aizrāvās dusmu dedzībā un ķildā izteica skarbus vārdus. Tiklīdz viņš bija tos izrunājis, viņš tūdaļ nožēloja. Viņš labprāt būtu tos atsaucis, bet ļaunums jau bija noticis. Olivjc bija ļoti jūtīgs, viegli ievainojams; viens vienīgais vārds, sevišķi, ja to teica mīļš cilvēks, viņu dziļi sāpināja. Savā lepnumā viņš to neizrādīja un noslēdzās sevī. Viņš redzēja arī sava drauga neapzinīgā egoisma pēkšņos uzliesmojumus, kādi iedegas katrā lielā māksliniekā. Viņš juta, ka dažbrīd viņa dzīve Kristofam nebija nekas, salīdzinot ar skaisto mūzikas lappusi (un Kristofs necentās viņam to slēpt). Olivjē to ļoti labi saprata, viņam likās, ka Kristofam taisnība, un tomēr viņš bija bēdīgs.

Kristofa dabā vēl bija daudzi rūgstoši elementi, ko Olivjē neaptvēra, un tie viņu uztrauca. Kristofs pēkšņi varēja iedegties dīvainā un nežēlīgā kaprīzē. Dažu dienu viņš negribēja runāt ne vārda vai pēkšņi iekaisa velnišķīgā ņirdzībā un centās katru sāpināt un apvainot. Bieži viņš necerēti kur pazuda un visu dienu līdz vēlai naktij nebija vairs redzams. Reiz viņš nepārnāca divas dienas. Dievs to zina, ko viņš darīja! Viņš pats to skaidri neatcerējās ... Viņa brāzmīgā daba. kas šīs dzīves un šīs mājas šaurumā bija iesprostota kā vistu kūtī, lāgiem izšāvās dumpīgās liesmās. Drauga miers viņu plosīja, un viņš labprāt būtu tam darījis ļaunu. Tādos brīžos viņam bija jābēg projām un jādrāžas līdz pagurumam. Neapzinīgi meklēdams piedzīvojumus, ko dažreiz arī atrada, viņš klaiņāja pa Parīzes ielām un pa pilsētas nomalēm; viņš labprāt būtu meties kādā sadursmē, kas viņam ļautu briesmās izkliest savu spēku pārmēru . . . Slimīgais un fiziski vājais Olivjē velti centās to saprast. Kristofs pats sevi neizprata daudz labāk. No saviem klejojumiem viņš atjēdzas kā no mokpilniem murgiem, un viņam bija mazliet kauns, mazliet bailes par to, ko bija pa* darījis un ko vēl varēja padarīt. Bet, kad trakulības viesulis pārskrēja, viņš atkal likās kā plašais, negaisa nomazgātais debess jums: tīrs no visiem sārņiem, jautrs un noskaidrots savas dvēseles pavēlnieks. Vēl maigākās jūtās sildams, viņš atgriezās pie Olivjē un nožēloja visu, ko bija tam gauži darījis. Kristofs tad nesaprata vairs viņu sīkumaino ķildu iemeslus. Ne vienmēr viņš bija pie tām vainīgs, tomēr savu vainu necentās mazināt. Viņš juta pašpārmetumus, ka tik kaislīgi bija dzinies pēc savas taisnības, un domāja, ka labāk ar draugu kopā būtu maldījies nekā iespītējies savā taisnībā.

Viņu nesaskaņas bija jo mocošākas, kad tās norisinājās vakaros, un abiem draugiem nakts bija jāpavada nesaticības sāpēs, kas viņus smagi nomāca. Kristofs piecēlās nakts vidū, uzrakstīja dažus vārdus un zīmīti pabāza zem Olivjē durvīm. Un citu ritu viņš lūdzās drauga piedošanu. Bieži viņš nakts vidū klauvēja pie Olivjē durvīm: viņš nevarēja gaidīt līdz rītam. Olivjē miegs bija tikpat nemierīgs. Viņš zināja, ka Kristofs viņu mīl un nav gribējis sāpināt, bet viņam vajadzēja, lai.

Kristofs pats to saka. Un Kristofs to pateica, un atkal viss bija labi. Cik burvīgs miers! ... Un cik labi viņiem nāca miegs.

— Ak, — nopūtās Olivjē, — cik grūti gan ir saprasties.

— Bet vai tad vienmēr būtu vajadzīgs saprasties? — atsaucās Kristofs. — Es no tā atsakos. Vajag tikai vienam otru mīlēt.

Visi šie sīkie aizvainojumi, ko viņi maiga rūpībā tūdaļ centās izlīdzināt, abus draugus saistīja vēl ciešākām saitēm. Ķildu laikā Kristofs redzēja, ka Olivjē acis kļuva kā Antuanetes acis. Abi draugi tad izpauda viens pret otru gandrīz sievišķīgu rūpību un vērību. Kristofs nepalaida nevienu Olivjē dzimšanas dienu, neveltījis viņam kādu no savām kompozīcijām, neatnesis viņam puķes, torti, kādu balvu, kas bija pirkta nezin par kādu naudu. (Jo naudas trūkums viņu saimniecība nebija nekas rets.) Olivjē maitāja acis, pa naktīm slepus pārrakstīdams Kristofa partitūras.

Draugu nesaskaņas nekad nekļūst pārāk dziļas, kamēr viņus nav šķīris kāds trešais. — Bet tas nebija novēršams: šaja pasaulē ir pārāk daudz ļaužu, kas iejaucas citu cilvēku attiecībās, lai tās sarežģītu un sabojātu.

OLIVJĒ pazina Stevensus, kuru mājās Kristofs agrak bija gājis, un arī ļāvās Koletes burvībai. Ja Kristofs viņu nebija redzējis seno dienu draudzenes mazajā svītā, tad tikai tādēļ, ka Olivjē toreiz skuma par Antuanetes nāvi, iegrima savas bēdās un vairījās no cilvēkiem. Kolete savukārt nekad nebija centusies viņu satikt; Olivjē tai ļoti patika, bet tā necieta nelaimīgus cilvēkus. Kolete apgalvoja, ka esot pārāk jūtīga, lai izturētu citu cilvēku ciešanas; un tā viņa gaidīja, kad Olivjē bēdām būs gals. Dabūjusi dzirdēt, ka viņš jau atspirdzis un skumju kaite tai nav vairs bīstama, Kolete iedrošinājās viņu aicināt pie sevis. Olivjē nelikās lūgties. Viņš bija bikls un sabiedrisks reizē, tādēļ viegli bija viņu savaldzināt, turklāt pret Koleti viņam bija vājība. Kad viņš Kristofam pateica, ka nodomājis atkal apmeklēt Koleti, Kristofs, pārāk dziļi cienīdams drauga brīvību, lai nopeltu viņa dziņu, paraustīja tikai plecus un, zobgalīgi smīnēdams, sacīja:

— Ja tev patīk, ej, mī|ais draugs.

Bet pats negāja draugam līdz.

Jo negribēja vairs pīties ar šīm koķetēm. Viņš nebija sieviešu ienaidnieks, nemūžam ne. Pret jaunām darba sievietēm, mazām strādniecēm, pārdevējām, ierēdnēm, kas rīta agrumā samiegojušās un mazliet nokavējušās traucās uz savām darbnīcām vai birojiem, viņš juta maigu labvēlību. Tikai tā sieviete viņam likās pilnīga un nozīmīga, kas strādāja, kas centās pati kas būt, pati pelnīt savu dienišķo maizi un iekarot savu neatkarību, un tikai tad tā viņam likās atraisīta visa savā grācijā, kustību raitā vijībā, visu savu jutekļu maigumā, visās savas dzīvības un savas gribas pilnībā. Dīkās un baudkārās sievietes viņš necieta: tās viņam likās kā paēduši lopi, kas gremo un valstās neveselīgos sapņos. Turpretim Olivjē dievināja sieviešu [ar niente, viņu kairo gleznumu, mīlēja sievietes, kas dzīvoja tikai tādēļ, lai būtu skaistas un piesmaržotu visu pasauli. Olivjē bija vairāk mākslinieks, Kristofs — cilvēks. Kris-tofam mīļas bija sievietes, kam pretēji Koletei bija lemta liela ciešanu daļa. Viņš jutās ar tām saistīts brālīgā līdzcietībā.

Kopš Kolete bija dabūjusi dzirdēt par Olivjē draudzību ar Kristofu, viņa aizvien nepacietīgāk vēlējās atkal redzēt Olivjē, jo, būdama ziņkārīga, gribēja izdibināt dažādus sīkumus par Kristofu. Mūziķis aizvien vēl kaitināja Koleti, tāpēc ka bija viņu tik necienīgi un, šķiet, viegli aizmirsis. Par atriebību gan viņa nedomāja, tāpēc ka atriebība prasītu pūliņus, bet Kristofu paķircināt viņai būtu ļoti paticis. Tā rotaļājās kaķēns, kas kož tikai tādēļ, lai visi viņu apbrīno. Kolete izturējās glaimīgi un apburoši un bez pūlēm atraisīja Olivjē valodu. Neviens nebija redzīgāks par Olivjē, kad viņš cilvēkus skatīja iztālēm, taču neviens nekļuva bērnišķīgāks un paļāvīgāks, kad lūkojās divās mīļās acīs. Kolete tik spraigi interesējās par viņa draudzību ar Kristofu, ka viņš atmaiga un pilnībā uzticēja tai savas draudzības stāstu, neslēpdams pat to, ka viņi reizēm bija saķildojušies. Tagad šīs ķildas viņam likās smieklīgas un par tām viņš vainoja tikai sevi. Olivjē pastāstīja Koletei arī par

Kristofa mākslinieciskajiem nodomiem un izpauda dažus viņa (bieži vien ne visai glaimojošus) spriedumus par Franciju un frančiem. Visas šīs ziņas pašas par sevi nebija sevišķi svarīgas, bet Kolete pasteidzās izpaust tās tālāk, turklāt vēl pati sava izpušķojumā, ne tikai tādēļ, lai viņas stāsts butu pikantāks, bet arī tādēļ, ka vēl aizvien mazliet dusmojās uz Kristofu. Un tā kā pirmais, kam viņa pateica šīs jaunās ziņas, bez šaubam, bija no viņas nešķiramais Lisjēns Levī-Kērs, kam savukārt nebija nekāda iemesla tās glabāt slepenībā, tad tās drīz vien izpaudās pa malu malām un izpušķojās aizvien vairāk, līdz beidzot izvērtās apvainojoši ironiskā līdzjūtībā pret Olivje, kas tika attēlots kā Kristofa upuris. Likās, ka šis stāsts nevienu nevarētu interesēt, jo abi tā varoņi bija pārāk nepazīstami, taču parīzietis mūžīgi interesējas par to, par ko viņam nav nekādas daļas. Un tā kādu dienu Kristofs pats šos noslēpumus dzirdēja no Rusēna kundzes lūpām. Viņš satika to kada koncerta, kur tā Kristofam jautāja, vai esot tiesa, ka viņš saķildojies ar nabaga Olivjē Žanēnu. Un viņa apvaicājās par Kristofa darbiem, pieminēdama tādas lietas, kas, pēc viņa domām, varēja bēdzināmas tikai viņam pašam un Olivjē. Un, kad Kristofs jautāja, kas viņai to stāstījis, viņa atbildēja, ka stāstītājs esot Lisjens Levī-Kērs, kam to visu pateicis Olivjē.

Sis trieciens Kristofu apstulboja. Savā neprātīgajā dru-džainībā viņš neiedomājās, ka par šo ziņu pareizību varētu šaubīties. Viņš redzēja tikai vienu: noslēpumi, ko viņš^ bija uzticējis Olivjē, bija nodevīgi izpausti Lisjēnam Levī-Kēram. Viņš nevarēja vairs palikt koncertā un tūdaļ atstāja zāli. Visapkārt viņš juta tukšumu. Un viņš atkārtoja vienā laidā: «Mans draugs mani nodevis! ...»

Olivjē bija pie Koletes. Kristofs aizslēdza savas istabas durvis, lai Olivjē, mājās pārnācis, nevarētu nākt kā parasti pie viņa tērzēt. Un tiešām viņš dzirdēja, ka Olivjē pārnāca, lūkoja atdarīt durvis un pa atslēgas caurumu iečukstēja viņam. «Labu nakti!» Kristofs nepakustējās. Tumsā viņš sēdēja savā gultā, galvu atbalstījis rokās, un atkārtoja: «Mans draugs mani nodevis! ...» Un tā viņš nosēdēja gandrīz visu nakti. Tikai tagad Kristofs juta, cik Olivjē viņam bija mīļš; viņš nedusmojās par drauga nodevību, bet tikai cieta. Tam, ko mēs mīlam, ir tiesības darīt visu, pat mūs nemīlēt. Mēs nevaram uz viņu tādēļ dusmoties, mēs varam nicināt tikai sevi, ka neesam mīlestības cienīgi, ja mūsu dnaugs mūs atstāj. Un tas ir neizturami! sāpīgi.

Citu rītu, satikdams Olivjē, Kristofs neteica tam nekā, jo nespēja tam pārmest, ka tas nelietīgi valkājis viņa uzticību, viņa noslēpumus nometis par barību ienaidniekam, — viņš nevarēja izrunāt ne vārda. Bet viņa seja runāja dzīvu valodu; tā bija naidīga un salta. Olivjē jutās satriekts, viņš nesaprata nekā. Viņš bikli lūkoja izdibināt, ko Kristofam būtu ļaunu nodarījis. Kristofs rupji novērsās un neatbildēja. Olivjē arī jutās apvainots, apklusa un savas sāpes izcieta klusībā. Todien viņi vairs nesatikās.

Pat ja Olivjē būtu viņu tūkstoškārt dziļāk sāpinājis, Kristofs nekad nebūtu centies atriebties, ne arī aizstāvēties. Olivjē viņam bijia svēts. Bet sašutumam, kas viņā plosījās, bija pret kādu jāizbrāžas, un, tā kā tas nevarēja būt Olivjē, tas bija Lis-jēns Levī-Kērs. Savā ierastajā netaisnīgumā un straujumā Kristofs visu atbildību par Olivjē šķietamo nodevību uzvēla Levī-Kēram. Kristofu neciešami mocīja greizsirdība, ka šāds cilvēks bija varējis laupīt viņam drauga mīlestību, tāpat kā reiz jau bija viņu izdzinis no Koletes Stevensas draugu pulka.

Lai Kristofa dusmām vairs nebūtu robežu, viņam to pašu dienu kā par spīti gadījās izlasīt Lisjēna Levī-Kēra rakstu par «Fidēlio» izrādi. Par Bēthovenu Levī-Kērs rakstīja zobgalīgā tonī un ņirgājās par viņa varoni, kas esot Montiona 1 godalgas cienīga. Tik labi kā Kristofs neviens nepazina šīs operas nepilnības un pat zināmus trūkumus mūzikā. Viņš pats arī nejuta pārspīlētu cienību pret vispāratzītiem meistariem. Bet viņš nepretendēja uz nemaldīgu spriestspēju un franču «loģiskumu». Viņš bija viens no tiem, kas paši labprāt atklāj to cilvēku kļūdas, ko viņi mīl, bet citiem nekad neļauj. Un ir gluži kaut kas cits — kritizēt lielu mākslinieku kaut vai vēl asāk, nekā to darīja Kristofs, kaislīgi ticot mākslai un pat mazliet neiecietīgi mīlot lielo meistaru slavu un tāpēc nepiedodot nekā viduvēja viņu darbos, — vai arī savās kritikās glaimot plašās publikas zemiskajai gaumei un uz lielu mākslinieku rēķina smīdināt galeriju, kā to darīja Lisjēns Levī-Kērs. Lai Kristofs savos vērtējumos bija cik brīvs būdams, tomēr arī viņam eksistēja tāda mūzika, kurai nevienam nebija ļauts pieskarties: [19] tā bija lielāka un labāka par pašu muziku, tāda mūzika, kuru radījusi liela un svētības pilna dvēsele un no kuras visi smēla mierinājumu, spēku un cerību. Tāda bija Bēthovena mūzika. Redzēdams, ka sīks nelga to zaimo, Kristofs iekaisa svētās dusmās. Te nebija vairs runa par mākslu vien, te bija runa par godu, par mīlestību, varonību, tikumisko spēku un visu, kur slēpta dzīves augstākā vērtība. So svētumu nopulgot viņš nevarēja Jaut, tāpat kā neviens nevarētu paciest, ja kāds apvaino sievieti, ko viņš dievina un mīlē: apvainotājs modina naidu, un viņš jānogalina ... Jo vairāk vēl tādēļ, ka šis zaimotājs bija tas, ko Kristofs nicināja par visiem cilvēkiem vairāk!

Liktenim labpatika, lai to pašu vakaru viņi abi satiktos.

Lai nebūtu jāpaliek divatā ar Olivjē, Kristofs, atsacīdamies no sava ieraduma, aizgāja uz vakara pieņemšanu pie Rūsē niem. Tur viņu lūdza spēlēt. Viņš nelabprāt atsēdās pie klavierēm. Bet drīz viņu jau iejūsmoja mūzika, ko viņš spēlēja, te pēkšņi, acis pacēlis, dažu solu attālumā viesu grupā ieraudzīja Lisjēna Levī-Kēra ironiskās acis, kas viņu neatlaidīgi vēroja. Takts vidū viņš pārtrauca spēli, piecēlās un nostājās ar muguru pret klavierēm. Viesi mulsumā apklusa. Pārsteigtā Rusēna kundze ar saspīlētu smaidu piegāja pie Kristofa un, skaidri nezinādama, vai kompozīcija nav jau nospēlēta līdz galam, uzmanīgi tam jautāja:

— Vai tālāk vairs nespēlēsiet, Krafta kungs?

— Es esmu jau beidzis, — viņš nelaipni atbildēja.

To pateicis, viņš tūdaļ juta savu nelaipnību; viņš tomēr nesavaldījās, bet uztraucās vēl vairāk. Nevērodams klausītāju zobgalīgos skatienus, viņš atsēdās attālā salona kaktā, no kura varēja novērot Lisjēnu Levī-Kēru. Kristofa kaimiņš, vecs ģenerālis ar sārtu un miegainu seju, bālzilām acīm un bērnišķīgu sejas izteiksmi, jutās aicināts viņam izteikt dažas laipnības par spēlētās mūzikas oriģinalitāti. Kristofs garlaikodamies palocījās un atrūca dažas nesakarīgas skaņas. Ģenerālis kā daždien izsmalcināti laipns cilvēks turpināja savus glaimus, neizteiksmīgi un labvēlīgi smaidīdams; viņš labprāt būtu gribējis, lai Kristofs viņam izskaidro, kā tik daudzas nošu lapas var spēlēt no galvas. Kristofs nepacietīgi dīdījās savā vietā un prātoja, vai šo lāga vīru nevajadzētu pārsteigt ar tādu atbildi, ka tas noveltos no dīvāna. Kristofs pūlējās sadzirdēt, ko teica Lisjēns

Levī-Kērs: viņš meklēja iemeslu, lai varētu tam uzbrukt. Viņš juta, ka tūdaļ ļaus vaļu kādai neprātībai, bet nekāda vara pasaulē to nebūtu varējusi novērst. — Lisjēns Levī-Kērs sava falseta balsī dāmu pulciņam skaidroja lielu mākslinieku nodomus un viņu slēptākās ieceres. Klusuma brīdī Kristofs pēkšņi izdzirda, ka šis cilvēks klāstīja neķītras divdomības par Vāgnera draudzību ar ķēniņu Ludviķi.

— Diezgan! — Kristofs uzkliedza un zvēla ar dūri pa blakus stāvošo galdiņu.

Pārsteigtie viesi atskatījās uz viņu. Lisjens Levi-Kers uztvēra Kristofa skatienu, mazliet nobālēja un jautāja:

— Vai jūs ar mani runājat?

— Ar tevi gan, tu nekrietnais suns! — atsaucas Kristofs un ar joni pietrūkās kājās. — Vai viss, kas pasaulē ir liels un cēls, tev jāapgāna? — viņš turpināja niknās dusmās. — Lauka, tu nožēlojamais komediants, ja ne, es izsviedīšu tevi pa logu!

Kristofs devās uz Levī-Kēra pusi. Dāmas, klusi iekliegdamās, atkāpās kur kurā. Visi apmulsa. Kristofu apstāja no visam pusēm. Lisjēns Levī-Kērs pa pusei piecēlās no krēsla, bet tūdaļ atkal nevērīgā pozā atlaidās savā zvilnī. Viņš klusi pasauca garām ejošo sulaini, pasniedza tam savu vizītkarti un turpināja sarunu, it kā nekas nebūtu noticis. Bet viņa plakstiņi nervozi raustījās un mirkšķinošās acis vēroja viesus. Rusēns. visā augumā saslējies, nostājās pretim Kristofam un, turēdams viņa frakas stūrus, bīdīja viņu uz durvīm. Sadusmots un apkaunots Kristofs nodūra galvu, lūkojās platajā, baltajā krekla krūtī, kurā skaitīja briljanta pogas, un savā sejā juta druknā vīra eļpu.

— Jā, mans mīļais, tādi joki te neder, — teica Rusens. — Kas jums nāk prātā? Ko tas lai nozīmē? Velns lai parauj, tādu vaļu sev nevar ļaut! Neaizmirstiet, kur jūs atrodaties! Ja, vai tad jūs esat prātā jucis?

— Lai velns mani parauj, ja es vēl savu kāju speršu par jūsu slieksni! — no Rusēna rokām izrāvies, iesaucās Kristofs un traucās uz durvīm.

Visi viņam uzmanīgi pašķīra ceļu. Garderobe kāds sulainis viņam pasniedza paplāksni. Uz tās bija nolikta Lisjēna Levī-Kēra vizītkarte. Kristofs paņēma to, uzreiz neaptverdams, ko tas nozīmē, un skaļi lasīja sava pretinieka vardu, tad pēkšņi, dusmās aizelsies, sāka meklēties pa savām kabatām un līdz ar daudzām citām lietām izvilka trīs četras saburzītas un aptraipītas vizītkartes.

— Še! Še! — viņš iesaucās, tik strauji mezdams tās uz paplāksnes, ka viena no tām nokrita uz grīdas.

Tad viņš aizgāja.

OLIVJĒ nekā nezināja par notikušo. Kristofs savus sekundantus ilgi nemeklēja: viņš izraudzījās mūzikas kritiķi Teofīlu Gužāru un vācieti doktoru Bārtu, kādas Šveices universitātes privātdocentu, ko kādu vakaru bija saticis restorānā un tūdaļ iepazinies, lai gan dziļāku simpātiju pret to nejuta. Ar Bārtu Kristofam bija patīkami patērzēt par dzimteni. Pēc sarunām ar Lisjēna Levī-Kēra sekundantiem par ieročiem izraudzījās pistoles. Kristofs neprata rīkoties ar ieročiem, un Gužārs viņam deva padomu dažas stundas vingrināties šaušanā. Bet Kristofs to atraidīja. Un, gaidīdams rītdienu, viņš sēdās pie sava darba.

Tomēr viņš bija izklaidīgs. Kā sapņu murgos galvā viņam dūca neskaidras, uzmācīgas domas ... «Ļoti nepatīkami ... Kas tad? ... Ak tā: šī rītdienas divkauja .. . Nieki! Tādās divkaujās nekad viens otru nesašauj .. . Bet iespējams tas būtu ... Nu un tad? ... Tad, taisni tad ... Šī nelieša pirksta viena kustība var iznīcināt manu dzīvību ... Ak nieki! ... Rīt vai parīt es varu jau atdusēties šīs riebīgās zemes klēpī... Bet vienalga: še vai citur... Zili zibeņi! Vai es būtu gļēvulis? — Nē, bet aplami būtu šādu nieku dēļ izdeldēt brīnišķīgo domu pasauli, kas briest manā galvā ... Lai sasper velns šīs modernās divkaujas, kurās abiem pretiniekiem esot vienlīdzīgas izredzes! Jauka vienlīdzība, ja kādai diedelnieka dzīvībai tikpat augsta vērtība kā manai! Ja mums ļautu spēkoties ar dūrēm vai ar spieķiem, tas būtu pavisam cits joks! . . . Bet šī nejēdzīgā šaušanās! ... Viņš, bez šaubām, prot šaut, bet es nekad neesmu pistoli rokā turējis ... Sekundantam taisnība: man jāmācās šaut... Viņš grib mani nošaut? Nē, es nošaušu viņu.»

Kristofs nokāpa lejā. Dažus soļus no viņa mājas bija šautuve.

Kristofs palūdza, lai viņam iedod pistoli un paskaidro, kā ar to rīkoties. Viņa pirmais šāviens gandrīz ķēra šautuves pārvaldnieku. Kristofs lūkoja vēl divas trīs reizes, bet labāk neveicās. Viņš sāka skaisties. Un tad gāja vēl ļaunāk. Daži jaunekļi stāvēja viņam apkārt, blenza un smējās. Viņš nevēroja tos. Viņš neatlaidās, pret zobgalībām izturējās vienaldzīgi un tik sparīgi tiecās uz savu mērķi, ka viņa lielās pūles un neatlaidība drīz modināja skatītāju dzīvāko interesi. Kāds blakus stāvētājs viņam deva padomus. Un viņš, vienmēr tik straujš un dedzīgs, visu uzklausīja vērīgi un pazemīgi kā bērns. Viņš centās apvaldīt rokas nervozās trīsas, sarauca pieri un koncentrēja visu savu enerģiju. Pa vaigiem viņam ritēja sviedru lāses. Viņš neizrunāja ne vārda, lāgiem notrīcēja piktuma drebuļos un atkal sāka šaut. Tā viņš nopūlējās divas stundas. Pēc divām stundām viņš trāpīja mērķī. Nav nekā brīnišķīgāka par šādu gribu, kas apvalda tik dumpīgu miesu. Šāda griba modina visdziļāko cienību. Daži skatītāji, kas sākumā tikai zobojās, jau bija aizgājuši, citi pamazām apklusa un nevarēja vairs novērsties no aizraujošās ainas. Kad Kristofs gāja projām, visi viņu draudzīgi sveicināja.

Mājās pārnācis, Kristofs satika krietno Mohu, kas viņu nemierīgi gaidīja. Mohs bija dabūjis dzirdēt par Kristofa ķildu un gribēja izdibināt sadursmes iemeslu. Kaut Kristofs klusēja, negribēdams apvainot Olivjē, Mohs tomēr visu noprata^ Kā daždien mierīgs cilvēks, kas labi pazina abus draugus, viņš ne mirkli nešaubījās, ka šī smieklīgā nodevība, kuras deļ Kristofs apsūdzēja savu draugu, nav Olivjē vaina. Mohs devas pētīt nesaskaņas iemeslu un drīz noskaidroja, ka visu šo postu radījusi Koletes un Lisjēna Levī-Kēra tenkošana. Mohs steidzās atpakaļ pie Kristofa, lai pierādītu viņam drauga nevainību, un iedomājās, ka ar savu pierādījumu novērsīs divkauju. Bet notika gluži pretēji: Kristofa dusmas uz Levi-Keru iedegas vēl jo lielākas tādēļ, ka šī cilvēka vainas dēļ viņš bija varējis šaubīties par savu draugu. Lai atpestītos no Moha, kas lūdzas, lai viņš atsakās no divkaujas, Kristofs apsolīja visu, ko Mohs gribēja. Bet viņa lēmums palika negrozāms. Viņš bija jautrs un priecīgs: viņš cīnīsies par Olivjē, nevis pats par sevi!

KAD EKIPAŽA brauca pa meža ceļu, Kristofa vērību pēkšņi saistīja kāda sekundanta piezīme. Viņš centās lasīt savu pavadoņu domas un saprata, ka viņš tiem bija pilnīgi vienaldzīgs. Profesors Bārts prātoja, kad šī divkauja varētu beigties un vai viņš vēl pagūs aiziet uz nacionālo bibliotēku, lai to pašu dienu manuskriptu krātuvē nobeigtu kādu iesāktu darbu. No visiem trim Kristofa līdzbraucējiem Bārts bija vienīgais, kas savā vāciskajā patmīlībā kaut cik interesējās par divkaujas iznākumu. Gužārs nelikās zinis ne par Kristofu, ne par otru vācieti, bet sarunājās par sarežģītiem fizioloģijas jautājumiem ar doktoru Žiljēnu, jaunu Tulūzas ārstu, kas senāk bija dzīvojis tajā pašā koridorā, kur dzīvoja Kristofs, un bieži vien bija aiztapinājis viņa spirta lampiņu, lietussargu, kafijas krūzītes un to visu atdevis atpakaļ sasistu un salauztu. Kā atlīdzību doktors 2il-jēns bija Kristofam par velti devis medicīniskus padomus, izmēģinājis pie viņa jaunus preparātus un uzjautrinājies par viņa vientiesību. Doktora Ziljēna lepnajā un vienaldzīgajā Kastīlijas idalgo mierā slēpās neizsmeļami jautras zobgalības krājumi. Par šo piedzīvojumu, kas viņam likās ļoti smieklīgs, viņš milzīgi priecājās un jautrā garā paredzēja neveiklā Kristofa nevarību divkaujā. Šis pastaigāšanās brauciens pa krāšņo mežu uz lādzīgā Krafta rēķina viņam likās jauks un patīkams. — Tieši šis moments visas trijotnes domu gaitā bija visskaidrākais: divkauja viņiem likās kā jautra izprieca, kas viņiem pašiem nekā nemaksāja. Neviens tai neveltīja dziļāku vērību. Tomēr viņi mierīgi sagatavojās uz dažādām nejaušībām.

Norunātajā vietā viņi atbrauca pirmie. Turpat līdzās bija mazs restorāniņš meža vidū. Diezgan netīra izpriecu iestāde, kurā parīzieši mēdza padzīrot un nomazgāt traipus no sava goda. Sētmalēs visapkārt ziedēja dadži. Zeltlapaino ozolu ēnā bija izlikti mazi galdiņi. Pie viena galdiņa sēdēja trīs velosipēdisti: izkrāsojusies dāma biksēs un melnās, īsās zeķītēs un divi kungi flaneļa uzvalkos. Saules versmē apstulbuši, viņi lāgiem izdvesa tikai īdzīgas skaņas, it kā būtu aizmirsuši cilvēku valodu.

Karietes piebraukšana radīja publikā mazu jucekli. Gužārs jau sen pazina šo restorānu un tā saimniekus un teicās par visu gādāt. Bārts ievilka Kristofu ēnainā lapenē un lika atnest alu. Gaiss te bija brīnišķīgi vēss, pilns bišu dūkoņas. Kristofs aizmirsa, kādēļ bija šurp atbraucis. Bārts, ielējis sev glāzē atlikušo alu un brīdi klusējis, teica:

— Nu es zinu, ko es darīšu.

Viņš iedzēra malku un turpināja:

— Es vēl aizbraukšu uz Versaļu, man laika atliks diezgan.

Bija dzirdams, ka Gužārs ar viesnīcas saimnieci dedzīgi kaulējās par dueļa vietas maksu. Ziljēns arī velti nezaudēja laiku: velosipēdistiem garām iedams, viņš skaļā balsī izteica savu sajūsmu par krāsotās sievietes kailajiem stilbiem, un_ viņam atbildēja nekaunīgu lamu plūdi. Žiljēns nepalika parādā. Bārts klusi teica:

— Franči ir ļoti rupji. Brāli, es dzeru uz tavu uzvaru.

Viņš saskandināja ar Kristofu. Kristofs sapņoja: līdzi kukaiņu harmoniskajai sīkšanai viņa galvā lidinājās muzikālas frāzes. Viņš grima snaudā.

Gatves smiltīs čirkstēja otrās karietes riteņi. Kristofs ieraudzīja Lisjēna Levī-Kēra bālo, kā daždien smaidošo seju, un viņa dusmas iedegās jaunā kvēlē. Viņš piecēlās, un Bārts viņam sekoja.

Lisjēns Levī-Kērs, kaklu iežņaudzis augstā apkaklē, bija ģērbies ar retu izsmalcinātību un ārienē asi atšķīrās no sava nevīžīgā pretinieka. Pēc viņa no karietes izkāpa grāfs Blohs, ar savām mīļākām, ar vecu dievmaizīšu trauku kolekcijām un ar saviem ultrārojālistiskajiem uzskatiem pazīstams sportists; tad Leons Muē, cita tipa modes varonis, kas. pateicoties literārajai darbībai, bija kļuvis par deputātu un politiskajā godkārībā izvērties par literātu, jauns, gludi skūts plikpauris ar gurdenu un dzeltenu seju, garu degunu, apaļām acīm, putna galvaskausu; un, beidzot, doktors Emanuēls ar smalku semīta seju, laipns un vienaldzīgs, Medicīnas akadēmijas loceklis, lielas slimnīcas direktors, kā teorētiķis pazīstams ar savām zinātniskajām grāmatām un kā ārsts ar savu skepticismu, kas viņam ļāva slimnieku gaudas uzklausīt ar ironisku līdzcietību, sevišķi daudz nerūpējoties par viņu dziedināšanu.

Atbraucēji laipni sveicināja gaidītājus. Kristofs tikko pacēla cepuri, bet sašutis vēroja savu sekundantu pārspīlēto uzmanību pret Lisjēna Levī-Kēra sekundantiem. Žiljēns pazina Emanuēlu, un Gužārs pazina Muē, un abi tuvojās tiem smaidoši un vēlīgi. Muē saņēma viņus vēsi un laipni, Emanuēls — zobgalīgi un vaļīgi. Grāfs Blohs nostājās blakus Lisjēnam Levī-Kēram, uzmeta ātru skatienu pretinieku apģērbam un veļai un, tikko pavērdams lūpas, pateica dažas dzēlīgas piezīmes Levī-Kēram. Abi izturējās mierīgi un korekti.

Lisjēns Levī-Kērs pilnīgā dvēseles mierā gaidīja divkaujas vadītāja grāfa Bloha mājienu. Divkauju viņš uzskatīja tikai par vienkāršu formalitāti. Kaut viņš bija teicams šāvējs un pilnīgi pazina sava pretinieka nemākulību, tomēr negribēja izmantot savas priekšrocības un Kristofu ievainot pat tajā neticamajā gadījumā, ja sekundanti nebūtu nomodā par divkaujas nekaitīgu iznākumu. Levī-Kērs zināja, ka lielākā muļķība ir savu ienaidnieku nostādīt upura lomā un daudz drošāk ir viņu iznīcināt klusībā. Bet Kristofs nometa svārkus, atrāva kreklu ap spēcīgo kaklu un. rokas nokāris, galvu nodūris, gaidīja, visus spēkus sasprindzinājis un niknām acīm lūkodamies uz Lis-jēnu Levī-Kēru. Katrs Kristoīa vaibsts pauda nesaudzīgu gribu nogalināt, un grāfs Blohs, viņu vērodams, savā nodabā nodomāja, cik labi, ka civilizācija, cik vien iespējams, novērsusi divkaujas briesmas.

Kad abi pretinieki bija pārmijuši tradicionālos šāvienus, kam, protams, nebija nekāda rezultāta, sekundanti steidzās viņus apsveikt. Gods bija gandarīts. Bet Kristofs nebija apmierināts. Ar pistoli rokā viņš aizvien vēl stāvēja sava vieta un nevarēja ticēt, ka viss jau būtu galā. Viņam butu paticis šaut, kamēr lode trāpa mērķī, kā vakar šautuvē. Dzirdot Gužāra uzaicinājumu sniegt roku savam pretiniekam, kas viņam bruņnieciski tuvojās ar savu mūžīgo smaidu uz lūpām. Kristofu pārņēma dusmas un sašutums par šo komēdiju. Viņš nikni; nosvieda pistoli, atgrūda Gužāru un metās virsu Lisjēnam Levī-Kēram. Tikai ar lielām pūlēm izdevās viņu atturēt no divkaujas turpināšanas dūru cīņā.

Sekundanti sagrāba viņu, un Lisjēns Levī-Kērs paguva aiziet. Kristofs izrāvās un, nevērodams viņu smieklus un brīdinājumus. lieliem soļiem devās iekšā mežā, skaļi runādams un neganti žestikulēdams. Viņš pat nemanīja, ka cīņas vietā bija pametis savus svārkus un platmali. Mežā viņš dzirdēja, ka sekundanti smiedamies viņu sauca, līdz apnika un nelikās par viņu vairs ne zinis. Aizbraucošu ekipāžu rīboņa liecināja, ka tie jau ir ceļā uz mājām. Un tā viņš palika viens mēmo koku klusumā. Viņa dusmas norima. Viņš nometās zemē un vārtījās zaļajā zālē.

Restorānā drīz atsteidzās Mohs. Kopš agra rīta viņš bija dzinies pakaļ Kristofam. Restorāna kalpotāji Moham pateica, ka viņa draugs esot iegājis mežā. Viņš steidzās to meklēt. Viņš izvandīja visu biezokni, sauca uz visām pusēm un jau gāja mājup, kad pēkšņi izdzirda dziedāšanu. Viņš devās uz to pusķ no kuras atskanēja dziesma, un beidzot atrada Kristofu maza pļaviņā, kur, četrrāpus nometies, tas valstījās kā jauns kucēns. Mohu ieraudzījis, Kristofs izkliedza viņa vārdu, nosauca viņu par «veco Molohu» un stāstīja, ka savu ienaidnieku esot izdurstījis kā sietu. Kristofs lika Moham mest kūleņus un, pats kūleņodams tam pāri, ar visu spēku dunkāja tā muguru. Labsirdīgajam Moham, nevērojot viņa tūļību, šis joks patika gandrīz tāpat kā Kristofam. Tad roku rokā viņi devās atpakaļ uz restorānu un tuvākajā dzelzceļa piestātnē iekāpa Parīzes vilcienā.

Olivjē nezināja nekā. Viņš tikai brīnījās par Kristofa pēkšņo maigumu un nesaprata, kā radusies šī jūtu pārvērtība. Tikai citu rītu viņš lasīja avīzēs, ka Kristofs cīnījies divkaujā. Domādams par briesmām, kas Kristofu būtu varējušas piemeklct, Olivjē gandrīz saslima. Viņš gribēja zināt divkaujas iemeslus. Kristofs vairījās stāstīt. Kad beidzot vairs nevarēja izturēt drauga uzmācību, viņš smiedamies teica:

— Tevis dēļ.

Bet vairāk nekā viņš draugam neteica. Toties Mohs tam izstāstīja visu. Olivjē bija kā apstulbis, partrauca draudzēšanos ar Koleti un lūdzās, lai Kristofs piedod viņa neuzmanību. Nelabojamais Kristofs viņam nodeklamejasenu franču kupleju, kuru niekodamies sagrozīja pēc sava prāta, lai pukotu labsirdīgo Mohu, kas priecājās par abu draugu samierināšanos.

— Tā nu tev būs laba mācība, mīļais draugs:

No meičas, kas, dīkā dzīvojot, tvīkst,

No žīda, kas lišķīgs un pieglaimīgs,

No drauga, kas divkosīgs,

No naidnieka mūsu paspārnē, No vīna, kas ātri novadā, Libera nos, Dominē!

DRAUDZĪBA bija atjaunota. Briesmas, kas tos bija skārušas, abus draugus saistīja vēl ciešāk. Sīkie pārpratumi izgaisa, raksturu dažādība viņiem deva vienmēr jaunu prieku. Kristofs savā dvēselē harmoniski aptvēra abu tēviju dvēseles. Savu sirdi viņš juta bagātu un mīlestības pilnu, un šī līksmā pārpilnība kā daždien viņā pārvērtās par mūzikas straumi.

Olivjē sajūminājās par viņu. Savā nelabojamā skepticismā viņš gandrīz sāka ticēt, ka mūzika, ko dievināja par visu vairāk, jau teikusi savu pēdējo vārdu. Viņu bija apmājusi slimīgā iedoma, ka zināmā attīstības pakāpē jāsākas nevairāmam pagrimumam, un viņš trīcēja bailēs, ka brīnišķīgā māksla, kas viņam lika mīlēt dzīvi, pēkšņi zudīs, izgaisīs un izsīks kā ūdens zemē. Kristofs tikai smējās par šādām t>ažām. Sava pretrunas gara dzīts, viņš apgalvoja, ka mūzikā nekas vēl neesot radīts, ka viss vēl tikai jāradot. Olivjē pieminēja franču muziku, kas sasniegusi savas pilnības degpunktu un noskaidrotas kultūras robežu, aiz kuras nav vairs domājami jauni sasniegumi. Kristofs paraustīja plecus.

mēr jūs varat pateikt pasaulei tik daudz skaista. Jums tiešām jābūt muzikāli nejūtīgiem, ja paši vēl neesat to izpratuši. Ak, ja es būtu francūzis! ...

— Franču mūzika? ... Tā vēl nemaz nav bijusi... Un to

Un viņš saka uzskaitīt visu, ko francūzis būtu varējis sacerēt:

— Jūs negribat atraisīties no mūzikas formām, kas nemaz nav lemtas jums, un nedarāt to, kas saskan ar jūsu radošo dvēseli. Jūs esat grācijas, izsmalcinātas dzejas, žestu, soļu, pozu skaistuma, modes un tērpu daiļuma tauta, un jūs nerakstāt baletus, kaut poētiskas dejas mākslā jūs būtu varējuši radīt brīnišķīgus

darbus .... Jūs esat gudru smieklu tauta un nerakstāt vairs komiskās operas, bet [aujat tās rakstīt mūzikas amatniekiem. Ak, ja es būtu francūzis, es mūzikā pārvērstu Rablē, es komponētu komiskas varoņu poēmas ... Jūs esat romānistu tauta un nerakstāt mūzikas romānus (jo par tādiem es neskaitu Gistava Šarpantjē feļetonus). Jūs neizlietojat savas patiesās davanas, psiholoģiskās analizēs, raksturu izjūtas spējas. Ak, ja es butu francūzis, es komponētu muzikālus portretus ... (Ja gribi, es tūdaļ uzmetīšu tās mazās meitenes portretu, kura sēž darza zem ceriņu zariem!) Es Stendālu komponētu stīgu kvartetam... — Jūs esat pirmā demokrātijā Eiropā, un jums nav tautas teātra, nav tiautas mūzikas. Ak, ja es būtu francūzis, es komponētu jūsu Revolūciju: četrpadsmito jūliju, desmito augustu, Valmī, Federāciju — es visu tautas dzīvi latveidotu mūzikā! Un tā nebūtu vāgneriskas deklamācijas mākslotajā stila! Es gribu simfonijas, korus, dejas. Tikai ne frāzes! Tās man apnikušas. Muzikālā drāmā nav vajadzīga mūžīgā frāžu skandi-nāšana. Kļūsiet, vārdi! Jāraksta plašos vērienos, jāveido lielas simfonijas ar koriem, bezgalīgas ainavas, homēriskas un bībeliskas varoņu poēmas, uguns, zeme un ūdens, un starojošas debesis, drudžainā kvēle, kas kaist dzīvās sirdīs, kaislīgas trauksmes, visas tautas likteņi, jāapliecina dzīvības ritms, šī pasaules vara, kas pakļauj ļaužu tūkstošus un neskaitāmus pulkus dzen nāvē ... Visur jābūt mūzikai, viss jāizteic mūzikā! Ja jūs būtu muzikāli, jums mūzika būtu katriem tautas svētkiem, sabiedriskām parādēm, visām strādnieku savienībām, studentu biedrībām, ģimenes svinībām ... Ja jūs būtu muzikāli, ja jūs būtu īsti muziki, jūs radītu tīru muziku, kas nekā negrib sludināt, kas tikai silda dvēseli, iededzina dzīvības prieku. Radiet sauli! Sat prata!...[20] (Tā laikam saka latīniski?) Diezgan jusu zemē lietus lijis. Man piemetas iesnas no jūsu mūzikas. Tanī ir tikai migla: iededziet atkal laternas... Jūs gaužaties par itāliešu nejēdzībām, kas iekaro jūsu teātrus, jūsu publiku un jūs pašus izdzen no jūsu mājām! Tā ir jūsu pašu vaina! Publikai apnikusi jūsu pakrēslas māksla, jūsu harmoniskās neirastēni-jas, jūsu kontrapunktiskās gudrības. Publika grib dzīvību, grib pašu dzīvi, lai tā būtu cik rupja būdama, — dzīvo dzīvi! Kādēļ jūs vairāties no tās? Jūsu Debisī ir liels mākslinieks, bet jums viņš kaitīgs. Viņš jus tikai vel vairak ieaija. Jums vajadzīgs mākslinieks, kas jūs sparīgi uzpurina no miega.

— Tu gribi uzmākt mums Strausu?

— Nenāk ne prātā. Tas jūs iedzītu pilnīgā postā. Sīs mūzikas dzīres var izturēt tikai manu tautas brāļu veselīgās iekšas. Un arī tie visi nav tik stipri ... Strausa «Salome»! .. . Meistardarbs! . . . Bet es negribētu būt tās autors ... Es atceros, cik aizkustinoši un godbijīgi mans nabaga vectēvs un mans tēvocis Gotfrīds runāja par daiļo skaņu mākslu! ... Tik dievišķīgs spēks un tik liela nemākulība to izlietot! ... Meteors, kas aizdedzina pasauli! Izolde, pārvērtusies par ebrejisku prieka meitu. Smeldzoša un lopiska baudkāre. Slepkavības, varmācības, asinsgrēka, nozieguma satrakots niknums, kas plosās vācu dekadences dvēselē... Bet franču dekadence raustās baudkāras pašnāvības drudžainās konvulsijās... Vienā pusē zvērs, otrā — laupījums! Kur ir cilvēks? ... Jūsu Debisī ir smalkas, Strauss ir rupjas gaumes ģēnijs. Viens ir kā sidrabains ar niedrēm aizaudzis dīķis, kas izdveš drudža tvaikus. Otrs ir kā dūņaina straume . .. Ak, cik smacīga itāliešu mūzikas, neomeierbērisma, jūtu netīrības smaka paceļas no šīs straumes .. . Riebīgs šedevrs! Salome, Izoldes meita ... Bet kam šī Salome kļūs māte?

— Jā, — Olivjē piekrita, — es gribētu dzīvot piecdesmit gadu vēlāk. Šai auļošanai gar dzelmeni taču reiz jāizbeidzas: vai nu zirgam jāapstājas, vai jāiegāžias aizā. Tikai tad mēs uzelposim brīvi. Paldies dievam, ka zeme vēl tomēr ziedēs, vai nu mūzika būs, vai nebūs. Kam mums vajadzīga šī māksla, kam cilvēks tik svešs? . .. Rietumi izkvēlo savās pēdējās ugunīs ... Drīz ... drīz tie izdzisīs ... Es jau redzu jaunas gaismas atspī-dumus, kura blāzmo tālu Austrumos.

— Liec mani mierā ar saviem Austrumiem! — atsaucās Kristofs. — Rietumi vēl nav teikuši savu pēdējo vārdu. Vai tu domā, ka es esmu no tiem atsacījies? Mani gaida vēl gadu simteņi. Esi sveicināta, dzīve! Esi sveicināts, prieks! Esi sveicināta, cīņa ar mūsu likteni! Esi sveicināta, mīlestība, kas ielīksmo mūsu sirdis! Esi sveicināta, diena! Esi sveicināta, nakts! Lai slava saulei! Ļaus Deo,[21] lai slava sapņu un darbības dievam, dievam, kas radījis muziku! Oziannā! . ..

To teicis, Kristofs sēdās pie galda un uzrakstīja visu, kas skanēja viņa dvēselē, ilgāk vairs nedomādams par to, ko nupat bija sacījis.

TAJĀ LAIKĀ Kristofs bija visu savu radošo spēku plaukumā un pilnīgā līdzsvarā. Viņš neapgrūtināja sevi ar estētiskām ķildām par šādas vai tādas muzikālās formas vērtību, ne ar pārgudriem mēģinājumiem radīt ko jaunu; viņam nebija grūti atrast tēmas savām kompozīcijām.

Visas tēmas viņam bija labas. Mūzikas straume izbrāzās no viņa dvēseles, un Kristofs pats nezināja, kādas jūtas viņš izpaudis. Viņš bija laimīgs, un tas bija viss. Laimīgs, ka atraisījis savu spēku, laimīgs, sevī juzdams pasaules pulsa ritmu.

Šis prieks, šī dzīvības pilnskaņa atbalsojās visā viņa apkārtnē.

Nams ar iežogoto dārzu viņam bija par šauru. No viņa loga gan bija redzams kaimiņos klostera dārzs plašo aleju vientulībā un gadsimtu veco koku svinīgumā, bet tas viss bija pārāk skaists, lai varētu būt mūžīgs. Kristofa logu priekšā sāka celt sešu stāvu namu, kam drīz vien būs jāaizsedz krāšņais dārzs, un tad sienas viņu iežņaugs vēl ciešāk. Ik dienas no rīta līdz vakaram viņš dzirdēja bloku čīkstoņu, akmeņu skaldīšanas, dēļu naglošanas troksni. Strādnieku barā viņš atkal ieraudzīja savu draugu jumiķi, ar kuru reiz bija iepazinies uz jumta. Viņi sasveicinājās iztālēm. Kādu dienu viņi satikās uz ielas, un Kristofs ieveda jumiķi dzertuvē, kur viņi abi ilzdzēra glāzi vīna, par ko Olivjē jutās diezgan nepatīkami pārsteigts. Bet Kristofs priecājās par jumiķa jocīgo žargonu un mūžīgo jautrību. Un tomēr viņš to nolādēja līdz ar visiem šiem steidzīgajiem ļaudīm, kas aizbarikādēja viņa logus un nozaga viņam gaisu un saules gaismu. Olivjē tādēļ nekurnēja, viņš spēja samiet rināties ar sienām apvāršņa vietā. Tas viņam atgādināja Dekarta krāsni, no kurienes iežņaugtā doma jo trauksmaināk cēlās pret debesīm. Kristofam bija vajadzīgs gaiss. Ieslēgts šaurajā telpā, viņš plašuma un gaisa trūkumu izlīdzināja dzīvā saskarē ar apkārtējiem cilvēkiem. Viņš uztvēra tos savā dvēselē un izteica mūzikā. Olivjē apgalvoja, ka viņš esot kā iemīlējies.

— Ja es būtu iemīlējies, — atbildēja Kristofs, — es citu neko vairs neredzētu, ne par ko citu vairs nedomātu kā tikai par savu mīlestību.

— Bet kas tad tev noticis?

— Esmu vienkārši vesels, man ir laba ēstgriba.

— Laimīgais Kristofs, — nopūtās Olivjē. — Kaut tu no savas ēstgribas mazu daļiņu varētu atdot mums!

Veselība ir tikpat lipīga kā slimība. Olivjē bija pirmais, kas izjuta šī likuma svētību. Par visu vairāk viņam trūka spēka. Viņš vairījās no pasaules, jo viņam derdzās ļaužu rupjība. Kaut viņam bija plašs un attīstīts prāts un neparasti lielas mākslinieciskas dotības, viņš tomēr bija par vāju, lai izveidotos par lielu mākslinieku. Lieli mākslinieki nekad nav dzīves nicinātāji. Ikvienas veselīgas būtnes augstākais likums ir griba dzīvot: jo cilvēks ģeniālāks, jo šis likums izpaužas varenāk, tāpēc ka ģēnijs dzīvo daudz intensīvāk nekā parastie cilvēki. Olivjē no dzīves bēga, viņš aizlidoja izsapņotu tēlu pasaulē, bet tie bija bez miesas, neīsteni. Viņš bija viens no tiem inteliģences pārstāvjiem, kam skaistums jāmeklē tajos laikmetos, kuru vairs nav vai kuri nekad nav bijuši. It kā dzīvības dzēriens tagad nebūtu tikpat stiprs un reibinošs kā senāk! Bet nogurušām dvēselēm derdzas ciešāki sakari ar dzīvi; dzīvi viņi var panest tikai tad, ja tā viņiem tuvojas atspīdumu plīvurā, pagātnes tālumu atbalsī, kurā atskan reiz dzīvojošu cilvēku mirušie vārdi. — Kristofa draudzība viņu pamazām attālināja no šiem mākslas debesu vārtiem, Olivjē dvēseles mijkrēslī iespīdēja saule.

Arī inženieris Elsberžē ļāvās Kristofa optimisma iespaidam. Tas gan neizpaudās viņa dzīves ierašu pārvērtībā: tās bija pārāk dziļi iesakņojušās. Nevarēja cerēt, ka viņa raksturs izvērtīsies tik aktīvs, ka viņš atstās Franciju un savu laimi meklēs citā zemē. Tas būtu pārāk daudz prasīts. Bet viņš pārspēja savu vienaldzību, viņam atkal patika pētīt, lasīt, atjaunot zinātnisko darbību, ko viņš sen jau bija pametis. Ja kāds viņam būtu teicis, ka viņa interesi par darbu atmodinājis Kristofs, viņš būtu (oti brīnījies, bet vēl lielāks brīnums par to būtu bijis Kristofam pašam.

Visātrāk Kristofs iepazinās ar laulāto pāri, kas dzīvoja nama otrajā stāvā. Vairāki lāgi, durvīm garām iedams, viņš ieklausījās klavieru skaņās, ko ar smalku gaumi raisīja jauna Arno kundze, kad viņa bija viena. Laulātajiem draugiem Kristofs reiz aizsūtīja sava koncerta biļetes. Arno viņam sirsnīgi pateicās. No tā laika viņš vakaros bieži iegriezās pie tiem patērzēt. Bet nekad viņš vairs nedzirdēja jaunas kundzes klavieru spēli. Viņa bija biklia un kautrīga un neiedrošinājās spēlēt, kad citi klausījās. Un, dabūjusi zināt, ka viņas spēle dzirdama arī kāpnēs, viņa, arī viena būdama, skaņas klusināja. Bet Kristofs labprāt pie viņiem spēlēja, un tad viņi ilgi sarunājās par Kristofa muziku. Abi Arno par muziku runaja jauneklīgā sirds dedzībā, kas sajūsmināja un ielīksmoja Kristofii. Viņš nebūtu ticējis, ka frančiem mūzika var but t:k mīļa.

— Tev tikai tādēļ tā liekas, — teica Olivjē, — ka līdz šim tu pazini tikai muzikus.

— Es zinu gan, — atbildēja Kristofs, — ka muziku vismazāk mīl muziki, bet es nekad neticēšu, ka tev un viņiem līdzīgu cilvēku Francijā būtu-daudz.

— Tādu ir tūkstošiem.

— Tad tā droši vien ir kāda epidēmija vai jauna mode.. .

— Tam nav nekāda sakara ar modi, — teica Arno. — «Ja jūs dzirdat instrumentu cēlos akordus vai cilvēka balss gaviles un nepriecājaties par tām, un neesat aizkustināti, un no galvas līdz kājām netrīcat saldā ielīksmē, un nejūtaties pacelti pāri savai ikdienībai, tad ziniet, ka jums ir melīga.^ samajtāta un netikla dvēsele un ka no jums būtu jāsargās kā no tada, kas dzimis zem nelaimīgas zvaigznes ...»

— Es pazīstu šos vārdus! — iesaucās Kristofs. — Tos teicis mans draugs Šekspirs.

— Nē, — laipni iebilda Arno, — tos teicis kāds cits, kas dzīvoja pirms viņa: mūsu Ronsārs. Vai nu redzat, ka šī mode Francijā nav nemaz tik jauna?

Par to, ka Francijā muziku mīlēja, Kristofs tik daudz nebrīnījās; vairāk viņš brīnījās par to, ka Francijā mīlēja gandrīz to pašu muziku, ko Vācijā, Parīzes muziku un snobu sabiedrībā, ko Kristofs līdz šim bija pazinis, smalkais tonis lika pret vācu meistariem izturēties kā pret dižciltīgiem ārzemniekiem, kurus apbrīnot nevienam nebija kauns, bet kurus visi godbijīgi atvairīja, un visiem patika zoboties par Gluka smagumu, par Vāgnera barbarismu. Viņiem mēdza pretstatīt franču smalkumu un eleganci. Galu galā Kristofs tiešām sāka šaubīties, vai franči var saprast vācu muziku, ja viņi to dzird tādā izpildījumā, kāds bija parasts Francijā. Nesen viņš sadusmots un sašutis bija atstājis kādu Gluka koncertu. Atjautīgie parīzieši bija iedomājušies izkrāsot drūmā sirmgalvja seju, tie izpušķoja viņu ar visādiem vizuļiem, viņa bargos ritmus aizbāza ar vati un viņa muziku izraibināja ar impresionistiskiem pustoņiem, baudkārām perverzitātēm ... Nabaga Gluks! Kas tur vairs bija palicis no viņa sirds daiļrunības, no viņa dvēseles skaidrības, no viņa neslēptajām sāpēm? Vai tad franču sirds to visu nespēja izjust? — Tagad Kristofs redzēja savu jauno draugu dziļo un jūtīgo mīlestību, patieso prieku par vācu dvēseles dziļāko būtību, kas izskanēja senajās dziesmās, vācu klasiķos. Un viņš tiem jautāja: tātad šie vācu meistari viņiem nav likušies sveši un franči spēj mīlēt ne tikai savas nācijas māksliniekus?

— Bez šaubām! — viņi atsaucās. — Mūsu kritiķi atļaujas runāt mūsu vārdā. Viņi dzenas tikai modes pēdās un apgalvo, ka arī mēs tiem dzenamies līdz. Bet mums gar viņiem tikpat maza daļa, cik viņiem gar mums. Tie ir jocīgi kungi, kas grib mūs pamācīt, kas ir un kas nav francisks. Mūs senās Francijas Frančus! .. . Viņi grib mums iegalvot, ka Francija meklējama tikai Rāmo mūzikā vai Rasīna dzejā un citur nekur. It kā Bēthovens, Mocarts un Gluks nebūtu sēdējuši pie mūsu pavarda, nebūtu mums līdzi sargājuši mūsu mīļo un tuvo būtņu mieru, nebūtu dalījušies mūsu bēdās, jaunas cerību liesmas iedeguši mūsu sirdīs ... It kā viņi visi nebūtu kļuvuši mūsu saimes locekļi! Ja mēs varētu teikt, ko domājam, tad būtu jāsaka, ka par ārzemniekiem mēs drīzāk varētu saukt tos franču māksliniekus, kuru slavu iztaurē Parīzes kritiķi.

— Mākslas patiesās robežas. — teica Olivjē, — nav meklējamas tautību, bet šķiru pretējībās. Es nezinu, vai ir kāda franču vai vācu māksla, bet ir gan bagātnieku un nabago māksla. Gluks ir dižens cilvēks, cēlies no buržuāzijas, un viņš pieder mums. Turpretim kāds franču komponists, kura vārdu es negribu minēt, mums ir svešs, un, kaut dzimis buržuāziskā ģimenē, viņš tomēr vairās no mums. Viņš noliedz mūs, un mēs — mēs noliedzam viņu.

Olivjē teica patiesību. Jo vairāk Kristofs mācījās pazīt fran-čus, jo skaidrāk redzēja, cik līdzīgi bija visi krietnie cilvēki

Francijā un Vācijā. Arno viņam atgādināja mīļo, veco Šulcu ar tā skaidro, pašaizliedzīgo mākslas mīlestību un bijību pret skaistumu. Un Kristofs iemīļoja abus Arno, pieminēdams savu veco, mirušo draugu.

ATZĪDAMS, cik aplami ir novilkt morāla rakstura robežas starp dažādu tautību krietnajiem ļaudīm, Kristofs apzinajas arī, cik aplami ir šķēršļi starp vienas tautības krietnajiem ļaudīm, kam ir dažādi uzskati. Pateicoties Kristofam, iepazinās divi cilvēki, kas šķita sevišķi tāli un sveši viens otram: abats Korneijs un Vatlē kungs.

Kristofs no viņiem abiem ņēma lasīt gramatas un viena grāmatas mierīgi deva tālāk otram, Olivjē dusmojas par Kris-tofa rīcību, bet abats Korneijs viņu saprata. Abats pazina cilvēku dvēseles un izjuta sava jaunā kaimiņa celsirdību un pat reliģiozitāti (ko Kristofs pats neapzinājās). Kropotkina sējums, ko Kristofs bija paņēmis no Vatle kunga un ko viņi visi trīs aiz dažādiem iemesliem mīlēja, bija šīs draudzības ierosinātājs. Kādu dienu viņi nejauši satikās pie Kristofa. Sakuma Kristofs baidījās, ka abi viesi nepasaka viens otram nelaipnus vārdus. Bet viņi izturējās laipni un vēlīgi. Viņi tērzēja par vienkāršām tēmām: par saviem ceļojumiem, par dzīve satiktiem cilvēkiem. Un viens otrā viņi saskatīja apslēptu maigumu, labsirdību, evaņģēlisku garu, fantastiskas cerības, lai gan abiem bija daudzi iemesli ļauties izmisumam. Viens pret otru viņi juta simpātiju, kurā jaucās viegla ironija. Ļoti atturīgu simpātiju. Nekad viņi nepieskārās viens otra dziļākai pārliecībai. Viņi satikās reti un nemeklēja viens otru, bet, kad satikas, abi jutās apmierināti.

No viņiem abiem garīgi brīvāks bija abats Korneijs. Kristofs to nebija sagaidījis. Pamazām viņš sāka aptvert abata reliģiozās un brīvās domu pasaules plašumu, dziļo, gaišo un apskaidroto misticismu, kas vadīja visas garīdznieka domas, visas viņa ikdienišķās dzīves gaitas, noteica viņa priekšstatu par pasauli un lika viņam dzīvot Kristus garā, kā Kristus pēc viņa ticības bija dzīvojis dievā.

Viņš nekā nenoliedza, nenoliedza nevienu dzīvības dziņu. Visi raksti, veci vai jauni, svēti vai pasaulīgi, no Mozus laikiem līdz Bertelo, bija dievišķi, bija dievišķā gara izpaudumi.

Svētie raksti tikai bija spilgtākie un bagātākie no visiem, tāpat kā baznīca bija dieva ticībā vienoto brāļu augstākās izlases kopība, taču ne svētie raksti, ne baznīca viņa garu neieslēdza stingušā patiesībā. Kristīgā ticība viņam bija pats dzīvais Kristus. Pasaules vēsture bija tikai dieva idejas nepārtrauktas attīstības vēsture. Jeruzalemes tempļa izpostīšana, pagāniskās pasaules bojā eja, krusta gājienu neveiksme, Boni-fācija VIII pliķis, Galilejs, kas iemeta mūsu zemi milzīgajā izplatījumā, šīs pasaules mazie gari, kas uzvarēja lielos un varenos, karaļvalstu sabrukumi un konkordātu gals — tas viss bieži vien mulsināja cilvēku prātus. Daži izmisumā tvēra to, kas gāja bojā, citi pieķērās katrai glābiņa varbūtībai un ļāvās straumei. Abats Korneijs tikai jautāja pats sev: «Kur ir cilvēki? Kur viņu dzīvības sakne?» Jo viņš ticēja: kur ir dzīvība, tur ir dievs. — Tādēļ Kristofs viņam bija tik simpātisks.

Un arī Kristofam bija prieks atkal klausīties daiļajā mūzikā, kāda skan cēlā, reliģiskā dvēselē. Tā viņā modināja tālas un dziļas atbalsis. Tās pastāvīgās pretestības jūtas, kurās izpaužas stipro cilvēku dzīvības dziņa, pat viņu pašuzturēšanās instinkts, kā airu vēzieni, kuri atjauno laivas apdraudēto līdzsvaru un dod tai jaunu skrējiena sparu, šīs jūtas, Parīzes pārspīlētā skepticisma un sensuālisma tirdītas, jau kopš diviem gadiem Kristofa sirdī pamazām atmodināja dievu. Viņš gan neticēja dievam. Viņš noliedza to. Bet dievs pildīja visu viņa būtni. Abats Korneijs smaidīdams sacīja Krislolam, ka viņš, tāpat kā vientiesīgais milzis, viņa patrons, dievu nesa sevī, pats to nezinādams.

— Bet kādēļ es viņu neredzu? — Kristofs jautāja.

— Jūs esat tāds pats kā tūkstošiem citu cilvēku: jūs viņu redzat katru dienu, nejauzdami, ka tas ir viņš. Dievs parādās visiem, bet katram citādā veidā: dažiem viņu ikdienišķajā dzīvē — kā svētajam Pēterim Galilejā, citiem (piemēram, jūsu draugam Vatlē) — tāpat kā svētajam Tomam — brūcēs un postā, ko vajag dziedināt un remdēt, bet jums — jūsu ideāla cēlumā: «Noli me tangere.. .» [22] Kādu dienu jūs viņu pazīsiet.

— Nemūžam es neatteikšos no saviem uzskatiem, — teica Kristofs. — Es esmu brīvs.

— Dievam ticēdams, jūs būsiet vēl brīvāks, — mierīgi atbildēja garīdznieks.

Bet Kristofs nepiejāva, ka viņu pret paša gribu padara par kristīgu cilvēku. Viņš aizstāvējās vientiesīgā dedzībā, it kā šādai vai tādai etiķetei, ko ļaudis piespraustu viņa domām, būtu kāda nozīme. Abats Korneijs Kristofu uzklausīja ar tikko jaušamu ironiju un labsirdīgu smaidu. Viņam bija nesatricināma pacietība, kas dibinājās uz viņa dziļo ticību. Pārbaudījumi. kas piemeklēja jaunlaiku baznīcu, bija abatu norūdījuši; kaut arī tie dziji skumdināja un reizēm sagādāja mokpilnus garīgus satricinājumus, tomēr viņa ticība nebija dzēsta. Smagi abatam bija just savas priekšniecības negantos slogus, redzēt, ka ikvienam viņa solim uzglūn bīskapi, ka viņu izspjego brīvdomātāji, kas gribēja viņa domas izmantot savā laba un viņu vērst pret paša ticību. Sāpīgi bija apzināties, ka ticības brāli viņu nesaprot un pret viņu kūda tāpat kā viņa reliģijas ienaidnieki. Pretoties viņš nevarēja, bija jāpakļaujas. Bet viņš nevarēja pakļauties no visas sirds, jo zināja, ka autoritātes maldās. Viņš baidījās klusēt. Viņš baidījās runāt, jo viņu varēja aplami saprast. Turklāt viņš jutās atbildīgs par citām dvēselēm. par visiem tiēm, kas gaidīja padomu, palīdzību un kas tik grūti cieta ... Abats Korneijs cieta viņu un pats savas sāpes un pazemīgi nesa šīs ciešanas. Viņš zināja, cik maza nozīme atsevišķu cilvēku sāpju dienām visā ilgajā baznīcas vēsturē. — Bet, iegrimis savā mēmajā pazemībā, viņš lēni sagura, kļuva bikls, baidījās izteikt savas domas, un tas kavēja viņa darbību un pamazām viņa garu ietina stingā klusuma, kura viņš skumdams grima aizvien dziļāk un necentās vairs pretoties. Satikšanās ar Kristofu viņam sniedza lielu atbalstu. Viņu atspirdzināja un ielīksmoja jaunā kaimiņa vientiesīgā un maiga vērība, jauneklīgā kvēle, reizēm diezgan nesmalkjūtīgie jautājumi. Kristofs viņu atkal pievērsa dzīvo cilvēku kopībai.

Reiz elektromontieris Obērs satikās ar abatu Korneiju pie Kristofa. Abatu ieraudzījis, Obērs satrūkās. Viņam bija grūti apslēpt savu nepatiku. Arī vēlāk, apslāpējis pirmo sajutu, viņš nevarēja klusināt savādu neveiklību šī garīdznieka drēbēs ģērbtā cilvēka klātbūtnē, jo tas viņam bija un palika neizprotams un neizdibināms. Bet prieks sarunāties ar labi audzinātiem, izglītotiem cilvēkiem uzveica Obēra antiklerikālismu. Viņu pārsteidza laipnais un labvēlīgais tonis, kādā sarunajas abats Korneijs un Vatlē, un tikpat pārsteigts viņš jutās, redzēdams garīdznieku, kas bija demokrāts, un revolucionāru, kas bija aristokrāts. Šis pieredzējums satrieca visus viņa iepriekšējos priekšstatus. Velti viņš prātoja, kādā kategorijā tos abus ieskaitīt, jo cilvēki viņam bija jārubricē, lai varētu tos izprast. Bet nebija viegli atrast rubriku, kurā ievietot šī garīdznieka miermīlīgo brīvības garu, šī dīvainā garīdznieka, kas bija lasījis Anatolu Fransu un Renānu un par tiem sprieda mierīgi, taisnīgi un trāpīgi. Atziņu jautājumos abats Korneijs vadījās no tiem, kas zināja, nevis no tiem, kas pavēlēja. Viņš bijāja garīgās varas autoritāti, bet zinātni uzskatīja par augstāku. Miesa, gars, žēlsirdība: tie bija dievišķo kāpņu, Jēkaba kāpņu trīs pakāpieni. Protams, ka Obērs savā vientiesībā pat nenojauta tādas uzskatu sistēmas iespējamību.

Abats Korneijs rāmi teica Kristofam, ka Obērs viņam šķietot līdzīgs franču zemniekiem, kurus viņš reiz redzējis. Jauna angliete tiem lūgusi parādīt ceļu. Tā runājusi angliski. Zemnieki vērīgi klausījušies, nekā nesaprazdami. Un tad sākuši runāt franciski. Bet nu atkal viņa nesapratusi. Viņi līdzcietīgi noskatījušies uz anglieti, grozījuši galvu un, atkal ķerdamies pie pārtraukta darba, nosprieduši: «Nudien, tīri žēl! . . Un vēl tik skaista meitene! ...»

Sākumā Obēru vēl mulsināja abata un Vatlē kunga smalkās manieres un lielās zināšanas, un viņš klusēja un kāri klausījās to runās. Bet pamazām viņš pats sāka iejaukties sarunās, ļaudamies bērnišķīgam priekam, dzirdot savas balss skaņu. Viņš klāstīja savu neskaidro ideoloģiju. Abats un Vatlē kungs viņu uzklausīja laipni, bet klusībā par viņu smaidīja. Sajūsminātais Obērs aizrāvās aizvien lielākā dedzībā un galu galā sāka nelietīgi un velti izmantot abata Korneija neizsmeļamo pacietību. Viņš nolasīja tam savus literāros gara augļus. Abats klausījās pazemīgi un daudz arī negarlaikojās, jo neklausījās vārdos, bet pašā cilvēkā. Un Kristofam, kas viņu nožēloja, viņš teica:

— Ak, man reizēm jāklausās vēl daudz jaukakas lietas!

Obērs bija pateicīgs abatam Korneijam un Vatlē kungam, un, sevišķi necenzdamies cits citu saprast, viņi beidzot visi trīs kļuva labi draugi, paši īsti nezinādami, kādēļ. Viņiem pašiem bija brīnums, ka viņi jutās tik tuvi. To viņi nekad nebūtu varējuši iedomāties. — Viņus vienoja Kristofs.

Viņam bija trīs nevainīgi sabiedrotie: divas mazās Elsberže un Vatlē kunga audžumeitiņa. Šie bērni bija kļuvuši Kristofam draugi. Viņu sāpināja meiteņu vientulība. Katrai no mazajām Elsberžē Kristofs tik daudz stāstīja par viņu nepazīstamo kaimiņieni, ka viņām uznāca nevairāma dziņa ar to iepazīties. Pa’logu viņas cita citai māja draudzīgas zīmes, uz kāpnēm pateica laipnus, mīļus vārdus. Kristofa pabalstītas, viņas tikmēr lūdzās, līdz vecāki viņām atļāva dažreiz satikties Luksem-burgas dārzā. Kristofs bija tik priecīgs par savas viltīgās neatlaidības sekmēm, ka nolēma but klāt pie meiteņu pirmās tikšanās. Viņas mulsa un kautrējas, jo nezināja, kā lai izturas pret jauno, necerēto laimi. Vienā mirklī viņš tas sadraudzēja: izgudroja rotaļas, skriešanās, medības. Viņš pats tik aizrautīgi skrēja līdz, it kā viņam būtu desmit gadi. Staigātāji jautri noskatījās uz lielo puisi, kas skrēja, skaļi kliegdams un trīs mazu meiteņu dzenāts, joņoja un slapstījās gar kokiem. Bet, tā kā aizvien vēl neuzticīgie vecāki labprāt negribēja savus bērnus tik bieži laist uz I.uksemburgas dārzu (jo tur nevarēja tos uzraudzīt tuvumā), Kristofs panaca, ka partera dzīvojošais majors Sabrāns ielūdza bērnus rotaļāties viņu pašu mājas dārzā.

Nejaušība Kristofu bija tuvinājusi ar majoru. (Nejaušība vienmēr atrod cilvēkus, kas prot to izmantot.) — Kristofa darba galds bija tuvu pie loga. Kādu dienu vējš dažas nošu lapas nopūta dārzā. Kailu galvu, kārtīgi nesaģērbies. Kristofs steidzās tās uzvākt. Viņš domāja, ka viņam būs jāsatiekas tikai ar kalponi. Bet durvis atvēra pati majora meita. Mazliet apmulsis, viņš pateica tai sava apmeklējuma iemeslu. Viņa pasmaidīja un lūdza Kristofu ienākt iekšā. Tad abi kopa viņi izgāja dārzā. Izkaisītās lapas salasījis, Kristofs ātri dzīrās projām, un viņa pavadīja to līdz durvīm, bet tur viņi saduras ar atvaļināto oficieri, kas taisni tobrīd atgriezās mājas. Pārsteigtais majors uzlūkoja savādo viesi. Meita viņus smaidīdama iepazīstināja.

— Ā, tad jūs esat tas mūziķis? — iesaucas oficieris. — Ļoti priecājos. Mēs esam kolēģi.

Viņš sniedza Kristofam roku. Draudzīgas ironijas tonī viņi tērzēja par koncertiem, ko bija sarīkojuši viens otram: Kristofs ar klavierēm, majors ar fleiti. Kristofs gribēja iet, bet majors viņu nelaida un sāka gari un plaši runāt par muziku. Pēkšņi viņš savu runu pārtrauca un teica:

— Nāciet, apskatiet manus lielgabalus!

Kristofs gāja tam līdz, nesaprazdams, kā majoru var interesēt viņa spriedumi par franču artilēriju. Bet majors triumfēdams viņam parādīja savus muzikālos lielgabalus, ērmīgas kompozīcijas, ko varēja lasīt no gala uz sākumu vai izpildīt četrrocīgi, vienam partnerim spēlējot no sākuma, otram — ačgārni, no beigām. Kādreizējais politehniskā institūta audzēknis jau kopš bērnības bija mīlējis muziku Mūzikā visvairāk viņam patika sarežģītas problēmas, tā viņam likās (un zināmā mērā tā arī ir) lieliska prāta rotaļa, un viņš centās atrisināt muzikālu konstrukciju mīklas, kas bija cita par citu aplamākas un bezmērķīgākas. Dienesta gados, protams, viņš nevarēja daudz ļauties savai tieksmei, bet, kopš bija atvaļināts, viņu atkal kaislīgi aizrāva šī mānija. Tai viņš ziedoja visu savu enerģiju, ko senāk bija ziedojis nēģeru ķēniņu melno karapulku dzenāšanai pa Āfrikas tuksnešiem vai bēgšanai no viņu lamatām. Kristofam patika šīs šarādes, un viņš pats izdomāja vēl komplicētākas. Majors bija sajūsmināts, viņi sacentās atjautībā: no abām pusēm bira muzikālu logogrifu krusa. Kad viņi bija krietni izspēlējušies, Kristofs kāpa atpakaļ uz savu dzīvokli. Bet jau citu rītu kaimiņš viņam uzsūtīja jaunu mīklu, īstu rēbusu, pie kura majors bija nosēdējis gandrīz visu nakti. Kristofs atbildēja, un cīņa turpinājās, līdz komponists, kam šī rotaļa beidzot apnika, kādu dienu padevās kā uzvarēts. Majors par to bija sajūsmināts. So uzvaru viņš uzskatīja par revanšu, par atriebību Vācijai. Kristofu viņš ielūdza uz brokastīm. Kristofs vaļsirdīgi pateica, ka majora kompozīcijas ir briesmīgas, un neslēpa savu izmisumu, kad Šabrāns uz harmonija sāka drāzt kādu Ilaidna andanti. Ar savu vaļsirdību Kristofs galīgi iekaroja majora labvēlību. No šīs dienas viņi diezgan bieži satikās un tērzēja, bet par muziku nerunāja vairs nekad. Kristofu nevarēja interesēt kaimiņa ērmīgie spriedumi par šo tematu, un sarunas viņš labprāt novirzīja uz militāriem jautājumiem. Majors nekā labāka nevarēja iedomāties, jo mūzika šim nabaga sirmgalvim bija piespiesta izprieca; īstenībā tā viņu garlaikoja.

Par saviem Āfrikas kara gājieniem stāstīdams, viņš aizrāvās sajūsmā. Tās bija varonīgas, Pizaro un Korteca cienīgas dēkas. Pārsteigtais Kristofs garā skatīja brīnišķīgo un barbarisko epopeju, par kuru nekā nebija zinājis un par kuru maz ko zināja arī paši franči. Gadus divdesmit saujiņa franču iekarotāju cīnījās varonīgi, ar neatlaidīgu drosmi, pārcilvēcisku enerģiju, iejukuši melnajā kontinentā, melno armiju ielenkti, bez elementārākiem kara materiāliem, turklāt šie iekarotāji rīkojās pretēji bailīgajai sabiedriskajai domai un valdībai, iekarodami Francijai pret pašas gribu impēriju, lielāku par pašu

Franciju. Šīs cīņas izdvesa varenu prieka elpu un asiņu smaku. Majora stāsts Kristofa acu priekšā uzbūra modernu kondot-jeru, varonīgu dēkaiņu tēlus, kādi mūsdienu Francijā nav domājami, un tagadējā Francija kaunas tos atzīt un kautrīgi uzmet tiem virsū plīvuru. Šīs atmiņas gaismā ceļot, majora balss skanēja pārgalvīgi un gaiši, un joviālā jautrībā viņš stāstīja par ilgiem karagājieniem, par cillvēku medībām, kuras viņš bija drīz mednieks, drīz meža zvērs un kurās neviens nepazina žēlumu; savu dēku stāstu viņš izpušķoja ar zemes ģeoloģisko īpatnību aprakstiem. — Kristofs klausījās, neatlaidīgi raudzījās uz viņu un juta līdzcietību pret šo skaisto zvēru cilvēka izskatā, kurš bija nolādēts uz bezdarbību un savu speķu šķieda smieklīgās rotaļās. Kristofs nesaprata, kā majors bija varējis ar to samierināties, un jautāja to viņam pašam. Sakumā majors izvairījās, negribēdams ārzemniekam stāstīt savas bēdas, bet frančiem ir žigla mēle, sevišķi, ja viņi var apsūdzēt cits citu.

— Ko lai es daru viņu tagadējā armija? Jūrnieki nodevušies literatūrai, kājnieki studē socioloģiju. Viņi dara visu, kas nāk prātā, bet karu viņi aizmirsuši. Viņi pat negatavojas uz karu, negrib vairs karot; viņi izgudrojuši kara filozofiju ... Kara filozofija! — Sakautu ēzeļu spēle, kas prāto un gudro, kad viņus atkal kaus! ... Pļāpas, filozofiskas blēņas— ne, man tādas lietas neder. Tad labāk es eju mājās un fabricēju savus muzikālos lielgabalus!

Par saviem dziļākajiem sarūgtinājumiem viņš kautrējas stāstīt: par vadības uzaicinājumu piedalīties spiegošanā, modinot aizdomas oficieriem citam pret citu, par pazemojošo nepieciešamību klausīt uzpūtīgu nejēgu, nekā nezinošu politikāņu pavēlēm, par visas armijas ciešanām, kad to nelietīgi izmanto apkaunojošiem policistu pienākumiem, liekot tai aprakstīt baznīcas mantu, likvidēt strādnieku streikus, kalpot privātām interesēm un valdošās partijas atriebības dziņām un paklausīt radikāliem un antiklerikāliem mietpilsoņiem, kuru darbība naidīga visai zemei. Šis vecais afrikāņu karavīrs juta riebumu pret jauno koloniju karaspēku, kurā valdība bija pulcinājusi nācijās zemākos elementus, lai varētu saudzēt bailīgos patmīļus, kas vairījās no goda un briesmu pilnās cīņas par «lielo Franciju» — par viņpusjūras Franciju ...

Kristofam šīs franču ķildas bija vienaldzīgas. Tas viņu neuztrauca, bet viņš juta līdz vecajam oficierim. Lai Kristofs par karu domāja ko domādams, tomēr viņš atzina, ka armijai jārada karavīri, tāpat kā no ābeles jākrīt āboliem, un ka maldīgi ir tur iejaukt politiķus, estētus un sociologus. Bet viņš nesaprata, ka šis stiprais vīrs savu vietu bija varējis atdot citiem. Kas nekaro pret saviem ienaidniekiem, tas ir niknākais ienaidnieks pats sev. Visos garīgi vērtīgākos frančos Kristofs redzēja šo pazemības garu, šo dīvaino atsacīšanos. — Vēl dziļāk un aizkustinošāk tas izpaudās majora meitā.

Viņa saucās Selina. Viņai bija smalki mati, rūpīgi sasukāti un uz pakauša savīti mezglā kā ķīnietei, apaļa un augsta piere, mazliet smailas ausis, kalseni vaigi, glezns un mīlīgs zods, kāds mēdz būt lauku daiļavām, skaistas, melnas, gudras, uzticīgas un ļoti laipnas, tuvredzīgas acis, taisns deguns, maza dzimumzīmīte virslūpas kaktiņā, kluss un liegs smaids, kas viņas pilno apakšlūpu izstiepa mīlīgā, bērnišķīgā grimasē. Viņa bija labsirdīga, darbīga, atjautīga, bet apbrīnojami vienaldzīga pret garīgām interesēm. Viņa lasīja maz, nepazina nevienu no jaunākām grāmatām, nekad negāja uz teātri, nekur neceļoja (ceļojumi garlaikoja viņas tēvu, kas senās dienās bija pārāk daudz cejojis), nepiedalījās nevienā augstāko aprindu labdarības pasākumā (jo viņas tēvs tos neatzina), necentās studēt (jo tēvs par izglītotām sievietēm zobojās), gandrīz ne soli nespēra laukā no sava dārziņa, kas, ieslēgts četrās augstās sienās, bija kā milzīga aka. Un tomēr viņai nebija pārāk garlaicīgi. Viņa strādāja un darbojās kā varēdama un jautrā garā samierinājās ar savu dzīvi. Selina pati un mājīgums, ko neapzinīgi rada ap sevi katra sieviete lai būtu kur būdama, izstaroja gaišu atmosfēru, kas atgādināja Šardēna gleznu: maigs klusums, mierīgas un vērīgas (mazliet miegainas) sejas, pret savām dienišķām rūpēm bijīgu cilvēku lēnprātība; mājīgās ikdienības, ierastās dzīves, pazīstamu domu un darbu poēzija, krietnas pilsoniskas dvēseles gaišā vientiesība, kurā slēpjas godprātība, taisnība un mierīga darba mīlestība, klusi un vienkārši, tomēr poētiski prieki. Veselīgs cēlums, dvēseles un miesas skaidrība: viss ie izdvesa gardas maizes un lavandas smaržu, vaļsirdību un krietnumu. Lietu un cilvēku rāma saskaņa, vecu namu un smaidošu dvēseļu miers ...

Kristofs ar savu paļāvīgo sirsnību modināja Selinas uzticību, un tā viņi drīz kļuva labi draugi. Viņi sarunājās diezgan vaļsirdīgi. Viņš izteica tai pat dažādus jautājumus, un tā atbildēja, pati brīnīdamās par savu drosmi. Kristofam viņa uzticēja to, ko nevienam nebija stāstījusi.

— Tas ir tādē|, — Kristofs viņai teica, — ka no manis jūs nebaidāties. Mums nav jābīstas, ka mēs varētu viens otra iemīlēties: mēs esam pārāk labi draugi.

- Jūs esat ļoti mīļš! — viņa smiedamās atbildēja.

Viņas veselīgajai dabai, tāpat kā Kristofam, nepatika draudzīga iemīlēšanās, šī jūtu forma, kas tik dārga salauztam un sarežģītām dvēselēm, kam jūtas ir mākslotas un neīstas. Viņi abi bija tikai labi draugi.

Kādu dienu Kristofs viņai jautāja, ko viņa pēcpusdiena dara, stundām ilgi nekustīgi sēdēdama dārzā uz sola un savu rokdarbu neaizskartu turēdama klēpī. Viņa pietvīka un atbildēja, ka tās nav bijušas vis stundas, bet tikai dažas minūtes, varbūt kāds stundas ceturksnis, kurā viņa «turpinājusi savu stāstu».

— Kādu stāstu?

To, ko viņa pati sev stāstījusi.

— Jūs stāstāt pati sev? Ak, stāstiet man arī!

Selina atbildēja, ka viņš esot pārāk ziņkārīgs. Viņa tikai pateica, ka šo stāstu varone neesot viņa pati.

Kristofs brīnījās:

— Ja jau cilvēks pats sev ko stāsta, tad taču dabiski, ka tam jābūt viņa paša dzīves stāstam, skaistākam par pašu dzīvi, jo tie ir laimīgākas dzīves sapņi.

- To es nekad nevarētu, — viņa atbildēja. — Ja es to darītu, es tikai sāpinātu savu sirdi.

Viņa atkal pietvīka, jo bija atvērusi savas dveseles noslēpumu stūrīti, un turpināja:

— Un. kad es sēžu dārzā un man uzpūš vēja šalka, es esmu laimīga. Dārzs man liekas dzīvs. Un, ja vējš ir aukains, ja tas atšalc no tāluma, tas stāsta man daudzus brīnumus.

Kaut Selina bija atturīga, Kristofs viņas jautrībā un spara izjuta grūtsirdību. Viņas rosība bija bezmērķīga, un viņa pati apzinājās, ka tā nevar gainīt viņas skumjas. Kādēļ viņa necentās kļūt brīva? Viņa bija kā radīta darbīgai un derīgai dzīvei! — Bet Selina aizbildinājās, ka tēvs viņu šķiršanos neizcietīšot. Velti Kristofs centās viņu pārliecināt, ka tik stipram un enerģiskam cilvēkam viņa nav vajadzīga, ka tāds vīrs var dzīvot viens un ka tēvam nav tiesību prasīt tādu upuri. Selina aizstāvēja savu tēvu, svētus melus melodama, viņa apgalvoja,

ka tēvs nemaz neprasot, lai viņa paliek, bet viņa pati nevarot to atstāt. — Un viņai bija sava taisnība. Selinai pašai, viņas tēvam un visiem viņu tuviniekiem tas likās pats par sevi saprotams: tā tam bija jābūt, un citādi tas nevarēja but. Viņai bija precējies brālis, kam likās gluži dabiski, ka masa ziedojas tēvam. Brālis pats ziedojās saviem bērniem. Viņš mīlēja tos kaislīgi — kā greizsirdīgs mīlētājs un nejāva tiem ne mazāko brīvību. Šī mīlestība viņam un it īpaši viņa sievai bija kā labprātīgas važas, kas saistīja visas viņu kustības. Viņiem likās, ka no tā brīža, kad piedzima bērni, viņu pašu dzīve jau beigusies un viņiem uz visu mūžu jāatsakās no savas attīstības. Darbīgais, gudrais, vēl jaunais vīrs skaitīja darba gadus, kas viņam vēl jāstrādā līdz aiziešanai pensijā. Šos krietnos cilvēkus nomāca ģimenes mīlestības atmosfēra. Šī mīlestība Francijā ir dziji iesakņojusies un laupa spēku un sparu. Tā nomāc jo vairāk vēl tādēļ, ka franču ģimene parasti norobežota līdz minimumam: tēvs, māte, viens vai divi bērni. Dreboša, bikla, sevī nīkstoša mīlestība, kura līdzīga skopulim, kas savos pirkstos žņaudz zelta sauju.

Kāda nejaušība, kas Kristofu vēl vairāk tuvināja Selinai, viņam parādīja šīs franču mīlestības šaurību, šīs bailes no dzīves, bailes satvert to, uz ko ir pilnīgas tiesības.

Inženierim Elsberžē bija desmit gadus par viņu jaunāks brālis, arī inženieris. Tas bija krietns zēns ar mākslinieciskām dziņām, kādu netrūkst labās franču buržuāzijas ģimenēs. Tie labprāt būtu kalpojuši mākslai, bet baidās kaitēt savam stāvoklim buržuāziskajā sabiedrībā. īstenībā tā nav nekāda grūtā problēma, un lielākā tiesa tagadnes mākslinieku to atrisinājuši bez sevišķa riska. Vajag tikai gribēt, taču visiem nav arī šī niecīgā gribas spēka. Viņi nav pārliecināti, vai to, ko vēlētos, viņi tiešām grib, un, jo nodrošinātāks kļūst viņu sabiedriskais stāvoklis, jo vieglāk viņi tajā nogrimst, klusi un bez kurnēšanas. Tas nebūtu nekas peļams, ja viņi gribētu būt krietni buržuā un ne slikti mākslinieki. Bet viņu pieviltie sapņi par mākslinieciskām gaitām viņu sirdīs vieš slepenu neapmierinātību, zināmu qualis artijex pereo 1. Šī neapmierinātība ietinas «filozofiskā» mētelī un sarūgtina viņu dzīvi, līdz laiks un jaunas rūpes izdzēš senā rūgtuma pēdas.

i Kāds mākslinieks iet bojā. (Latiņ.) Šos vārdus pirms nāves esot teicis Romas imperators Nerons, kas sevi uzskatījis par lielu mākslinieku. (Red.)

Tāds bija arī Andrē Elsberžē. Viņš sapņoja par literāro darbību, bet vecākais brālis, cilvēks ar noteiktiem uzskatiem, gribēja, lai arī Andrē savu dzīvi ziedo zinātniskai darbībai. Andrē bija inteliģents un zinātnē tikpat apdāvināts, cik literatūrā. Viņš nebija droši pārliecināts, ka varētu kļūt literāts, bet nešaubījās, ka kļūs buržuā, un tā viņš pagaidām^— ko šis vārds nozīmē, tas visiem zināms — paļāvās sava braļa gribai. Andrē iestāju pārbaudījumus politehniskajā institūtā izturēja ne sevišķi spoži, beidza to ar vidējiem panākumiem un no ta laika godprātīgi, bet bez sevišķas intereses nodevās inženiera darbam. Saprotams, ka pa to laiku viņa niecīgais mākslinieka talants pamazām bija izdzisis un to viņš pieminēja tikai ironiskā tonī.

— Un dzīve tiešām nav tā vērts (šajā atziņa Kristofs pazina Olivjē pesimistisko domu gaitu), — Andrē mēdza sacīt, — ka nepiepildītu sapņu dēļ cilvēks vēl mocās. Vai nu viens neizdevies dzejnieks vairāk, vai mazāk, tas taču vienalga ...

Abi brāļi mīlēja viens otru, viņiem bija vienāds raksturs, un tomēr viņi nevarēja saprasties. Viņi abi reiz bija dreifu-siāņi. Bet sindikālisma aizrautais Andrē bija antimilitārists, Elī bija patriots.

Dažreiz Andrē uzkāpa augšā pie Kristofa, pie sava braļa neiegājis, un Kristofs brīnījās, jo viņu un Andrē nesaistīja tuvāka draudzība. Andrē mūžam gaudās par kādu parādību vai kādu cilvēku, ļoti nogurdinādams Kristofu; un, kad Kristofsru-nāja, Andrē viņu neuzklausīja. Tādēļ Kristofs necentās slēpt, ka Andrē apciemojumi viņu apgrūtina. Andrē nelikās par viņa vārdiem zinis, it kā nebūtu tos dzirdējis. Beidzot Kristofs uzminēja Andrē mīklu: kādu dienu viņš redzēja, ka viņa viesis, izkāries pa logu, daudz vairāk interesējas par to, kas notiek lejā dārziņā, nekā par to, ko viņš runāja. Kristofs viņam pateica savu atminējumu, un Andrē atzinās, ka pazīstot Šabrana jaunkundzi un pie Kristofa nācis gandrīz tikai viņas dēļ. Andrē mēle atraisījās, viņš uzticēja Kristofam, ka sen jau pret jaunkundzi jūtot maigu draudzību un varbūt vēl dziļākas jūtas. Elsberžē ģimene jau sen pazīstoties ar majora ģimeni. Nevērojot viņu ļoti tuvo draudzību, politika bija viņus izšķīrusi un viņi vairs nedraudzējās. Kristofs vaļsirdīgi pateica, ka šāda šķelšanās viņam liekas idiotiska. Vai tad cilvēki nevar dažādi domāt un tomēr viens otru cienīt? Andrē piekrita Kristofam un apliecināja savu iecietību, kurā tomēr neietvēra divus trīs jautājumus, jo viņam likās, ka par tiem varēja domāt tikai tā, kā domāja viņš; un viņš minēja izdaudzināto Dreifusa prāvu. Un tad, kā tādos gadījumos mēdz būt vienmēr, viņš samelsa par to vislielākās apl?,mības. Kristofam tās nebija vairs svešas, viņš necentās ķildoties; viņš tikai jautāja, vai šī prāva reiz nebeigsies un vai tās lāsts mūžīgi mūžam piemeklēs vēl viņu bērnus un bērnu bērnus. Andrē sāka smieties un, Kristofam neatbildējis, skandināja jūsmīgu slavas dziesmu Selinai Šabra-nai, nosodīdams viņas patmīlīgo tēvu, kam likās dabiski, ka viņa tam ziedojas.

— Kādēļ jūs neprecat viņu, — jautāja Kristofs, — ja viņu mīlat un ja viņa mīl jūs?

Andrē sūdzējās, ka Selina esot baznīcas piekritēja. Kristofs jautāja, kāda tam nozīme. Andrē atbildēja, ka tas nozīmējot visu baznīcas ceremoniju pildīšanu, dieva un viņa priesteru pielūgšanu.

— Ko tad tas jums var kaitēt?

— Es gribu, lai mana sieva man pieder pilnīgi!

— Kā tas saprotams? Vai tad jūs esat greizsirdīgs uz savas sievas domām? Jūs jau esat lielāks patmīlis nekā majors!

— Jums viegli tā runāt, bet vai jūs precētu tādu sievieti, kas neciestu muziku?

— To es esmu jau piedzīvojis.

— Kā cilvēki var dzīvot kopā, ja viņi vienādi nedomā?

— Neliecieties ne zinis par viņas domām. Ak mans nabaga draugs, cik niecīga nozīme ir domām, ja cilvēks mīl. Kam man vajadzīgs, lai sieviete, ko es mīlu, muziku mīl tāpat kā es? Viņa pati ir mana mūzika. Ja kādam lemta tik liela laime kā jums — laime satikt mīļu meiteni, ko jūs mīlat un kas mīl jūs, lai tad viņa domā, ko grib. Un domājiet arī jūs, ko gribat. Visas domas beidzot ir vienādas. Un pasaulē ir tikai viena patiesība: mīlestība.

— Jūs runājat kā dzejnieks. Jūs neredzat patieso dzīvi. Es pazīstu daudzas laulības, kas šo garīgo nesaskaņu dēļ ir nelaimīgas.

— Tad laulātie draugi viens otru patiesi nemīl. Cilvēkam vispirms jāzina, ko viņš grib.

— Ar gribu vien vēl nekas nav panākts. Ja es arī gribētu Sabrāna jaunkundzi precēt, es to nevarētu.

— Es gribētu zināt, — kādēļ?

Andrē sāka stāstīt par savām šaubām: viņa stāvoklis vēl nebija nodrošināts, viņam nebija mantas, viņam bija vāja veselība. Andrē šaubījās, vai viņam ir tiesības precēties. Tā taču ir liela atbildība . .. Vai viņš neaptumšotu tās sievietes laimi, kuru mīl, un turklāt arī savu laimi — par viņu bērniem nemaz nerunājot? ... Tad labāk gaidīt — vai atsacīties.

Kristofs paraustīja plecus.

— Un to jūs saucat par mīlestību! Ja viņa mīl, viņa bus laimīga, jums ziedodamās. Par bērniem runājot, jūs, franči, esat smieklīgi. Jūs tikai tad viņus gribētu laist pasaulē, ja droši zinātu, ka tie iziaugs par maziem, drukniem rantjē, kam nebūtu jābaidās no ciešanām .. . Velns lai parauj! Kāda jums tur da|a? Jūsu uzdevums ir dot viņiem dzīvību, dzīvības mīlestību un spēku to aizstāvēt. Ļaujiet tiem dzīvot, Jaujiet tiem mirt. Tāds ir visu cilvēku liktenis. Vai tad labāk no dzīves atsacīties nekā izciest dzīves pārbaudījumus?

Drosmīgā paļāvība, kas izskanēja no Kristofa vārdiem, saviļņoja Andrē, tomēr nepārliecināja viņu. Viņš teica:

— Jā, varbūt...

Tas arī bija viss. Tāpat kā citiem frančiem, viņam trūka gribas un darbības spēka.

KRISTOFS sāka cīņu pret šo inertību, kas bija apmājusi viņa franču draugu vairumu. Tā bija dīvaini savienota ar centīgu, bieži vien drudžainu strādību. Gandrīz visi, ko viņš satika dažādās buržuāzijas aprindās, bija neapmierināti. Gandrīz visi nīda vienas dienas valdniekus un viņu samaitātās domas. Gandrīz visi dzīvoja skumjā un lepnā apziņā, ka viņu nācijas dvēseli posta nodevība. Un tomēr tas nebija personīgs sašutums, uzvarētu cilvēku un šķiru rūgtums, ko radījusi viņu atstumtība no darbīgās dzīves un varas, tā nebija atlaistu ierēdņu īdzība, vecās aristokrātijas naids, kura slēpās savās muižās, lai mirtu kā ievainots lauva. Tās bija tikumiska sašutuma jūtas, nomāktas, dziļas, vispārējas jūtas. Tās bija rodamas visur: armijā, ierēdniecībā, universitātē, birojos, visās valdības aparāta daļās. Un tomēr šie ļaudis nedarīja nekā. Viņi jau iepriekš kapitulēja un vienā laidā daudzināja:

— Tur nekā nevar darīt.

Un, gļēvi novērsdamies no skumjās īstenības, viņi meklēja patvērumu mājas dzīvē.

Ja viņi būtu atrāvušies tikai no politiskās darbības! ... Bet visi šie krietnie ļaudis pat savā dienas darbā bija gurdeni un vienaldzīgi. Viņi pacieta apkaunojošu brāļošanos ar neliešiem, kurus viņi nicināja, pret kuriem tomēr neiedrošinājās karot, jo cīņa viņiem likās veltīga. Kādēļ šie mākslinieki, šie muziki, ko Kris-tofs pazina, nepretodamies pacieta preses sušķu nekaunības un padevās viņu rakstītiem likumiem? Viņu vidū bija pēdējie nejēgas, kuru izglītības trūkums bija gluži fantastisks, un tomēr viņiem bija dota augstākā vara. Viņi pat necentās savus rakstus un savas grāmatas paši rakstīt; viņiem bija sekretāri, nabaga plikadīdas, kuri par maizes kumosu un par sievieti būtu pārdevuši savu dvēseli, ja tiem tāda būtu bijusi. Pa-. rīzē nevienam tas nebija noslēpums. Un tomēr viņi bija un palika valdnieki un uz māksliniekiem noskatījās no savas varas augstumiem. Dažus viņu rakstus lasīdams, Kristofs rēca niknumā.

— Ak šie lupatas! — viņš kliedza.

— Par ko tu esi tik sašutis? — Olivjē viņam jautāja. — Vai atkal par tiem pašiem Gadatirgus diedelniekiem?

— Nē, par godīgiem cilvēkiem. Nelieši dara savu darbu: viņi melo, viņi laupa, zog, viņi slepkavo. Bet tūkstoškārt dziļāk es nicinu citus, kas to pieļauj, lai gan šos neliešus ienīst. Ja viņu līdzbiedri no preses, ja krietnie un izglītotie kritiķi, ja mākslinieki, uz kuru mugurām šie klauni taisa savus jokus, to visu neciestu un neklusētu un nebītos paši sev kaitēt, atsacītos no apkaunojošā savstarpējas draudzības aprēķina, no slepenā līguma ar ienaidnieku, sargādamies no viņa atriebības, ja viņi neciestu, ka ienaidnieks dižojas ar viņu labvēlību un draudzību, tad šī nekaunīgā neliešu vara sabruktu. Un visur, it visur es redzu to pašu vājību. Es esmu dzirdējis, ka divdesmit goda vīri par kādu nelieti saka: «Tas ir blēdis.» Bet neesmu redzējis nevienu, kas šim nelietim nebūtu spiedis roku un saucis viņu par «mīļo draugu». — «Viņu ir daudz, viņi ir stipri,» jūs sakāt. Jā, ir pārāk daudz gļēvuļu. Ir pārāk daudz pieklājīgu un godīgu zaķpastalu.

— Ko lai mēs darām?

— Radiet paši savu kārtību! Ko jūs gaidāt? Lai debesis dara jūsu darbu? Redzi, arī nupat tas redzams. Trīs dienas jau snieg. Sniega kupenas pieblīvē jūsu ielas, jūsu Parīze kļuvusi kā mēslu bedre. Bet ko jūs darāt, lai tā nebūtu? Jūs nolādat pilsētas saimniekus, kas jums liek dzīvot dubļos. Bet jūs paši, vai jūs ko darāt, lai no tiem izbristu? Pasargi dievs! Jūs saliekat rokas klēpī un gaidāt. Neviens nedomā ne savu mājas priekšu noslaucīt. Neviens nedara savu pienākumu, ne valsts, ne pilsoņi, abi domā, ka viņi viens otram nekā nav parādā. Mo-narhistiskās audzināšanas ilgajos gadsimtos jūs esat pieraduši nekā nedarīt paši un esat līdzīgi sliņķiem, kas plāta mutes un gaida brīnumu. Bet vienīgais un īstais brīnums piepildītos tikai tad, ja jūs paši sāktu darboties. Jā, mans mīļais, labais Olivje, prāta un labu īpašību jums netrūkst, bet jums nav asiņu. Un tev pašam par visiem mazāk. Ne jūsu gars ir slims, ne jusu sirds. Bet slima ir pati jūsu dzīve. Tā dziest un gaist.

— Bet ko tur lai dara? Mums jāgaida tās atdzimšana.

— Jums vajag gribēt, lai tā atdzimst. Gribēt! Un tadeļ jums vispirms vajadzīgs spirgts gaiss. Ja cilvēks negrib iziet laukā no savas mājas četrām sienām, tad viņam vismaz jāgada, lai mājās būtu tīrs un veselīgs gaiss. Bet jusu majas dveš Gadatirgus smirdoņa. Divas trešdaļas no jūsu mākslas, no jusu domām ir viltotas. Un jūsu gurdums ir tik dziļš, ka jums ne prātā nenāk cīnīties, un jūs pat nebrīnāties par savu pagurumu. Dažs labs goda vīrs pat cenšas sevi pārliecināt ka viņam nemaz nav taisnība, bet taisnība ir šiem putu kulejiem. Vai mes paši neesam redzējuši tava «Ezopa» redakcijā, kur jūs visi gan izliekaties, it kā nekādas ilūzijas jūs nevarētu maldināt, vai neesam tur redzējuši nabaga jaunekļus, kas sev iestāsta, ka viņi mīl šādu vai tādu mākslas žanru, bet īstenībā to nemīl nemaz? Verdziskā muļķībā viņi apreibinās un neizjūt^ pat reibuma baudu, un šajos melos viņi garlaikojas līdz nāvei.

KRISTOFS brāzās šo neziņā un šaubās mulstošo_ ļaužu vidū kā vējš, kas salīgo snaudošus kokus. Viņš necentās tiem uzmākt savas domas, viņš iedvesa tiem enerģiju domāt patstāvīgi. Viņš teica:

— Jūs esat pārāk pazemīgi. Jusu lielākais ienaidnieks ir

jūsu neirastēniskās šaubas. Mums jābūt iecietīgiem un cilvēcīgiem. Bet mēs nevaram šaubīties par to, ko esam atzinuši par labu un patiesu. Kam mēs ticam, par to mums jācīnās. Lai mūsu spēki būtu kādi būdami, mums nav tiesību atsacīties no cīņas. Vismazākam vai vislielākam šajā pasaulē ir viens_ un tas pats dzīves uzdevums. Un — ko viņš pats nezina — arī vara rokas. Nedomājiet, ka jūsu vientulīgais dumpis būtu veltīgsj Kaislīga pašapziņa, kas iedrošinās sevi apliecināt, ir spēks. Pēdējos gados jūs vairākkārt esat redzējuši, ka valsts un sabiedriskā doma nav varējusi pretoties droša un godīga cilvēka spriedumam, kaut šī cilvēka vienīgais ierocis ir bijis tikai viņa tikumiskais spēks, ko viņš apliecinājis visas pasaules priekša ...

Un, ja jūs šaubāties, kādēj lai pūlas, kādēļ lai cīnās, tad ziniet: tādēļ, ka Francija mirst, ka Eiropa mirst, ka mūsu civilizācija — gadsimtu ilgā cilvēces darbā celtais, apbrīnojamais krāšņums sakritīs pīšļos, ja mēs necīnīsimies. Briesmās ir tēvija, mūsu Eiropas tēvija, un par visām zemēm vairāk jūsu mazā tēvija: Francija. Jūsu vienaldzība dzen to bojā. Jūsu tēvija mirst katrā no jums, kurā apsīkst enerģija, tā mirst jūsu samierināšanās domās, tā mirst jūsu neauglīgajā, kaut labajā gribā, katrā jūsu asins lāsē, kas iztvīkst bez mērķa ... Celieties! Jums jādzīvo! Un, ja jums jāmirst, tad mirstiet stāvot!

GRŪTĀKAIS uzdevums nebija šos ļaudis ierosināt uz darbību, bet ielīksmot viņus uz kopdarbību. Šajā ziņā ar tiem nekas nebija panākams. Viņi īga un kurnēja cits pret citu. Un vislabākie no viņiem bija vistiepīgākie. Kristofam bija piemērs tajā pašā namā, kurā viņš dzīvoja: Fēlikss Veila kungs, inže-

nieris Elsberžē un majors Šabrāns dzīvoja laipnās, tomēr slepeni naidīgās attiecībās. Un tomēr viņi visi gribēja vienu un to pašu, kaut viņus šķīra dažādu partiju un nacionalitātu etiķetes.

Veila kungs un majors butu varējuši ļoti labi saprasties. Veila kungs, kas nekad nenovērsās no savām grāmatām un dzīvoja tīri garīgu dzīvi aiz inteliģentiem nereti piemītošas kontrasta dziņas sajūsminājās par militāriem jautājumiem. «Mums katram ir no visa pa druskai,» teicis pusebrejs Mon-tēņs, uz visiem cilvēkiem attiecinādams to, kas ir pareizi tikai attiecībā uz zināma gara veidojuma ļaudīm, pie kuriem piederēja arī Veila kungs. Vecais inteliģents nodevās Napoleona kultam. Viņš bija sakrājis daudzas grāmatas un atmiņas, no kurām pacēlās ķeizariskās varoņu epopejas varenais sapnis. Kā daudzus viņa’aptumšotā laikmeta frančus, arī viņu žilbināja šīs slavas saules tālie stari. Viņš garā piedalījās senos kara gājienos, vadīja kaujas, apsprieda kara operācijās; viņš bija viens no tiem kabinetu stratēģiem, kādu irpilnas akadēmijas un universitātes, viens no tiem, kas centās izskaidrot vācu neveiksmi pie Austerlicas un Vaterlo traģēdijas cēloņus. Viņš pats bija pirmais, kas zobojās par šo Napoleona māniju, ļaudams vaļu savai ironijai. Un tomēr viņu apbūra_ šīs brīnišķīgās pasakas kā bērnu, kas aizraujas savā rotaļā. Dažas epizodes viņam acīs viesa asaras: šo vājumu pamanījis, viņš sāka smieties un pats sevi sauca par vecu aitas galvu. Napoleona dievinātājs viņš nebija tik daudz aiz dzimtenes mīlestības, cik aiz romantiskas ielīksmes un platoniskas sajūsmas par dzīvu darbības dziņu. Viņš bija teicams patriots un Franciju mīlēja vairāk nekā daudzi dzimuši franči. Franču antisemīti nav godīgi un gudri, ar netaisnajām un pazemojošām aizdomām apvainodami Francijā dzīvojošo ebreju patriotiskas jūtas. Nemaz nerunājot par to, ka ikviena dzimta pēc divām trim paaudzēm gluži dabiski piekļaujas tai zemei, kura dzīvojusi, ebrejiem ir vēl sevišķi iemesli mīlēt to tautu, kas Rietumos reprezentē garīgās brīvības progresīvākās idejas. Viņi mīl to jo vairāk tādēļ, ka simt gadus jau paši līdzi karojuši par tas garīgo brīvību un ka šī brīvība pa daļai ir arī viņu darbs. Un kā lai viņi to nesargā pret feodālās reakcijas briesmām? Kas grib saraut tās saites, — kā droši vien patiktu dažiem noziedzīgiem nelgām, — kuras šos adoptētos frančus saista ar Franciju, tas strādā ienaidnieka labā.

Majors Šabrāns bija viens no tiem vientiesīgajiem patriotiem, kas akli tic savām avīzēm, kas katru ieceļotāju Francija iztēlo par slepenu ienaidnieku, un tāpēc par spīti iedzimtajai viesmīlībai ar varu sevī iededzina naidu, neuzticību un aizliedz savas nācijas, daudzu nāciju vienotājas augsto misiju. Un tā ari majoram Šabrānam likās, ka viņa pienākums ir ignorēt pirmā stāva īrnieku, kaut labprāt būtu gribējis ar viņu iepazīties. Arī Veila kungs labprāt būtu reizēm patērzējis ar franču oficieri, bet, pazīdams tā nacionālismu, klusībā to mazliet nicināja.

Kristofam bija vēl mazāk iemeslu interesēties par Veila kungu nekā majoram. Bet viņš nevarēja ciest netaisnību. Un tāpēc viņš par Veīla kungu lauza šķēpus, kad majors tam uzbruka.

Kādu dienu, kad majors kā daždien sodījās par vispārējo kārtību, Kristofs viņam teica:

— Tā ir jūsu pašu vaina. Jūs visi izvairāties. Ja Francijā viss nenotiek pēc jūsu prāta, jūs svinīgi atkāpjaties. Gandrīz jādomā, ka tas jūs pagodina, kad atzīstat sevi par uzvarētiem. Es vēl nekur neesmu redzējis cilvēkus, kas ar tādu sajūsmu zaudē kauju. Sakiet, major, jūs taču esat karojis, — vai tā kāds cīnās?

— Te nav runa par cīņu, — atbildēja majors. — Pret Franciju neviens necīnās. Un tādās cīņās, kādas norisinās še, vajadzētu tikai runāt, ķildoties, sacensties vēlēšanās, pastāvīgi saskarties ar dažādiem salašņām — es tur neesmu derīgs.

— Jūs esat ļoti vārīgs. Āfrikā taču jums bija jāredz daudz briesmīgākas lietas.

— Ticiet man, tur es nepazinu tik dziļu riebumu. Un, ja kāds bija pelnījis, tam iecirta pliķi sejā. Tā bija visa tiesa. Karā vajadzīgi karavīri. Tur man bija mani strēlnieki. Še es esmu viens.

— Bet krietnu cilvēku taču nav trūkums.

— Kur tie ir?

— Visur.

— Jā, bet ko viņi dara?

— Viņi dara to pašu, ko jūs: viņi nedara nekā, viņi saka, te neesot ko darīt.

— Miniet man kaut vienu vārdu!

— Ja gribat, kaut trīs, un tie visi dzīvo jūsu mājā.

Kristofs minēja Veila kungu (majors iesaucās izbrīnā) un Elsberžē (viņš pietrūkās kājās):

— Šis ebrejs? Šie dreifusiāņi?

— Dreifusiāņi? — atsaucās Kristofs. — Kas par to?

— Tie ir Francijas kaprači.

— Viņi Franciju mīl tāpat kā jūs.

— Tad viņi ir nelgas, bīstami nelgas.

— Vai tiešām jūs nevarat atzīt arī savu pretinieku taisnību?

— Es ļoti labi varu saprasties ar lojāliem pretiniekiem, kas cīnās ar godīgiem ieročiem. To pierāda tas, ka es tik draudzīgi sarunājos ar jums, cienītais vācieša kungs. Es cienu jusu tautu, kaut gribu tai atmaksāt par visu, ko tā nodarījusi mums. Bet iekšējie ienaidnieki ir pavisam kas cits: tie lieto negodīgus ieročus, neveselīgas ideoloģijas, sazāļotu humānismu ...

— Jā, jūs runājat kā viduslaiku bruņinieks, kas pirmo reizi ieraudzījis lielgabalu. Ko tur lai dara? Arī kara māksla ir pārvērtusies.

— Kaut vai tā! Bet tad būsim vaļsirdīgi un atzīsimies, ka tas tomēr ir karš.

— Iedomāsimies, ka Eiropas kultūrai draud briesmas nokopēja ienaidnieka. Vai arī tad jūs nesabiedrotos ar Vāciju?

— Ķīnā jau mēs bijām vienoti.

— Paraugieties apkārt! Vai jūsu zemē, vai visās mūsu Eiropas zemēs nav apdraudēts tautu varonīgais ideālisms? Vai visas šīs tautas nav politisku un garīgu avantūristu laupījums? Vai pret šo kopējo ienaidnieku jums nebutu jaiet roku roka ar saviem pretiniekiem, kam ir kāds morāls spēks? Ka gan tāds vīrs kā jūs var tik akls būt pret īstenību? Labi, šie ļaudis aizstāv savu ideālu, kas nav līdzīgs jūsu ideālam! Bet ideāls ir spēks, to jūs nevarat noliegt. Nesenajā cīņa jus tikāt uzvarēti tāpēc, ka jūsu pretiniekiem bija ideāls. Kadeļ jus savus speķus zaudējat cīņā pret šo ideālu un neapvienojaties ar saviem pretiniekiem, lai kopīgi karotu pret visu ideālu ienaidniekiem, pret savas tēvijas izmantotājiem, pret Eiropas kultūras postītājiem?

— Par ko lai mēs cīnāmies? Vispirms mums jazina cīņas mērķis. Vai mēs saviem pretiniekiem lai palīdzam uzvarēt?

— Kad jūs bijāt Āfrikā, jūs nejautājāt, vai kāvāties par karali vai republiku. Es varu iedomāties, ka daudzi no jums par republiku nebija ne domājuši.

— Par to viņi tikai nospļāvās.

— Jauki! Un Francijai tas bija tikai ieguvums. Un arī jums pašiem. Bet kādēļ jūs še necīnāties tāpat kā tur? Vērsiet kaujas lauku plašāku. Neķildojieties par politiskiem un reliģiskiem niekiem. Tās ir tikai drazas. Vai nu jūsu nācija ir baznīcas vai saprāta vecākā meita, tas taču gluži vienalga. Bet viņai jādzīvo! Viss ir labs, kas vairo dzīvību. Pasaulei ir tikai viens ienaidnieks: pašizbaudas tīksmē iededzies egoisms, kas apgāna un tukšo dzīvības avotus. Vairojiet spēku, vairojiet gaismu, vairojiet auglīgo mīlestību, ziedošanās prieku! Un nekad nejaujiet savā vietā darboties citiem. Esiet darbīgi, esiet darbīgi, apvienojieties! Uz priekšu!

Un viņš sāka uz klavierēm bungot si bemola marša pirmās taktis no Bēthovena Devītās simfonijas.

— Vai zināt ko? — viņš teica, spēli pārtraukdams. — Ja es būtu franču mūziķis, Šarpantjē vai Bruno (velns lai viņu parauj!), es visas jūsu jāņuzāles salasītu vienā kora simfonijā: jūsu «Internacionāli», «Pie ieročiem, pilsoņi!», «Lai dzīvo Indriķis IV!», «Dievs, svētī Franciju!». Es jums sabrūvētu tādu elles dziru, kas jums visiem rīkles izdedzinātu. Tas būtu velnišķīgi nejēdzīgs virums (tomēr ne sliktāks par to, ar kādu jūs baro jūsu komponisti), bet, ticiet man, ka tas jūs krietni sakurinātu un jūsu kājas pašas no sevis sāktu locīties sparīgā solī!

Kristofs smējās no visas sirds.

Majors smējās līdzi.

— Jūs, Krafta kungs, esat varens vīrs. Žēl, ka neesat mūsējais.

— Bet es taču esmu jūsējais! Visur kaist viena un ta pati cīņa. Iesim visi kopā!

Majors viņam piekrita, bet tas arī bija viss. Kristofs atkal spītīgi sāka runāt par Veilu un Elsberžē. Un majors tikpat spītīgi atkal minēja savus mūžīgos argumentus pret ebrejiem un dreifusiāņiem.

Kristofs noskuma. Olivjē viņam teica:

— Neskumsti! Viens pats cilvēks nevar ar joni pārvērst visas sabiedrības domas. Tas jau būtu brīnums. Bet tu dari daudz, pats to nenojauzdams.

— Ko tad es daru? — jautāja Kristofs.

— Tu esi Kristofs.

— Kāds tur citiem labums?

— Ļoti liels. Paliec tikai tas, kas tu esi, mīļais Kristot! Par mums nebēdā!

Taču Kristofs ar to vien negribēja apmierināties. Viņš turpināja ķildoties ar majoru Šabrānu, un bieži viņu ķildakļuva ļoti dedzīga. Selinai tas patika. Viņa klusēdama strādāja un klausījās, ko viņi abi runāja. Viņa pati nekad līdzi nerunāja, bet viņa likās jautrāka nekā senāk. Viņas acīs staroja jauns, savāds spožums: šķita, ka visa telpa viņas apkārtnē butu atvērusies plašāka. Viņa sāka lasīt; viņa biežāk atstāja māju; viņa sāka interesēties par daudzām lietām. Un kādu dienu, kad Kristofs ar viņas tēvu ķildojās par Elsberžē, majors_ redzēja, ka Selina smaida. Viņš jautāja meitai, ko viņa domājot, un viņa mierīgi atbildēja:

— Man liekas, Krafta kungam taisnība.

Majors bija pārsteigts.

— To gan es nebūtu cerējis! ... Vai nu viņam taisnība, vai ne, mēs esam tādi, kādi mēs esam. Mums nav jadraudzejas ar šiem ļaudīm. Vai ne, mīļā meitiņa?

— Bet, mīļais tēt, — viņa atbildēja, — man butu ļoti patīkami ar viņiem iepazīties.

Majors klusēja un izlikās nekā nedzirdējis. Kristofs viņu ietekmēja daudz vairāk, nekā viņš gribēja atzīt. Kaut viņš bija pārāk dedzīgs un savos spriedumos ļoti šaurs, viņam tomēr bija skaidrs un taisnīgs prāts un laba sirds. Viņš mīlēja Krļstofu, mīlēja jaunā mūziķa vaļsirdību un veselīgo morāli un bieži vien nožēloja, ka Kristofs bija vācietis. Ar Kristofu ķildodamies, majors iekaisa un aizrāvās: viņam patika šīs ķildas, un Kris-tofa argumenti nepalika bez iespaida. Viņš gan neiedrošinājās to atzīt. Bet kādu dienu Kristofs redzēja, ka majors lasīja grāmatu, ko negribēja rādīt. Kad Selina pavadīja Kristofu un viņi palika divatā, viņa teica:

— Vai zināt, ko viņš lasīja? Veila kunga gramatu.

Kristofs bija laimīgs.

— Un ko viņš saka par to?

— Viņš saka: «Ak šis nelietis!» Bet grāmatu pamest nevar.

Majoru saticis, Kristofs par šo notikumu nelikās ne zinis.

Beidzot majors jautāja:

— Kādēļ jūs man vairs neuzplijaties ar savu ebreju?

— Tas nav vairs vajadzīgs, — atbildēja Kristofs.

— Kā tā? — izaicinoši iesaucās majors.

Kristofs neatbildēja un smiedamies aizgaja.

OLIVJĒ bija taisnība. Cilvēks neietekmē citus ar vārdiem, bet ar savu esamību. Ir tādi cilvēki, kuru skatieni, kuru kustības, gaišās un cēlās dvēseles klusais tuvums citus ietin miera atmosfērā. Kristofs izstaroja dzīvību. Klusi klusi, kā pavasara siltums šī dzīvība izlauzās cauri stingušā nama vecajām sienām un aizvērtajiem logiem, uz jaunu dzīvi tā modināja sirdis, kas bija saplosītas, iztvīkušas, notrulinātas ilgu gadu sāpēs, gurdumā un vientulībā. Liela ir dvēseļu vara pār citām dvēselēm! Šo varu neapzinās ne tie, kam tā dota, ne arī tie, kas tai klausa. Un visa pasaules dzīvība ir mūžīgs paisums un bēgums, ko valda šis noslēpumainais pievilkšanas spēks.

Divus stāvus zemāk par Kristofu un Olivjē, kā mēs jau redzējām, dzīvoja trīsdesmit piecus gadus vecā atraitne Žermēna kundze, kas pirms diviem gadiem bija zaudējusi vīru un pirms gada savu mazo, septiņus astoņus gadus veco meitiņu.^ Viņa dzīvoja kopā ar savu vīramāti. Viņa ne ar vienu nesatikās. No visiem nama iedzīvotājiem Zermēna kundze visretāk satika Kristofu. Viņi nebija savā starpā pārmijuši ne vārda.

Viņa bija stalta, kalsena, diezgan labi veidota sieviete ar skaistām, brūnām, neizteiksmīgām acīm, kurās lāgiem uzliesmoja drūma un neganta kvēle, ar dzeltenīgu seju, iekritušiem vaigiem un drudžaini sakniebtām lūpām. Vecā Zermēna kundze, viņas vīramāte, bija dievbijīga un augām dienām nosēdēja baznīcā. Jaunā atraitne noslēdzās savās skumjās. Nekas viņu nevaldzināja. Viņa dzīvoja relikviju vidū un tik neatlaidīgi lūkojās savas meitiņas ģīmetnēs, ka pašu bērnu beidzot vairs neredzēja: nedzīvās ģīmetnes viņas dvēselē nokāva dzīvo tēlu. Viņa vairs neredzēja savu meitiņu, tomēr joprojām neatlaidās, gribēja domāt tikai par savu bērnu un beidzot vairs nevarēja pat savas domas koncentrēt uz bērnu: viņa bija piepildījusi un nobeigusi nāves darbu. Un viņa nīka ar stingušu sirdi krūtīs, bez asarām acīs, bez dzīvības. Reliģija viņu neielīksmoja. Viņa lūdza dievu, bet bez mīlestības un bez dzīvas ticības; viņa maksāja naudu par mesām, bet nedarīja dievam patīkamus darbus. Visa viņas dievticība bija koncentrēta vienā vienīgā domā: atkal redzēt savu bērnu. Kāda viņai bija daļa gar visu pasauli? Dievs? Ko dievs viņai varēja līdzēt? Viņa gribēja redzēt savu bērnu .. . Bet viņai nebija ticības, ka viņa to redzēs. Viņa gribēja ticēt, gribēja kaislīgi, neprātīgi, un tomēr_ viņu plosīja šaubas... Citus bērnus redzēt viņai bija grūti; viņa tad domāja:

«Kādēļ tie nav miruši?»

Tajā pašā pilsētas kvartālā dzīvoja maza meitene auguma un gaitā līdzīga Žermēna kundzes mirušajai meitiņai. Satikdama šo meiteni ar mazajām bizītēm, viņa trīcēja saltos drebuļos. 2ermēna kundze gāja meitenes pēdās; kad tā atskatījās un viņa redzēja, ka tas nav viņas bērns, viņa būtu varējusi to nožņaugt. Viņa sūdzējās, ka mazās Elsberžē, īstenībā gan ļoti klusas un atturīgas kā daždien stingri audzinātas meitenes, augšas stāvā neizturami trokšņojot, un, tiklīdz nabaga bērni savā istabā sāka skraidīt, viņa sūtīja augšā savu kalponi un lika pasacīt, lai bērni netrokšņo. Kad Kristofs reiz nāca mājās ar abām meitenēm un kāpņu telpā satika Žermēna kundzi, viņu pārsteidza nelaimīgās mātes niknais skatiens, ar kādu tā uzlūkoja abus bērnus.

Kādā vasaras vakarā, kad šī dzīvā mirone, nebūtībā grimdama, tumsā sēdēja pie loga, viņa pēkšņi izdzirda Kristofa muziku. Sirmā stundā viņš bija ieradis pie klavierēm pasapņot. Mūzika 2ermēna kundzi kaitināja, jo tā traucēja tukšumu, kurā bija stingusi viņas dvēsele. Dusmās viņa aizcirta logu. Bet skaņas viņu vajāja arī istabas tālākajā kaktā. 2ermēna kundze izjuta savādu naidu pret muziku. Viņa būtu aizliegusi Kristo-fam spēlēt, bet viņai nebija tādu tiesību. Katru dienu mijkrēšļa stundā viņa satrauktā nepacietībā gaidīja, kad atskanēs klavieru mūzika, un. ja skaņas kavējās, viņa iekaisa vēl drudžainākā nepacietībā. Pašai pret savu gribu Kristofa spēle viņai bija jānoklausās līdz galam. Un, kad mūzika apklusa, viņai grūti bija atkal ļauties ierastajai apātijai. — Kādu vakaru, kad 2ermēna nīka savas tumšās istabas kaktā un pa aizvērto logu ieskanēja tāla mūzika, viņa notrīcēja dīvainās šalkās un atkal izplūda viņas asaru avoti. Viņa atvēra logu un kopš tās reizes klausījās, gauži raudādama. Mūzika bija kā lietus, kas ielāsoja viņas iztvīkušajā sirdī un modināja to uz jaunu dzīvību. Un atkal viņa redzēja debesis, zvaigznes, vasaras nakti, un kā blāvu ausmu savā dvēselē juta jaunu dzīvības dziņu, skumju līdzjūtību pret cilvēkiem. Nakts vidū pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem viņa atkal sapnī redzēja savas meitiņas tēlu. — Visdrošākais ceļš, kas mūs tuvina mūsu mīļajiem aizgājējiem, nav nāves, bet dzīvības ceļš. Tie dzīvo mūsu dzīvībā un mirst mūsu nāvē.

Viņa necentās Kristofu satikt. Bet, kad viņš gāja pa kāpnēm kopā ar Elsberžē meitenēm, Zermēna kundze paslēpās aiz durvīm, lai noklausītos bērnu triekšanā, kas aizkustināja viņas sirdi.

Kādu dienu, grasīdamās iet laukā, viņa dzirdēja sīkos solīšus, kas aizņirbināja ātrāk un skaļāk nekā daždien, un vecākās meitenes balsi, kura teica savai jaunākajai māsiņai:

— Ej taču klusāk, Liseta! Vai esi aizmirsusi, ko Kristofs teica par šo dāmu: viņai esot lielas bēdas.

Un mazā meitene tūdaļ klusināja soļus un sāka runāt čukstā. To dzirdējusi, Zermēna kundze vairs neizturēja. Viņa atvēra durvis, apkampa abus bērnus un kaislīgi noskūpstīja tos. Bērni sabijās, viena meitene sāka brēkt. Zermēna kundze viņas palaida vaļā un iegāja atpakaļ dzīvoklī.

No tā laika, satikdama abas meitenes, Zermēna kundze vienmēr centās tām uzsmaidīt, kaut viņas smaids bija tikai drudžaina grimase, jo viņa bija aizmirsusi smaidīt. Viņa strauji pateica tām dažus sirsnīgus vārdus, bet iebaidītie bērni atbildēja ar biklu čukstu. Meitenes aizvien vēl baidījās no šīs dāmas — vēl vairāk nekā senāk. Un, kad viņa iznāca pa sava dzīvokļa durvīm, tās aizskrēja, baidīdamās, ka viņa tās nenoķer. Zermēna kundze savukārt paslēpās, lai varētu meitenes redzet. Viņai bija kauns, jo likās, ka savai mazajai mirušajai meitiņai viņa zog mīlestības druskas, uz kurām tai vienīgajai bija tiesības. Viņa nometās ceļos pie savas meitiņas ģīmetnes un lūdza piedošanu. Bet viņā atkal bija pamodusies dzīvības un mīlestības dziņa, pret kuru viņa vairs nevarēja cīnīties: tā bija stiprāka par viņu pašu.

Kādu vakaru, mājās pārnākot, Kristofu pārsteidza savāds uztraukums visā namā. Viņam pateica, ka Vatlē kungs pēkšņi miris. Kristofs iesila žēlumā par nelaiķa audžumeitu, kas nu bija kļuvusi bārenīte. Neviens nepazina Vatlē kunga radus, un bija jādomā, ka bērnu viņš atstājis gandrīz bez līdzekļiem. Lieliem soļiem Kristofs uzskrēja augšā un iesteidzās trešā stāva dzīvoklī, kura durvis bija vaļā. Pie nelaiķa nāves gultas viņš ieraudzīja abatu Korneiju un mazo meitiņu, kas jauda-dama sauca savu tētiņu. Durvju sardze nemākulīgi centās meitenīti mierināt. Kristofs paņēma viņu klēpī un mīļi runāja ar viņu. Bērns izmisumā kļāvās pie Kristofa krūtīm; viņš gribēja to iznest no dzīvokļa, bet meitene pretojās. Un Kristofs palika pie viņas. Mijkrēslī viņš piesēdās pie loga un auklēja meitenīti klēpī. Bērns pamazām nomierinājās un beidzot šņukstēdams iemiga. Kristofs to apguldīja un neveikli sāka atraisīt mazo kurpīšu aukliņas. Jau satumsa nakts. Dzīvokļa durvis bija pamestas vaļā. Klusi čaukstēdama, istabā ieslīdēja kada ena. Blāvajā dienas dziesnā Kristofs pazina sērojošās sievietes drudžainās acis. Uz sliekšņa stāvēdama, viņa teica aizžņaugtā balsī:

— Es atnācu ... Vai jūs negribētu ... Vai jus negribētu viņu atdot man?

Kristofs satvēra viņas roku. Zermēna kundze raudaja, tad atsēdās bērna gultiņas galvgalī. Brīdi klusējusi, viņa sacīja:

— Es palikšu pie bērna ...

Kristofs un abats Korneijs uzkāpa savā stava. Abats muls-, dams taisnojās, ka bija ieradies Vatlē kunga dzīvoklī. Klusā pazemībā viņš izteica cerību, ka nelaiķis tādēļ nebūtu ļaunojies, jo negājis kā garīdznieks, bet kā draugs.

Citu rītu atkal atnācis, Kristofs meitenīti ieraudzīja Zer-mēna kundzes apskāvienos; tur viņa patvērās vientiesīgā paļāvībā, kādu bērni jūt pret tiem, kas prot iekarot viņu sirdi. Meitenīte bija mierā dzīvot pie savas jaunās draudzenes ... Ak, viņa jau bija aizmirsusi savu audžutēvu. Tikpat maigi viņa jau piekļāvās savai jaunajai mātei. Tā nebija dziļāku jūtu pazīme. Vai Zermēna kundze savā mīlestības egoismā to manīja? ... Varbūt. Bet vai viņai nebija vienalga? Vajag mīlēt. Tur slēpjas visa laime ...

Divas nedēļas pēc bērēm Žermēna kundze bērnu aizveda uz laukiem, tālu projām no Parīzes. Kristofs un Olivjē viņas pavadīja. Jaunās sievietes sejā staroja slepens prieks, kādu viņi senāk tanī nebija redzējuši. Abus draugus viņa gandrīz nevēroja. Kristofu Žermēna kundze ieraudzīja tikai aizbrauciena brīdī, sniedza viņam roku un sacīja:

— Jūs esat mans glābējs.

— Kā lai saprotu šos neprātīgos vārdus? — brīnīdamies jautāja Kristofs, kad viņi kāpa augšā uz savu dzīvokli.

Pēc dažām dienām pa pastu Kristofam pienāca mazas, nepazīstamas meitenes ģīmetne: meitene sēdēja uz taburetes, rociņas klēpī salikusi, un uzlūkoja viņu skaidrām un grūtsirdīgām acīm. Apakšā bija rakstīts:

«Mana mirusī meitiņa sūta jums pateicību.»

VISIEM ŠIEM ļaudīm pāri pāršalca jaunas dzīvības elpa. Pašā augšā, piektā stāva dzīvoklī, kvēloja lielas un varenas cilvēcības ziedoklis, kura siltums lēnām izlija visā namā.

Bet Kristofs to nemanīja. Viņam tas likās par gausu.

— Ak, — viņš nopūtās, — kaut es varētu brālīgi vienot visus šos krietnos ļaudis, kas negrib cits citu pazīt. Vai tiešām tas nebūtu iespējams?

— Ir gan, — atbildēja Olivjē, — bet tad vajadzīga savstarpēja iecietība un īstas simpātijās, kādas rodas tikai aiz dvēseles prieka — veselīgas, normālas, harmoniskas dzīves, savu spēku lietderības prieka — un aiz gaišās apziņas, ka mēs kalpojam kādam lielam darbam. Ir vajadzīgs, lai tēvija dzīvo sava dižuma laikmetā vai — kas vēl daudz labāk — lai tā ir ceļā uz savu dižumu. Un vajadzīga arī tāda vara, kas prot ierosināt visus darbīgos spēkus, gudra un stipra vara, kas paceltos pāri

visām partijām. Taču partijām pāri var pacelties tikai tāda vara, kas spēku smeļ pati no sevis, ne no ļaužu pūļiem, kura nemeklē anarhiskā vairākuma atbalstu, bet kuru visi bijā tās nopelnu dēļ. Es nezinu, kas īsti būtu vajadzīgs: kāds uzvarām vainagots ģenerālis vai diktatūra vispārējas labklājības vārdā vai arī saprāta valdonība .. . Tas nav atkarīgi no mums. Jānāk nejaušībai un jābūt vīriem, kas pratīs to izlietot, vajadzīga veiksme un ģēnijs. Gaidīsim un cerēsim! Tautai spēka netrūkst: ticības un zinātnes spēki, ve-

cās un jaunās Francijas, lielākās Francijas darba spēki... Kas tā būtu par dzīvību, ja atskanētu gaidītais vārds, tas burvības vārds, kas visus šos spēkus varētu raisīt! Šo vārdu, bez šaubām, neizrunāsim mēs, ne tu, ne es. Bet kas to teiks? Uzvara? Slava? ... Pacietību! Ja nācijas stiprākie elementi vienosies, paši sevi neiznīcinās, nelaikā nezaudēs sparu, tad svarīgākais darbs jau būs veikts. Laime un ģēnijs uzsmaidia Ūkai tam tautām, kas to pelnījušas gadsimtu ilgā pacietība, darba un ticībā.

— Kas to var zināt? — teica Kristofs. — Dažreiz tie uzsmaida ātrāk, nekā ir gaidīti, turklāt taisni tad, kad tos vismazāk gaida. Jūs pārāk ilgi jau cerat uz laika varu. Posieties! Apjoziet savus gurnus! Nenoaujiet savas kajas un neizlaidiet zizli no savām rokām! ... Jo jūs nezināt, vai šo pašu nakti dievs neies garām jūsu durvīm.

TONAKT viņš tiešām pagāja garām pavisam tuvu. Un viņa spārna ēna pieskārās nama slieksnim.

Šķietami nenozīmīgu notikumu dēļ Francijas un Vacijas attiecības pēkšņi saspīlējās. Divās trīs dienās visi glaimīgie apliecinājumi par labām kaimiņu attiecībām pārvērtas izaicinošā tonī, kas vēstī karu. Tas varēja pārsteigt tikai tos, kas dzīvo iedomās, ka pasauli valda prāts. Un Francijā tādu bija daudz; tie apstulba, redzēdami, ka viņpus Reinas visa prese aizvien niknākā tonī izkliedza savu naidu pret Franciju. Dažas avīzes (un tādas bija abās valstīs), kas pretendēja uz patriotisma monopolu, runāja it kā visas tautas vārdā un valdībai ar viņas pašas slepenu līdzdalību diktēja vēlamo politiku, pēkšņi izteica Francijai apkaunojošus ultimātus. Starp Vāciju un Angliju bijia radies konflikts, un Vācija negribēja atzīt Francijas tiesības tajā iejaukties. Vācijas nekaunīgās avīzes prasīja, lai Francija nostājas Vācijas pusē, piedraudot, ka pretējā gadījumā Francijai pirmai būšot jāsedz kara zaudējumi. Šīs avīzes

iedomājās, ka Francija satrūksies un ar Vāciju noslēgs savienību, un jau iepriekš izturējās pret Franciju kā pret uzvarēto, kā pret paklausīgu vasali, īsi sakot: tāpat kā pret Austriju. Te atkal izpaudās uzvaras apstulbotā vācu imperiālisma lielummānijā un vācu valstsvīru pilnīgā nespēja saprast citas tautas, kuras viņi mēroja ar vienu un to pašu vispārējo mēru, kas derīgs bija tikai pašiem vāciešiem, proti: ar stiprākā tiesību mēru. Uz veco nāciju, kura bija valdījusi visu Eiropu un piedzīvojusi slavas gadsimtus, kādus Vācija nekad nebija redzējusi, šī rupjā prasība darīja tik pārsteidzošu iespaidu, kādu Vācija nebija cerējusi. Francijas snaudošais lepnums iedegās dzīvās liesmās. Visa Francija notrīsēja no pašiem pamatiem līdz virsotnei, un dusmās kliedza arī viņas vienaldzīgākie dēli.

Vācu tautas masas nebija vainojamas šajos izaicinājumos: visu zemju krietnie cilvēki grib tikai mierīgu dzīvi, un Vācijā viņi ir sevišķi miermīlīgi, labvēlīgi, ar visiem saticīgi un citus drīzāk vēlas apbrīnot un atdarināt nekā ar tiem karot. Bet krietno cilvēku uzskatus neviens neprasa, un viņiem pašiem nav drosmes tos izteikt. Tiem, kas nespēj darboties sabiedriskās dzīves arēnā, lemts kļūt varasvīru rokās par paijām. Viņi ir tikai dobjā un bezjēdzīgā atbalss, kas atkārto preses piktos kliedzienus un varasvīru kaujas saucienus; šī atbalss var skanēt gan kā «Marseljēza», gan kā «Die Wacht am Rhein».

Kristofam un Olivjē tas bija briesmīgs trieciens. Viņi bija tik ļoti pieraduši viens otru mīlēt, ka nevarēja saprast, kādēļ viņu tautas nedara tāpat. Sī neizdzisušā un pēkšņi atkal uzliesmojošā naida iemesli viņiem nebija saprotami, it sevišķi Kristofam, kas, būdams vācietis, nevarēja ienīst tautu, ko viņa tauta bija uzvarējusi. Gan kaunēdamies par dažu savu tautasbrāļu neciešamo uzpūtību un zināmā mērā līdzi izjuzdams franču sašutumu pret šo prasību, kas bija ļoti līdzīga Braunšveigas hercoga manifestam [23], viņš tomēr neaptvēra, kādēļ Francija negrib sabiedroties ar Vāciju. Viņam likās, ka abām zemēm ir tik daudz dziļu iemeslu vienoties, tik daudz kopēju domu un lielu uzdevumu, kas tām jāveic kopējiem spēkiem, ka viņu kaitināja šī neauglīgā naida spītība. Kā daždien vācietis viņš Franciju atzina par nesaskaņu galveno vaininieci.

Gan atzīdams, ka atmiņas par lielo zaudējumu var nomākt Franciju, viņš tomēr te saskatīja tikai patmīlību, kam bija jāpiekāpjas kultūras un pašas Francijas augstāko interešu laba. Viņš nekad nebija centies pārdomāt Elzasas-Lotringas jautājumu. Skolā viņš bija mācījies, ka šīs zemes pievienošana Vācijai ir tikai taisnības akts, kas vācu tēvijai atdevis vācu zemi, kura gadu simtiem bija smakusi svešas varas jūgā. Un pēkšņi viņš nokrita kā no mākoņiem, kad viņa draugs to atzina par noziegumu. Par šiem jautājumiem viņi nekad nebija runājuši, un Kristofs bija pārliecināts, ka viņiem nav nekādu nesaskaņu. Un nu viņš dzirdēja, ka Olivjē, kura taisno prātu un garīgo brīvību labi pazina, bez kaislības, bez dusmām, bet dzijās skumjās viņam teica, ka liela tauta gan varot atsacīties no šāda nozieguma atriebības, bet nemūžam to nevarot sankcionēt, pati sevi neapkaunodama.

Bija grūti saprasties. Vēsturiskie iargumenti_, ko minēja Olivjē. pierādīdams Francijas tiesības uz Elzasu kā uz latīnisku zemi, Kristofam bija vienaldzīgi. Viņš varēja minēt tikpat svarīgus argumentus, kas pierādīja pretējo taisnību: vēsturē politikai sniedz visus pierādījurrtus, kādi vien tai kurā brīdī vajadzīgi. — Kristofu vairāk uztrauca šī jautājuma cilvēciska nekā nacionālā nozīme. Nav svarīgi, vai elzasieši bija vai nebija vācieši. Viņi negribēja būt vācieši, un tikai tas ir izšķirošais motīvs. Kuram ir tiesības sacīt: «Šī tauta ir mana, jo tā ir mana māsa.» Bet, ja nu māsa viņu aizliedz, — un, kaut tā darītu nepareizi, — tad visa vaina krīt uz to, kas nav varējis modināt mīlestību, un tam nav tiesību māsas likteni saistīt ar savējo.

Olivjē šīs nemiera dienas pārdzīvoja vēl mocošāk nekā Kristofs. Nepietika ar divu, ciešai draudzībai radītu nāciju brāļu karu vien: pašā Francijā viena tautas daja posās uz cīņu pret otru savas tautas daļu. Jau daudzus gadus atskanēja pacifistu un antimilitāristu mācības, ko izplatīja gan paši cildenākie, gan necienīgākie nācijas elementi. Valdība savā vienaldzīgajā^ tuvredzībā mierīgi pacieta šo mācību izplatīšanu, tāpat ka pacieta visu, kas tieši neskāra politiķu intereses, un tai nenāca prātā, ka varbūt mazāk riskanti būtu klaji pabalstīt pat visbīstamāko mācību nekā ļaut šai mācībai iesūkties tautas asinīs un tā jau priekšlaikus zaudēt karu, uz kuru pati posas. Šī mācībā aizrāva brīvos garus, kas sapņoja par brālīgas Eiropas dibināšanu un savus spēkus vienoja taisnīgākas un cilvēcīgākas pasaules celšanai. Tā iededzināja arī nācijas padibeņu gļēvo

patmīlību, kuras, savu ādu taupīdamas, negribēja uzticēties nevienam un nekam. — Šīs idejas ietekmēja arī Olivjē un daudzus citus viņa draugus. Vairāki lāgi Kristofs mājās bija dzirdējis sarunas, kas viņu ļoti pārsteidza. Labsirdīgais, humanitāru ilūziju piesātinātais Mohs starojošām acīm, dziļā maigumā deklarēja, ka vajagot aizkavēt karu un visdrošāk tas sasniedzams, uzmusinot zaldātus uz dumpi: lai tie nošaujot savus vadoņus! Mohs apgalvoja, ka panākumi būšot droši. Inženieris Elī Elsberžē saltā niknumā viņam atbildēja: ja karš izceltos, ne viņš, ne viņa draugi uz fronti nebrauktu, iekams nebūtu uzveikuši savus iekšējos ienaidniekus. Andrē Elsberžē piekrita Mollam. Kādu citu dienu Kristofs abus brāļus pārstei dza niknā savstarpējā ķildā. Viens brālis kliedza otram, ka viņu vajagot nošaut. Lai gan slepkavīgos vārdus viņi izrunāja it kā jokodamies, tomēr bija skaidri redzams, ka ir viens, ir otrs spēj izpildīt savus draudus. Kristofs nebeidza brīnīties par šo neprātīgo tautu, kas, ne mirkli nešaubīdamās, pati sevi būtu varējusi nokaut idejas vārdā ... Nelgas. Loģikas nerri. Ikviens redz tikai savu ideju un, ne soli nenovērsdamies no sava ceļa, grib iet līdz galam. Saprotams, ka viņi cits citu iznīcina. Humānisti apkaro patriotus, patrioti apkaro humānistus, un tikmēr uzbrūk ienaidnieks un sagrauj viņu tēviju un samin cilvēci.

— Vai jūs jau esat sarunājušies un vienojušies ar citu tautu proletariātu? — Kristofs jautāja Andrē Elsberžē.

— Kādam taču jāsāk. Tie būsim mēs. Mēs vienmēr esam bijuši pirmie. Signāls jādod mums.

— Bet ja nu citi neies jums līdzi?

— Viņi nāks.

— Vai jums ir kādi līgumi, kāds darbības plāns?

— Kam mums vajadzīgi līgumi! Mūsu spēks ir stiprāks par visām diplomātiskām sarunām.

— Te nav runa par ideoloģiju, bet par stratēģiju. Ja gribat karu iznīcināt, tad mācieties kara metodes. Izstrādājiet abās valstīs vienotu rīcības plānu. Saskaņojieties un nosakiet dienu, kad jūsu piekritējiem Francijā un Vācijā jāsāk noteikta darbība. Ko jūs varat cerēt, ja gribat paļauties tikai uz nejaušību? Vienā pusē nejaušība, otrā pusē milzīgi, organizēti spēki — rezultāts te skaidrs: jūs būsiet saberzti pīšļos.

Andrē Elsberžē neklausījās. Viņš raustīja plecus un apmierinājās ar neskaidriem draudiem: pietiekot ar smilšu sauju mašīnas vārīgākā vietā un visa mašīna būšot salauzta kā nieks.

Taču dīkas teorētiskas ķildas ir gluži kas cits nekā savu uzskatu pielietošana praksē, sevišķi, ja nekavējoties par ko jaiz-šķiras ... Baiga stunda, kad cilvēka sirds dziļumos uzbrazmo negantas bangas! Cilvēks bija iedomājies, ka viņš ir brīvs, pats savu domu valdnieks. Bet notikumi viņu aizrauj savā virpulī. Tumša, nezināma griba cīnās ar viņa paša gribu. Un nu cilvēks jūt to svešo, neredzamo varu, kuras likumi vada visu cilvēces okeānu . . .

Visstiprākie gari juta, kā svārstījās, izgaisa viņu pārliecībā, kam viņi tik karsti bija ticējuši, kā viņi trīcēja bailes no izšķirošā lēmuma un, paši par sevi brīnīdamies, izšķīrās pret savu agrāko pārliecību. Daži dedzīgākie kara pretinieki pēkšņi juta, ka viņu sirdīs pamostas varens nacionāls lepnums un kaislīgs patriotisms. Kristofs redzēja sociālistus un pat revolucionāros sindikālistus, kurus plosīja pretrunīgas jūtas un pienākumi. Pirmajās konflikta stundās, vēl neticēdams nopietnai kara iespējai, Kristofs savā vāciskajā vaļsirdībā teica Andrē Elsberžē, ka nu pienācis laiks viņa teorijas piepildīt, ja viņš negrib, lai Vācija uzvar Franciju. Andrē Elsberžē pietrūkās un dusmās atbildēja:

— Palūkojiet! ... Jūs esat lupatas, kas nevar ne savam ķeizaram muti aizbāzt un nokratīt despotisma jūgu, kaut jums taču ir sava visu svētā sociālistiskā partija ar saviem četri simti tūkstošiem piekritēju un trijiem miljoniem vēlētāju! ... Veltīgas cerības! Lūkojiet mūs iebāzt maisā! Mēs gan iebāzīsim jūs!

Jo saspīlētākas kļuva gaidas, jo kvēlāks iedegas kaislību drudzis. Andrē izcieta briesmīgas mokas. Apzināties savas pārliecības pareizību un nevarēt par to cīnīties! ... Un justies sasirgušam ar to morālo sērgu, kas tautās vieš masu neprātu, dveš briesmīgo kara elpu! Šis nemiers trauca visus ļaudis, kas bija Kristofa apkārtnē, un arī pašu Kristofu. Neviens vairs nesarunājās cits ar citu. Visi vairījās un no citiem bēga.

Šī neziņa ilgāk vairs nebija paciešama. Darbības spara jonis visus svārstīgos gribot vai negribot pievērsa vai nu vienai, vai otrai partijai. Un kādu dienu, kad visi jau jutās gaidāmā ultimāta priekšvakarā, kad abās zemēs visi darbīgie spēki jau bija saspīlēti asinskārā naida piktumā, Kristofs redzēja, ka visi jau izšķīrušies. Visas naidīgās partijas instinktīvi apvienojās ap nicināto un nievāto valdību, kas reprezentēja Franciju. Estēti, izvirtušās mākslas virtuozi, savās neķītrajās nove-

lēs iepina patriotiskas ticības apliecinājumus. Ebreji runāja par senču svētītās zemes aizsardzību. Tiklīdz atskanēja vārds «karogs», Hamiltonam [24] acīs saskrēja asaras. Un visi bija patiesi, visus bija pārņēmusi sērga. Andrē Elsberžē un viņa sindi-kālistiskie biedri uztraucās citiem līdzi — un pat vēl vairāk nekā citi: notikumu gaitas, izšķiroša lēmuma uzveikti, viņi samierinājās ar to drūmā piktumā, pesimistiskā sašutumā, kas viņus izvērta par baigākajiem kara ieročiem. Strādnieks Obērs, kas nevarīgi svaidījās starp savu iemācīto humānismu un instinktīvo šovinismu, šajās dienās galīgi pazaudēja galvu. Pēc vairākām bezmiega naktīm viņš beidzot atrada formulu, kas visu izlīdzināja, — un proti, ka Francija ir cilvēcības iemiesojums. No tās dienas viņš vairs nesarunājās ar Kristofu, kam gandrīz visi šajā namā aizvēra durvis. Pat laipnie Arno viņu vairs neielūdza pie sevis. Viņi arvien nodevās mūzikai, dzīvoja mākslas pasaulē un centās aizmirst to. kas visus satrauca. Bet viņi neatlaidīgi domāja par to. Ja Kristofu kāds satika vienatnē, tad sirsnīgi sniedza viņam roku. Bet spieda to steidzīgi un slepeni. Un, kad to pašu dienu Kristofs viņus redzēja visus kopā, viņi neapstājās un, mulsumā sveicinādami, aizgāja tam garām. Turpretim tādi ļaudis, kas ilgus gadus nebija sarunājušies, atkal kļuva draudzīgi un tuvi. Kādu vakaru Olivjē ar rokas mājienu piesauca Kristofu pie loga un, ne vārda neteicis, dārzā viņam parādīja abus Elsberžē, kas laipni tērzēja ar majoru Sabrānu.

Kristofam ne prātā nenāca brīnīties par šo apvērsumu cilvēku domās. Viņš pats arī bija kā apmulsis. Viņa dvēselē vandījās dumpīgas dziņas, kuras viņš nevarēja valdīt. Olivjē, kam bija dziļāki iemesli uztraukties, izrādījās mierīgāks nekā Kristofs. Olivjē bija no visiem vienīgais, kuru neaizrāva šis juceklis. Lai tuvā kara gaidas un bažas par iekšējam nesaskaņām viņu māca cik mākdamas, viņš pazina abu naidīgo pārliecību lielumu, kam agri vai vēlu reiz bija jāiekaist cīņā. Viņš zināja, ka Francijai jākļūst par cilvēces progresa izmēģinājumu lauku un ka visas jaunās idejas jālaista Francijas asinīm, lai tās varētu izplaukt. Viņš pats bija nolēmis nepiedalīties kautiņā. Un šajā kultūru postīšanas brīdī viņš labprāt būtu teicis Antigones vārdus: «Ne līdzi nīst, bet līdzi mīlēt esmu nākusi pasaulē.» — Mīlēt un saprast, jo gudrība ir otra mīlestības

forma. Viņa maigās jūtas pret Kristofu noskaidroja viņa pie^1-nākumu. Viņš juta, ka šajās dienās, kad ļaužu miljoni iedegas savstarpējā naidā, tādu cilvēku pienākums un laime, kāds bija viņš pats un Kristofs, ir vispārējā juceklī neaptraipītu pasart gāt savu mīlestību un savu garu. Viņš atcerējās Gēti, kas atsacījās piedalīties naida trauktajā atbrīvošanās kustībā, kas 1813. gadā Vāciju sacēla pret Franciju.

Arī Kristofs "to visu juta, un tomēr viņš nebija mierīgs. Lai gan viņš no Vācijas bija dezertējis un nevarēja doties atpakaļ, lai gan viņu bija audzinājušas astoņpadsmitā gadsimta lielo vāciešu eiropeiskās idejas, kuras viņa vecajam draugam Šult cam bija tik dārgas, lai gan viņš ienīda jaunās militāristiska^ un merkantilās Vācijas garu, tomēr viņš juta. ka viņa dvēsele ceļas kaislību viesulis. Un viņš nezināja, uz kuru pusi tas viņu aizrauj. Savam draugam Olivjē viņš neteica^ par to nekā, bet viņa dienas pagāja bailēs un jaunu z:ņu gaidās. Slepenība viņš sāka jau pielocīt ceļasomu. Viņš nesvārstījās un ilgi nedomāja! Viņš citādi nevarēja. Olivjē viņu vēroja nemierīgām acīm, nojauzdams cīņu, kas plosījās drauga dvēselē, un neiedrošinada-; mies viņu izvaicāt. Abi juta dziņu viens otram vēļ vairāk tuvo! tiēs, viņi mīlēja viens otru vēl vairāk, taču baidījās sarunāties, Viņi trīcēja bailēs, vai viņu domas nav aizklīdušas pa dažādiem cej’iem, jo tād viņi atkal būtu šķirti kā nesen necienīgapārpra-1 tuma dēļ. Bieži viņi saskatījās uztrauktā maigumā, it kā viņiem būtu gaidāma šķiršanās uz visu mūžu. Un viņi skumji klusēja!

Tikmēr strādnieki uz jaunceļamā nama jumta .sētas viņāj pusē šajās skumīgajās dienās, lietum līstot, iesita pēdējās nag-: las, un Kristofa draugs, pļāpīgais jumiķis, iztālēm viņam uzsauca smiedamies:

— Lai nāk kas nākdams, mans nams ir uzcelts!

PAR LAIMI negaiss pārskrēja tikpat ātri, kā bija nācis*. Oficiālie valdības ziņojumi kā barometrs vēstīja atkal jauku laiku. Niknie preses suņi no jauna tika ieslodzīti savās budas.i Dažās stundās cilvēki atguva līdzsvaru. Tas notika kādā vasaras vakarā. Kristofs ar labo ziņu aizelsies atskrēja pie Olivjē. Viņš bija laimīgs, un krūtis viņam cilāja viegla elpa. Olivjē

viņu uzlūkoja smaidīdams, mazliet sērīgs un neiedrošinājās izteikt jautājumu, kas trīsēja tā sirdī. Olivje tikai ieprasījās: — Vai nu tu redzēji, cik viegli sapratās visi tie, kas nevarēja vienoties?

— -Redzēju gan, — jautri atbildēja Kristofs. — Jūs esat lieli blēži! Jūs kurnat cits par citu, bet īstenībā esat visi kā viensL

— Gandrīz jādomā, — teica Olivjē, — ka tev par to prieks.

— Kādē| gan ne? Vai tāde|, ka šī vienība vērsta pret mani, lai es nepriecājos? ... Man spēka netrūkst ... Un cik labi ir just, ka straume aizrauj, ka mūsu dvēselē pamostas dēmoni.

— Mani tie baida, — Olivjē sacīja. — Ja manas tautas vienprātība tik dārgi jāsamaksā, tad labāk es dzīvoju mūžīgā vientulībā.

Viņi apklusa, un ne viens, ne otrs neiedrošinājās izteikt to, kas viņus uztrauca. Beidzot Olivjē uzveica sevi un apslāpētā balsī jautāja:

— Saki man vaļsirdīgi, Kristof: vai tu gribēji aizbraukt?

Kristofs atbildēja:

— Jā.

Olivje šo atbildi jau bija gaidījis, un tomēr tā satrieca viņa sirdi. Viņš teica:

— Vai tiešām, Kristof, tu būtu to varējis?

Kristofs pārvilka ar roku pār pieri un atbildēja:

— Nerunāsim vairs par to, es negribu par to vairs domāt.

Olivjē skumji atkārtoja:

— Un tu būtu cīnījies pret mums?

— Es nezinu, neesmu par to domājis.

— Bet savā sirdī tu taču biji izšķīries?

Kristofs teica:

— Jā.

— Tu būtu cīnījies pret mani?

— Pret tevi nemūžam. Tu esi mans. Kur es būšu, tur būsi tu.

— Tad pret manu dzimteni?

— Par savu dzimteni.

— Tas ir briesmīgi, — teica Olivjē. — Es mīlu savu zemi tāpat kā tu savu. Es mīlu savu dārgo Franciju, bet vai viņas dēļ es varu nokaut savu dvēseli, aizliegt savu sirdsapziņu? Tad es būtu savas tēvijas nodevējs. Kā es bez naida būtu varējis ienīst? Vai bez meliem tēlot naida komēdiju? Tajā brīdī, kad mūsdienu valsts iedomājās savos dzelzs likumos ieslēgt brīvo garu, kura būtība ir gudrība un mīlestība, viņa izdarīja briesmīgu noziegumu — noziegumu, kas viņu pašu satrieks drupas. Lai Cēzars paliek Cēzars, bet lai viņš sevi neiedomājas par dievu! Lai viņš atņem mums naudu, lai viņš laupa mūsu dzīvību: mūsu dvēseles laupīt tam nav tiesību, tās viņš neaptraipīs ar asinīm. Mēs pasaulē esam nākuši gaismu iededzināt, nevis dzēst. Ikvienam ir savs pienākums! Ja Cēzars grib karu, lai viņš rada pats savu armiju kā senos laikos, kad karošana bija amats. Es neesmu tāds nelga, lai savu laiku ziedotu veltīgām gaudām piar rupju varu. Bet es neesmu šīs varas karotājs. Es esmu gara armijas karavīrs, un man ir tūkstoš brāļu, kas pārstāv Franciju. Lai Cēzars iekaro zemes, ja viņš grib! Mēs iekarosim patiesību.

— Lai to iekarotu, — teica Kristofs, — tad vajag uzvarēt, tad vajag dzīvot. Patiesība nav stingusi dogma, ko izkaļ smadzenes. Patiesība ir dzīvība. To jums nebūs meklēt savās galvās, bet citu cilvēku sirdīs. Savienojieties ar tiem! Domājiet, ko gribat, bet ejiet katru dienu mazgāties cilvēcības ūdeņos. Dzīvojiet līdzi citu cilvēku dzīvi, pieņemiet savu likteni un mīliet to.

— Mūsu liktenis ir tādiem būt, kādi mēs esam. Nav no mums atkarīgi — domāt vai nedomāt, un kaut šīs domas mums būtu bīstamas. Mēs esam aizsnieguši tādu civilizācijas pakāpi, no kuras vairs atpakaļ doties nevaram.

— Jā, jūs esat nonākuši līdz pēdējai augstumu robežai, līdz bīstamajai vietai, kurā tautu satver nevairāma dziņa mesties dzelmenī. Jūsu dvēselē ir dzisusi reliģija un instinkts. Jums palicis vairs tikai intelekts ... Bet ar to jūs lauzīsiet sprandu. Jūs gaida nāve.

— No nāves neizbēgs neviena tauta: tas ir tikai gadsimtu jautājums.

— Vai tu gribi gadsimtus nicināt? Visa dzīve ir tikai dienu jautājums. Vienīgi tādi abstrakcijas nerri kā jūs prāto par mūžību, bet netver garām skrejošo mirkii.

— Ko tu gribi? Liesma sadedzina lapu. Cilvēks nevar dzīvot tagadnē un pagātnē, mans mīļais Kristot.

— Bet jādzīvo tā.

— Ir jau lieliski, ja cilvēks ir bijis liels.

— Tas tikai tad ir lieliski, ja ir vel lieli cilvēki, kas dzīvo un spēj to novērtēt.

— Vai tu labāk negribētu but viens no senajiem grieķiem, kaut grieķi jau miruši, nekā piederēt pie vienas no tām tautam, kas pasaulē tikai nīkuļo?

— Es labāk gribu dzīvais Kristofs but.

Olivjē vairs nepretojās Kristofam. Viņš daudz vel butu varējis tam atbildēt, bet negribēja ķildoties. Visu sarunas laiku viņš domāja tikai par Kristofu. Nopūzdamies viņš teica:

— Tu mani nemīli tā, kā es mīlu tevi.

Kristofs maigi satvēra viņa roku.

— Mīļais Olivjē, — viņš teica, — tu esi man mīļāks par dzīvību. Bet piedod, es nemīlu tevi vairak par mūsu tautu dzīvību un sauli. Mani baida nakts, kurā mani velk jūsu aplamais progress. Visi jūsu atsacīšanās vārdi dzen tikai nebūtībā. Dzīvs ir tikai darbs, kaut tas ved nāvē. Šajā pasaulē mes varam izraudzīties tikai liesmu, kas iznīcina, vai nakti. Lai sirmas stundas liegie sapņi ir cik saldi būdami, es tomēr negribu šo mieru, kas junda nāvi. Mani baida bezgalīgo telpu klusums. Metiet jaunus malkas klēpjus ugunī! Vēl vairak! Vel vairāk! Un mani līdzi, ja vajadzīgs ... Es negribu, lai uguns izdziest. Un, kad tā izdziest, mūsu laiks ir piepildīts un visam ir gals.

— Es pazīstu tavu balsi, — Olivjē sacīja. — Tā skan no barbariskās pagātnes tālumiem.

No plaukta viņš paņēma indiešu dzeju gramatu un lasīja dieva Krišnas cēlos vārdus:

«Celies un ej cīņā ar drošu sirdi. Esi vienaldzīgs pret priekiem un sāpēm, pret uzvarām un zaudējumiem un cīnies ar visu savu spēku.»

Kristofs viņam izrāva grāmatu no rokām un lasīja:

«Pasaulē nekas man nevar likt darboties: un nav nekā, kas nebūtu mans; un tomēr es nevairos no darba. Ja es mūžīgi nedarbotos, citiem rādīdams paraugu, kam viņil lai klausa, tiad visi cilvēki aizietu bojā. Un, ja es kaut mirkli rimtu savā darbā, es pasauli gremdētu haosā un es būtu dzīvības slepkava.»

— Dzīvība, — atkārtoja Olivjē. — Kas ir dzīvība?

— Traģēdija, — iesaucās Kristofs. — Urā!

BANGAS norima. Slepenās bailēs ļaudis centās visu aizmirst. Likās, ka neviens vairs neatceras nesenos notikumus. Un tomēr bija redzams, ka viņi par tiem domāja. Tas bija redzams viņu priekā, ar kādu viņi atkal sāka dzīvot savu kluso, ikdienišķo dzīvi, kuras vērtību izjūt tikai tad, kad tā ir apdraudēta. Un kā daždien pēc briesmām visi divkārt baudīja miera labklājību.

Kristofs ar desmitkārtīgu sparu atkal iedegās radīšanas darbā. Olivjē viņš aizrāva līdzi. Cīnīdamies pret drūmām domām, viņi abi kopā sāka rakstīt epopeju par Rablē tēmām. To apgaismoja tas veselīgais materiālisms, kas vienmēr seko morālas depresijas periodam. Teiksmainos varoņus — Gargantuā, brāli Žanu, Panurgu Kristofa iedvesmotais Olivjē papildināja ar jaunu tēlu, vientiesīga, viltīga un pazemīga zemnieka Pacietīgā tēlu: viņu piekauj un apzog — viņš pacieš; citi skūpsta viņa sievu, posta viņa laukus — viņš pacieš un nepiekusdams kopj savas druvas, viņu dzen iet karā, kur atkal viņu sit un zaimo, viņš pacieš. Lai iet kā iedams — Pacietīgais gaida,

smejas par savu kungu varmāclbām unpaša izciestajiem sitieniem un saka: «Mūžīgi jau tas tā nebūs.» Viņš paredz savu kungu galu, blenž uz to ar savām piemiegtajām acīm, un viņa lielā, mēmā mute jau smejas. Un tiešām — kādu dienu Gar-gantuā un brālis Žans dodas krusta karā un iekrīt ūdenī. Pacietīgais no visas sirds jūt viņiem līdz, izglābj slīkstošo Pa-nurgu un saka: «Es zinu gan, ka tu mani vēl dancināsi, bet es bez tevis nevaru dzīvot: ar tevi kopā man labi, tu mani smīdini.»

Šo poēmu Kristofs komponēja simfoniskas ainas ar koriem: varonīgi komiskas kaujas, raibi tautas svētki, vokālās bufona-des, bērnišķīgi jautri un vientiesīgi madrigāli Žanekena stila, auka jūrā, skanošā sala ar tās dziedošajiem zvaniem un beidzot pastorāla simfonija, kurā skanēja lauku gaiss, fleitu un oboju gavilējošā jautrība un senās Francijas tautas dziesmas. — Abi draugi strādāja ar neatlaidīgu sajusmu. Vargais bālvaidzis Olivjē it kā mazgājās veselības avotā. Viņu jumta dzīvoklī iebrāzās prieka un gaviļu viesuļi. Neminams reibonis ... Radīt pašam no savas un no sava drauga sirds! Divu mīlētāju skaujas nav līksmākas un kvēlākas par šo radniecīgo dvēseļu savienošanos. Beidzot viņi bija tik cieši vienoti, ka viņu gars bieži vien izšķīla vienus un tos pašus domu zibšņus. Dažreiz Kristofs komponēja muzikālu gleznu, kurai Olivjē tūdaļ sacerēja vārdus. Kristofs viņu aizrāva savā varenajā braz-mainībā. Viņa gars piepildīja un iedvesmoja Olivjē.

Radīšanas līksmei līdzi gavilēja uzvaras prieks. Hehts beidzot bija nolēmis izdot «Dāvidu», un Kristofa partitūra tūdaļ ārzemēs modināja dzīvu atbalsi. Kāds Anglijā dzīvojošs izcils diriģents un Vāgnera pielūdzējs, Hehta draugs, bija sajūsmināts par šo darbu. Viņš spēlēja to vairākos savos koncertos, un kompozīcijas panākumi līdz ar paša diriģenta sajūsmu drīz aizskanēja līdz Vācijiai, kur arī «Dāvidu» sāka spēlēt. Diriģents aizrakstīja Kristofam vēstuli. Viņš lūdza tam citus darbus, piedāvāja savus pakalpojumus un dedzīgi propagandēja Kristofa mākslu. Vācijā atkal no putekļiem izraka «Ifiģeniju», kas reiz bija tik neganti izsvilpta. Ar skaļiem kliedzieniem visi sumināja jauno ģēniju. Daži Kristofa dzīves apstākli ar savu romantismu palīdzēja modināt aizvien dzīvāku interesi par viņu. «Frankfurter Zeitung» pirmā publicēja suminošu rakstu. Citas avīzes darīja to pašu. Te arī Francijā daži atģidās, ka viņu vidū dzīvo liels mūziķis. Kāds Parīzes koncertu diriģents Kris-tofam lūdza viņa rablēisko muzikālo epopeju, kaut tā vēl nebija uzrakstīta, un Gužārs, jauzdams nākamo slavenību, intriģējošā noslēpumainībā sāka stāstīt par kādu ģēniju viņa draugu pulkā, par ģēniju muziki, ko gaismā cēlis viņš. Gužārs kādā rakstā cildinājia brīnišķīgo «Dāvidu», un viņam prātā vairs nenāca, ka pirms gada šim darbam bija veltījis dažas nievājošas rindas. Likās, ka to neatcerējās vairs neviens. Parīzē daudz ir tādu, kas; vakar zaimoja Vāgneru un Franku, bet šodien tos sumina, lai savukārt satriektu jaunos māksliniekus, ko viņi rīt slavēs.

Kristofam šie panākumi bija necerēti. Viņš zināja, ka reiz uzvarēs, bet nebija domājis, ka šī diena jau tik tuvu. Turklāt^1 viņš neticēja tik drīzai veiksmei. Viņš raustīja plecus un lūdza,, lai liek viņu mierā. Ja «Dāvidam» panākumi būtu bijuši pagājušajā gadā, kad Kristofs to komponēja, viņš būtu sapratis un priecājies, bet nu šis darbs viņam jau bija kļuvis svešs, un viņš pats bija sasniedzis augstāku pakāpi. Visiem, kas runāja par viņa veco darbu, viņš labprāt būtu teicis:

«Ko jūs man uzplijaties ar šo drazu! Tā man derdzas. Un jūs paši arī.»

Un viņš iegrima savā jaunajā darbā, pukodamies, ka ļaudis viņu traucē. Un tomēr viņš izjuta slepenu prieku. Pirmie slavas stari glāsta vissiltāk. Cik labi, cik veselīgi ir uzvarēt. Tad liekas, ka atveras logs un istabā iešalc pirmie pavasara gaisi. — Lai Kristofs savus seno dienu darbus un vispirms «Ifiģeniju» nicināja kā nicinādams, viņš tomēr izjuta gandarījumu, redzēdams, ka šo nenozīmīgo darbu, kura dēļ reiz bija tik neganti zaimots, vācu kritiķi cildināja un teātri pieprasīja savā repertuārā. Kristofs saņēma vēstuli no Drēzdenes, kurā bija rakstīts, ka Drēzdenes opera šo darbu labprāt gribētu uzvest nākamajā sezonā.

TO PAŠU dienu, kad Kristofam pienāca šī ziņa, kas pēc ilgiem grūtību gadiem viņam beidzot pavēra mierīgākus apvāršņus un tālumā vēstīja uzvaru, viņš saņēma vēl vienu vēstuli.

Bija pēcpusdiena. Kristofs bija sācis mazgāties, no vienas istabas uz otru jautri sarunādamies ar Olivjē, te pēkšņi švei cara sieva pa durvju spraugu iebāza vēstuli. Mātes rokraksts ... Viņš pats bija grasījies tai rakstīt un priecājās, ka varēs tai stāstīt par saviem panākumiem ... Viņš atplēsa vēstuli. Tikai dažas rindas ... Un cik drebošs bija viņas rokraksts! ...

«Manu mīļo zēn, es nejūtos labi. Ja Tu varētu, es ļoti gribētu Tevi vēlreiz redzēt. Tevi skūpsta Tava māte.»

Kristofs ievaidējās. Olivjē izbailēs iesteidzās pie viņa. Kristofs nevarēja parunāt un rādīja vēstuli uz galda. Viņš tikai vaidēja un neklausījās, ko teica Olivjē, kas vēstuli vienā mirklī bija izlasījis un centās Kristofu mierināt. Kristofs pieskrēja pie gultas, uz kuras bija nometis savus svārkus, drudžainā steigā saģērbās un, apkakli neaizpogājis (viņa pirksti trīcēja un raustījās), izdrāzās laukā. Olivjē viņu panāca uz kāpnēm: ko viņš gribot darīt? Braukt ar nākamo vilcienu? Bet līdz vakaram neviens vilciens negāja. Tad labāk gaidīt mājās nekā piestātnē. Vai viņam bija vajadzīga nauda? — Abi izvandīja savas kabatas un, visu naudu kopā salikuši, saskaitīja tikai trīsdesmit frankus. Bija septembris. Ne Hehta, ne Arno, ne draugu Parīzē nebija. Nebija neviena, kam varētu ko lūgt. Kristofs kā nemaņā teicās doties kājām. Olivjē lūdza, lai viņš vēl stundu pagaida, un vajadzīgo naudu apsolījās sameklēt. Kristofs ļāva draugam rīkoties, jo pats nebija spējīgs kaut ko izdomāt. Olivjē aizsteidzās uz lombardu: tur viņš bija pirmo reizi mūžā. Pats viņš labāk būtu cietis badu nekā ieķīlājis kaut vienu no šīm lietiņām, kuras viņam modināja visdārgākās atmiņas, bet runa bija par Kristofu, un laiku zaudēt nevarēja. Olivjē ieķīlāja savu pulksteni, par ko saņēma daudz mazāk, nekā bija iedomājies. Viņam bija jādodas atpakaļ uz māju, jāpaņem dažas savas grāmatas un jāaiznes bukinistam. Tas bija ļoti sāpīgi, bet tobrīd viņš par to nedomāja. Viņš domāja tikai par Kristofa bēdām. Pārnācis mājās, Olivjē ieraudzīja Kristofu gluži satriektu tajā pašā vietā, kur bija to atstājis. Olivjē savāktā nauda kopā ar trīsdesmit frankiem pārsniedza vajadzīgo summu. Kristofs bija pārāk nomākts, lai domātu par to, kā draugs šo naudu sadzinis un vai tam pašam kas palika, lai varētu pārtikt viņa prombūtnes laikā. Olivjē arī par to nedomāja: viņš atdeva Kristofam visu, kas viņam bija. Par Kristofu viņam bija jārūpējas kā par mazu bērnu. Viņš pavadīja to uz piestātni un šķīrās no tā tikai tad, kad vilciens sakustējās.

Kristofs sēdēja un stingušām, platām acīm vērās naktī, kurā devās uz priekšu, un domāja:

«Vai viņa vēl būs dzīva?»

Kristofs zināja: ja māte rakstījusi, lai viņš brauc, tad droši vien nav varējusi ilgāk gaidīt. Un ātrvilciena joņaino skrējienu vēl straujāk dzina viņa drudžainās domas. Viņš sev rūgti pārmeta, ka bija atstājis Luizi, bet juta, cik veltīgi visi pašpārmetumi: viņš nevarēja grozīt savas dzīves gaitu.

Ratu vienmu|ā klandīšanās un vagona līgošanās Kristofu pamazām nomierināja un noskaidroja viņa garu, kā varens ritms apvalda mūzikas trakojošās bangas. Viņš atskatījās uz visu savu pagātni, sākot no tālās bērnības sapņiem: mīlestība, cerības, vilšanās, bēdas un visam pāri gavilējošais spēks, ciešanu, baudu, radīšanas prieka skurbums, tas lielais prieks, kas liek aptvert visu starojošo dzīvību un kas ir viņa dvēseles būtība, viņa dvēselē slēptais dievs. Laika tālumā skatoties, viss viņam pēkšņi apskaidrojās. Viņa dziņu dumpīgās kaislības, viņa domu mokas, viņa kļūdas un maldi, negantās cīņas viņam likās kā mutu|i un viesuji, kas lielo dzīvības straumi dzen uz tās mūžīgo mērķi. Viņš izprata šo pārbaudījumu gadu dziļo nozīmi. Ik pārbaudījums bija kā aizsprosts, ko salauza aizvien kāpjošie ūdeņi, un ikreiz no šaurākas ielejas tie ieplūda platākā; un apvāršņi vērās aizvien plašāki, elpa kļuva aizvien brīvāka. Starp Francijas pakalniem un Vācijas līdzenumu straume izlauza sev ceļu; tā applūdināja laukus, apskaloja kalnu pakajes, abu zemju ūdeņus ietverdama sevī. Un tā plūda abām zemem cauri, ne šķirdama tās, bet vienodama. Abas zemes savienojas viņā. Un Kristofs pirmo reizi apzinājās savu likteni: viņam ka artērijai bija jāpārraida divās naidīgās tautās visi dzīvības spēki, kas plūda no viena un otra krasta. — Visdrūmākajā brīdī viņam uzsmaidīja dīvaina gaisma, glāstošs miers un skaidrība ... Bet šī vīzija tūdaļ izgaisa, un atkal parādījās vecās mātes sāpīgais, lēnprātīgais vaigs.

Ausa rīts, kad viņš iebrauca mazajā Vācijas pilsētiņā. Viņam bija jāuzmanās, lai neviens viņu nepazīst, jo vācu varas iestādes viņu aizvien vēl meklēja. Bet stacijā neviens viņu neredzēja. Pilsēta bija iegrimusi miegā; namu logi bija tumši un ielas tukšas. Tā bija sirmā stunda, kad izdziest nakts ugunis un dienas gaisma vēl nav uzaususi, saldākā miega stunda, kad

sapņus glāsta blāvā rītausma. Jauna meiča atvēra mazas tirgotavas slēģus un savā nodabā dziedāja vācu tautas dziesmu. Kristofam likās, ka viņš noslāps aiz saviļņojuma. Ak dzimtene, mīļotā dzimtene! ... Viņš būtu varējis skūpstīt šo dārgo zemi. Vientiesīgajā dziesmā klausīdamies, kuras skaņās saldi gura viņa sirds, viņš juta, cik nelaimīgs bijis tālumā no šīs zemes un cik karsti to mīlēja ... Iedams viņš aizturēja elpu. Savu māju ieraudzījis, viņš apstājās un ar roku aizspieda lūpas, lai nebūtu jāiekliedzas. Kā viņš satiks to, kas bija aiz šiem logiem, ko viņš bija atstājis? ... Atņēmis elpu, viņš skriešus aizskrēja līdz pašām namdurvīm. Tās bija pusvirus. Kristofs atbīdīja tās vaļā. Nevienas dzīvas dvēseles. Vecās koka kāpnes čīkstēja zem viņa soļiem. Viņš uzkāpa augšējā stāvā. Viss nams likās tukšs. Durvis uz viņa mātes istabu bija aizvērtas.

Kristofs uzlika roku uz durvju kloķa, un sirds viņam pukstēja strauji. Viņam nebija spēka atvērt durvis ...

LUĪZE bija viena. Viņa gulēja gultā un juta, ka gals jau tuvu. No otriem abiem viņas dēliem viens, tirgotājs Rūdolfs, dzīvoja Hamburgā, bet Ernests bija aizbraucis uz Ameriku, un par viņu neviens nekā nezināja. Par veco Luizi neviens nelikās ne zinis, tikai kāda kaimiņiene divi lāgi dienā nāca viņu apraudzīt, īsu brīdi pakavējās un atkal steidzās savā darbā. Kaimiņiene nebijia akurāta un bieži nokavējās. Luizei likās gluži^1

dabiski, ka citi viņu aizmirsuši, un tikpat dabiska tai šķita viņas slimība. Viņai bija eņģeļa pacietība, jo viņa bija ieradusi ciest. Luizei bija slima sirds, un viņai uznāca aizdusas lēkmes; tādos brīžos viņai likās, ka tūdaļ būs jāmirst: viņa gulēja lielām, platām acīm, sažņaugtām rokām, un pār seju viņai plūda sviedri. Viņa nekurnēja. Viņa zināja, ka tā tam jābūt. Viņa gaidīja nāvi; viņai jau bija pasniegts svētais vakarēdiens. Un viņu tirdīja tikai vienas rūpes: vai dievs viņu uzskatīs par cienīgu ieiet paradīzē. Visu citu viņa pacieta pazemīgi.

Savas istabiņas tumšā kaktā sienas iedobumā viņa bija radījusi savu atmiņu svētnīcu. Tur viņa glabāja savu mīļo tuvinieku — triju dēlu un vīra ģīmetnes. Vīru viņa mīlēja pirmo mīlestības gadu dedzībā; un turpat bija arī vectēva un tā brāļa Gotfrīda ģīmetnes. Visus, kas pret viņu bija kaut drusku labi bijuši, viņa glabāja mīļā atmiņā. Pie gultas segas viņa bija piespraudusi Kristofa pēdējo ģīmetni, ko tas viņai bija atsūtījis, un turēja to savu acu priekšā; mīļotā dēla pēdējās vēstules viņa glabāja zem spilvena. Viņa mīlēja kārtību un vislielāko tīrību un ļoti cieta, ja istabā viss nebija tīrs un s_podrs._ Viņa spraigi ieklausījās ik klusākos trokšņos, kas skanēja ara, jo tie viņai jundīja laiku. Tik sen viņa jau dzirdēja šos trokšņus! Viss viņas mūžs bija aizritējis šajā šaurajā telpā ... Viņa domāja par savu mīļo Kristofu. Cik karsti viņa ilgojās šajā brīdī redzēt dēlu pie sevis. Un tomēr viņa bija jau samierinājusies ar domu, ka Kristofu te vairs neredzēs. Viņa ticēja, ka dēlu atkal redzes viņa saulē. Un, tiklīdz Luīze aizvēra acis, viņa jau redzēja to. Klusi izdzisdama, viņa augas dienas sapņoja par pagātni...

Viņa atkal redzēja sevi vecajā namā pie Reinas... Svētki ... Burvīga vasaras diena. Logs vaļā: balto ceļu žilbina saule. Skan putnu dziesmas. Melhiors un vectēvs sēž uz sliekšņa, kūpina pīpes, sarunājas un skaļi smejas. Luize viņus neredz, bet viņa ir priecīga, ka vīrs šodien mājās un vectēvam tik jautrs prāts. Viņa ir lejas istabā un vāra pusdienas: brīnišķīgas pusdienas — tās viņa uzrauga kā savu acuraugu. Šodien ir pārsteigums: kastaņu torte. Viņa jau iepriekš priecīgi izbauda sava zēna jautros kliedzienus ... Bet kur tad ir viņas mazais dēliņš? Augšā, viņa ieklausās: zēns vingrinās klavieru spēlē. Luize nezina, ko tas spēlē, bet viņa ir laimīga, ka dzird šīs klusās, pazīstamās skaņas, un zina, ka puisēns tur rātni sež un spēlē... Cik skaista diena! Pa ceļu, zvaniņiem jautri šķindot, aizripo kariete ... Ak dievs, ko nu dara mans cepetis! Tas droši vien vēl nebūs piededzis, kamēr viņa raudzījās pa logu! Luize bīstas, ka vectēvs, kas viņai tik mīļš un ko viņa tik ļoti bijā, varbūt viņu rās un nebūs apmierināts ... Bet, paldies dievam, nekas nav noticis. Un tā nu pusdienas ir galdā, un galds jau klāts. Viņa aicina Melhioru un vectēvu. Tie atsaucas jautri un dedzīgi. Bet dēliņš? ... Viņš vairs nespēlē. Klavieres vairs neskan ilgāku brīdi, bet viņa to nav pamanījusi... — «Kristot!» Ko viņš tur dara? Nav dzirdams ne klusākais troksnītis. Viņš vienmēr aizmirst nākt pusdienās: tēvs viņu atkal rās. Viņa steidzas augšā pa kāpnēm ... — «Kristot! ...» Zēns neatbild; Luize atver durvis uz istabu, kurā viņš strādā. Neviena nav. Istaba tukša, klavieres aizvērtas ... Luizi satver bailes. Kas viņam noticis? Logs vajā. Ak dievs! Vai viņš nav izkritis pa logu!... Luize trīc izbailēs. Viņa izliecas pa logu un skatās ... — «Kristot! ...» Zēna nekur nav. Viņa izskraida visas istabas. Vectēvs lejā viņu sauc: «Ko nu uztraucies, nāc vien lejā, gan jau viņš atnāks!» Viņa negrib kāpt lejā, viņa zina: dēliņš ir tepat, tas tikai jokodamies paslēpies, lai viņu ķircinātu. Ak tu palaidnis tāds! ... Jā, viņai nav vairs šaubu: nupat nočīkstēja grīdas dēlis, Kristofs paslēpies aizdurvē. Bet durvīs nav atslēgas. Kur atslēga? Steigšus viņa izvanda visu atvilktni, kur samestas daudzas atslēgas. Vai šī? Vai tā? ... Nē, tā nav tā atslēga ... Ak, tā pati jau beidzot būs! ... Bet neslēdz. Luizei trīc roka. Viņu trauc nemiers, viņai jāsteidzas. Kādēļ? Viņa nezina, taču zina to, ka viņai jāsteidzas: ja viņa nesteigsies, tad nepagūs laikā. Aiz durvīm viņa dzird Kristofa elpu ... Ak, šī būs īstā atslēga! ... Beidzot! Durvis atveras. Prieka sauciens. Tas ir viņš. Viņš metas mātei ap kaklu ... Ak mīļais, mazais palaidni! ...

Viņa atvēra acis. Kristofs stāvēja pie viņas gultas.

Viņš jau ilgi bija lūkojies mātes pārvērstajā, kalsenajā un grumbainajā sejā, mēmo ciešanu tēlā, kuras pazemīgais smaids vēl vairāk aizkustināja sirdi. Un visapkārt šis klusums, šī vientulība ... Sirds viņam sažņaudzās skaudrā smeldzē.

Ieraudzījusi Kristofu, viņa nejutās pārsteigta. Viņa smaidīja klusu, neminamu smaidu. Viņa nevarēja ne rokas izstiept savam puisēnam pretim, ne vārdu izrunāt. Kristofs metās mātei ap kaklu, noskūpstīja viņu, un viņa noskūpstīja dēlu. Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem. Klusi klusi viņa izdvesa:

— Pagaidi...

Viņš redzēja, ka mātei aizraujas elpa.

Viņi abi nekustējās. Abām rokām viņa glāstīja tam galvu, un viņas asarām nebija gala. Galvu segā ieslēpis, viņš skūpstīja mātes rokas un elsoja.

Nomierinājusies viņa centās runāt. Bet lūpas velti meklēja vārdus, viņas runa mulsa, un Kristofam grūti bija viņu saprast. Bet vienalga. Viņi mīlēja viens otru, redzēja, juta viens otru, un tas bija par visu svarīgāks. — Sašutis viņš jautāja, kādēļ viņa atstāta viena. Luize centās attaisnot savu kaimiņieni:

— Viņa nevarēja vairs ilgāk palikt, bija jasteidzas darba .. .

Vārgā, aizlūstošā balsī, kas velti centās skaidri izrunāt balsienus, viņa izteica tam dažus rīkojumus par savu kapu. Kris-tofam viņa uzticēja savas pēdējās ardievas otriem diviem dēliem, kas bija viņu aizmirsuši. Viņa atcerējās arī Olivjē, kura maigā piekļāvība Kristofam bija viņai zināma. Viņa lūdza, lai Kristofs tam aizsūta viņas svētību (viņa ātri atģidas un bikli izraudzījās citu, atturīgāku izteiksmes formu) — viņas sirsnīgos sveicienus.

Viņa atkal aizelsās, Kristofs atbalstīja māti, lai viņa gulta varētu sēdēt. Sviedri viņai lija aumaļām. Viņa lūkoja smaidīt. Viņa klusībā nodomāja, ka nu viņai visas vēlēšanās piepildītas — jo viņas roka atradās mī|otā dēla rokā.

Pēkšņi Kristofs sajuta, ka mātes pirksti drudžaini sažņaudz viņa roku. Luize atvēra lūpas. Savu dēlu viņa uzlūkoja bezgalīgā maigumā. — Un viņa nomira.

TĀS PAŠAS dienas vakarā atbrauca Olivjē. Viņš nebija varējis izturēt mocošās domas, ka Kristofs ir viens šajās traģiskajās stundās, kuru rūgtums viņam nebija svešs. Viņu baidīja arī briesmas, kādas bija gaidāmas viņa draugam, kad tas atkal bija Vācijā. Viņš gribēja būt drauga tuvumā, lai varētu to sargāt. Bet viņam nebija ceļa naudas. Pavadījis Kristofu un pārnācis no stacijas, Olivjē nolēma pārdot dažas rotas lietas, kurias viņam bija atstājuši tuvinieki. Tā kā lombards jau bija slēgts, bet Olivjē gribēja braukt jau ar pirmo vilcienu, tad viņš dzīrās doties pie veclietu tirgotāja tajā pašā kvartālā, te pēkšņi uz nama kāpnēm satika Mohu. Dabūjis zināt par Oliviē nodo

miem, Mohs sirsnīgi nožēloja, ka Olivjē nav gājis pie viņa, un piespieda to vajadzīgo naudu saņemt no viņa. Mohs nevarēja vien nomierināties, ka Olivjē ieķīlājis pulksteni un pārdevis savas grāmatas, lai Kristofam sagādātu ceļa naudu, jo viņš, Mohs, būtu juties laimīgs, ja būtu varējis viņiem pakalpot. Savā pakalpības dedzībā viņš teicās braukt kopā ar Olivjē. Tikai ar lielām pūlēm Olivjē izdevās viņu atrunāt.

Olivjē ierašanās Kristofu ielīksmoja patiesā priekā. Visu dienu viņš bija nodzīvojis vientulības skumjās, viens pats pie savas mirušās mātes. Apkopēja ienāca, šo to padarīja, atkal aiz-gājia un vairs neatgriezās. Stundas aizritēja drūmā klusumā. Kristofs nepakustējās vairāk kā mirusī māte; viņš nenovērsa acis no tās, viņš neraudāja, viņš nedomāja nekā, viņš pats bija kā miris. — Draudzības brīnums, ko piepildīja Olivjē, viņam atnesa asaras un dzīvību.

Sirds, rimsti jel! Ir sāpju vērts šī dzīve,

Kamēr...

... mums līdzi nujas acis raud.

Viņi ilgi stāvēja apkampušies. Tad piesēdās blakus Luizei un sarunājās klusā balsī... Satumsa nakts. Kristofs, ar elkoņiem atspiedies pret gultas kājgaļu, stāstīja savas bērnības atmiņas, kurās ik brīdi atstaroja mātes tēls. īsu mirkli viņš klusēja un atkal turpināja stāstīt. Beidzot viņu uzveica nogurums, un, seju rokās ieslēpis, viņš pilnīgi apklusa. Kad Olivjē piegāja viņam klāt un viņu uzlūkoja, tas redzēja, ka Kristofs aizmidzis. Tikai viņš viens pats vairs bija nomodā. Bet arī viņam drīz uznāca miegs, un, pieri piespiedis pie gultas gala, viņš aizmiga. Luize liegi smaidīja; viņa likās laimīga, ka ir nomodā pie abiem aizmigušajiem bērniem.

Kad atausa rīts, viņus atmodināja skaļi klauvējieni pie durvīm. Kristofs tās atvēra. Atnācējs bija kaimiņš, galdniekmeis-tars. Tas bija ieradies Kristofu brīdināt, ka par viņu jau esot ziņots policijai un viņam jābraucot projām, ja viņš gribot izvairīties no aresta. Kristofs atteicās bēgt, jo negribēja pamest māti, iekams nebija viņu aizvedis uz viņas mūža mājām. Taču Olivjē lūdzās, lai Kristofs aizbrauc jau ar pirmo vilcienu, un apsolījās drauga māti apbedīt kā viņas pašas dēls. Pierunājis Kristofu atstāt māju, Olivjē viņu pavadīja uz staciju, jo baidījās, ka viņš neatgriežas. Bet Kristofs tomēr negribēja braukt, vismaz neredzējis lielo upi, kuras krastā bija aizritējusi viņa bērnība un kuras dūcošā atbalss mūžam skanēja viņa dvēsele kā jūras gliemežvākā. Par spīti briesmām, kas viņam draudēja, ja viņš parādītos pilsētā, Kristofs neatlaidās no savas gribas, un Olivjē piekāpās. Viņi gāja līdztekus Reinai, kas varenā miera vēla savus viļņus starp zemajiem krastiem, lai izsīktu ziemeļu kāpās. Liels un augsts dzelzs tilts, miglu šķeldams, gremdēja savas arkas pelēkajā ūdenī kā milzīgu ratu pusriteņus. Dūmakainā tālē izgaisa līgojošas buru laivas, un lauku klajumā aizlocījās upes līči. Kristofs iegrima sapņos. Olivjē viņu atmodināja, saņēma aiz rokas un aizveda atpakaļ uz staciju. Kristofs nepretojās. Viņš gāja kā mēnessērdzīgs. Olivjē viņu jesedinaja vilcienā, viņi norunāja citu rītu satikties pirmajā franču robežas stacijā, lai Kristofam vienam nebūtu jādodas atpakaļ uz Parīzi.

Vilciens aizbrauca, un Olivjē pārradās majas, kur viņu sagaidīja divi žandarmi, kas bija nākuši meklēt Kristofu. Viņi uzskatīja Olivjē par Kristofu. Olivjē nesteidzās pārpratumu noskaidrot, lai Kristofs tikmēr pagūtu aizbēgt. Bet policija nelikās par savu neveiksmi sarūgtināta, bēglis tika meklets bez sevišķas dedzības. Un Olivjē pat šķita, ka žandarmi nedusmojās, bet drīzāk priecājās, ka Kristofs bija projām.

Olivjē palika līdz nākošajam rītam, lai piedalītos Luizes bērēs. Kristofa brālis tirgotājs Rūdolfs kā ļoti svarīga persona svinīgi soļoja aiz zārka un pēc bērēm tūdaļ aizbrauca, neteicis Olivjē ne vārda, nekā viņam nejautājis par Kristofu un nepateicies par to, ko Olivjē bija darījis viņa mātes labā. Olivjē vēl dažas stundas palika pilsētā, kur nepazina nevienu dzīvu cilvēku, bet kur dzīvoja viņam tik mīļas un dārgas_pagātnes ēnas: maziais Kristofs, tie ļaudis, kurus viņš bija mīlējis, un tie, kuri viņu sāpinājuši!, — un mīļā Antuanete... Kur bija visi tie, kas bija še dzīvojuši? Kur bija palikusi visa Kraftu dzimta? ... No visa pāri palikusi tikai mīlestība uz viņiem, mīlestība, kas dzīvoja svešinieka sirdī.

PĒCPUSDIENĀ Olivjē un Kristofs satikās norunātajā pierobežas stacijā. Tas bija ciemats mežainu pakalnu vidū. Viņi negaidīja nākamo Parīzes vilcienu, bet nolēma līdz tuvākajai pilsētai aiziet kājām. Viņi gribēja vieni būt. Viņi gāja pa klusu mežu, no kura dziļumiem atskanēja dobji cirvju klaudzieni. Viņi iznāca klajumā, pašā kalna galā. Lejā, šaurā ielīksnī, vācu teritorijā, zvīļoja mežsarga mājiņas sarkanais jumts un kā zaļš ezers meža vidū laistījās pļaviņa. Visapkārt šalca tumšzils, birgā tīts sils. Priežu zaros locījās migla. Dzidrs plīvurs aizklāja visas līnijas, liegākas vērta visas krāsas. Viss bija nekustībā stindzis. Ne soļu trokšņa, ne balsu skaņas. Dažas lietus lāses skanēdamas krita uz koku lapām, kuras jau bija sārtojis rudens. Starp oļiem locīdamies, klusi aizburbuļoja strauts. Kristofs un Olivjē stāvēja klusēdami. Viņi abi domāja par saviem tuviniekiem, kuru vairs nebija.

Olivjē domāja:

«Antuanete, kur esi tu?»

Un Kristofs:

«Kāds man vairs prieks par panākumiem, ja nav viņas?»

Bet viņi abi dzirdēja savu aizgājušo īstenieku mierinošās balsis:

«Mīļais, neraudi par mums! Nedomā par mums! Domā par viņu! ...»

Draugi saskatījās un nejuta vairs savas ciešanas, bet juta sava drauga sāpes. Viņi sasniedzās rokas. Viņus ietina gaišas sēras. Klusi, bez vēja šalkas izšķīrās birgas plīvurs, atkal atstaroja zilās debesis. Zemes svētlaimīgā līksme pēc lietus ... Tā slēdz mūs savās skaujās un, silti, mīļi smaidīdama, saka:

«Atpūties! Viss ir labi...»

Kristofa satraukto sirdi auklēja miers. Jau divas dienas viņš dzīvoja tikai atmiņās par mīļo māti, it kā viņas dvēselē. Viņš izjuta mātes kluso dzīvi, vienmuļās, vientulīgās dienas, kas viņai aizritēja tukšajā namā, domājot par bērniem, kuri bija viņu pametuši. Kristofs izjuta sirmās, salauztās un strādīgās vecenītes mierīgo ticību, maigo labsirdību, smaidošo pazemību, lēnprātīgo pašaizliedzību ... Un Kristofs pieminēja arī visas citas pa^ zemīgās dvēseles, ko viņš pazina. Cik tuvas tās viņam bija šajā brīdī! Pēc ilgo gadu nogurdinošajām cīņām drudžainajā Parīze, kur niknā sparā joņo domas un cilvēki, pēc šīm posta dienam, kad ārdījās slepkavības trakie viesuļi, apmātās tautas dzīdami savstarpējā karā, Kristofam uzmācās savāds gurdums un riebums pret šo drudžaino un neauglīgo pasauli, pret šo patmīlīgo dziņu sadursmēm, pret visiem — šiem cilvēces izredzētajiem, šiem godkārīgajiem patmīļiem, kas sevi uzskata par pasaules gaišo prātu, bet ir tikai viņas lietuvēns. Un visa Kristofa mīlestība tiecās uz tām visu nāciju gaišajām, krietnajām dvēselēm, kas klusībā kvēlo kā labsirdības, ticības un ziedošanās tīra liesma — kā pati pasaules sirds.

«Jā, es pazīstu jūs atkal, un beidzot es atkal jūs atrodu,» viņš domāja. «Jūs esat mani īstenieki, un jums ir manas asinis. Kā pazudušais dēls es atstāju jūs un dzinos pēc ēnām, kas locījās pa dzīves ceļu. Es nāku pie jums atpakaļ — ņemiet mani savā pulkā. Mēs esam viena vienīga būtne, visi dzīvie un visi mirušie. Lai es būtu kur būdams, jūs esat pie manis. Nu es nesu tevi savā būtnē, ak mana māte, tāpat kā tu mani esi nesusi savā klēpī. Jūs visi: Gotfrīds, Sulcs, Sabine, Antuanete, jus visi esat manī. Jūs esat mana bagātība. Iesim visi vienu ceļu. Es būšu jūsu balss. Un vienotiem spēkiem mēs sniegsim mērķi...»

Saules stars pazibēja mitrajos koku zaros, no kuriem lēni krita lāses. No mazās pļaviņas lejā atskanēja bērnu balsis, vientiesīga, sena vācu dziesma, ko dziedāja trīs mazas meitenītes, diedamas ap māju. Un iztālēm vakarvējš no Francijas atpūta zvanu skaņas kā burvīgu rožu smaržu ...

«Ak miers, dievišķā saskaņa, atraisītas dvēseles mūzika, kurā izskan sāpes un prieki, dzīvība un nāve, kurā savienojas naidīgās un tomēr brālīgās tautas. Es mīlu tevi, es ilgās tvīkstu pēc tevis, es tevi iegūšu ...»

Zemi ietina nakts plīvurs. Kristofs atmodas no sava sapņa un ieraudzīja drauga uzticīgo seju. Viņš uzsmaidīja tam un to noskūpstīja. Klusēdami viņi gāja tālāk savu ceļu pa tumšo mežu, un Kristofs brīvoja ceļu savam draugam Olivjē.

Taciti, soli e senza compagnia, n’andavan l’un dinnanzi, e l’altro dopo, come i frati minor vanno per via ...

Bez pavadoņiem, viens aiz otra klusi Mēs gājām, kā mēdz franciskāņu mūki Iet, tālus ceļus staigāt paraduši.. .

Romain Rolland JEAN-CHRISTOPHE

Librairie Ollendorff

Redaktore J. Ābrama. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore L. Engere. Korektore R. Zariņa.

Nodota salikšanai 1959. g. 5. Janvāri. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 14. februārī. Papīra formāts 61X86/ie. 27,88 fiz. iespiedi.; 27,88 uzsk. iespiedi.; 24,85 Izdevn. 1. Metiens 45000 eks. Maksā 8 rbj. 45 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izd. Nr. 11547-D1694. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 23.

Ромен Роллан ЖАН-КРИСТОФ

Том второй На латышском языке

1

Sk. «Žans Kristofs», II gram. «Rīts». (R. R.)

2

Zurdēns — Moljēra komēdijas «Pilsonis muižniekos» personāžs. (Red.)

3

Sievietes smaržu. (Itāl.)

4

Vinegrets ar asu mērci. (Sp.)

5

Tas pats, kas ir prieka nams, salīdzinot ar mīlestību. (Latiņ.)

6

Sievietes svarīgākais arguments. (Latin.)

7

Tā jūs ne savā labā (strādājat). (Latiņ.)

8

* Cīņu par dzīvību. (Angl.)

9

Es saku — lietas, un jūs sakāt — vārdi. (Itāl.)

10

Sk. «Žans Kristofs», piekto grām., «Gadatirgus». — R. R.

11

Nav lielāku sāpju kā nedienās atcerēties laimes dienas. (Itāl.)

12

Jo mani sauc par lauvu. (Latin.)

13

Skaistuma smarža. (Itāl.)

14

Dusmu pilnām dvēselēm. (Itāl.)

15

Saris Pegī. (R. R.)

16

* Ārā barbarus! (Itāl.)

17

Pilsētas. Pasaules. (Latin.)

18

Dieva darbi, ko veic franki. (Latin.)

19

Antuāns Ožē de Montions (1733—1820) — franču advokāts un valsts darbinieks, nodibinājis t. s. «prēmiju par tikumību».

20

Ir diezgan pļavu! (Latin.)

21

Slava dievam. (Latin.)

22

Nepieskaries man. (Latin.)

23

1792. g. 25. jūlijā interventu karaspēka komandieris Braunšveigas hercogs griezās pie franču tautas ar manifestu, kurā ultimatīvā, apvainojošā tonī pavēlēja frančiem atteikties no revolūcijas iekarojumiem. (Red.)

24

Sk. piekto grāmatu — «Gadatirgus». (R. R.)

Content

Rolāns Romēns Žans Kristofs-2

GADATIRGUS

AUTORA DIALOGS AR SAVU ĒNU

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

ANTUANETE

NAMA ČETRAS SIENAS

PRIEKŠVĀRDI PIRMAJAM IZDEVUMAM Žana K r is to f a draugiem

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

1