Rolāns Romēns

Žans Kristofs-3

Romēns Rolāns Žans Kristofs-3, III sējums.

DRAUDZENES

.

KAUT GAN Kristofs guva panākumus, kas sniedzās jau pāri Francijas robežām, Kristofa un Olivjē materiālie apstākļi uzlabojās ļoti lēni. Grūtības viņus piemeklēja periodiski, un bieži viņiem jostas bija jāsajož ciešāk. Bet, kad viņiem bija nauda, viņi gandarīja savas ciešanas un ēda divkārtīgas porcijas. Šāda dzīve galu galā tomēr viņus novārdzināja.

Tobrīd viņu pavārs bija trūkums. Gandrīz visu nakti Kristofs neaizvēra acis, Hehtam steigdams nogurdinošu muzikālas transkripcijas darbu. Tikai rītausmā viņš likās gulēt un aizmiga dziļā miegā, lai atgūtu zaudēto atpūtas laiku. Olivjē izgāja jau agrā rītā, steigdamies uz mācības stundu Parīzes viņā malā. Pulksten astoņos pie durvīm piezvanīja durvju sargs, kas bija uznesis pastu. Parasti viņš negaidīja, lai atver, bet pabāza vēstules zem durvīm. Taču torīt viņš klaudzināja vairāki lāgi. Apmiegojies un saīdzis, Kristofs gāja atvērt durvis. Viņš gandrīz neklausījās, ko, smaidīdams un plaši izrunādamies, stāstīja par kādu avīzes rakstu durvju sargs, paņēma vēstules, neuzmeta tām ne skatiena, aizcirta durvis, tomēr neaizslēdza tās, atkal apgulās un iegrima vēl jo saldākā miegā.

Pēc stundas Kristofs atkal pietrūkās: viņu atmodināja soļu troksnis viņa paša istabā. Mulsām acīm viņš gultas kājgalī ieraudzīja svešu cilvēku, kas viņu svinīgi sveicināja. Kāds žurnālists, redzēdams, ka durvis vaļā, bija ienācis kā savās mājās. Kristofs dusmās izlēca no gultas:

— Kas jums še meklējams?

Viņš paķēra spilvenu un dzīrās ar to sviest nelūgtajam

viesim; tas tūdaļ atvirzījās. Un abi sāka izskaidroties. Laikraksta Nation reportieris bija nācis intervēt Krafta kungu par Grand Journal publicēto rakstu.

— Kas tas par rakstu?

— Vai tad jūs neesat to lasījis? — jautāja reportieris un teicās viņu iepazīstināt ar raksta saturu.

Kristofs atkal apgulās. Ja nebūtu tik samiegojies, viņš šo vīru izmestu pa durvīm, bet viņam daudz ērtāk bija Jaut tam runāt. Kristofs iegrima spilvenos, aizvēra acis un izlikās aizmidzis. Varbūt viņš savu lomu būtu notēlojis līdz galam, bet atnācējs neatlaidās un ska|ā balsī sāka lasīt raksta sākumu. Jau pēc pirmajām rindām Kristofs sāka modri klausīties. Tur bija rakstīts par Krafta kungu, par šī laikmeta lielāko muzikālo ģēniju. Pēkšņi Kristofs aizmirsa savu gulētāja lomu, niknā sašutumā izgrūda lāstu, pietrūkās gultā sēdus un kliedza:

— Vai tie prātu zaudējuši? Ko vēl viņi neizdomās?

Reportieris izmantoja izdevību, pārtrauca lasīšanu un

pievērsās Kristofam ar daudziem jautājumiem, uz kuriem tas nepārdomādams atbildēja. Kristofs paņēma avīzi un pārsteigts lūkojās savā ģīmetnē, kas bija iespiesta pirmās lappuses vidū. Bet rakstu izlasīt viņam nebija vairs laika, jo tikmēr istabā bija ienācis jau otrs reportieris. Te nu Kristofs iekaisa nevaldāmās dusmās. Viņš abiem uzkliedza, lai tie pazūdot, no kurienes nākuši, bet tie vēl gribēja steigšus ielūkoties istabas iekārtā, pie sienām pakārtajās ģīmetnēs un paša oriģināla fizionomijā. Taču Kristofs, smiedamies un reizē dusmodamies, nesaģērbies, kā bija gulējis, saņēma viņus aiz pleciem, izvadīja pa durvīm un aizbultēja tās.

Tomēr liktenis bija lēmis, ka todien Kristofam nebūs baudīt miera. Viņš vēl nebija saģērbies, kad pie durvīm jau atkal klauvēja — šoreiz tie bija tikai viņa tuvākajiem draugiem zināmi klaudzieni. Kristofs atvēra durvis un pēkšņi ieraudzīja trešo svešinieku, kuru turpat uz pēdām gribēja dzīt atpakaļ.

Bet atnācējs pretojās un stādījās priekšā kā raksta autors. Kā lai pa durvīm izsviež to, kas jūs nosaucis par ģēniju? Un Kristofam gribot negribot biia jānoklausās sava apbrīnotāja tirādes. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par slavu, kurā tik pēkšņi bija pacēlies, un klusībā nodomāja, ka varbūt vakar izpildīts kāds viņa šedevrs. Taču viņam nebija laika to noskaidrot, jo reportieris bija nācis viņu — dzīvu vai mirušu,

ar labu vai ar ļaunu — aizvest uz avīzes redakciju, kur galvenais redaktors — lielais Arsēns Gamašs gribēja viņu redzēt pats savām acīm. Lejā gaidīja auto. Kristofs lūkoja pretoties, bet kā daždien nepiedzīvojis cilvēks viņš pats pret savu gribu bija pārāk jūtīgs pret draudzības apliecinājumiem un tādē] beidzot pieļāvās.

Pēc desmit minūtēm Kristofs stāvēja varenā redaktora vaiga priekšā, no viņa varas visi trīcēja bailēs. Tas bija robusts, jautrs, piecdesmit gadus vecs vīrs — mazs un plecīgs, ar lielu, apaļu galvu, sirmiem, apcirptiem matiem, sarkanu seju. Viņa valdonīgais runas veids bija smags un patētisks, un bieži tas pārvērtās pārmērīgā pļāpībā. Parīziešiem viņš bija pratis uzmākties ar savu milzīgo pašapziņu. Ka daždien veikalnieks, kas pazīst cilvēku vērtību, patmīlīgs, vientiesīgs un viltīgs, aizrautīgs un pašticīgs, viņš vienmer prata savas intereses savienot ar Francijas, pat visas cilvēces interesēm. Viņa pašlabums un viņa avīzes ienākumi Gamašam likās cieši saistīti ar salus publica^1. Viņš bija pārliecināts, ka tas, kas kaitēja viņam, kaitēja arī Francijai. Ar vieglu sirdi viņš būtu kājās sacēlis visu valsti, ja viņam butu jāiznīcina kāds personīgs ienaidnieks. Bet viņam svešas nebija arī cēlas jūtas. Kā daždien ideālistam, kas cilvēces mīlestībā iesilst tikai pēc labām pusdienām, viņam bija prieks dažreiz no pīšļiem pacelt kādu nabaga vīru, lai ar savu labdarību pierādītu savu lielo varu, kas no nekā radīja kaut ko, cēla un gāza ministrus un, ja būtu gribējusi, būtu karaļus slavā cēlusi vai kaunā gāzusi. Viņš jutās aicināts uz visu. Un, ja viņam patika, viņš radīja arī ģēnijus.

Todien viņš bija «radījis» Kristofu.

VISU ŠO traci, pats neapzinādamies, bija sacēlis Olivjē.

Viņš, kas savā labā nespēra ne soli, kam reklāma derdzās un kas no žurnālistiem bēga kā no mēra, juta, ka viņam jārīkojas pavisam citādi, kad runa bija par draugu. Tad viņš kļuva līdzīgs maigi mīlošām mātēm, kas, gan būdamas krietnas sīkpilsoņu sievas un nevainojamas laulātās draudzenes, tomēr pārdevās, lai palīdzētu savam diedelnieka dēlam. [2]

Avīzēs rakstīdams un draudzēdamies ar daudziem kritiķiem un mākslas draugiem, Olivjē visur centās runāt par Kristofu un pēdējā laikā brīnīdamies ievēroja, ka visi viņa runas uzklausīja. Viņu pārsteidza ziņkārība, ko viņš pats bija modinājis literārajās un augstākajās aprindās. Kur bija meklējams šīs ziņkārības cēlonis? Vai dažās avīžu ziņās, kas parādījās pēc Kristofa kompozīciju koncertiem Anglijā un Vācijā? Noteikta cēloņa tai nebija. Tā bija viena no tām parādībām, ko rada mūžam modrie Parīzes okšķeri, kuri labāk nekā Sen-2aka meteoroloģiskā observatorija vienmēr dienu agrāk zina, kāds rīt būs vējš un ko tas atpūtīs. Šajā lielaja, nervozajā, it kā elektriskās strāvas piesātinātajā pilsētā plūsmo neredzami slavas viļņi. Apslēptai popularitātei, kas briest salonu tenkās, šajā nescio quid majus nascitur Iliade seko atklāta popularitāte, kas pēkšņi izskan kādā reklāmas raksta, spalgā un griezīgā taures skaņā, kura viskurlākajās ausīs ietaurē jaunā elka vārdu. Bieži gan notiek, ka šīs fanfaras aizdzen suminātā vīra pirmos un labākos draugus. Bet atbildīgi par to ir šie draugi.

Tāpat arī Olivjē bija Grand Journal raksta līdzvaininieks. Viņš izmantoja dzīvo interesi par Kristofu un uzkūra to ar atjautigj sniegtām ziņām par jauno komponistu. Olivjē visiem spēkiem centās Kristofu pasargāt no tiešas saskares ar žurnālistiem, jo baidījās no sadursmēm. Bet, paklausīdams Grand Journal redakcijas aicinājumam, Kristofam nezinot, Olivjē bija izrīkojis viņam satikšanos kafejnīcā ar kādu reportieri. Visa šī piesardzība vēl vairāk satrauca ziņkārību, un Kristofs visiem likās vēl interesantāks. Olivjē nekad nebija nodarbojies ar reklāmu, viņš neiedomājās, ka pats ar savam rokam ir iedarbinājis briesmīgu mašīnu, kas nav vairs ne apturama, ne grozāma, ja ir jau palaista savā skrējienā.

Pie sava skolnieka iedams, Olivjē izlasīja Grand Journal rakstu un gluži apstulba. Tādu belzienu viņš nebija paredzē- [1]

jis. Viņš bija cerējis, ka avīze vispirms ievāks visas vajadzīgās ziņas un tikai tad rakstīs, ka tā gaidīs, līdz visu būs noskaidrojusi. Bet tā bija vientiesīga cerība. Ja kāda avīze grib celt gaismā jaunu zvaigzni, tad tā rīkojas tikai pati savā labā, lai šo atradēja godu neatstātu konkurencei. Tādēļ tai jāsteidzas, kaut arī pati nesaprastu, ko tā sumina. Bet reti gadās, ka pats suminātais par to sūdzētos: ja viņš tiek slavēts, tad vienmēr jūtas pareizi saprasts.

Raksta sākumā avīze muldēja nejēdzīgus izgudrojumus par Kristofa nabadzību; viņu iztēloja par vācu varmācības upuri, par brīvības apustuli, par nelaimīgu cilvēku, kam bijis jābēg no ķeizariskās Vācijas un patvērums jāmeklē Francijā — visu brīvo dvēseļu zemē. (Jauks iegansts šovinistisku frāžu skandināšanai!) Tad sekoja neizturami skaļa slavas dziesma viņa talantam, par kuru neviens nekā nezināja, ja atskaita dažas nenozīmīgas melodijas, komponētas Vācijā, Kristofa muzikālo gaitu sākumā. Viņš pats labprāt tās būtu iznīcinājis, jo kaunējās par tām. Bet, ja raksta autors nepazina Kristofa darbus, tad toties zināja, kādi viņam nodomi — vismaz tie, kurus viņš pats Kristofam piedēvēja. Autoram bija pieticis ar diviem trim vārdiem, ko nejauši bija uztvēris sarunā ar Kristofu vai Olivjē vai arī dzirdējis no Gužāra, kas lielījās ar savu viszinību, lai Žanu Kristofu iztēlotu par «republikānisku ģēniju un demokrātijās muziki». Izmantodams izdevību, raksta autors uzbruka modernajiem franču mūziķiem, sevišķi tiem, kas bija īpatnējāki un neatkarīgāki un vismazāk interesējās par demokrātiju. Kā izņēmumus viņš minēja tikai kādus pāris komponistus, kuru politiskā pārliecība viņam likās priekšzīmīga. Tikai žēl, ka tikpat priekšzīmīga neesot viņu mūzika, bet tas galu galā esot sīkums. Vispār galvenais rakstā nebija vis šo komponistu un arī Kristofa cildinājums, bet uzbrukumi citiem mūziķiem. Kad Parīzē lasa rakstu, kurā kāds cildināts, tad aizvien der apsvērt: «Un kas te tiek nopelts?»

Olivjē, lasīdams avīzi, pietvīka aiz kauna un klusībā nodomāja:

«Nu gan es esmu ievārījis putru!»

Grūti viņam bija nosēdēt stundā, un, tiklīdz tā beidzās, viņš skrēja mājās. Bet, kad viņam pateica, ka Kristofs aizgājis kopā ar žurnālistiem, viņa trrīnumiem nebija gala. Viņš gai-

dīja to azaidā. Kristofs nepārnāca. Olivjē uztraucās aizvien vairāk. Viņš domāja:

«Kādas aplamības viņš nu atkal būs tiem sastāstījis?»

Pulksten trijos Kristofs beidzot pārradās kunga prātā. Azaidu viņš bija ēdis Arsēna Gamaša laipnajā sabiedrībā, un izdzertais šampanietis mazliet apmigloja viņa galvu. Viņš nesaprata, kādēļ Olivjē tik uztraukts un nobijies jautā, ko Kristofs stāstījis un darījis.

— Ko es darīju? Es ieturēju brīnišķīgu azaidu. Sen nebiju tik labi ēdis.

Un viņš sāka Olivjē uzskaitīt ēdienu sarakstu.

— Un tad šie burvīgie vīni!... Es varēju izraudzīties, kādus vien mana sirds kāroja.

Olivjē gribēja zināt, kas vēl šajā azaidā piedalījies.

— Kas vēl tur bija? Es nezinu. Tur bija Gamašs, lielisks vīrs, skaidrs kā zelts; Klodomirs, raksta autors, varens puisis, un vēl kādi trīs četri jautri žurnālisti, kurus es nepazīstu, bet kuri bija briesmīgi laipni un mīļi pret mani.

Olivjē neizskatījās sevišķi pārliecināts. Kristofs brīnījās, kādēļ viņš tik vienaldzīgs.

— Vai tu to rakstu nelasīji?

— Lasīju gan. Bet tu? Vai tu to labi izlasīji?

— Saprotams ... Taisnību sakot, es tikai tā pavirši iemetu acis. Man nebija laika.

— Tad izlasi vēlreiz!

Kristofs lasīja. Pēc pirmajām rindām viņš sāka skaļi smieties.

— Nē, vai zini, tas nu gan ir ēzelis! — viņš iesaucās.

Viņš smejas locīdamies.

— Ak, — viņš turpināja, — šie kritiķi taču nekur neder. Viņiem nav nekādās jēgas.

Taču, tālāk lasīdams, viņš sāka pukoties. Šai muļķībai vairs nebija_ robežu, tā viņu yarēja tikai darīt smieklīgu!* Viņš bija cildinats par «republikānisku muziki»... Šos vārdu vizuļus viņš varēja mest pār galvu... Bet Kristofs vairs neizcieta, kad viņa «republikānisko mākslu» šie sušķi nostatīja pretī lielo meistaru «sakristejas mākslai» (viņa mākslu, kuru bija iedvesmojusi šo lielo vīru dvēsele!) ...

— Sasodītie idioti! Viņi mani pataisīs par nerru!...

Un kā šie vīri, viņu cildinādami, iedrošinājās pulgot apdāvinātus franču komponistus, kurus viņš pats lielākā vai

mazākā mērā (drīzāk mazākā nekā lielākā) cienīja un kuri prata savu amatu un cēla to godā? Bet visļaunākais bija tas, ka tie nekautrīgi nozaimoja viņa jūtas pret viņa dzimteni! Nē, to viņš vairs nevarēja pieļaut...

— Es viņiem rakstīšu, — teica Kristois.

Olivjē centās viņu atrunāt:

— Nē, šodien ne, tu esi pārāk uztraukts. Labāk rīt, kad tev būs skaidra galva.

Taču Kristofs neatlaidās. Ja viņam bija kas sakāms, viņš nevarēja gaidīt. Viņš tikai apsolījās vēstuli parādīt Olivjē. Tas bija ļoti derīgi. Kad vēstule bija pienācīgi izlabota, — sevišķi Kristofs bija centies noliegt viņam piedēvētos uzskatus par Vāciju, — viņš noskrēja lejā iemest vēstuli past-kastē. Atpakaļ atnācis, viņš teica:

— Nu vismaz puse nelaimes būs novērsta, rīt vēstuli publicēs.

Olivjē neticīgi pakratīja galvu. Un, aizvien vēl noraizējies, viņš jautāja:

— Kristot, vai tu pie azaida galda arī nebūsi izrunājis kādas aplamības?

To sacīdams, viņš cieši ielūkojās Kristofam acīs.

— Ak dievs, nē jel! — smiedamies atsaucās Kristofs.

— Vai tu droši zini?

— Jā, tu zaķapastala!

Olivjē mazliet apmierinājās. Bet Kristofs vairs nevarēja būt mierīgs. Viņš atcerējās, ka vienā laidā bija melsis visādus niekus. Pie galda viņš bija juties kā savās mājās. Viņam pat prātā nenāca šiem ļaudīm neuzticēties: tie likās tik sirsnīgi, tik labvēlīgi! Un tādi viņi arī bija. Cilvēki vienmēr ir labvēlīgi pret to, kam darījuši labu. Un Kristofs bija tik priecīgs, ka aizrāva arī citus. Viņa vaļsirdība, jautrie joki, milzīgā ēstgriba un žilbinošais ātrums, ar kādu viņa rīklē pazuda visi dzērieni, neatstādami uz viņu nekādu iespaidu, ļoti patika Arsēnam Gamašam, jo arī tas bija liels dzērājs un ēdājs, zemniecisks un pilnasinīgs un nicināja slimīgos vārguļus parīziešus, kas nemācēja ne ēst, ne dzert. Par cilvēkiem Gamašs sprieda pēc viņu ēstgribas. Kristofs viņam patika. Un uz karstām pēdām viņš uzaicināja Kristofu pārstrādāt «Gargantuā» par operu un uzvest «Lielajā operā». (Tolaik Parīzes buržuā uzskatīja, ka inscenēt «Fausta bojā eju» vai deviņas simfonijas ir augstākais mākslas sasniegums.) —

Kristofs, kam uznāca smiekli par šo trako iedomu, tikai ar lielām pūlēm varēja Gamašu atrunāt, lai tas savus rīkojumus tūdaļ netelefonē operas direkcijai vai arī Daiļo mākslu ministrijai. (Ja Gamašam varēja ticēt, tad visi šie ļaudis bija viņa pazemīgi kalpi.) — Tā kā šis uzaicinājums Kristofam lika atcerēties dīvaino komēdiju, kurai par upuri reiz bija kritusi viņa simfoniskā poēma «Dāvids», viņš aizrāvās un sāka stāstīt par nodomāto izrādi, kuru organizējis deputāts Rusēns, lai savai mīļākai sagādātu debiju. Gamašs, kas necieta Rusēnu, bija sajūsmināts, un Kristofs, ko iekarsēja baudītais vīns un klausītāju labvēlība, sāka stāstīt vienu notikumu pēc otra, kuri visi bija vairāk vai mazāk indiskrēti un kurus klausītāji uztvēra kārām ausīm. Tikai Kristofs tos tūdaļ atkal aizmirsa, tiklīdz atstāja galdu. Tagad, izdzirdis Olivjē jautājumu, viņš tos atcerējās. Viņš juta, ka pa muguru viņam pārskrēja sīki drebuļi. Viņš neļāvās nekādām ilūzijām, jo bija diezgan piedzīvojis, lai nojaustu, kas nu sekos. Kad vīna skurbums bija pārgājis, Kristofs to visu redzēja tikpat skaidri, it kā tas jau būtu noticis: viņa pārgalvīgās valodas būs sagrozītas un publicētas preses pļāpu kronikā, viņa mākslinieciskās asprātības būs pārvērstas par kara ieročiem. Par savu atsaukuma vēstuli viņš zināja tikpat labi kā Olivjē, kādi tai būs rezultāti: žurnālistam atbildēt ir veltīga tintes tērēšana, jo žurnālistam vienmēr ir pēdējais vārds.

Viss notika taisni tā, kā Kristofs bija paredzējis. Viņa indiskrētās vaļsirdības bija publicētas, bet atsaukuma vēstule ne. Gamašs tikai lika paziņot Kristofam, ka viņa domu cēlums un sirdsapziņas jūtība viņam darot godu, taču šīs jūtības apliecinājumu Gamašs savā avīzē neizpauda. Kristofam piedēvētie uzskati izplatījās aizvien plašāk un ierosināja dzēlīgu kritiku Parīzes avīzēs un beidzot nonāca arī Vācijā, kur visi sašuta par to, ka vācu mākslinieks var izrunāt tik negantus zaimus par savu dzimteni.

Kristofam likās, ka viņš dara gudri, kādas citas avīzes reportiera intervijā apliecinādams savu mīlestību pret Vāciju, kur, kā viņš teica, cilvēki esot vismaz tikpat brīvi kā Francijas republikā. — Šo spriedumu viņš izteica kādas konservatīvas avīzes līdzstrādniekam, kas tūdaļ izdaudzināja Kristofu par antirepublikāni.

— Aizvien jaukāk! — iesaucās Kristofs. — Kāds manai mūzikai sakars ar politiku?

— Pie mums tā ir parasti, — atbildēja Olivjē. — Ieklausies vien, kādas cīņas izkaro uz Bēthovena muguras. Vieni grib viņu pataisīt par jakoblni, otri — par baznīcas kalpu; dažiem viņš ir «Dišēna tētiņš»[3], citiem — grāfu sulainis.

— Ak, kā viņš tiem būtu iespēris ar kāju pa dibenu!

— Nu, tad dari tu tāpat!

Kristofam tas būtu ļoti paticis. Bet viņš vienmēr kļuva labs pret tiem, kas pret viņu izturējās laipni. Olivjē allaž jutās nemierīgs, kad atstāja viņu vienu, jo vienmēr kāds nāca viņu intervēt. Kristofs varēja diezin kā solīties savaldīties, taču viņš bija pārāk aizrautīgs un vaļsirdīgs. Viņš teica visu, kas iešāvās prātā. Pie viņa nāca žurnālistes, kas dēvējās par viņa draudzenēm, un viņš tām stāstīja par savām sirdslietām. Citi nelietīgi valkāja viņa vārdu, lai par saviem ienaidniekiem pateiktu ko ļaunu. Mājās pārnācis, Olivjē savu draugu redzēja gluži mulsu.

— Vai atkal būsi aplami izrunājies? — Olivjē jautāja.

— Šīm aplamībām nav vairs gala! — satriekts atbildēja Kristofs.

— Tu esi nelabojams!

— Mani vajadzētu ieslodzīt aiz atslēgām un bultām... Bet šī būs pēdējā reize, es tev zvēru.

— Jā, jā, līdz nākamajai reizei!...

— Nē, nu ir beigas.

Citu rītu Kristofs gavilēdams teica Olivjē:

— Šorīt atkal viens bija atnācis, es iztriecu to pa durvīm.

— Tu atkal pārspīlē, — Olivjē sacīja. — Esi uzmanīgs, tu jau zini: tie ir neganti suņi! Ja tu sargāsies, viņi tev kodīs ... Viņiem ir tik viegli mums atriebties! Viņi izmantos katru vārdu, ko tu būsi teicis.

Kristofs pārvilka ar roku pār pieri.

— Ak žēlīgais dievs!

— Kas tad vēl?

— Es atcerējos, ko es viņam teicu, aizcirzdams durvis...

— Ko tad?

— Imperatora teicienu.

— Imperatora?

— Jā. Un ja ari to nav teicis viņš pats, tad kāds no viņa ģenerāliem...

— Nelaimīgais, šo teicienu tu lasīsi avīzes pirmajā lappusē.

Kristofs notrīcēja drebuļos. Bet citu rītu avīze bija aprakstīts viņa dzīvoklis, kurā reportieris nebija ne kāju spēris, un iespiests nenotikušas sarunas atstāstījums.

Jo vairāk par Kristofu melsa, jo ļaunākas vērtas baumas. Ārzemju avīzes tās izpušķoja ar vēl lielākām nejēdzībām. Franču avīzes izpauda, ka Kristofs, trūkumā dzīvodams, transponējis savas kompozīcijas ģitārai. Kādā angļu avīzē viņš izlasīja, ka viņš pats spēlējis ģitāru, staigādams pa sētām.

Viņš nelasīja slavas dziesmas vien par sevi. Gluži otrādi! Ar to vien, ka Grand Journal Kristofam bija labvēlīgs, jau pietika, lai citas avīzes viņam uzbruktu. Tās jutās aizvainotas savā cienībā, ka cits kolēģis cēlis gaismā talantu, kuru tās nebija pamanījušas. Dažas avīzes sāka zoboties par Kristofu. Citas nožēloja viņu. Gužārs, sakaitināts, ka laupījums viņam norauts no paša degungala, sacerēja rakstu, kurā solījās noskaidrot īsto patiesību. Viņš ļoti intīmi stāstīja par savu veco draugu Kristofu, kura pirmos soļus Parīzē viņš vadījis. Bez šaubām, Kristofs esot apdāvināts mūziķis, bet (Kas gan cits to var zināt labāk par draugu!) viņam trūkstot izglītības, dziļākas īpatnības un viņš esot ārkārtīgi iedomīgs. Tādēļ tie, kas smieklīgi glaimojot viņa iedomībai, neesot viņa īstie draugi, un viņam esot vajadzīgs izglītots, saprātīgs, labvēlīgs un noteikts vadonis. (Te bija domāts Gužāra pašportrets.) — Komponisti tikai dzēlīgi vīpsnāja. Viņi izlikās nicinām mākslinieku, ko atbalsta avīzes. Daži Kristofu lādēja, citi viņu nomāca ar savas līdzjūtības smagumu. Un vēl citi nosodīja Olivjē (tie bija viņa kolēģi). — Tie priecājās par izdevību atriebties Olivjē, kas tos bija aizkaitinājis ar savu nesamierinā-tību un atturību, kurā, patiesību sakot, izpaudās viņa tieksme pēc vientulības, nevis nicinājums pret kādu cilvēku. Bet ļaudis vismazāk piedod to. ka var kāds iztikt bez viņiem. Daži pat sāka minēt, vai tikai Olivjē nav personīgi ieinteresēts Grand Journal rakstu publicēšanā. Citi atzina par vajadzīgu Kristofu aizstāvēt pret Olivjē. Ar mākslotu sašutumu viņi rakstīja par Olivjē neapzinīgumu, ka tas šo vārīgo sapņotāju, pret dzīves cīņām nepietiekoši bruņoto mākslinieku iedzinis

Gadatirgus drūzmā, kur viņam nevairāmi jāiet bojā. Viņi rakstīja, ka šādi draugi postot mākslinieka nākotni, jo viņa centība un neatlaidīgais darbs, kas izlīdzinot lielāka talanta (rukumu, tomēr esot pelnījis labāku likteni, bet viņa galva esot apkūpināta ar lētu vīraku. Viņi iežēlojās par nabaga komponistu. Vai nebūtu labāk, ja viņam ļautu pacietīgi strādāt un viņu neceltu pāragrā slavā?

Olivjē būtu viegli varējis viņiem atbildēt:

«Lai strādātu, cilvēkam vajag arī ēst. Kas viņam dos maizi?»

Bet tāda atbilde nebūtu viņus mulsinājusi. Savā pārākuma apziņā viņi būtu teikuši:

«Tas ir sīkums. Vajag ciest. Vai tad tiešām nevar paciest?»

Saprotams, ka šīs stoiskās mācības varēja sludināt tikai augstāko aprindu ļaudis, kas bija pilnīgi nodrošināti. Viens no šādiem miljonāriem atbildējis vientiesīgam cilvēkam, kas viņu lūdzis palīdzēt trūkumā dzīvojošam māksliniekam:

«Bet, mīļais kungs, Mocarts nomira vislielākajā trūkumā!»

Ja Olivjē būtu iebildis, ka Mocarts kvēli ilgojies dzīvot un ka arī Kristofs cieši nolēmis dzīvot, šie ļaudis būtu atzinuši, ka tā ir netaktiska atbilde.

ŠIS SIEVU valodas Kristofam sāka jau apnikt. Viņš klusībā jautāja, vai mūžam tām nebūs gala. — Bet pēc pāris nedēļām visas valodas apklusa. Avīzes par viņu vairs nerakstīja. Taču viņš bija slavens. Kad pieminēja viņa vārdu, neviens neteica:

«Tas ir «Dāvida» vai «Gargantuā» komponists,» bet:

«Ak jā, tas ir tas pats, par kuru rakstīja Grand Journal!...»

Kristofs bija k|uvis tas, ko sauc par slavenību.

Olivjē to redzēja no vēstuļu skaita, kuras pienāca Kristofam un netieši arī viņam. Tur bija gan libretistu priekšlikumi, gan koncertu aģentu piedāvājumi, jaunu draugu — nesen vēl ienaidi.ieku jūsmīgi draudzības apliecinājumi un dāmu ielūgumi. Kristofu lūdza savas domas izteikt arī avīžu anketās: ko viņš domājot par Francijas iedzīvotāju skaita mazināšanos, par ideālistisko mākslu, par dāmu korsetēm, par kailumu uz teātru skatuves. Viņam jautāja, vai viņam

neliekoties, ka Vācija iet bojā, ka mūzikas mākslai tuvojas gals, un tā joprojām. Abi draugi par visu to jautri smējās. Un tomēr Kris-tofs, šis mežonis, beidzot sāka pieņemt ielūgumus uz dinejām! Olivjē neticēja savām acīm.

— Vai tiešām tas esi tu? — viņš jautāja.

— Es pats gan, nudien: tas esmu es pats, — zobodamies atbildēja Kristofs. — Vai tu domā, ka tev vienam pašam būtu atjauts lakstoties ar daiļām dāmām? Nē, mīļais draugs, nu ir mana kārta! Es arī gribu jautrāk padzīvot!

— Ak tu nabaga vīrs!

Kristofs tik ilgi bija dzīvojis vientulībā, ka viņam pēkšņi uznāca karsta dziņa iet tur, kur bija cilvēki. Un viņam bija bērnišķīgs prieks izbaudīt savu jauno slavu. Taisnību sakot, šajā sabiedrībā viņš ļoti garlaikojās, un visi šie ļaudis viņam likās idiotiski. Bet, mājās pārnācis, viņš savam draugam visu iztēloja pretējā gaismā. Viņš pieņēma ielūgumus, taču otrreiz šos ļaudis nekad vairs neapmeklēja, izdomādams smieklīgus, pārsteidzoši neveiklus ieganstus, lai izvairītos no turpmākiem ielūgumiem. Olivjē sašuta par to. Bet Kristofs smējās. Salonos viņš negāja, lai uzturētu savu popularitāti, bet lai papildinātu krājumus, kurus viņam piegādāja dzīve, lai savā dvēselē uztvertu skatienus, balsis, kustības, visu to formu, skaņu un krāsu bagātību, kas māksliniekam periodiski jāatjauno. Mūziķis nepārtiek no savas mūzikas vien. Cilvēka runas intonācija, kāda žesta ritms, kāda smaida harmonija viņu muzikāli vairāk ierosina nekā kāda kolēģa simfonija. Bet jāsaka, ka salonos šī seju un dvēseļu mūzika ir tikpat vienmuļīga un sekla kā profesionāļu mūzika. Ikvienam tur ir sava poza, kurā viņš sastindzis. Daiļas sievietes smaids savā stereotipa grācijā ir tikpat mūžam nemainīgs kā Parīzes melodijas. Vīrieši ir vēl ikdienišķāki nekā sievietes. Augstāko aprindu vājinošā ietekme notrulina enerģiju, un raksturu īpatnība tur izgaist baisminošā ātrumā. Kristofs brīnījās par to, cik mākslinieku saimē bija daudz miroņu un

mirēju. Tur bija kāds jauns mūziķis — spēcīgs un apdāvināti, bet panākumi viņu pamazām notrulināja, viņš tikai |āva > zemisku glaimu vīraka dvingai, iegrima baudās un snaudā. Kāds viņš būs pēc divdesmit gadiem, tas bija redzams salonā otrā kaktā, kur dižojās vecs, sapomādējies, bagāts, slavenā meistars, visu akadēmiju loceklis, sasniedzis savu gaitu augstākās virsotnes. Likās, ka viņu nekas vairs nevarētu baidīt^ bet viņš, bīdamies no sabiedriskās domas, no iespaidīgām personām, no preses, visiem pielīda uz vēdera un visu priekšā zemojās. Viņš vairs neiedrošinājās izteikt, ko domāja, un' taisnību sakot, nekā vairs arī nedomāja, patieso dzīvi vairs nedzīvoja, bija kjuvis par iedomīgu ēzeli, kas apkrāvies pat$ ar savām relikvijām. 1

Aiz katra no šiem māksliniekiem un domātājiem, kuri reiz bija lieli vai varēja tādi būt, slēpās sieviete, kas viņus dzina bojā. Tās visas bija bīstamas: vai nu viņas bija muļķes, vai gudras, mīlošas vai patmīlīgas, turklāt labākās bija visļaunākās: jo labākas viņas bija, jo stiprāk mākslinieku žņaudza savā neprātīgajā maigo jūtu dedzībā, ar vislabākajiem nodomiem darīja visu, lai sev pakļautu mākslinieka talantu, pielāgotu to savām vajadzībām, nonivelētu, nogludinātu, nospodrinātu un sasmaržotu, lai tas būtu piemērots viņu juteklībai, viņu sīkajai godkārībai un ikdienišķībai.

Kaut gan Kristofs tikai garām ejot saskārās ar šīm aprindām, viņš redzēja pietiekami daudz, lai nojaustu briesmas. Vairākas sievietes centās viņu iekarot savam salonam, lai viņš tām kalpo, un Kristofs nereti būtu iekritis vilinošo smaidu lamatās, ja viņam nebūtu veselā prāta un viņš nesaredzētu to pārvērtību biedinošo piemēru, ko bija radījušas šīs modernās Kirkes. Kristofam nebija ne mazākā vēlēšanās vairot šo tītaru baru, ko ganīja daiļās ganes. Briesmas Krish tofam būtu bijušas daudz lielākas, ja viņas vairākas reizē nebūtu sākušas vajāt jauno slavenību. Bet, kad nu visi, vīrieši un sievietes, bija pārliecināti, ka viņu vidū radies ģēnijs, tie pēc sava paraduma centās viņu nomākt. Ieraugot skaistu puķi, šos cilvēkus dzen tikai vienas domas: iedēstīt to savā podā, un putnu viņi grib iesprostot krātiņā, brīvu vīru pārvērst par sulaini.

Kristofs tikai īsu laiku zaudēja līdzsvaru. Bet attapies viņš vēl ciešāk pievilka grožus un visus raidīja pie velna.

dzot Kristofu, daudzi aicināja līdzi arī Olivjē, un viņš pavadīja draugu, lai smalkjūtīgi to uzraudzītu. Šis pienākums bija tik atbildīgs, ka viņam vairs neatlika laika pašam piesargāties. Atnāca mīlestība un viņu savaldzinaja.

LIKTENIS ir liels zobgalis. Bezrūpīgiem viņš ļauj izslīdēt caur sava tīkla cilpām, bet tos, kas sargājas, — visus uzmanīgos un modros — nelaiž vaļa. Un Parīzes tīklā neiepinās vis Kristofs, bet Olivjē.

Viņš plūca sava drauga slavas augļus. Kristofa slavas stari apspīdēja arī viņu. Viņš bija izdaudzināts par Kristofa atradēju, un šis gods viņu darīja populārāku nekā viss, ko viņš sešu gadu laikā bija rakstījis. Ielū

Viņa bija brīnišķīga gaišmate, sīka, vaja meitene ar skaistiem, cirtainiem matiem, kas glezniem viļņiem vēlas ap viņas šauro, dzidro pieri. Viņai bija smalkas uzacis par pasmagiem plakstiņiem, zilu vizbulīšu acis, glezns deguns ar liegi trīcošām nāsīm, mazliet iekrituši vaigi, untumains zods, apgarotas un kaislas lūpas, kuru viegli pavērtajos kaktiņos rotājas maza, nevainīga fauna smaids, kāds redzams Parmedžano gleznās. Viņai bija garš, vārs kakls, tievs viduklis, un viss viņas augums bija graciozs un slaids. Viņas jaunaja sejā atspoguļojās priekpilna satraukuma izteiksme, kurā slēpās «pavasara atmodas» kairinošā un poētiskā mīkla. Viņas vārds bija Žaklina Lanžē.

Žaklinai vēl nebija divdesmit gadu. Viņa bija dzimusi bagātā, aristokrātiskā un brīvdomīgā katoļu ģimenē. Viņas tēvs bija inteliģents, atjautīgs un saprātīgs inženieris, ko aizrāva visas jaunās idejas un kam par savu bagātību bija jāpateicas darbam, politiskajiem sakariem un savai laulībai. Viņš bija apprecējis aiz mīlestības un aiz aprēķina (tanīs aprindās šādas laulības uzskata par īstām laulībām aiz mīlestības) glītu sievieti, īstu parīzieti no finansistu pasaules. Nauda palika, bet mīlestība izgaisa. Taču dažas dzirkstis vēl tomēr plēnēja, jo jūtu dedzība viņiem abiem savulaik bija liela. Pārspīlētu uzticību viņi neprasīja viens no otra, ikviens

nodevās savam darbam un savām izpriecām. Tā viņi sadzīvoja draudzīgi un labi un bez sirdsapziņas ēdām nodevās savam personīgajām interesēm.

Meita bija klusībā slēptas greizsirdības objekts un arī saite, kas viņus vienoja. Viņi abi to mīlēja vienādā maigumā. Ikviens meitā saskatīja pats savas mījākās vājības, kuras idealizēja bērna piemīlīgā grācija, un vecāki slepeni sacentās savā starpā, lai iegūtu savas meitiņas lielāko mīlestības tiesu. Bērns drīz to noskārta ar šiem mazajiem radījumiem piemītošo nevainīgo viltību, kuri jau tāpat tic, ka ap viņiem griežas visa pasaule. Meitene vecāku sacensību izmantoja savā labā. Viņa panāca, ka tēvs un māte mūžam centās viens otru pārspēt savos maiguma izpaudumos. Viņa zināja, ka ikvienu viņas kaprīzi viena puse pabalstīs, ja otra nebūs pieļāvusi, un šī otrā puse tad jutās tik sāpināta, ka solīja viņai daudz vairāk, nekā pirmā bija devusi. Tā šis bērns bija neticami izlutināts. Dieva laime, ka mazās meitenes raksturs nebija ļauns; viņai piemita tikai stipra patmīlība, kas raksturīga gandrīz visiem bērniem, bet pārāk izlutinātu un pārāk bagātu bērnu dvēselēs tā izvēršas slimīgās formās, jo viņi nepazīst nekādus šķēršļus, viņiem nav nekādu mērķu.

Kaut gan Lanžē kungs un kundze savu bērnu dievināja, viņi tomēr centās tam neziedot nekā no savas personīgās ērtības. Gandrīz visu dienu viņi atstāja meiteni vienu. 2ak-lina varēja ļauties saviem sapņiem. Neuzmanīgās runas, ko viņa vienmēr dzirdēja vecāku mājās, pārāk agri bija modinājušas viņas ziņkārību, un jau sešu gadu vecumā viņa savām lellēm stāstīja mīlestības piedzīvojumus, kuros darbojās vīrs, sieva un mīļākais. Saprotams, ka tas viss bija gluži nevainīgi. Bet no tās dienas, kad aiz šiem vārdiem Zaklina nojauta dīvainu jūtu trīsas, viņa nekā vairs nestāstīja lellēm un savus mīlestības stāstus apslēpa sirdī. Visā viņas būtnē šalca nevainīgas juteklības atbalss, kura iztālēm atskanēja kā neredzamu zvanu dūkšana. Lāgiem vējš to viņai atpūta kā viļņu šalkoņu, un viņa nezināja, no kurienes šīs skaņas nāk. Tās dūca ap Žaklinu no visām pusēm, un viņa pietvīka, un elpa viņai aizrāvās bailēs un priekā. Viņa nekā tur nesaprata. Un viss atkal izgaisa, kā bija nācis. Nekas vairs nebija dzirdams, un zilajā gaisā tikai dzisa liega dūkoņa, netverama atbalss. Viens bija skaidri zināms — šīs skaņas nāca no

tāliem aizkalniem un turp bija jādodas, cik ātri vien iespējams: tur mita laime. Ak, kaut ātrāk varētu tur nokļūt!

Kamēr kājas turp nav aiznesušas, tikmēr prātā šaujas visdīvainākās domas par to, kas tur būs. Mazajai meitenei šī noslēpuma atminējums likās vissvarīgākais uzdevums. Sos nopietnos jautājumus viņa bieži pārrunāja ar savu draudzeni Simonu Adānu, kas bija vienos gados ar viņu. Viena palīdzēja otrai ar savām zināšanām un saviem divpadsmit gadu piedzīvojumiem, dzirdēto sarunu un slepeni lasīto grāmatu atcerēm. Uz pirkstu galiem pastiepušās, pie akmeņiem turēdamās, abas meitenes centās ielūkoties aiz vecās akmens sienas, kas aizslēpa viņu nākotni. Gan viņas centās cik varēdamas un iedomājās, ka redz kaut ko pa sienas plaisu, bet neredzēja nekā. Viņu dvēselēs dīvaini savienojās šķīsta skaidrība, poētiski apgarota jautrība un parīziska zobgalība. Pašas neapzinādamās, viņas izrunāja nerātnas pārgalvības un no visvienkāršākām lietām radīja brīnišķīgas pasaules. 2ak-lina, visu izvandīdama un visu okšķerēdama, jo neviens viņai nekā neliedza, savu deguntiņu bāza visās tēva grāmatās. Par laimi no netīrām iedomām Zaklinu pasargāja viņas nevainība un tīrais meitenes instinkts: ik rupjāks vārds vai nekautrīgāka aina viņu atbaidīja. Viņa tūdaļ grāmatu aizmeta un no kļūmās sabiedrības izvairījās — kā iebiedēts kaķis, kas izmanās starp netīrām peļķēm un neaptraipa savas peciņas.

Romāni Žaklinu nevaldzināja: tur viņai viss bija pārāk skaidri izteikts un nedzīvs. Bet, lasot dzejas, bez šaubām, tādu dzejnieku dzejas, kuri dainoja par mīlestību, viņas sirds pukstēja straujāk aiz saviļņojuma un cerībām atrast tanīs mīklas atrisinājumu. Dzejnieki bija tuvāki mazās meitenes uztverei. Viņi neskatīja lietas un parādības īstenības gaismā, bet caur vēlēšanās vai nožēlas prizmu. Gandrīz likās, ka tie viņai līdzi raugās vecās sienas plaisās. Bet viņi zināja daudž vairāk, viņi zināja visu, kas bija jāzina, un to viņi izteica bezgala maigos un noslēpumainos vārdos, kuru būtība bija jāatver ar visjutīgāko uzmanību, lai atrastu... lai atrastu... Ak! Tur nebija nekā, bet vienmēr likās, ka tūdaļ kaut kas atradīsies...

Abas ziņkārīgās meitenes nepiekusa meklēt. Klusā balsī, viegli trīcēdamas neminamās bailēs, abas lasīja Alfrēda de Misē vai Silli-Pridoma dzejas, kurās viņas iztēlojās samaitātības dzelmeņus. Viņas pārrakstīja dzejoļus, meklēja ap-

slēpto jēgu pat tanīs pantos, kuros tās nemaz nebija. Nevainīgi un nerātni, pusē jokodamās, pusē nopietni šīs trīspadsmit gadus vecās, saprātīgās sievietes, kas par mīlestību nekā nezināja, spriedelēja par mīlestības priekiem un par mīlestību pašu. Skolā, sava skolotāja — loti laipna un pieklājīga sirma kunga tēvišķīgo skatienu glāstītas, viņas uz dzēšlapām rakstīja dzejoļus, kas bija līdzīgi rindām, kuras tas kādu dienu viņām klasē atņēma:

Ak, ļaujiet, ļaujiet savās skaujās jūs tvert,

Mīlas neprāta kvēli jūsu skūpstos dzert —

Lāsi pēc lāses un ilgi!...

Viņas mācījās augstāko aprindu bagātiem bērniem nodibinātā skolā, kurā skolotāji bija universitātes mācību spēki. Te radās ierosme meiteņu sentimentālajai jūsmai. Gandrīz visas bija iemīlējušās savos skolotājos. Tiem vajadzēja būt tikai jauniem un ne pārāk neglītiem, lai jau iededzinātu meiteņu sirdīs nedzēšamu kvēli. Viņas pūlējās kā īsti darba rūķi, lai izpelnītos sava sapņu tēla atzinību. Ja viņš kādu domrakstu teica vāju, tad asarām nebija gala, turpretī pārējo skolotāju atzīmes bija gluži vienaldzīgas. Ja viņš to uzslavēja, tad skolniece tvīka un bālēja un uzlūkoja viņu pateicīgiem un koķetiem skatieniem. Un, kad viņš kādu pasauca nomaļus un teica tai labu padomu vai laipnu vārdu, tad tā bija paradīzes svētlaimība. Nebija jābūt kaut kam sevišķam, lai šīm meitenēm patiktu. Kad skolotājs vingrošanas stundā Zaklinai palīdzēja uzkāpt trapecē, viņai uznāca drudzis. Ak, šīs kaislīgās sacensības, šie apslēptie greizsirdības uzliesmojumi! Cik pazemīgiem un glaimīgiem skatieniem viņas centās sava augstā pavēlnieka labvēlību novērst no nekaunīgās sāncenses. Tiklīdz viņ<s stundā atvēra muti un sāka runāt, spalvas un zīmuļi jau slīdēja pa papīru, lai visu pierakstītu. Par izpratni te nebija ko domāt, visas tikai centās uztveri katru balsienu. Viņas rakstīja un rakstīja, un viņu ziņkārīgie skatieni nebeidza slepus vērot sava dievekļa seju un kustības. Pēkšņi Zaklina klusi jautāja Simonai:

— Vai tu domā, ka viņam labi piestāvētu kaklasaite ar ziliem punktiņiem?

Vēlāk viņas savu ideālu sāka veidot no ģīmetnēm, romantisku un banālu dzeju grāmatām, poētiskiem vara griezumiem, kuri bija modē. Tas bija laiks, kad meitenes sapņo par

aktieriem un virtuoziem, par dzīviem un mirušiem māksliniekiem, par Munē-Sillī, Samēnu, Debisl. Viņas saskatījās ar svešiem jaunekļiem koncertos, salonos, uz ielas, fantāzija tūdaļ iztēloja mazus romānus; tā bija mūžīga dziņa vienmēr par kādu sajūsmināties, vienmēr kvēlot mīlestībā, vienmēr mīlestību iededzināt. Zaklina un Simona visu uzticēja viena otrai: skaidra liecība par to, ka viņu jūtas nebija dziļas, un varbūt tas bija labākais līdzeklis, lai nekad neļautu uzliesmot dziļākām jūtām. Tā viņām bija kā hroniska slimība, kuru viņas maigi un jūtīgi kultivēja, kaut arī pašas par to smējās. Viņas uzkurināja viena otru. Simona, kas bija romantiskāka un tomēr arī apdomīgāka, iztēlojās visnerātnākās dēkas. Bet 2ak!ina, būdama patiesāka un dedzīgāka, drīzāk spētu tās pārvērst īstenībā. Daudzreiz viņai prātā iešāvās vislielākās pārgalvības. Bet viņa, kā daždien pusaudze, neatļāvās tās izdarīt. Tomēr ir brīži, kad šie mazie iemīlējušies nerri (kādi mēs visi esam reiz bijuši) spēj doties pašnāvībā vai mesties pirmā pretimnācēja skaujās. Par laimi lielākā daļa tik tālu neaiziet. Zaklina uzrakstīja desmitiem kaislīgu mīlestības vēstuļu tādiem cilvēkiem, kurus viņa gandrīz nepazina. Bet nevienu viņa neaizsūtīja, atskaitot tikai vienu jūsmīgu un dedzīgu vēstuli, ko neparakstīja ar savu vārdu un kas bija domāta neglītam, vulgāram un patmīlīgam kritiķim ar cietu sirdi un aprobežotu garu. 2aklina bija viņā iemīlējusies, jo trijās viņa raksta rindās bija iedomājusies neapjaušamus jūtu dziļumus. Arī kāds ievērojams aktieris iededzināja mīlestības jūsmu viņas sirdī. Viņš dzīvoja turpat tuvumā, un ikreiz, viņa durvīm garām iedama, 2aklina nodomāja:

«Kā būtu, ja es ieietu pie viņa?»

Reiz viņa bija tik pārdroša, ka uzkāpa līdz aktiera dzīvokļa durvīm. Bet tur viņu satvēra bailes, un viņa aizbēga. Ko viņa būtu ar to runājusi? Viņai nebija nekā, itin nekā, ko tam teikt. Viņa nemīlēja to, un viņa pati to zināja. Viņa pati sevļ vīla, aizraudamās savās neprātībās. Bet viņu dzina mūžīga, laimeslīksmā un aplamā tieksme mīlēt. Tā kā 2aklina bija ļoti saprātīga meitene, tad viņa to apzinājās. Bet tas viņu nepasargāja no neprātībām. Neprātis, kas apzinās savu neprātu, ir divkārt neprātīgs.

Viņa bieži gāja uz viesībām. Viņai nekad netrūka pielūdzēju, ko apbūra viņas grācija, un daudzi bija viņā iemīlē-

jušies. Bet viņa nemīlēja nevienu un flirtēja ar visiem. Viņa neraizējās par to postu, kurā dzina šos jaunekļus. Skaistai meitenei mīlestība vienmēr ir neganta spēle. Viņai liekas gluži dabiski, ka visi viņu mīl, un pienākumu viņa izjūt tikai pret to, ko pati mīl. Ja kāds viņu iedrošinājies mīlēt, tas viņai tādēļ vien jau šķiet laimīgs. Viņai par attaisnojumu jasaka, ka viņa nezina, kas ir mīlestība, kaut visu dienu par to vien domā. Daudzi uzskata, ka jauna meitene no augstākajām aprindām, uzaugusi lielpilsētas siltumnīcas gaisā, attīstās ātrāk nekā lauku bērns. Bet īstenībā ir gluži otrādi. Grāmatas un sarunas gan koncentrē viņas vērību uz mīlestību, un dīkajā dzīvē domas par mīlestību izvēršas mānijā. Gadās, ka tāda jaunava zina jau iepriekš vārdu pa vārdam visu lugu, iekams to lasījusi. Bet viņa nekā neizjūt. Jo mīlestībā, tāpat kā mākslā, nav jālasa tas, ko sacījuši citi, bet jāsaka tas, ko pats jūt. Un tas, kas steidzas runāt, iekams viņam nekas nav sakāms, riskē ar to, ka viņš nekad nekā nepateiks.

Tā Žaklina kā vairums jauniešu dzīvoja svešu izjūtu putekļos; tie, gan viņu uzturēdami pastāvīgā drudža stāvoklī, kurā viņa staigāja ar karstām rokām, iztvīkušām lupām un kaistošām acīm, tomēr viņai neļāva saskatīt īstenību. Viņa iedomājās, ka pazīst īstenību, un tiecās to iepazīt pilnībā. Labas gribas viņai netrūka. Viņa lasīja un klausījās. No sarunām un grāmatām viņa šo un to iemācījās. Viņa pat centās lasīt savā dvēselē. Viņa bija labāka par savu apkārtni, jo bija patiesāka.

TIKAI VIENAI sievietei bija svētīgs iespaids uz Žaklinu. Diemžēl, tas bija īslaicīgi. Šī sieviete bija viņas tēvamāsa. Četrdesmit vai piecdesmit gadus vecā Marta Lanžē nebija precējusies. Viņai bija skumīga, neglīta seja, un viņa vienmēr ģērbās melnās drēbēs. Viņas žesti un kustīoas bija aizvien ļoti apvaldītas, viņa runāja maz un ļoti klusā balsī. Neviens viņai nebūtu veltīiis vērību, ja viņas gudrajās, pelēkajās acīs nestarotu gaišs skatiens un labsirdīgs smaids viņas skumjajās lūpās.

Brāļa māju viņa apmeklēja tikai noteiktās dienās, kad nebija viesu. Brālis juta pret māsu cieņu, tomēr garlaikojās viņas klātbūtnē. Lanžē kundze savam vīram neslēpa, ka viņa

māsas apmeklējumi tai nav patīkami. Tomēr viņa uzskatīja, ka aiz pieklājības Lanžē jaunkundze reizi nedēļā jāielūdz pusdienās, un viņi centās neizrādīt, ka dara to tikai pienākuma dēļ. Lanžē stāstīja pats par sevi, jo tas viņam aizvien bija interesanti. Lanžē kundze domāja pāršāvām lietām, kā daždien smaidīdama un nevērīgi atbildēdama uz labu laimi. Tā viss norisinājās ļoti labi, un visi bija laipni. Dažreiz abi laulātie draugi kļuva pat ļoti sirsnīgi, ja smalkjūtīgā radiniece atsveicinājās agrāk, nekā viņi bija gaidījuši. Un dažu dienu, kad Lanžē kundze līgoja sevišķi patīkamās un mīļās atmiņās, viņas apburošais smaids izstaroja dzidru laimību. Krustmāte Marta to visu juta, no viņas skatiena nebija noslēpjams nekas; un sava brāļa namā viņa redzēja daudz ko tādu, kas viņu sāpināja un aizvainoja. Bet viņa to neizrādīja: ko tas būtu līdzējis? Viņa mīlēja savu brāli, lepojās ar brāļa gudrību un panākumiem tāpat kā citi ģimenes locekļi, kam nekādi upuri nebija par grūtiem, lai veicinātu vecākā dēla karjeru. Taču tas viss nebija aptumšojis māsas skatienu. Viņa bija tikpat gudra kā brālis, morāliski vēl stiprāka, gandrīz vīrišķīgāka nekā viņš (Francijā daudzas sievietes ir pārākas par vīriešiem), tādēļ redzēja visus viņa trūkumus un klaji izteica savu spriedumu, ja viņš to gribēja zināt. Bet viņš jau sen to nebija vairs lūdzis! Viņam likās, ka gudrāk ir nezināt nekā vai (viņš visu zināja tikpat labi kā māsa) — nekā negribēt zināt. Savā lepnumā viņa neuzmācās nevienam. Un neviens nelikās zinis par viņas dvēseles dzīvi. Citi jutās daudz ērtāk, ja to nepazina. Viņa dzīvoja viena, sabiedrībā gandrīz negāja, un viņai bija tikai daži ne pārāk tuvi draugi. Viņai būtu bijis viegli, izmantojot brāļa sakarus un savu talantu, sasniegt zināmu stāvokli, bet viņa pēc tā necentās. Kādā lielā Parīzes žurnālā bija iespiesti divi trīs viņas apcerējumi, vēsturiski un literāri portreti, kuru atturīgais, trāpīgais un skaidrais stils daudzus pārsteidza. Taču tas arī bija viss, vairāk viņa nepublicējās. Viņa būtu varējusi iedrau-

dzēties ar daudziem ievērojamiem cilvēkiem, kas par viņu interesējās un ar ko pati labprāt būtu iepazinusies. Bet viņa necentās tiem tuvoties. Bieži gadījās, ka viņai bija biļete uz teātra izrādi, uzveda kādu skaistu lugu, kas viņai bija mīla, un tomēr viņa palika mājās. Viņa būtu varējusi doties patīkamā ceļojumā, bet neaizbrauca. Viņas raksturā dīvaini sajaucās stoicisms un neirastēnija. Tā tomēr neiedragāja viņas domu skaidrību. Tā skāra gan viņas dzīvi, bet garu ne. Viņas sirdi nomāca senas ciešanas, kas bija zināmas tikai viņai. , Un vēl dziļāks, netveramāks — viņai pašai netverams — bija tas likteņa zīmogs, tā iekšējā kaite, kas jau sāka viņu sagraut. — Bet Lanžē ģimene pazina tikai viņas gaišo skatienu, kas viņus reizēm mulsināja.

Zaklina gandrīz nemaz neievēroja savu krustmāti, kamēr jutās jautra un laimīga, un tāda viņa bērnībā bija allaž. Bet, kad pienāca tas vecums, kurā pamazām dvēselē un miesā nobriest pārvērtības, kad visa būtne pakļauta satraukumam, bailēm, riebumam un neminamām skumjām, šajos aplamā un negantā apjukuma brīžos, kuri par laimi nav ilgi, bet, kad bērnam liekas, ka viņam jāmirst, ka viņš slīkst un tomēr neiedrošinās saukt pēc glābiņa, Zaklinai blakus bija palikusi tikai krustmāte Marta, kas tai sniedza roku. Ak, cik tālu bija visi citi! Cik sveši bija vecāki — tēvs un māte! Viņi bija pārāk pašapmierināti mīlestības egoismā, lai rūpētos par savas četrpadsmit gadus vecās lelles sīkajām bēdām! Bet krustmāte saprata meitenes bēdas un juta viņai līdz. Krustmāte neteica nekā. Viņa tikai klusi smaidīja, pār galdu viņa labsirdīgām acīm uzlūkoja Zaklinu. Zaklina juta, ka krustmāte viņu saprot, un meklēja patvērumu pie tās. Marta glāstīja Zaklinas galvu un nerunāja ne vārda.

Jaunā meitene viņai uzticēja savas skumjas. Kad sirds Zaklinai bija pārpilna, viņa gāja pie savas vecās draudzenes, jo zināja, ka redzēs Martas mūžam labsirdīgās acis, kuru miers mazliet ielīs arī viņas dvēselē Krustmātei viņa gandrīz nekad nestāstīja par savām iedomātajām mīlestības kaislībām: viņai bija kauns. Viņa juta, ka tās nav patiesas. Bet viņa stāstīja par savu netveramo, dziļo nemieru, kas bija patiess — un vienīgi tas bija patiess.

— Krustmāte, — viņa dažreiz nopūzdamās sacīja, — es tik ļoti gribētu būt laimīga.

— Nabaga bērns, — Marta atbildēja smaidīdama.

Zaklina ieguldīja galvu krustmātes klēpī un skūpstīja rokas, kuras viņu glāstīja.

— Vai es būšu laimīga? Krustmāmiņ, saki, — vai es kļūšu laimīga?

— Es nezinu, mīļais bērns, tava laime mazliet atkarīga no tevis pašas... Cilvēks vienmēr var laimīgs kļūt, ja viņš grib.

Zaklina neticēja.

— Bet vai tu pati esi laimīga?

Marta skumji pasmaidīja.

— Jā.

— Ne, vai tiešām tu esi laimīga?

— Vai tu netici?

— Ticu gan ... bet... — Zaklina apklusa.

— Ko tu gribēji teikt?

— Es gribētu laimīga būt, bet citādi nekā tu.

— Ak tu nabadzīte! Man liekas gan, — teica Marta.

— Nē, — Zaklina turpināja, enerģiski kratīdama galvu, — es nevarētu tā dzīvot kā tu.

— Es arī neticēju, ka to varēšu. Bet dzīve māca izturēt.

— Ak, bet es negribu mācīties, — Zaklina bikli protestēja. — Es gribu laimīga būt tā, kā es gribu.

— Bet, ja tev jautātu, kā tu gribi būt laimīga, tu droši vien nevarētu atbildēt.

— Es zinu gan, ko es gribu!

Zaklina gribēja ļoti daudz, taču, kad bija jāpasaka, ko viņa grib, viņa zināja tikai vienu tieksmi, kura atkārtojās mūžīgi:

— Vispirms es gribētu, lai mani mīl!

Marta klusēja un šuva rokdarbu. Pēc īsa brītiņa viņa jautāja:

— Un kas tev tur būtu par labumu, ja tu pati nemīlētu?

Zaklina apmulsa.

— Mīļā krustmāti — viņa iesaucās. — Saprotams, ka es runāju tikai par to, ko es pati mīlētu! Citam visam nav nozīmes.

— Bet ja nu tu nemīlēsi nevienu?

— Kas nu tās par domām! Cilvēki taču mīl vienmēr, vienmēr!

Marta neticīgi papurināja galvu.

— Nemīl, — viņa sacīja. — Gribētu mīlēt. Mīlestība ir lielākā dieva žēlastība. Lūdz dievu, lai viņš tev to dod.

— Un ja nu mani neviens nemīlēs?

— Arī tad, ja tevi nemīlēs. Arī tad tu vēl būsi ļoti laimīga.

Zaklina uzlūkoja krustmāti lielām, platām acīm un uzpūtīgi atbildēja:

— To es negribu, tad man nebūtu nekāda prieka.

Marta sāka smieties maigiem, mīļiem smiekliem, paskatījās uz Zaklinu, nopūtās un turpināja savu darbu.

— Nabaga bērns! — viņa vēlreiz atkārtoja.

— Kādē| tu vienmēr saki: nabaga bērns? — nemierīgi jautāja Zaklina. — Es negribu būt nekāds nabaga bērns, es gribētu ļoti ļoti laimīga būt!

— Taisni tādēļ es saku: nabaga bērns!

Zaklinai vēl bija uzmesta lūpa, bet ilgi vairs ne. Martas labsirdīgais smaids meiteni atbruņoja. Izlikdamās vēl dusmīga, viņa a-pkampa krustmāti un noskūpstīja. Šajā vecumā cilvēks jau iepriekš jūtas slepeni glaimots par visdrūmākajiem paredzējumiem, kas attiecas uz vēlāku, daudz vēlāku laiku. Tālumā visas bēdas liekas poētiski apgarotas, un cilvēku nekas tik ļoti nebaida kā dzīves ikdienība.

Zaklina nemanīja, ka krustmātes seja vērtās aizvien bālāka un vājāka. Viņa gan redzēja, ka Marta aizvien retāk atstāja māju. Bet tas viņu nepārsteidza, jo krustmātei patika sēdēt mājās, par ko viņa nereti pazobojās. Vairākas reizes, pie krustmātes iedama, Zaklina satika ārstu, kas taisni tobrīd atstāja Martas dzīvokli. Meitene jautāja krustmātei:

— Vai tu esi slima?

Un Marta atbildēja;

— Nieki vien.

Bet viņa pārtrauca arī apmeklējumus Lanžē namā. Dziļi sāpināta, Zaklina viņai izteica rūgtus pārmetumus.

— Mīļais bērns, — maigi teica Marta, — es jūtos mazliet sagurusi.

Taču Zaklina negribēja klausīties. Tā viņai likās tikai tukša atrunāšanās.

— Tās nu gan ir lielas pūles: reizi nedēļā atnākt pie mums uz pāris stundām! Tu mani nemīli. Tu mīli tikai savu kamīna kaktu.

Bet, kad Zaklina mājās lepni pastāstīja, cik bargi sarājusi krustmāti Martu, tēvs un māte viņu nosodīja:

— Ko tu plijies viņai virsū! Vai tu nezini, ka viņa, nabadzīte, ir loti slima?

Zaklina nobālēja un trīcošā balsī jautāja, kas krustmātei kaiš. To viņai negribēja teikt. Beidzot viņa izdibināja, ka krustmātei ir kuņģa vēzis un dzīvot tai atlicis tikai dažus mēnešus.

Zaklina izcieta baiļu pilnas dienas. Viņa mazliet apmierinājās, kad satikās ar krustmāti. Dieva laime, ka Martas ciešanas nebija pārāk lielas. Viņa aizvien vēl smaidīja savu rāmo smaidu, kas viņas dzidrajā sejā staroja kā iekšējas gaismas atspīdums. Zaklina klusībā domāja:

«Nē, tas nevar būt, viņi maldās. Tad jau viņa nebūtu tik mierīga...»

Zaklina atkal sāka uzticēt Martai savus mazos noslēpumus, kurus tā uzklausīja vēl vērīgāk nekā agrāk. Tikai dažreiz sarunas vidū Marta izgāja no istabas, bet nekas neliecināja par viņas sāpēm; atpakaļ viņa nāca tikai tad, kad lēkme bija pāri un viņas sejā atkal bija rāms miers. Martai nepatika, ja kāds ieminējās par viņas kaiti, un viņa centās to slēpt. Varbūt viņa pati negribēja pārāk daudz par to domāt; kaite, kuras postošo varu viņa apzinājās, viņu baidīja, un viņa lūkoja to aizmirst. Visiem spēkiem viņa centās netraucēt savu pēdējo mēnešu mieru. Izšķirošais brīdis pienāca ātrāk, nekā bija domāts. Drīz viņa negribēja vairs redzēt nevienu, tikai Zaklinu. Tad arī Zaklinas apciemojumi vairs nevarēja būt tik ilgi. Beidzot pienāca šķiršanās diena. Marta gulēja gultā, kuru nebija atstājusi jau vairākas nedēļas. Savai mazajai draudzenei viņa teica vismaigākos un mierinošākos ardievu vārdus. Un tad ieslēdzās savā istabā, lai mirtu.

Zaklina pārdzīvoja grūtus izmisuma mēnešus. Martas nāve viņu piemeklēja taisni tajās dvēseles nomāktības dienās, kad Marta bija bijusi viņas vienīgais patvērums. Zaklina izjuta neminamas pamestības skumjas. Viņai bija vajadzīgs stipras ticības atbalsts, lai nepakristu. Likās, ka tāds atbalsts Zaklinai būtu, jo viņai vienmēr lika pildīt reliģiskos pienākumus, tāpat kā tos pildīja viņas māte. Bet taisni tur slēpās visa nelaime: viņas māte pildīja šos pienākumus, bet krustmāte Marta nebija tos pildījusi. Kā nu Zaklina va* rēja viņas abas nesalīdzināt! Bērna acis redz ļoti daudzus melus, kas lieliem cilvēkiem vairs neliekas vērības cienīgi, bērna acis saskata daudzas vājības un pretrunas. Zaklina noprata, ka viņas māte un visi tie, kas teicās esam ticīgi, jūt tikpat lielas bailes no nāves kā neticīgie. Nē, te nebija patvē-

ruma ... Un klāt vēl nāca viņas pašas piedzīvojumi, sašutums un riebums, nesmalkjūtīgais biktstēvs, kas viņu sāpīgi aizvainoja ... Viņa gāja baznīcā tāpat kā senāk, bet bez ticības, kā labi audzināts cilvēks iet oficiālās vizītēs. Reliģijā Zaklina saskatīja to pašu tukšumu, ko augstāko aprindu dzīvē. Viņas vienīgais patvērums bija atmiņas par nelaiķi, un tajās viņa iegrima ar visu savu būtni. Žaklina nebeidza sevi rāt, ka pret to, ko viņa velti sauca atpakaļ, savā jaunības egoismā bieži bija izturējusies nevērīgi. Viņa idealizēja mirušās krustmātes tēlu, un apskaidrotās, garīgi bagātās dzīves cēlais paraugs, ko viņai bija atstājusi Marta, viņas dvēselē modināja riebumu pret augstākajām aprindām, kurās nebija nekā cildena un patiesa. Tur viņa tagad saskatīja tikai liekulību, un par visiem tiem vieglprātīgajiem kompromisiem, par kuriem citreiz būtu tikai zobojusies, Zaklina sašuta dzijās dusmās. Viņa bija kļuvusi pārmērīgi jūtīga, un viss viņai lika ciest, it kā viņas dvēsele būtu kaila. Viņa redzēja daudzas lietas, kurām senāk nebija veltījusi uzmanību. Kāds fakts viņu aizvainoja līdz sirds dziļumiem.

Kādu pēcpusdienu viņa iegāja savas mātes salonā. Lanžē kundzei bija viesis — ākstīgs, uzpūtīgs modes mākslinieks, kas vienmēr nāca viņu mājā, bet nepiederēja pie viņu draugu pulka. Zaklinai likās, ka viņas klātbūtne abiem pārējiem nav patīkama. Bet viņa tomēr palika. Lanžē kundze, kuras galva bija mazliet apskurbusi no migrēnas vai migrēnas zā]u graudiņa, ko modernās dāmas norij kā konfekti un kas pilnīgi iztukšo viņu sīkās smadzenītes, pārāk stingri nesekoja saviem vārdiem. Sarunā ar viesi viņa neuzmanīgi tam teica:

— Mans mīļais.

Viņa tūda| atģidās, arī viņš attapās, un sarunu abi turpināja ceremoniālā tonī. Zaklina, kas taisni tobrīd lēja krūzītēs tēju, aiz pārsteiguma gandrīz izsvieda tējkannu no rokām. Viņai likās, ka aiz muguras abi zīmīgi saskatījās un sasmai-dījās. Viņa pēkšņi apcirtās un uztvēra vainīgus skatienus, kas tūdaļ aizplīvurojās. — Tas viņai bija briesmīgs trieciens. Jaunā, brīvi audzinātā meitene, kas bieži bija dzirdējusi un pati smiedamās stāstījusi par šādām mīlestības avantūrām, izjuta skaudras, smelazošas sāpes, redzēdama, ka viņas māte ... viņas māte, nē, tas nebija viens un tas pats! .. . Savā pārspīlētībā viņa krita no vienas galējības otrā. Viņa vēl nekad nebija jutusi aizdomas; nu viņa kļuva aizdomīga pret

visu. Viņa sāka pētīt dažādus sīkumus mātes agrākajā rīcībā. Un Lanžē kundzes vieglprātība, bez šaubām, deva ļoti daudzus iemeslus šādām aizdomām. Bet 2aklina pati vēl piedomāja klāt. Viņai uznāca karsta dziņa tuvāk piekļauties tēvam, kuram vienmēr bija jutusies tuvāka un kura gudrais prāts viņu ļoti valdzināja. Nu viņa būtu to vēl vairāk mīlējusi, vēl vairāk žēlojusi. Bet tēvs nejuta ne mazāko vajadzību, lai viņu žēlo Un meitenes satraukto prātu pārņēma jaunas aizdomas, vēl briesmīgākas nekā pirmās: tēvam, bez šaubām, viss jau bija zināms, bet viņam ir ērtāk nekā nezināt, un, ja tikai viņš var dzīvot, kā kāro sirds, tad pārējais viņam vienaldzīgs.

2aklinu plosīja izmisums. Viņa neiedrošinājās savus vecākus nicināt. Viņa tomēr tos mīlēja. Bet ar viņiem kopā dzīvot vairs nevarēja. Simonas Adānas draudzība viņu neglāba no ciešanām. 2aklina bargi nosodīja savas bijušās skolas biedrenes vājības. Arī pati sevi viņa nesaudzēja, viņu sāpināja viss, ko sevī saskatīja neglītu un necienīgu. Savā izmisumā viņa meklēja glābiņu tīrajās, skaidrajās atmiņās par Martu. Bet arī šis tēls izdzisa, 2aklina juta, ka laika straume to aizskalo, lai beidzot gaisinātu visas pēdas. Tad viss būs zudis, viņa būs visiem citiem līdzīga, viņa noslīks tajā pašā dzīves purvā ... Ak, viņai jātiek laukā, laukā no šīs pasaules!. Palīgā! Palīgā! .. .

TAISNI šajās slimīgās pamestības, kaislīgo pasaules sāpju un noslēpumaino gaidu dienās, kad 2aklina savas rokas izstiepa pretim nezināmajam glābējam, viņa satika Olivjē.

Lanžē kundze nekavējās savā namā ielūgt Kristofu, kas toziem bija modes mūziķis. Kristofs atnāca un kā daždien izturējās ļoti brīvi. Lanžē kundzei viņš tomēr likās apburošs: kamēi Kristofs bija modē, viņš varēja atļauties visu, tik un tā viņš likās apburošs. Tas gan ilga tikai dažus mēnešus ... 2aklina, kas tobrīd bija izrāvusies no ierastās dzīves plūsmas, nesajūsminājās par Kristofu. Jau tas vien, ka zināmi ļaudis Kristofu milzīgi uzslavēja, 2aklinā modināja aizdomas pret viņu. Turklāt Kristofa brāzmainība, skaļā valoda, pārmērīgā jautrība meiteni aizvainoja. Savā pašreizējā noskaņā viņa uzskatīja šādu dzīvesprieku par vulgāru, meklēja dvēseles skumīgā mijkrēšļa mieru un iedomājās, ka tanī jutīsies vis-

labāk. Kristofs viņai bija kā pārāk spilgta dienas gaisma. Bet, kad viņi sarunājās, Kristofs stāstīja 2aklinai par Olivjē: viņam bija nevairāma dziņa savu draugu saistīt ar visu, kas ielīksmoja viņa prātu.

Ik jaunas simpātijās jūtas viņam būtu likušās patmīlīgas, ja daļu no tām neaiztaupītu savam draugam.

Par Olivjē Kristofs runāja tik jūsmīgi, ka Zaklinu apbūra šīs svešās dvēseles tēls, kas šķita līdzīgs viņas pašas dvēselei, un viņa lika ielūgt arī Olivjē. Sākumā Olivjē atraidīja šos ielūgumus, tā ka Kristofs un 2aklina paguva nobeigt iztēloto portretu, kad beidzot ieradās oriģināls. 2aklinai tas pilnīgi saplūda ar iedomāto tēlu.

Viņš atnāca, bet nerunāja gandrīz ne vārda. Viņam arī nebija jārunā. 2aklinu apbūra viņa gudrās acis, viņa smaids, viņa smalkums, miers, kas viņu auklēja un ko viņš izstaroja. Kontrasts ar Kristofu vēl palielināja Olivjē pievilcību. Bīdamās no savā dvēselē topošajām jūtām, 2aklina slēpa Olivjē burvības iespaidu un sarunājās tikai ar Kristofu, bet par Olivjē. Kristofs bija laimīgs, ka varēja stāstīt par savu draugu, un nemanīja, cik 2aklinai patīkams šis temats. Viņš stāstīja arī par sevi, un meitene laipni to uzklausīja, bet tas viņu neinteresēja nemaz. Nemanot viņa sarunas novirzīja uz tādiem Kristofa dzīves notikumiem, kuros līdzi darbojās Olivjē.

2aklinas draudzīgā laipnība bija bīstama tik paļāvīgam jauneklim, kāds bija Kristofs. Pats to nenojauzdams, Kristofs sāka iemīlēties 2aklinā, viņam bija aizvien lielāks prieks to apciemot. Viņš ļoti rūpējās par savu apģērbu; un viņam labi pazīstamās jūtas, maigas, priekpilnas ilgas, atkal jaucas visās viņa domās. Arī Olivjē iemīlējās 2aklinā, un tas notika jau pirmajās dienās. Viņš domāja, ka 2aklina viņu neievēro, un klusībā cieta. Kristofs viņu sāpināja vēl vairāk, jautri stāstīdams par savām sarunām ar 2aklinu. Olivjē nevarēja? ne iedomāties, ka viņš pats varētu 2aklinai patikt. Lai gan; ar Kristofu kopā dzīvodams, Olivjē bija kļuvis optimistiis-

kāks, tomēr viņam trūka pašticlbas. Viņš neticēja, ka viņu kāda sieviete reiz mīlēs, un viņš pats sevi uzlūkoja pārāk kritiskām acīm. Kurš gan savu labo īpašību dēļ kādreiz bijis mīlestības cienīgs?

Kādu vakaru, kad Olivjē bija ielūgts Lanžē namā, viņš juta, ka pārāk grūti viņam būs atkal izturēt Zaklinas vienaldzību, tādē| viņš aizbildinājās ar nogurumu un lūdza, lai Kristofs iet viens pats. Kristofam nebija ne mazāko aizdomu, un jautrā garā viņš aizgāja. Savā bērnišķīgajā egoismā viņš priecājās, ka Zaklina būs pilnīgi aizņemta tikai ar viņu. Bet šie prieki nebija ilgi. Dzirdējusi, ka Olivjē neatnāks, Zaklina sapīka, uztraucās, garlaikojās un kļuva izklaidīga. Viņa necentās vairs patikt, neklausījās, ko Kristofs stāstīja, un atbildēja nevērīgi. Pazemots un apkaunots Kristofs redzēja, ka viņa cīnījās ar žāvām. Viņai gribējās raudāt. Pēkšņi viņa atstāja viesus un atpakaļ vairs nenāca.

Kristofs atgriezās mājup satriekts. Visu ce]u viņš centās izprast šo pēkšņo pārvērtību, un prātā viņam lēni ausa patiesības gaisma. Mājās Olivjē gaidīja viņu un mākslotā vienaldzībā jautāja, kā aizritējis vakars. Kristofs viņam pastāstīja par savu neveiksmi. Jo ilgāk viņš runāja, jo gaišāka vērtās Olivjē seja.

— Vai esi vēl noguris? — jautāja Kristofs. — Kadeļ tu negāji gulēt?

— Es jūtos daudz labāk, — Olivjē atbildēja. — Es neesmu vairs noguris.

— Jā, man arī liekas, tas bija labi, ka tu neaizgāji, — zīmīgi teica Kristofs.

Viņš uzlūkoja draugu maigi un viltīgi un tad iegāja sava istabā Būdams viens, viņš sāka smieties klusiem, neskanīgiem smiekliem, bet tik sirsnīgi, ka acīs viņam saskrēja asaras.

«Ak tu viltniece!» Kristofs nodomāja. «Viņa ar mani tikai rotaļājusies! Un arī viņš mani pievīlis. Cik labi viņi pratuši izlikties!»

No šī brīža Kristofs gainīja visas personīgās domas par Zaklinu; un, kā laba cāļu māte cītīgi perē savas olas, tā viņš modri apsargāja abu jauno mīlētāju romānu. Kristofs nelika manīt, ka uzminējis viņu noslēpumu, un abiem centās palīdzēt, viņiem pašiem to nejaušot.

Kristofs nopietni uzskatīja, ka viņa pienākums ir pētīt

Žaklinas raksturu, lai redzētu, vai Olivjē varētu ar šo meiteni laimīgs būt. Savā neattapībā viņš kaitināja Zaklinu ar aplamiem jautājumiem par viņas gaumi, viņas morāliskajiem principiem un tā tālāk.

«Ak tu aitas galva! Kas viņam nāk prātā?» dusmodamās domāja 2aklina un, neatbildējusi ne vārda, pagrieza Kristo-fam muguru.

Bet Olivjē staroja laimē, redzēdams, ka Žaklina vairs nedomā par Kristofu. Un Kristofs bija priecīgs, redzēdams, ka Olivjē ir laimīgs, turklāt savu prieku viņš izteica daudz skaļāk nekā Olivjē. Tā kā viņš neizpauda sava prieka iemeslu, tad Žaklinai viņš likās neciešams. Meitenei prātā nenāca, ka Kristofs viņu mīlestību izpratis daudz dziļāk nekā viņa pati. Viņa nevarēja saprast, kādēļ Olivjē sapinies ar tik rupju un nepatīkamu draugu. Labsirdīgais Kristofs uzminēja 2aklinas domas, un viņam patika meiteni kaitināt. Bet tad pēkšņi viņš atvirzījās nomaļus un, aizbildinādamies ar darbu, atraidīja Lanžē ielūgumus, ļaudams 2aklinai būt vienai ar Olivjē.

Tomēr Kristofu mazliet nomāca bažas par nākotni. Viņš juta lielu atbildību par gaidāmajām laulībām un mocījās ar domām par tām, jo par 2aklinu sprieda diezgan pareizi, un viņu daudz kas biedēja: vispirms meitenes bagātība, viņas audzināšana, viņas apkārtne, bet visvairāk viņas vājības. Kristofs atcerējās savu seno draudzeni Koleti. Bez šaubām, viņš zināja, ka 2aklina bija patiesāka, skaidrāka un kaislīgāka; šīs mazās sievietes dvēseli trauca kvēloša darbības dziņa, gandrīz varonīga drosme.

«Bet dziņa vien vēl nav viss,» domāja Kristofs, atcerēdamies vecā Didro asprātīgo joku, «vajadzīgi arī stipri un veselīgi kamieši.»

Viņš gribēja Olivjē brīdināt par briesmām. Bet, redzēdams, ka Olivjē no tikšanās ar 2aklinu pārnāca ar priekā starojošām acīm, viņš nevarēja izrunāt ne vārda. Viņš domāja:

«Šie nabaga bērni ir laimīgi. Es negribu viņu laimi postīt.»

Mīlēdams Olivjē, Kristofs pamazām sāka uzticēties 2ak-linai, tāpat kā viņa draugs. Kristofs nomierinājās un galu galā ticēja, ka 2aklina tiešām ir tāda, kādu Olivjē to redzēja un kādu viņa pati sevi gribēja redzēt. Viņai bija tik labi nodomi! 2aklina mīlēja Olivjē tāpēc, ka viņš tik ļoti atšķīrās no viņas pašas un no viņas apkārtējās pasaules, tāpēc ka viņš

bija nabadzīgs un viņam bija nesatricināmi tikumiskie principi, ka viņš izturējās sabiedrībā tik neveikli... Viņa to mīlēja tik skaidrā un tīrā mīlestībā, ka gribēja būt tikpat nabaga kā Olivjē un mirkļiem ... jā, mirkļiem viņa gribēja būt pat neglīta, lai drošāk zinātu, ka Olivjē viņu mīl viņas pašas dēļ, tās mīlestības dēļ, kura pildīja viņas sirdi un pēc kuras viņa tvīka... Ak, daždien, kad Olivjē bija pie viņas, Žaklina juta; ka nobālē un rokas viņai sāk trīcēt. Viņa centās savu uztraukumu slēpt, izlikās, ka viņu interesē pavisam kas cits, ka viņa nemaz noredz Olivjē, un teica zobgalīgus vārdus. Bet pēkšņi viņa apklusa un iesteidzās savā istabā; tur viņa sēdēja, aizslēgusi durvis, nolaidusi logu aizkarus, ceļus cieši saspiedusi, rokas sakrustojusi uz krūlim, lai klusinātu nemierīgos sirds pukstus; tā viņa sēdēja ilgi, čokurā sarāvusies, bez elpas, bez kustībām, bīdamās, ka mazākais žests var aiztraukt viņas laimi. Viņa klusi ietinās savā mīlestībā.

Kristofs aizrautīgi veicināja Olivjē panākumus. Viņš rūpējās par draugu kā māte, gādāja par tā apģērbu, mācīja to ģērbties un pats apsēja tam kaklasaiti. (Bet kā!) Olivjē pacietīgi ļāva Kristofam vaļu, taču uz kāpnēm, kad Kristofs viņu vairs neredzēja, viņš kaklasaiti pārsēja. Klusībā Olivjē smaidīja par Kristofu, bet viņa lielā rūpība to aizkustinājā. Mīlestība Olivjē mulsināja, darīja biklu un nedrošu, un viņš labprāt lūdza Kristofa padomus un tam stāstīja, kā pavadījis laiku Lanžē namā. Kristofu tas viss uztrauca tāpat kā Olivjē, un dažu labu nakti viņš stundām ilgi bija nomodā, gudrodams, kā sava drauga mīlestībai atbrīvot ceļu.

ĀRPUS Parīzes, Lanžē villas parkā, Il-Adāna skaistā meža malā, starp Olivjē un Žaklinu norisinājās saruna, kam bija izšķiroša nozīme viņu dzīvē.

Kristofs bija atbraucis līdzi draugam, bet, mājās atradis harmoniju, sāka spēlēt un abiem mīlētājiem ļāva mierīgi pa-' staigāties parkā — Taisnību sakot, viņi nemaz to negribēja. Vienatne viņus baidīja. Žaklina bija klusa un mazliet pikta. Jau pēdējo reizi tiekoties, Olivjē bija nojautis pārvērtību viņas būtnē — pēkšņu vienaldzību, raksturīgus skatienus, kas' bija asi, gandrīz naidīgi. Viņš juta, ka tie stindzina viņa sirdi. Viņš neiedrošinājās ar Žaklinu izskaidroties, jo ļoti bai-

dījās dzirdēt negantu atbildi no tās sievietes lūpām, kuru mīlēja. Redzēdams, ka Kristofs aiziet, viņš notrīcēja. Viņam likās, ka tikai Kristofa tuvums var viņu pasargāt no trieciena, kas viņu gaidīja.

Zaklinas mīlestība nebija dzisuši. Viņa mīlēja Olivjē vēl vairāk. Un taisni tādēļ kļuva pret to naidīga. Šī mīlestība, ar kuru viņa nesen bija rotaļājusies, kuru bija ilgās saukusi, nu bija atnākusi, dzīva un patiesa. Kā dzelmenis tā atvērās pie viņas kājām, un viņa šausmās atrāvās. Viņa nekā vairs nesaprata; viņa brīnījās:

«Kādēļ? Kādēļ! Ko tas nozīmē?»

Zaklina uzlūkoja Olivjē ar tādu skatienu, kas viņu sāpināja, un domāja:

«Kas ir šis vīrietis?»

Viņa nezināja.

«Kādēļ es viņu mīlu?»

Viņa nezināja.

«Un vai patiesi es viņu mīlu?»

Viņa nezināja... Viņa nezināja, bet zināja to, ka ir kritusi gūstā. Viņu bija sagūstījusi mīlestība, tanī viņa zaudēs savu gribu, savu brīvību, savu patmīlību, savus nākotnes sapņus, visu aprīs šis nezvērs. Un dusmās viņa sacēlās pret to; dažreiz viņa gandrīz ienīda Olivjē.

Viņi aizgāja līdz parka galam, iegāja augļu dārzā, kuru veci, lapoti koki šķīra no zāļu maura. Sīkiem soļiem viņi staigā ja pa takām, ko ietvēra baltu un sarkanu ķekaru pilni jāņogu ceri un zemeņu dobes,

kuru smarža izkūpēja gaisā. Bija jūnijs, bet pēc vētrām gaiss bija rēns. Debesis bija pelēkas, gaisma gandrīz izdzisusi; vējš dzina smagos, zemos padebešu mutuļus. Bet šis sīvais vējš, kas pūta iztālēm, neskāra zemi. Neviena lapa neiešalcās. Dziļas sēras ietina visu, ietina arī iemīlējušos sirdis. Un no dārza viņas malas pa neredzamās villas pavērtajiem logiem harmonija skaņas viņiem atnesa Johana Sebastjana Baha rni bemola minora fūgu. Bāli, ne vārda nerunādami, viņi apsēdās uz akmens akas malas, un Olivjē redzēja, ka pa 2aklinas vaigiem ritēja asaras.

— Jūs raudat? — viņš izdvesa drebošām lūpām.

Arī viņam acīs bija asaras.

Viņš satvēra 2aklinas roku. Viņa nolieca savu gaišmataino galvu pie Olivjē pleca. Viņa necentās vairs pretoties: viņa bija uzvarēta. Ak, cik atvieglota viņa jutās! ... Viņi klusi raudāja un klausījās muziku. Viņi sēdēja zem smago mākoņu kustīgā baldahīna, kas likās skaram koku galotnes, un domāja par visu, ko bija izcietuši, un — kas zina? — varbūt arī par to, kas viņiem vēl būs jācieš. Ir brīži, kad mūzika uzvanda visu grūtsirdību, kurā ietīts cilvēka liktenis ...

Pēc brītiņa 2aklina nosusināja asaras un uzlūkoja Olivjē. Un pēkšņi viņi apskāvās. Ak, neminamā laime! Svētā laime! Tik salda un dziļa, ka ir gandrīz sāpīga! ...

— Vai jūsu māsa bija jums izskatā līdzīga? — jautāja 2aklina.

Olivjē nodrebēja. Viņš teica:

— Kādēļ jūs jautājat par viņu? Vai jūs viņu pazināt? 2aklina atbildēja:

— Kristofs man stāstīja par viņu . .. Jūs esat daudz cietis?

Olivjē pamāja ar galvu, jūtu satraukumā viņš nespēja atbildēt.

— Es arī daudz esmu cietusi, — viņa teica.

Zaklina stāstīja par mirušo draudzeni, par inīļo Martu, satriekta viņa stāstīja, cik gauži raudājusi un gandrīz vai nomirusi aiz bēdām.

— Bet jūs man palīdzēsiet, — viņa teica kā lūgdamās, — jūs man palīdzēsiet dzīvot, būt labai, pacelties līdz viņas skaidrībai. Vai arī jūs mazliet mīlēsiet nabaga Martu?

— Mēs abi viņu mīlēsim.

— Es vēlētos, kaut viņa būtu še!

Viņi sēdēja cieši piekļāvušies viens pie otra un aizturēja elpu, lai dzirdētu, kā pukst viņu sirdis. Smidzināja sīks lietus. Zaklina notrīcēja drebuļos.

— Iesim mājās! — viņa teica.

Koku pazarēs bija gandrīz jau nakts. Olivjē skūpstīja Zak-linas valgos matus. Viņa pacēla galvu, un Olivjē uz savām lūpām pirmo reizi juta viņas mīlestībā kaistošās lūpas, viņas drudžainās, mazliet sasprēgājušās meitenes lūpās. Viņi tikko nezaudēja samaņu.

Pie mājas piegājuši, viņi atkal apstājās.

— Cik mēs agrāk bijām vientuļi! — viņš teica.

Kristofu viņš bija aizmirsis.

Beidzot viņi abi to atcerējās. Mūzika apklusa. Viņi iegāja istabā. Arī Kristofs, ar elkoņiem atspiedies uz harmonija un galvu rokās atbalstījis, bija iegrimis pagātnes sapņainās atmiņās. Izdzirdis, ka durvis atveras, viņš pamodās no sapņiem un pievērsa viņiem savu laipno, nopietna un maiga smaida apstaroto seju. Viņu acīs tas lasīja, kas bija noticis, sniedza viņiem roku un teica:

— Sēdieties, es jums ko spēlēšu!

Viņi apsēdās, un Kristofs spēlēja, izliedams skaņās visu, kas bangoja viņa sirdī, visu savu mīlestību, ko juta pret viņiem. Kad mūzika apklusa, visi trīs sēdēja klusēdami. Te Kristofs piecēlās un uzlūkoja viņus. Viņam bija tik labsirdīgs izskats, un viņš likās daudz vecāks un stiprāks par viņiem abiem! Un pirmo reizi Zaklina noprata, kas Kristofs bija. Viņš apskāva abus un teica Zaklinai: >

— Vai jūs viņu ļoti mīlēsiet? Vai jūs viens otru mīlēsiet no visas sirds?

Abi juta visdziļāko pateicību Kristofam. Bet viņš pēkšņi sāka runāt par kaut ko citu, iesmējās, piegāja pie loga un izlēca dārzā.

NĀKOŠAJĀS dienās Kristofs centās pierunāt Olivjē, lai tas Žaklinas vecākiem lūdz viņas roku. Bet Olivjē, bīdamies no atraidošas atbildes, neiedrošinājās. Kristofs viņu mudināja meklēt kādu vietu. Ja ari Lanžē viņiem dotu savu svētību, Olivjē taču nepieņemtu Žaklinas pūru, ja pats nevarētu nopelnīt sev maizi. Olivjē domāja tāpat, kaut gan nepiekrita Kristofa pārspīlētajai, gandrīz jau komiskajai neuzticībai pret bagātām laulībām. Kristofs bija pārliecināts, ka bagātība nokauj dvēseli. Viņš labprāt būtu atkārtojis asprātību, kuru kāds nabaga gudrais reiz atbildējis bagātai dāmai, kas raizējusies par viņpasaules dzīvi:

«Jums, godātā kundze, pieder miljoni, un jūs vēl gribat, lai jums būtu nemirstīga dvēsele?»

— Esi modrs pret sievieti, — viņš bieži teica savam draugam Olivjē, pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni, — neuzticies nevienai sievietei, bet divdesmitkārtīgi sargies no bagātas sievietes. Sieviete var mīlēt mākslu, bet mākslinieku viņa dzen postā. Un bagāta sieviete samaitā abus: mākslu un pašu mākslinieku. Bagātība ir slimība, pret kuru sieviete ir vājāka nekā vīrietis. Ikviens bagātnieks ir nedabiska būtne. Tu smejies? Tu zobojies par mani? Vai bagātniekam ir jēga par to, kas ir dzīve? Vai viņam ir kāds sakars ar bargo, skarbo īstenību? Vai viņš jūt trūkuma salto elpu savā sejā, vai viņš zina, kā smaržo maize, kas pašam jānopelna,, kā dvašo zeme, kas pašam jākopj? Vai viņš var saprast cilvēkus un lietas, vai viņš var tos pareizi redzēt? ... Senāk, kad es vēl biju mazs puika, dažreiz mani vizināja lielhercoga karietē. Rati brauca pa pļavām, kur es pazinu ik zāles stiebru, pa mežiem, kuros es vientulībā biju klīdis augām dienām un kurus es mīlēju vairāk par visu pasaulē. Un raugi: karietē sēdēdams, eš

tos neredzēju. Visi mī|ie, tuvie lauki man šķita tikpat stingi un nedzīvi kā trulie nelgas, kas mani vizināja. Ne tikai šīs uzpūtīgās dvēseles šķīra manu sirdi no mīļotajiem laukiem. Arī šie dēji zem manām kājām, šis kustīgais podijs bija mani pacēlis pāri zemei. Ja es gribu just, ka zeme ir mana māte, tad manām kājām jāatbalstās viņas klēpī kā dzimstošam bērnam, kas tiecas uz gaismu. Bagātība pārgriež to saiti, kas cilvēku vieno ar dabu un saista visus zemes bērnus. Un kā tu tad vēl varēsi mākslinieks būt? Mākslinieks ir zemes balss. Bagāts cilvēks nekad nevar būt liels mākslinieks. Tad viņam būtu vajadzīgs tūkstoškārt lielāks talants. Un, kaut viņam arī tāds būtu, viņš tomēr būtu tikai siltumnīcas stāds. Lai par lielo Gēti saka ko sacīdami, tomēr kaut kādas daļiņas viņa dvēselē ir atmirušas, viņam trūkst pašu jutīgāko nervu, jo bagātība tos nomaitājusi. Un tevi, kam nav Gētes spēka, bagātība iznīcinās, it īpaši tevi iznīcinās bagātā sieva, no kuras Gēte izvairījās. Vientulīgs vīrietis vēl var pret šo sērgu cīnīties Viņš sevī slēpj iedzimtu rupjību, pirmatnēju, svētīgu dziņu dabisku krājumu, kas viņu saista ar zemi. Bet sieviete nespēj šai indei pretoties, un viņa līdzi sagandē arī citu. Viņa jūtas labi bagātības parfimētajā smirdoņā. Sieviete, kas bagātībā pasargājusi veselu sirdi, ir tāds pats brīnums kā miljonārs,’ kam iir talants . . . Un es neciešu anormālības. Kam ir vairāk, nekā dzīvei vajadzīgs, tas ir anormāls — tam ir ļaundabīgs audzējs, kas sagrauž citus cilvēkus.

Olivjē smējās.

— Ēs taču nevaru 2aklinu nemīlēt tādēļ vien, ka viņa ir bagāta, un dzīt viņu nabadzībā tādēļ, ka viņa mani mīl.

— Ja tu nevari viņu glābt, tad vismaz glābies pats. Un tā tu viņai vislabāk būsi palīdzējis. Palieci tīrs! Strādā!

Nebija nemaz vajadzīgs, ka Kristofs savas bažas izteica Olivjē. Viņa dvēsele bija vēl jūtīgāka nekā Kristofa dvēsele. Kristofa uzbrukumi naudas varai viņam nelikās sevišķi nopietni: viņš pats reiz bija bagāts, bagātību viņš nenicināja, bet atzina, ka tā ļoti labi piedien 2aklinas daiļajai sejai. Bet viņš nevārēja ciest, ka viņa mīlestībai piejauc aizdomas par mantkārību. Viņš iesniedza lūgumu par uzņemšanu atpakaļ mācību resorā. Pagaidām viņš varēja cerēt tikai uz niecīgu vietu kādā provinces licejā. Tā būtu diezgan bēdīga kāzu dāvana Zaklinai, kam viņš bikli par to ieminējas. Sākumā 2ak-lina negribēja atzīt Olivjē argumentus — viņa tos izskaidroja

kā pārspīlētu pašlepnumu, ko viņam iepotējis Kristofs un kas viņai likās smieklīgs. Vai nav gluži dabiski, ka tie, kas viens otru mīl, tāpat dalās savā bagātībā kā nabadzībā? Un vai nav zemsirdīgi, ja tam, kas jūs mīl, jūs negribat palikt parādā par viņa labdarību, kura viņu ielīksmo? ... Beidzot 2ak-lina atzina Olivjē nodomu: taisni tādēļ, ka tanī slēpās kas askētisks un tur nebija nekā vilinoša. Tā viņa galu galā varēja remdēt savu tikumiskās varonības dziņu. 2aklina dzīvoja lepnā nemierā ar savu apkārtni. Šo nemieru bija radījušas skumjas par mīļotās krustmātes zaudējumu un vēl kvēlāku iesvēla viņas mīlestība; meitene savā dabā noslāpēja visu, kas nebija saskaņā ar šo noslēpumaino kvēli. Droši un patiesi viņa ar visu savu būtni kā bulta no loka tiecās uz bezgala tīru, skaidru un laimē starojošu dzīves mērķi... Kavēkļi, viņu gaidāmās dzīves šaurie apstākļi — viss viņai solīja tikai prieku. Cik viss būs skaisti! ...

Lanžē kundzei bija pārāk daudz rūpju pašai par sevi, lai sevišķi ievērotu to, kas norisinājās viņas apkārtnē. Jau ilgāku laiku viņa domāja tikai par savu veselību, augas dienas zūdījās par iedomātām kaitēm un sauca mājās vienu ārstu pēc otra. Ikviens viņai likās kā glābējs ... tikai uz pāris nedēļām. Tad nāca kārta citam. Mēnešiem viņa dzīvoja pasakaini dārgās sanatorijās, kur viņa bijīgā pazemībā izpildīja vissmieklīgākos rīkojumus. Meitu un vīru viņa bija aizmirsusi.

Lanžē kungs, nebūdams tik vienaldzīgs, pamazām sāka nojaust kādu intrigu. Tēva greizsirdība viņam lika būt modram. Pret 2aklinu viņš juta to savādo tieksmi, ko daudzi tēvi jūt pret savām meitām, bet paši neiedrošinās atzīt. Tā ir noslēpumaina, līksma, it kā svēta dziņa atdzimt un vēlreiz dzīvot savos bērnos, kurus mēs izjūtam kā paši sevi un tomēr kā sievietes. Šajos slēptajos dvēseles stūrīšos ir daudzas ēnas un daudzas gaismas, kurām vislabāk veselīgi lūkoties pāri. Senāk viņš tikai smējās, redzēdams, ka viņa meita lika sevī iemīlēties neskaitāmiem jaunekļiem. Taisni tāda tā viņam patika: koķeta, romantiska un tomēr gudra (kāds bija arī viņš pats). Bet, vērodams, ka romantiskā aizrautība vēršas aizvien nopietnāka, viņš sāka jau bažīties. Sākumā viņš 2ak-linas klātbūtnē tikai zobojās par Olivjē, tad sāka to jau diezgan asi kritizēt. 2aklina smējās un teica:

—- Nerunā nu tik ļaunus vārdus par viņu, papiņ! Ja es gribētu viņu apprecēt, tev pašam tie būtu jānožēlo.

Lanžē kungs kliedza svētās dusmās un teica, ka viņa ir gluži traka. Tas bija drošākais līdzeklis Žaklinu tiešām tādu padarīt. Viņš uzkliedza, ka viņa nemūžam neprecēs Olivjē. Viņa atbildēja, ka precēs. Tā viņi noskaidroja patiesību. Tēvs redzēja, ka viņam nav vairs nozīmes meitas dzīvē. Viņa egoisms iekaisa sašutumā. Viņš zvērēja, ka ne Olivjē, ne Kristofs vairs kāju nespers viņa namā. Žaklinu šāda rīcība nokaitināja galīgi. Un kādu rītu, kad Olivjē atvēra durvis, viņa istabā kā vēja viesulis iedrāzās jaunā meitene, bāla un izšķīrusies par visu, un teica viņam.

— Nolaupiet mani! Mani vecāki negrib, bet es gribu. Sakompromitējiet mani!

Olivjē jutās satriekts un tomēr tik aizkustināts, ka nevarēja mierīgi parunāt. Par laimi tur bija arī Kristofs. Viņš, kas vienmēr bija par citiem neapdomīgāks, viņus veda pie prāta. Viņš tiem izskaidroja, cik grūti viņiem pašiem būs jācieš par skandālu, ko viņi gribēja sacelt. Žaklina dusmās kodīja lūpas un iesaucās:

— Vienalga, tad iesim nāvē!

Šie vārdi nebaidīja Olivjē, bet drīzāk atraisīja viņa sparu. Kristofam nebija viegli klusināt abus satrauktos, neprātīgos jauniešus. Viņš teica, lai tie tūdaļ neķeras pie pēdējā izmisuma līdzekļa, bet lai izlieto vēl citus, prātīgākus: lai Zaklina iet atpakaļ mājās. Viņš pats došoties pie Lanžē kunga un mēģināšot tu pierunāt.

Brīnišķīgs advokāts! Pēc viņa pirmajiem vārdiem Lanžē kungs gribēja viņu gandrīz izsviest pa durvīm, bet pēkšņi šī situācija tam likās tik smieklīga, ka to iesmīdināja. Taču runātāja nopietnība un viņa godīgie, pārliecinošie vārdi pamazām ietekmēja Lanžē, kaut tas tik ātri gan negribēja padoties un raidīja uz Kristofu savu ironisko vārdu bultas. Kristofs izlikās tos nedzirdējis, un tikai tad, kad pretinieks izšāva dažas vēl dzēlīgākas bultas, viņš uz mirkli apklusa un sarāvās. Bet tūdaļ atkal turpināja runāt. Piepeši viņš zvēla dūri galdā un, to dauzīdams, teica:

— Jūs varat man ticēt, ka man šis apmeklējums nav patīkams: es tikai ar varu sevi valdu, lai nevērotu dažus vārdus, kurus jūs izteicāt pārāk neapdomīgi. Bet pienākums man liek ar jums runāt. Lūdzu, aizmirstiet mani, kā es pats sevi aizmirstu, un lieciet vērā tikai manus vārdus!

Lanžē kungs sāka vērīgi klausīties. Dzirdēdams par paš-

nāvības nodomu, viņš paraustīja plecus un lūkoja smaidīt, taču īstenībā viņš bija uztraukts. Viņš bija pārāk gudrs* lai šādus draudus uzklausītu kā joku, jo zināja, ka te ir runa par jaunas, iemīlējušās meitenes neprātību. Kāda no viņa mīļākām — vienmēr jautra un mīlīga meitene, kuras lielīgo vārdu nopietnībai viņš nebija ticējis, viņa acu priekšā ietrieca sev lodi pierē. Viņa nebija uz vietas beigta; viņš mūžam nespēja aizmirst šo mirkli... Nē, par Šīm neprātībāin nekad nevarēja būt drošsl Viņam sažņaudzās sirds ...

«Vai viņa tiešām grib to precēt? Man vienalga, lai notiek viņas prāts par postu viņai pašai, muļķa meitenei! ...»

Bez šaubām, Lanžē varēja izlietot diplomātiskus līdzekļus: izlikties, ka viņš ar visu mierā, lai Zaklinas domas lēni un pakāpeniski novērstu no Olivjē, Bet tas prasītu daudz lielākas pūles, nekā viņš varēja vai gribēja ziedot. Turklāt viņš bija vājš, un jau tādēļ vien, ka Žaklinai tik enerģiski bija teicis «nē!», viņam bija jāsaka «jā!». Ko gan cilvēks zina par dzīvi! Varbūt taisnība bija 2aklinai. Bet par visu svarīgākais bija tas, ka viņi viens otru mīlēja. Lanžē kungs zināja, ka Olivjē bija centīgs jauneklis, kam varbūt bija arī talants. Un tā viņš deva savu svētību ...

Naktī pirms kāzām abi draugi ilgi sēdēja kopā. Viņi negribēja zaudēt ne mirkli no šīm dārgās pagātnes pēdējām stundām. — Bet tās jau tiešām bija pagātnē. Viņi jutās kā skumjā šķiršanās brīdī dzelzceļa stacijā, kad vilciena atiešana kavējas. Cilvēki ar varu cenšas palikt, viens otru vēl redzēt, vēl parunāt. Taču sirds vairs nesaista viņus: draugs jau ir aizbraucis .. . Kristofs lūkoja triekt un tērzēt. Teikuma vidū viņš pēkšņi apklusa, jo bija ieraudzījis Olivjē mulso acu skatienu, un smaidīdams teica:

— Cik tu jau esi tālu prom!

Olivjē samulsa un atvainojās. Viņš bija bēdīgs, ka savu sirdi novērsa no šiem pēdējiem tuvības mirkļiem. Bet Kristofs sniedza viņam roku un teica:

— Netraucē vis savus sapņus! Es esmu laimīgs. Sapņo, manu zēn!

Tā viņi stāvēja abi blakus, ar elkoņiem atspiedušies uz palodzes, un vērās nakts tumsas tītajā dārzā. Brīdi klusējis, Kristofs teica draugam:

— Vai tu bēdz no manis? Tu ceri, ka varēsi no manis aizmukt? Tu domā par savu 2aklinu. Bet es tevi noķeršu. Es ari domāju par viņu

— Mans mī|ais draugs, — Olivjē sacīja, — es arī domāju par tevi, un man nemaz nebija ...

Viņš aprāvās.

Kristofs smaidīdams nobeidza teikumu.

— Nemaz nebija tik viegli domāt! ...

Kāzās Kristofs bija ģērbies joti smalki, gandrīz eleganti. Baznīcas svinību nebija. Tās negribēja ne vienaldzīgais Olivjē, ne spītīgā 2aklina. Kāzu ceremonijai Kristofs bija komponējis simfonisku poēmu, bet, kad viņam noskaidroja, ko civillaulība īsti nozīmē, viņš pēdējā mirklī atsacījās kompozīciju spēlēt. Šī ceremonija viņam likās smieklīga. Tikai tas var tai nopietnu vērību veltīt, kas nav ne ticīgs, ne īsti brīvs. Ja īsts un godīgs katolis cenšas būt brīvdomīgs, tad viņš nebūt vēl nedomā valsts ierēdni celt garīdznieka godībā. Starp dievu un ticības brīvību valsts reliģijai nav vietas. Valsts tikai reģistrē, bet nesavieno.

Būdams klāt Olivjē un 2aklinas laulībās, Kristofs nenožēloja savu lēmumu. Olivjē izklaidīgi un mazliet ironiski uzklausīja ierēdni, kas neveikliem glaimiem apveltīja jauno pāri, bagātos radus un ordeņiem greznotos laulību lieciniekus. 2aklina neklausījās nemaz un pat slepus parādīja mēli Simonai Adānai, kas viņu vēroja asiem skatieniem: Žaklina bija saderējusi ar draudzeni, ka apprecēties viņai «ir tīrais nieks», un nu šīs derības dzīrās vinnēt. Citi kāzinieki pozēja galerijai. Un galerija noraudzījās ziņkārīgām acīm. Lanžē kungs dižojās kā pāvs. Lai viņš savu meitu mīlēja cik patiesi mīlēdams, tobrīd viņš visvairāk domāja par to, vai visi kāzās ielūgti, vai nav kāds aizmirsts. Tikai Kristofs jutās aizkustināts, viņš viens pats pārdzīvoja par tēvu un māti, par jauno pāri un ierēdni, viņš nenovērsa acis no Olivjē, kas viņu neuzlūkoja ne mirkli.

Vakarā jaunais pāris aizbrauca uz Itāliju. Kristofs un Lanžē kungs abus pavadīja uz staciju. Viņi likās laimīgi, neizjuta šķiršanās sāpes un necentās slēpt savu nepacietību, kaut drīzāk būtu jau projām. Olivjē izskatījās kā pusaudzis, 2aklina — kā maza meitene . . . Cik liegas sēras auklē šādus

aizbraucienus! Tēvs ir noskumis, ka svešs cilvēks aizved viņa meitu — uz kurieni? ... Tomēr projām no viņa uz visiem laikiem. Bet abi jaunieši līgo reibinošas brīvības skurbā. Visa dzīve viņiem atveras — bez gala un.bez robežām, nekas viņus vairs nekavē. Viņiem liekas, ka viņi, uzlidojuši augstakaja kalnā, nu var arī mirt, jo viss ir sasniegts un nekas viņus nebaida . .. Vēlāk viņi redz, ka tā ir tikai īsa atpūta. Ceļš rit tālāk un aizvijas apkārt kalnam, un tikai retie sasniedz otro atpūtas vietu ...

Vilciens viņus ieveda naktī. Kristofs un Lanžē kungs abi kopā gāja mājās. Kristofs jokodamies teica:

— Nu mēs abi esam atraitņi!

Lanžē kungs smējās.

Viņi ardievojās un šķīrās. Sirds viņiem bija skumja. Bet viņu sērās ielija maigs saldums. Kad Kristofs bija viens savā istabā, viņš domāja:

«Mana labākā dvēseles da]a ir laimīga.»

Olivjē istabā nekas nebija pārvērties. Abi draugi bija norunājuši, ka līdz Olivjē pārbraukšanai un ieiešanai jaunajā dzīvoklī viņa mēbeles un visas piemiņas lietas glabās Kristofs. Likās, ka Olivjē pats vēl būtu turpat. Kristofs ielūkojās Antuanetes ģīmetnē, nolika to savā priekšā uz galda un klusi teica lai:

«Vai esi apmierināta, mīļā?»

KRISTOFS rakstīja bieži — pārāk bieži savam draugam Olivjē. Tas viņam sūtīja tikai retas, izklaidīgas vēstules, kas skanēja aizvien svešāk un pievīla viņa cerības. Viņš sevi mierināja, ka tā tam jābūt, un nezūdījās par viņu draudzības nākotni.

Vientulība Kristofu nenomāca. Gluži otrādi: [a viss varētu notikt pēc viņa prāta, viņš būtu gribējis vēl vientuļāks būt. Grand Journal labvēlība un aizbildniecība viņam sāka jau apnikt. Arsēns Gamašs iedomājās, ka viņam ir īpašuma tiesības uz tām slavenībām, ko viņam labpaticis celt gaismā. Viņam likās pats par sevi saprotams, ka šādas slavenības savu slavu saista ar viņa paša slavu, tāpat kā Ludviķis XIV pulcēja ap savu troni Moljēru, Le Brinu un Lullī. Kristofs atzina, ka «Egira himnas» komponists nav bijis majestātis

ks

kāks un mākslai kaitīgāks kā viņa piatrons no Grand Journal, jo žurnālistam, kas mākslu neizprata vairāk kā imperators, bija vismaz tikpat aprobežoti uzskati par mākslu.

Ja viņš ko necieta, tad noliedza tam eksistences tiesības un sabiedriskās labklājības vārdā tādu mākslas darbu atzina par kaitīgu un to iznīcināja. Sie aizgādņi, neattīstīti un nekulturāli [audis, kas iedomājas vadīt (jo viņu rokās bija nauda un prese) ne vien politiku, bet arī gara dzīvi, māksliniekam kā patvērumu piedāvāja suņu būdu un pasniedza tam vēl uzpurni un kakla siksnu, un, ja tas šīs dāvanas atraidīja, tad uzrīdīja tam tūkstoš idiotu, kuri bija viņu pazemīgi klaušinieki, — šie aizgādņi bija dīvaini un bīstami komedianti! — Kristofs nebija tas vīrs, ko varēja dīdīt. Viņam likās smieklīgi, ja kāds ēzelis iedrošinājās viņam teikt, kas viņam mūzikā darāms un kas ne. Un viņš tam pasacīja skaidri un gaiši, ka mūzikā vajadzīga mazliet lielāka sajēga nekā politikā. Bez daiļrunīgām aplinku frāzēm viņš atraidīja arī priekšlikumu komponēt kādu muļķīgu libretu, kura autors bija viens no pirmajiem šīs avīzes rokaspuišiem, paša šefa rekomendēts. Sis notikums bija pirmais trieciens Kristofa attiecībās ar Gamašu.

Kristofs tādēļ neskuma. Tiklīdz viņš bija no tumsas izcēlies, te jau tiecās tanī atpakaļ. Viņš jutās «izdzīts žilbinošā dienas gaismā, kur cilvēks izgaist barā». Pārāk daudzi par viņu interesējās. Viņam prātā nāca Gētes vārdi:

«Ja labs rakstnieks publikas vērību saistījis ar vērtīgu darbu, tad publika visiem spēkiem cenšas viņu kavēt, lai viņš nerada otru tikpat labu darbu... Talantam neļauj koncentrēties, to ievelk pasaules kņadā, jo katrs cer, ka no viņa personības varēs atknibināt kādu daļiņu un pievākt sev.»

Kristofs aizslēdza savas durvis ārpasaulei ur atkal savās četrās sienās sāka biežāk satikties ar dažiem seno dienu draugiem. Viņš atkal apmeklēja Arno laulāto pāri, kuru bija mazliet piemirsis. Arno kundzei, kas gandrīz visu dienu dzīvoja vienatnē, bija laiks pārdomāt par citu cilvēku bēdām. Viņa

domāja par tukšumu, ko Kristofa dvēselē bija viesusi Olivjē prombūtne, uzveica savu kautrību un ielūdza Kristofu pusdienās. Ja viņa būtu iedrošinājusies, tad būtu lūgusi, lai Kris-tofs viņai kādreiz [auj apraudzīt un apkopt viņa mājas saimniecību, bet tik lielas drosmes šai biklajai sievietei nebija. Un dioši vien tā bija labāk, jo Kristofam loti nepatika, ka par viņu rūpējas. Tomēr ielūgumu uz pusdienām viņš pieņēma un drīz vien ierada ik vakarus apmeklēt Arno.

Mazā ģimene aizvien vēl dzīvoja to pašu saskanīgo dzīvi, tajā pašā maiguma un skumju gurduma atmosfērā tīta kā senāk, bet šis gurdums bija kļuvis vēl bālāks, vēl miglaināks. Pats Arno pārdzīvoja dvēseles nomāktības laikmetu, ko bija radījusi viņa skoias dzīves vientulība, šī nogurdinošā darba dzīve, kas katru dienu atkārtojas tāpat kā vakar — tā ir kā rats, kas nekad neapstājas, nekad nerit uz priekšu un griežas uz vietas. Kaut šim krietnajam vīram netrūka pacietības, viņš tomēr izcieta dziļu pagurumu. Viņa sirdi bija iedragājušas daudzas netaisnības, pašuzupurēšanās pilnais darbs šķita bezmērķīgs. Arno kundze mierināja vīru ar mīļiem, labiem vārdiem; viņa šķita tikpat nosvērta kā senāk, bet viņas izskatā vairs nebija senā spirgtuma. Kristofs viņas klātbūtnē Arno teica apskaužamu, ka viņam ir tik saprātīga sieva.

— Jā, — Arno piekrita, — viņa tiešām ir gudriniece, nekas nevar iztraucēt viņas mieru. Tā ir viņas laime! Un arī mana! Ja viņai no šādas dzīves būtu jācieš, es sen jau būtu pazudis.

Arno kundze pietvīka un klusēja. Un savā maigajā balsī sāka runāt par ko citu. — Kristofa apciemojumi abus spirdzināja, viņš līdzi nesa gaismu. Un arī viņš atspirga šo krietno siržu siltumā.

Viņam radās cita draudzene. Pareizāk sakot, Kristofs pats to atrada, jo, neskatoties uz viņas karsto dziņu ar Kristofu iepazīties, viņa nekad nebūtu iedrošinājusies to apciemot. Viņai bija mazliet pāri par divdesmit pieciem gadiem, viņa bija muzike, kam piešķirta konservatorijas pirmā godalga par klavieru spēli. Viņu sauca — Sesile Flerī. Viņai bija diezgan mazs un plecīgs augums, biezas uzacis, lielas, skaistas acis ar valgu skatienu, mazs un paresns, mazliet piesarcis, strups deguns, biezas, labsirdīgas un maigas lūpas, ener-

ģisks, asi veidots, pilnīgs zods, pazema, bet plata piere. Mati pakausī bija savīti kuplā mezglā. Viņai bija stipras un lielas, pianistes rokas ar izliektiem īkšķiem un platiem pirkstgaliem. Visa viņas būtne izdvesa pasmagu dzīves spēku un neiedra-gātu veselību. Viņa dzīvoja kopā ar savu māti, kuru sirsnīgi; mīlēja, — ļoti labsirdīgu sievieti, kas nemaz neinteresējās par muziku, bet, vienmēr par to dzirdēdama, runāja visiem līdz un zināja visu, kas mūzikas pasaulē notiek. Sesile dzīvoja atturīgu, klusu dzīvi, visu dienu pelnījās ar klavierstundām* dažreiz sarīkoja arī koncertus, kurus nepieminēja neviens. Vēlu vakarā kājām vai omnibusā viņa pārradās mājās un, kaut nogurusi, mūžam bija jautra un priecīga. Pacietīgi un iztu.i rīgi viņa vingrināja pirkstus, darināja pati sev cepures, daudz trieca un tērzēja, labprāt smējās un bieži vien bez mazākā, iemesla dziedāja.

Dzīve viņu nebija lutinājusi. Viņa zināja, cik dārgas ir mazās ērtības, ko cilvēks iekaro pats ar savu darbu, zināja^ cik dārgs ir īso laimes brīžu prieks, prieks par sava stāvokļa*; sava talanta nemanāmo attīstību. Kad kādu mēnesi viņa nopelnīja piecus frankus vairāk nekā aizgājušo mēnesi vai kad viņai beidzot laimējās labi nospēlēt Šopēna pasāžu, ko vairākas nedējas bija neatlaidīgi mācījusies, tad viņa jutās apmierināta. Sesiles darbs nebija pārmērīgs, pilnīgi atbilda viņas spējām un sniedza viņai to pašu tīksmi, ko sniedz saprātīgas ķermeņa kustības. Spēle, dziedāšana, klavieru stundas viņai deva apmierinātas, normālas un regulāras darbības patīkamo sajūtu un arī līdzekļus ciešami ērtai dzīvei un mierīgiem, klusiem panākumiem. Viņai bija laba ēstgriba, viņa ēda un gulēja labi un nekad nebija slima.

Sesilei bija skaidrs, veselīgs, atturīgs, pilnīgi nosvērts prāts, viņa nekad nezūdījās un nemocījās, jo ar visu savu būtni dzīvoja tagadnē, neraizēdamās ne par pagātni, ne par nākotni. Un, tā kā viņa bija veselīga un savu dzīvi prata izsargāt no likteņa pārsteigumiem, tad gandrīz vienmēr bija apmierināta. Tikpat liels prieks viņai bija klavieres spēlēt kā gādā! par savu mājas saimniecību un runāt par ikdienišķiem niekiem vai nedarīt nekā. Viņa mācēja dzīvot nevis no dienas dienā (viņa bija taupīga un apdomīga), bet izbaudot katru; dzīves mirkli. Viņu nesavijņoja augsti ideāli. Vienīgais viņas ideāls, ja to vispār var saukt par ideālu, bija pilsonisks un kluss un izpaudās visos viņas dienas darbos, visās viņas

domās. Sis ideāls visu, ko viņa darīja, lika darīt ar gaišu un priecīgu prātu. Svētdienās viņa gāja baznīcā. Bet reliģiskām jutām viņas dzīvē nebija nekādas nozīmes. Viņa sajūsminājās par tādām ugunīgām dvēselēm, kāda bija Kristofam, kurās kvēlo vai nu liela ticība, vai talants, bet viņa tās neapskauda: kur viņa būtu likusi šo dvēseļu mūžīgo nemieru un ko darījusi ar viņu talantu?

Kā tad viņa tomēr varēja izjust šo dvēseļu muziku? Viņa pati to nebūtu varējusi izskaidrot. Bet viņa zināja, ka izjūt to ar visu savu būtni. Par citiem virtuoziem pārāka viņa bija ar savu robusto miesas un dvēseles līdzsvaru Un šajā dzīvības pārpilnībā, kurā nebija pašas kaislību, atvērās bagāta žeme svešām kaislībām. Viņu pašu tās līdzi neaizrāva. Baigās kaislības, kas saplosa mākslinieku, viņa izteica ar lielu spēku, bet pati bija pasargāta no to postošās varas. Viņa izjūta tikai šo kaislību spēku un veselīgo nogurumu, kas pēc tam sekoja. Kad viss bija pāri, viņa sēdēja gluži salauzta, klusi smaidīja savā nodabā un jutās apmierināta.

Kristofu, kas kādu vakaru viņu klausījās, sajūsmināja viņas spēle. Pēc koncerta tas piegāja pie viņas un paspieda viņai roku. Viņa bija tam pateicīga: koncerts bija vāji apmeklēts, un ar glaimiem viņa nebija izlutināta. Viņa nebija tik elastīga, lai iekarotu kādas muzikālas kliķes labvēlību, tik viltīga, lai ap sevi pulcinātu pielūdzēju baru; viņa nemeklēja pārspīlētas pozas, atzītu mākslas darbu atskaņojumā necentās žilbināt ar tehniskiem trikiem vai pārgudrām interpretācijām. Sesile neiedomājās, ka viņai vienīgajai ir monopols uz lielo meistaru — Johana Sebastjana Baha vai Bēthovena izpratni, tāpat kā viņa neizstrādāja nekādu teoriju par savu spēli, bet spēlēja tikai tā, kā pati juta, un tāpēc neviens viņu neievēroja, kritiķi par viņu nelikās zinis, jo neviens tiem neteica, ka viņa spēlē labi, un paši viņi to nespēja saskatīt.

Kristofs bieži bija kopā ar Sesili. Sī stiprā un mierīgā meitene viņu valdzināja kā noslēpumaina mikla. Viņa kūsāja Spēka dedzībā un tomēr bija apatiska. Kristofs sašuta, ka viņa bija tik maz pazīstama, un teicās ierosināt savus draugus no Grand Journal, lai tie par viņu raksta. Kaut viņai būtu itin patīkami, ja viņu cildinātu, tomēr viņa lūdza nedarīt viņas labā nekā. Viņa negribēja cīnīties, negribēja modināt greizsirdības jūtas; viņa gribēja dzīvot savā mierā. Par viņu neviens nerunāja: jo labāk! Skaudība viņai bija sveša, un viņa

sajūsminājās par citu virtuozu tehniku. Viņu nedzina ne godkārība, ne kādas vēlēšanās. Viņa bija pārāk kūtra. Kad viņai nebija noteikta darba, viņa nedarīja nekā, gluži vienkārši nekā. Viņa pat nesapņoja; viņa nesapņoja arī naktīs, guļtā gulēdama. Viņa aizmigusi gulēja vai nomodā nekā nedomāja. Viņu nebija apmājušas slimīgās un neatlaidīgās domas paiļ precībām, kuras posta dzīvi jaunām meitenēm, kas bailēs trīc no vecmeitu sūrā mūža. Kad Sesilei jautāja, vai viņa negri-, bētu labu vīru, viņa atbildēja: .

— Tiešām gan! Un kā dēj lai es negribētu arī piecdesmit» tūkstošus franku gadā! Kas nāk, tas jāņem. Un, ja vēl pašai, to piedāvā, ko tad vēl labāku sirds var kārot? Ja nebūs, dzī-vosim tāpat tukšā. Ja nav saldu raušu, tad taču laba maize arī nav zemē metama, sevišķi vēl, ja cilvēks ilgu laiku grauzis tikai cietu garozu.

Viņas māte vēl piebilda:

— Un cik daudziem ne katru dienu ir tā pati garoza,

Sesilei bija svarīgi iemesli neuzticēties vīriešiem. Viņas

tēvs. kas nomira pirms dažiem gadiem, bija vājš un laisks cilvēks. Viņš ļoti sāpināja sievu un tuviniekus. Un Seļ silei bija arī brālis, kas aizklīda pa maldu ceļiem. Neviens skaidri nezināja, ko viņš dara; laiku pa laikam viņš pār-! radās mājās un prasīja naudu. Tuvinieki bažījās par viņu, kaunējās un trīcēja bailēs, kas tikai kādu dienu par viņu būs jādzird. Un tomēr viņu mīlēja. Reiz Kristofs viņu satika. Kristofs bija pie Sesiles; te pie durvīm atskanēja zvans, māte gāja tās atvērt. Blakus istabā sākās saruna, kas izvērtās arvien skaļāka. Sesile uztraucās, arī izgāja blakus istabā un Kristofu atstāja vienu. Ķilda turpinājās, un svešā balss skanēja aizvien draudīgākā tonī. Kristofs nodomāja, ka viņa pienākums ir iejaukties sarunā: viņš atvēra durvis Viņš tikko paguva saskatīt jaunu un mazliet sagumūsu cilvēku, kas viņam pagrieza muguru. Sesile piesteidzās pie Kristofa un lūdza, lai viņš iet atpaka). Viņa izgāja tam līdzi. Klusēdami viņi atsēdās. Blakus istabā atnācējs vēl kādu brīdi kliedza, tad aizgāja, skaļi aizcirzdams durvis. Sesile nopūtās un teica Kristofa m:

— Jā ... tas ir mans brālis!

Kristofs saprata.

—- Ak, — viņš teica, — es saprotu, — man arī ir tāds brālis! ; .11:1

Dzijā līdzcietībā Sesile satvēra viņa roku.

— Jums arī?

—- Jā, — viņš apstiprināja. — Tie ir tā sauktie ģimenes prieki.

Sesile iesmējās, un viņi sāka runāt par ko citu. Ne, ģimenes prieki Sesili nevaldzināja. Un domas par laulību viņu nevilināja: vīriešiem lielas vērtības nebija. Sesile zināja, ka viņas neatkarīgajā dzīvē ir daudz priekšrocību: viņas māte diezgan ilgi bija tvīkusi pēc šīs brīvības. Viņai pašai nebija nekāda prieka to zaudēt. Vienīgā gaisa pils, kuru Sesile cēla neapēnotā dvēseles ielīksmē, izauga no sapņiem, ka vienā jaukā dienā — diezin kad! — viņa varēs dzīvot uz laukiem. Bet viņa necentās iedomāties visus šīs dzīves sīkumus: viņai likās garlaicīgi domāt par tik nenoteiktām varbūtībām. Tad jau labāk viņa gulēja vai nodevās savam dienas darbam...

Kamēr šīs gaisa pils viņai nebija, viņa pa vasaru īrēja mazu namiņu Parīzes apkaimē un dzīvoja tanī viena pati ar savu māti. Vilciens līdz turienei brauca divdesmit minūtes. Namiņš bija diezgan tālu no dzelzceļa piestātnes un vientulīgi pacēlās novārtā pamestu lauku vidū. Sesile bieži vien pārbrauca vēlā naktī. Bet viņa nebija bailīga. Viņa neticēja nekādam briesmām. Gan viņai bija revolveris, bet to viņa vienmēr aizmirsa mājās. Un viņa vāji prata ar to rīkoties.

Būdams pie Sesiles, Kristofs aizvien lūdza viņu spēlēt. Viņas dziļā mūzikas izpratne Kristofu ielīksmoja, it sevišķi, kad viņš ar pāris vārdiem tai norādīja interpretāciju. Viņš cēla gaismā Sesiles brīnišķīgo balsi, ko viņa pati nebija nojautusi. Viņš mudināja to mācīties un izkopt balsi, lika tai dziedāt senas vācu dziesmas vai savas kompozīcijas. Tas viņai patika, un viņa guva panākumus, kas pārsteidza Kristofu un viņu pašu. Sesile bija neparasti apdāvināta. Brīnumainā kārtā liktenis mūzikas dzirksti bija iemetis mākslinieciski neattīstīto Parīzes sīkpilsoņu bērna dvēselē. Filomela (tā Kristofs Sesili sauca) bieži vien ar viņu tērzēja par muzik u, bet vienmēr ar praktisku prātu, nekad ar jūtu dedzību. Likās, ka viņa interesējās tikai par klavieru spēles un dziedāšanas tehniku. Kad viņi bija abi kopā un nespēlēja ne viens, ne otrs, viņi sarunājās par gluži ikdienišķām lietām: par saimniecību, virtuvi, par mājas dzīvi. Un Kristofam, kas šādas sarunas ar kādu buržuāzisku namamāti nebūtu cietis ne mirkli, tās likās gluži dabiskas, kad viņš sarunājās ar Filomelu.

Tā viņi caurus vakarus sēdēja abi kopā un viens otru sirsnīgi mīlēja, taču viņu jūtas bija mierīgas, gandrīz vēsas. Kādu vakaru, kad viņš bija atnācis pusdienās un aizrunājās pārāk ilgi, pēkšņi sāka plosīties briesmīgs negaiss. Kad viņš gribēja iet projām, lai nenokavētu pēdējo vilcienu, ārā šjāca lietus gāzma un gaudoja negants vējš. Viņa tam sacīja: — Tādā laikā jūs taču nevarat iet! Brauciet rīt agri! Viņš apgulās mazajā viesistabā ātri improvizētā guļvietā. Plāna šķērssiena viņu šķīra no Sesiles guļamistabas. Durvis nebija aizslēdzamas. Savā gultā gulēdams, viņš dzirdēja otras gultas čīkstēšanu blakus istabā un jaunās sievietes mierīgo elpu. Pēc piecām minūtēm viņa jau bija aizmigusi; tikpat ātri aizmiga arī viņš, un ne vienu, ne otru neskāra uztraucošu domu ēnas.

Tajā pašā laikā Kristofam radās vēl citi jauni draugi, kurus saistīja viņa daiļrade. Lielāko tiesu tie dzīvoja tālu no Parīzes vai arī ļoti noslēgti savās mājās, un viņi nekad nebūtu tikušies, ja nebūtu iepazinušies ar Kristofa kompozīcijām. Panākumiem, kaut ārējiem, ir tomēr sava labā puse: tie māksliniekam gādā tūkstošiem krietnu draugu, kas bez muļķīgajiem avīžu rakstiem nekad nebūtu varējuši ar viņu iepazīties. Ar dažiem Kristofs iedraudzējās tuvāk. Tie bija vientulībā dzīvojoši jaunekļi, kam dzīve nebija viegla, kuri ar visu savu būtni tiecās uz kādu diezgan neskaidru ideālu un kaislīgi piekļāvās Kristofa radniecīgajai dvēselei. Viņu vidū bija neievērojami provinciāļi, kas, Kristofa dziesmas izlasījuši, viņam tūdaļ rakstīja, tāpat kā vecais Šulcs, un jutās ar viņu vienoti. Bija arī nabaga mākslinieki — viens no tiem bija komponists, — kuri nekā nebija varējuši sasniegt — ne panākumus, ne savas personības izpausmi un jutās laimīgi, ka savu domu pasauli redzēja piepildītu Kristofa mākslā. Un Kristofam varbūt vismīļākie no viņiem bija tie, kas viņam rakstīja, neminēdami savu vārdu, un tādēļ bija brīvāki savu jūtu aizkustinošajos izpaudumos, savā paļāvībā uz vecāko brāli, kam viņi bērnišķā vientiesībā atvēra savas sirdis. Domājot, ka viņam nekad nebūs lemts iepazīties ar šiem mīļajiem cilvēkiem, kurus viņš tik ļoti būtu mīlējis, Kristofam sažņaudzās sirds. Un viņš skūpstīja šīs nezināmās vēstules,

tapat kā tie, kas tas rakstīja, skūpstīja viņa dziesmas; ikviens savas dvēseles klusībā domāja:

«Dārgās lappuses, cik gaišu prieku jūs lējāt manā sirdī!»

Tā saskaņā ar visuma parasto ritmu ap Kristofu pulcējās radniecīgu dvēseļu saime, kuru vieno ģēnijs, kas tās baro un stiprina un beidzot izveido lielā un varenā kolektīvā dvēselē, kuras degpunkts_ ir viņš pats un kura ir kā zvaigžņu pulks, kā dvēseles planēta, kas riņķo pasaules telpā un savu brālīgo kori savieno ar sfēru harmoniju.

Jo ciešākas vērtās noslēpumainās saites, kas Kristofu vienoja ar viņa neredzamajiem draugiem, jo vairāk pārveidojās viņa radošās domas; tās k|uva plašākas un cilvēciskākas. Viņš negribēja vairs dzirdēt par muziku, kas bija līdzīga monologam, runai, kurai nozīme tikai pašai par sevi, un vēl mazāk viņš gribēja dzirdēt par zinātniski veidotām konstrukcijām, kas bija lemtas tikai profesionāliem. Viņš gribēja, lai mūzika rada saites starp cilvēkiem un tos vieno. Tikai tā māksla ir dzīva, kas saskaņojas ar citu cilvēku dvēselēm. Johanu Sebastjanu Bahu viņa vientulības kļūmākajos brīžos ar citiem cilvēkiem saistīja viņa reliģiskā ticība, kuru viņš izteica savā mūzikā. Hendels un Mocarts, apstākļu spiesti, arī rakstīja publikai, ne paši sev. Pat Bēthovenam bija jārēķinās ar pūlu Un tas ir svētīgi. Ir labi, ja cilvēce lāgu lāgiem uzsauc ģēnijam:

«Ko tu man dosi ar savu mākslu? Ja tu nevari man dot nekā, tad ej!»

Tāda piespiestība vispirms ir svētīga pašam ģēnijam. Bez šaubām, ir arī lieli muziki, kas izteic tikai paši sevi. Bet vislielākie ir tie, kuru sirdis pukst par visu cilvēci. Kas dzīvo dievu grib skatīt vaigu vaigā, tam nebūs viņu meklēt savu domu pasaules tukšajā izplatījumā, bet cilvēku mīlestībā.

Mūsdienu māksliniekiem šī mīlestība ir sveša. Viņi raksta tikai godkārīgai, vairāk vai mazāk anarhistiskai izredzēto saimei, kas atrāvusies no pārējās sabiedrības un dižojas, ka tai nav nekāda sakara ar visas cilvēces tieksmēm un kaislībām, vai arī pārvērš tās par rotaļu. Jauka slava: atrauties no dzīvās dzīves, lai tikai nebūtu līdzīgi citiem! Lai tad viņi aprok paši sevi! Mēs citi sabiedrosimies ar dzīvajiem, dzersim no zemesmātes krūtīm, pildīsim sirdis ar to, kas cilvēku dzimumam par visu svētāks: ģimenes un dzimtās zemes mīles-

tību. Visbrīvākajā laikmetā itāliešu Renesanses jaunais valdnieks Rafaels savās madonnās cildināja mātes jūtu skaistumu. Kas mums šodien komponēs Madonna della Sedia? Kas mums radīs muziku visām mūsu dzīves stundām? Francijā jums nav nekā, it nekā. Ja jūs gribat savai tautai dziesmas dot, jums jāzog seno vācu meistaru mūzika. Franču mākslā viss — itin viss ir jāpārrada vai jārada no jauna.

Kristofs sarakstījās ar Olivjē, kas tagad dzīvoja kādā provinces pilsētā. Ar vēstulēm viņš centās uzturēt seno auglīgo kopdarbības garu, kas viņus bija ierosinājis. Viņš labprāt būtu komponējis Olivjē skaistos, dzejiskos tekstus, kas bija saistīti ar ikdienišķās dzīves domu un darbu gaitu tāpat kā seno dienu vācu dziesmu teksti. Kristofs meklēja īsus fragmentus no bībeles, no indusu dzejas, no veco grieķu filozofu rakstiem, mazas reliģiskas vai morāliskas odas, mazas dabas ainavas, mīlestības vai ģimenes jutu liesmojamus, rīta, vakara un nakts dziesmas vientiesīgām un veselīgām sirdīm. Četras vai sešas rindiņas katrai dziesmai, vairāk nav vajadzīgs; visvienkāršāko izteiksmi, nekādus mācīta gara izpušķojumus un nekādās izsmalcinātas harmonijas. Ko lai es daru ar jūsu estētisko virtuozitāti? Mīliet manu dzīvi, palīdziet man to mīlēt un dzīvot. Rakstiet man «Francijas dzīves stundas», «Lielās un mazās stundas». Un kopīgi meklēsim visskaidrāko muzikālo izteiksmi. Bēgsim kā no mēra no mākslinieciskās kastas valodas, kuru tagad lieto tik daudzi mākslinieki un visvairāk muziki. Vajag būt drosmei runāt cilvēka, nevis «mākslinieka» valodu. Paraugies, ko radījuši mūsu tēvi! Vācu klasiķu mākslu astoņpadsmitā gadsimta beigās radīja atgriešanās pie visu cilvēku muzikālās valodas. Gluka, simfonijas radītāju, tā laikmeta labāko dziesmu komponistu melodiskās frāzes reizēm ir banālas un mietpilsoniskas, ja tās salīdzina ar Johana Scbastjana Baha vai Rāmo izsmalcinātajām vecā mācītāja frāzēm. Bet taisni šī zemes dvesma lielajiem klasiķiem deva vareno spēku un tautas gara spirgtumu. Viņi savus darbus veidoja no visvienkāršākajām muzikālajām formām: no dziesmas, no «dziesmu spēles». Šie ikdienības sīkie ziedi ar savu smaržu pildīja Mocarta un Vē-bera bērnības dienas. — Dariet jūs tāpat, rakstiet dziesmas visiem! Vēlāk uz to pamata varēsiet veidot kvartetus un simfonijas. Ko gan līdz, ja daudzām pakāpēm pārlec pāri?

Piramīdu nesāk celt no smailes. Jūsu tagadējās simfonijas ir galvas bez ķermeņa! Ak jūs, daiļie gari, topiet jel miesa! Mums vajadzīgas pacietīgu muziku paaudzes, kas sadraudzējas ar savu tautu. Mūzikas mākslu nerada vienā dienā.

Kristofs neapmierinājās ar to vien, ka šos principus centās piepildīt mūzikā. Viņš mudināja Olivjē, lai tas šādu kustību ierosina arī rakstniecībā.

— Mūsdienu rakstnieki, — viņš teica, — cenšas tēlot tikai reti sastopamus cilvēciskus eksemplārus vai gadījumus, kādi bieži sastopami izdzimteņu grupās, kas dzīvo ārpus darbīgo un veselo cilvēku sabiedrības. Ja tie paši sevi izdzinuši aiz dzīves sliekšņa, pamet tos un ej tur, kur ir cilvēki. Rādi ikdienišķajiem cilvēkiem viņu ikdienišķo dzīvi: tā ir dziļāka un plašāka nekā jūra. Visniecīgākais no mums savā dvēselē glabā bezgalību. Bezgalība slēpta katrā cilvēkā, kas ir tik vienkāršs, ka var cilvēks būt, tā slēpta katrā mīlētājā, katrā draugā, katrā sievietē, kura ar savām sāpēm samaksā cilvēka dzimšanas starojošo līksmi, — tā slēpta visos, kuri ziedojas klusībā un par kuriem neviens nekā nezinās; tā ir dzīvības straume, kas strāvo no viena uz otru, no cita uz citu... Raksti, tēlo šo vienkāršo cilvēku dzīvi, raksti dienu mierīgo epopeju — to dienu, kas nāk un iet cita pēc citas un ir līdzīgas kā vienas mātes dēli un tomēr atšķirīgas, kā tas jau bijis kopš pasaules sākuma. Raksti, tēlo to gluži vienkārši. Nemeklē daiju izsmalcinātību, kurā izsiek tagadnes mākslinieku spēks. Tu runā ar visiem, tādēļ tev vajadzīga arī visu cilvēku valoda. Nav ne cēlu, ne ikdienišķu vārdu; ir tikai tādi cilvēki, kuri saka to, kas tiem sakāms, un tādi, kuri to nesaka. Ziedo visu savu būtni savam darbaih: domā, ko tu domā, un jūti, ko tu juti. Lai tavas sirds ritums aizrauj tavus rakstus! Stils ir dvēsele!

Olivjē atzina, ka Kristofam taisnība, bet atbildēja mazliet ironiski:

— Tāds darbs varētu būt skaists, bet tas nekad neaizsniegtu tos, kas to saprastu. Kritika to ce|ā nožņaugtu.

— No taviem vārdiem es pazīstu franču mietpilsoni! — atbildēja Kristofs. — Viņš raizējas par to, ko par viņa grāmatu domās kritika... Kritiķu uzdevums, mījais draugs, ir tikai reģistrēt uzvaru vai zaudējumu. Esi uzvarētājs!... Es ļoti labi esmu izkūlies bez viņiem, mācies tu arī šo gudrībul

Bet Olivjē jau bija iemācījies iztikt bez daudz kā cita! Viņš iztika bez mākslas, bez Kristofa, bez visa pārējā pasaulē. Viņš domāja tikai par savu 2aklinu un Zaklina tikai par viņu.

VIŅU MĪLESTĪBAS egoisms radīja tukšumu ap viņiem. Bez apdoma viņi sadedzināja visus savus krājumus, neatstādami nekā nākamajam laikam.

Ak, pirmo dienu mīlestības reibonis, kad kopvienotas būtnes tvīkst tikai sakust viena ar otru!... Visas viņu miesas un dvēseles šķiedras saskaras, viņi izbauda viens otru, tiecas viens otrā izgaist. Viņi ir sevī ietverts visums, kurā nav likumu, mīlestībā tvīkstošs haoss, kurā šie spēki, kas saplūduši viens ap otru, vēl nezina, kas viņus šķir, un tie kāro viens otru aprīt. Viņus ielīksmo viss, kas ir otrā — jo otrs ir viņš pats. Kas viņiem visa pasaule? Kā antīkajam Andro-ginam, ko šūpo tīrais lieglaimes sapnis, viņu acis ir aizvērtas pret pasauli. Visa pasaule ir viņos...

Ak dienas, ak naktis, kas auž vienu vienīgo sapņu plīvuru, — stundas, kas aizlīgo kā balti, glezni mākoņi, kas apžilbinātajā skatienā atstāj tikai starošu miņu, liegu dvesmu, kura dvēselē lej ziedoņa ilgas, — ak kvēlo miesu tvīksme, ak saulainais mīlestības pavēnis — šķīstā kautrība, skaujas, neprātības, nopūtas, smiekli, laimes asaras, — kas paliek no jums pāri, jūs laimes putekļi? Sirds tikko var jūs atcerēties, jo, kad bijāt jūs, nebija laika.

Ak jūs dienas, mūžam vienādās ... Saldā ausma ... No miega dzelmes iznirst savijušies ķermeņi, smaidošas sejas, kuru elpa sajaucas, reizē atver acis, saskatās un skūpstās .. . Rīta stundu jauneklīgais spirgtums, jaunavīgais gaiss, kurā dzesējas kaistošo miesu drudzis ... Bezgalīgo dienu laimē tvīkstošais gurdums, kurā dūc nakšu skurbā nemaņa ... Vasaras pēcpusdienas, sapņi lauku klajumā,

samtainās p|avās, augsto, balto papeļu šalkoņa ... Jaukie vakari, kad. sapņu aijāti, roku rokā saķērušies, mīlētāji nāk mājās zem starojošajām debesīm un iet savā mīlestības gultā, Krūmu zari nodreb vējā. Gaišā debess ezerā kā balta pūka peld sudrabains mēness. Nokrīt zvaigzne un mirst — sirds notrīs bailēs — klusi izdziest vesela pasaule. Ceļā viņiem garām aizlokās ēnas — steidzīgas, retas un mēmas. Pilsētas zvani iezvana rītdienas svētkus. Brīdi viņi kavējas, viņa kļaujas tam pie krūtīm, viņi sastingst, nerunā ne vārda... Ak, kaut visa dzīve tā apstātos kā šis mirklis! ... Viņa nopūšas un saka:

— Kādēļ es tevi tik ļoti mīlu? ...

Pēc dažu nedēju ceļojuma pa Itāliju viņi apmetās kādā Francijas rietumu pilsētā, kur Olivjē dabūja skolotāja vietu. Viņi nesatikās gandrīz ne ar vienu. Nekas viņus neinteresēja. Kad viņiem pašiem pret savu gribu bija jāiet vizītēs, viņi savu vienaldzību rādīja tik klaji, ka dažus tā apvainoja, bet citi par to pavīpsnāja. Visi vārdi aizskanēja viņiem pāri, un viņi tos nedzirdēja. Viņi izturējās kā daždien jauni laulātie draugi, kuru nekaunīgā cienība it kā saka:

«Jūs visi citi nezināt nekā!»

2aklinas skaistajā, sapņainajā, mazliet pūcīgajā sejiņā, Olivjē laimīgajās, mulsumā klīstošajās acīs bija lasāms:

«Kaut jūs zinātu, cik briesmīgi jūs garlaikojat mūs!... Kad mēs atkal būsim vieni?»

Arī citu cilvēku sabiedrībā viņi izturējās tik brīvi, it kā būtu divi vien. Viņi saskatījās, kamēr citi sarunājās. Viņiem pat nebija jāsaskatās, lai viens otru redzētu, un viņi pasmaidīja, jo zināja, ka abi reizē domāja vienas un tās pašas domas. Kad viņi pēc šādas piespiestības sabiedrībā atkal bija divi vien, viņi izkliedza savu prieku un bija nerātni kā mazi bērni. Likās, ka viņiem būtu tikai astoņi gadi. Viņi penterēja visādas aplamības, viņi sauca viens otru jocīgos vārdos. Viņa sauca to par Olivu, Olivē, Olifantu, Fanni, Mami, Mīmu, Mino, Kvino, Kozimo, Koburu, Pano, Nako, Ponetu, Naketu un Kano. Viņa niekojās kā maza meitene. Un tomēr gribēja būt tam viss: māte, māsa, sieva, mī|ākā un mīlētāja.

2aklina dalījās ar Olivjē ne tikai priekos: viņa bija solījusies tam palīdzēt arī darbā; bet arī tā bija rotaļāšanās. Sā-

kūmā viņa centās strādāt ar līksmu dedzību, jo darbs viņai bija kas jauns: likās, visvairāk viņai patika visnepateicīgākie uzdevumi, piemēram, citātu izrakstīšana bibliotēkās, garlaicīgu grāmatu tulkojumi. Tas viss bija iecerēts viņas dzīves plānā — viņas bezgala skaidrās un nopietnās dzīves plānā, kura bija jāziedo tikai viscēlākajām domām un kopējam darbam. Un viss ritēja jauki un skaisti, kamēr viņus apstaroja mīlestība: jo 2aklina domāja tikai par Olivje, nevis par to, ko viņa darīja. Apbrīnojami, ka viss, ko viņa ta darīja, bija labi darīts. Viņas gars viegli aptvēra abstraktus jautājumus, kurus citos savas dzīves brīžos viņa būtu izpratusi tikai ar vislielākajām pūlēm. Mīlestība viņas būtni pacēla zemei pāri. Viņa pati to nemanīja: kā mēnessērdzīga, kas staigā pa jumtiem, 2aklina mierīgi, nekā neredzēdama, tiecās uz savu ilgoto, priekpilno sapni...

Vēlāk viņa sāka pamanīt jumtus. 2aklina neizjuta bailes, bet brīnījās, ko viņa še augšā meklē, un atgriezās uz zemes. Darbs viņu tagad garlaikoja. Viņa sev iestāstīja, ka tas traucē viņas mīlestību. Bez šaubām, tāpēc, ka viņas mīlestība vairs nebija tik kvēla. Bet vēl viņa pati to nenoskārta.Viņi nevarēja ne mirkli dzīvot viens bez otra. Viņi norobežojās no pasaules, aizsprostoja savas durvis, atraidīja visus ielūgumus. Viņi bija greizsirdīgi uz citu cilvēku simpātiju izpaudumiem, pat uz savu darbu, īsi sakot,— uz visu, kas viņus novērsa no viņu mīlestības. Sarakstīšanās ar Kristofu kļuva aizvien retāka. 2aklina viņu nevarēja Ciest: Kristofu viņa sajuta kā savu sāncensi, Olivjē pagātnē tas bija aizpildījis lielu laika sprīdi, kurā 2aklinas nebija. Un, jo lielāka vieta Kristofam bija Olivjē dzīvē, jo drudžaināk 2aklina centās viņus šķirt. Bez apzināta nodoma viņa klusībā attālināja Olivjē no drauga: viņa zobojās par Kristofa manierēm, tā seju, stilu, mākslinieciskajiem mērķiem. To viņa darīja bez naida, bez viltīga nolūka, par visu viņas vietā rūpējās pati daba. Olivjē tikai smējās par viņas piezīmēm. Tās viņam nelikās ļaunas. Viņam šķita, ka viņš Kristofu mīl tāpat kā agrāk, bet īstenībā mīlēja vairs tikai Kristofu Kraftu, un draudzībai ar to nepietiek. Olivjē neatskārta, ka sāka Kristofu aizvien mazāk saprast, ka viņu vairs neinteresēja Kristofa domu pasaule, tā varonīgais ideālisms, kas viņus bija saistījis... Jaunai sirdij mīlestība ir pārāk reibinošs saldums. Kāda cita ticība tai varētu būt līdzīga? Mīļotās sievietes

miesā, viņas dvēselē, kuru noplūc no svētītās miesas kā ziedu, slēpta visa zinātne un visa ticība. Ar kādu līdzcietīgu smaidu tad noskatās uz visu, kas citiem mīļāks par visu pasaulē, ko senāk pats mīlējis vairāk par visu pasaulē! No visas varenās dzīves un tās sūrajiem pūliņiem redz vairs tikai vienas stundas ziedu, un tas šķiet nemirstīgs... Olivjē bija mīlestības apmāts. Sākumā viņa laimei vēl bija spēks, tā vēl varēja savu līksmi izteikt graciozās dzejās. Tad arī tās viņam šķita liekas, žēl bija laika, kas tādēļ bija jāzog mīlestībai! Un Zak-lina ar viņu sacentās, dzēsdama katru citu dzīves nozīmi, postīdama dzīvības koku, bez kura atbalsta nonīkst mīlestības efeja. Un tā viņi abi savā laimē iznīcināja paši sevi.

Ak, pie laimes cilvēks tik ātri pierod! Ja patmīlīga laime ir vienīgais dzīves mērķis, tad dzīve drīz vien zaudē mērķi. Šī laime izvēršas par ierašu, par indi, bez kuras vairs nevar dzīvot. Un tomēr pienāk laiks, kad bez tās jāiztiek!... Laime ir tikai mirklis pasaules ritma plūdumā, viens no abiem poliem, starp kuriem svārstās dzīves svārsts, — lai svārstu apturētu, vajag to salauzt.

Viņi sāka pazīt «šo labsajūtas apnikumu, kas pārkairina juteklību». Svētlaimīgās stundas ritēja aizvien gausāk, līdz iznīka un vīta kā puķes bez ūdens. Debesis aizvien vēl bija zilas, bet nešalca vairs spirgtie rīta gaisi. Viss bija nekustīgs, daba klusēja. Viņi bija vieni, kā senāk paši bija ilgojušies. Un viņu sirdis bija grūtas.

Viņus nomāca neminama tukšuma izjūta, netverama, kaut diezgan tīkama garlaicība. Viņi paši nevarēja to izprast, tā viņus trauca savādā nemierā. Viņi kļuva slimīgi jūtīgi. Viņu nervi, kas bija ieraduši klausīties tikai klusumā, trīcēja kā lapas, tiklīdz uzpūta nejauša dzīves elpa. Zaklinai bieži ritēja asaras, kaut viņai nebija iemesla raudāt; mīlestība vairs nebija šo asaru vienīgais iemesls, kaut viņa labprāt būtu tam ticējusi. Kad viņai likās, ka liesmaino ilgu un sūro moku gadi, kurus viņa bija izcietusi pirms laulības, jau pārdzīvoti, viņu satrauca dīvains mulsums, kuru viņa nevarēja izskaidrot, kuru radīja pēkšņi izdzisušās ilgas pēc sasniegtā un jau pārspētā mērķa, pēkšņi ataususī apziņa par visu jauno — un varbūt arī bijušo — pūliņu veltīgumu Zaklina negribēja to atzīt, viņai likās, ka tas viss ir tikai nervoza noguruma sekas,

un viņa centās par to smieties, bet viņas smiekli bija tikpat satraukti kā viņas asaras. Viņa atkal centās enerģiski strādāt. Taču jau pirmā mēģinājuma brīdī viņa vairs nesaprata, kā bija varējusi aizrauties tik mu|ķīgā darbā: ar riebumu viņa to atvairīja. Viņa atkal sāka atjaunot savus sabiedriskos sakarus: bet viņai nelaimējās. Viņa gandrīz nevairāmi bija iegājusi citā virzienā un atļukusi no nenozīmīgajiem ļaudīm, no pliekanajām sarunām, kuras prasa dzīve: šie ļaudis viņai likās tikpat smieklīgi kā viņu sarunas. Viņa bēga atpakaļ, viņu div-vientulībā un ar šādiem neveiksmīgiem mēģinājumiem centās sevi pārliecināt, ka tiešām nav nekā labāka par mīlestību. Un īsu laiciņu viņa šķita tik iemīlējusies kā vēl nekad. Bet tāda viņa bija tikai tādēļ, ka gribēja iemīlējusies būt.

Olivjē, nebūdams tik kaislīgs, bet savās jūtās daudz maigāks, no šādiem baiļu drudžiem bija drošāk pasargāts; tikai lāgiem viņš notrīsēja baigās šalkās. Viņa mīlestību sargāja dienas darbs, kas bija jāveic par spīti visam, un viņa amats, ko viņš necienīja. Bet viņš bija loti jūtīgs, un viss mīļotās sievietes sirds nemiers satrauca arī viņu, tādēļ 2aklinas apslēptās bailes ietrīsējās arī Olivjē dvēselē.

Kādā jaukā novakarē viņi abi staigāja pa laukiem. Jau mājās viņi bija priecājušies par šo gājienu. Apkārtnē viss gavilēja un smaidīja. Taču jau pēc pirmajiem so|iem viņus nomāca drūmas, gurdenas skumjas, viņi jutās kā sastinguši un nevarēja viens otram pateikt ne vārda. Bet abi ar varu centās runāt; ik vārds, ko viņi izteica, tukšumu vērta aizvien lielāku. Automātiski viņi beidza pastaigu, nekā ne redzējuši, ne arī jutuši. Ar smagu sirdi viņi pārnāca mājās« Sabiezēja mijkrēslis, dzīvoklis bija tukšs, tumšs un salts. Gaismu viņi tūdaļ neiededza, lai neredzētu paši sevi. Zaklina iegāja savā istabā un, nenoģērbusi mēteli, nenoņēmusi platmali, klusi atsēdās pie loga. Olivjē apsēdās blakus istabā un ar rokām atbalstījās pret galdu. Durvis starp abām istabām bija va|ā; viņi atradās viens otram tik tuvu. ka būtu varējuši dzirdēt viens otra elpu. Un mijkrēšļa klusumā abi rūgti raudāja. Viņi spieda roku pie lūpām, lai viņu elsas nebūtu dzirdamas. Beidzot Olivjē satraukti uzsauca:

— 2aklina!

2aklina norija asaras un atsaucās:

— Jā?

— Vai tu nāksi?

— Es iešu.

Viņa noģērbās un atvēsināja acis. Viņš iededza lampu. Pēc dažām minūtēm viņa iegāja Olivjē istabā. Viņi neuzlūkoja viens otru, jo zināja, ka abi ir raudājuši. Un viņiem nebija mierinājuma, jo viņi zināja, kādē| raudājuši.

Pienāca brīdis, kad savas bēdas viņi vairs nevarēja noslēpt. Bet, īsto iemeslu negribēdami atzīt, viņi meklēja citu, kas nebija grūti atrodams. Viņi vainoja provinces dzīves garlaicību. Šī apziņa viņus apmierināja. Lanžē kungs, kam meita bija visu izstāstījusi, nejutās sevišķi pārsteigts, ka varonība viņai jau sākusi apnikt. Viņš izlietoja savus labos politiskos sakarus un izgādāja znotam vietu Parīzē.

Kad pienāca šī labā ziņa, 2aklina sāka priekā diet un lēkāt un atkal bija laimīga kā senāk. Un, kad šis klusais, garlaicīgais zemes stūrītis viņiem bija jāatstāj, tas viņiem atkal šķita mīļš un dārgs: tur viņi bija izsējuši tik bezgala daudz mīlestības atmiņu. Pēdējās dienās viņi atkal staigāja atmiņu pēdās. Saldas sēras auklēja šo svētceļojumu. Šī klusā vieta bija viņus redzējusi laimīgus. Kāda iekšēja balss viņiem čukstēja:

«Tu zini, ko tu atstāj. Bet vai tu zini, kas tevi sagaida?»

Pēdējā vakarā Žaklina raudāja. Olivjē viņai jautāja, kādēļ. Viņa negribēja runāt. Tad viņi paņēma papīra lapu un sāka viens otram rakstīt, kā viņi darīja vienmēr, kad vārdu skaņa viņus baidīja:

«Mans mīļais, mazais Olivjē!»

«Mana mijā, mazā 2aklina!»

«Man žēl aizbraukt.»

«No kurienes aizbraukt?»

«No tās vietas, kur mēs viens otru mīlējām.»

«Uz kurieni?»

«Uz turieni, kur mēs vairs nebūsim tik jauni.»

«Kur mēs būsim abi kopā.»

«Bet nemūžam vairs tā nemīlēsim viens otru.»

«Aizvien kvēlāk!»

«Kas to lai zina!»

«Es zinu to!»

«Un es to gribu.»

Pašā apakšā uz papīra viņi uzvilka divus mazus lokus,

kas nozīmēja skūpstus. Viņa nožāvēja asaras, sāka smieties un izrotāja Olivjē Indriķa III mīluļu kostīmā: galvā viņam uzlika savu cepuri un ietina viņu savā baltajā uzpletnī ar augsto apkakli.

PARĪZE viņi atkal atrada tos, ko bija atstājuši, bet tie vairs nebija tie paši, ko viņi atstāja. Dzirdējis par Olivjē atbraukšanu, Kristofs aizsteidzās pie viņa, laimē starodams. Olivjē izjuta tādu pašu tikšanās prieku kā Kristofs. Taču jau pēc pirmajiem skatieniem viņus nomāca negaidīts mulsums. Abi centās to gainīt. Velti! Olivjē bija ļoti sirsnīgs, un tomēr viņā bija kaut kas pārvērties. Kristofs juta to. Lai draugs, kas apprecējies, dara, ko grib, viņš tomēr nav vairs senais draugs. Vīrieša dvēsele nekad nav vairs brīva, tā sajaukusies ar sievietes dvēseli. Kristofs to nojauta visur: Olivjē skatienu netveramajā mirdzumā, viņa lūpu liegajās trīsās, kas senāk viņam bija svešas, viņa balss un domu jaunajās vibrācijās. Olivjē pats to neapzinājās, bet viņš brīnījās, cik ļoti tagadējais Kristofs atšķiras no agrākā. Olivjē gan nedomāja, ka Kristofs būtu pārvērties, bet drīzāk atzina, ka pārvērties ir viņš pats, taču tā viņam likās normāla attīstība viņa vecumā. Un Olivjē jutās pārsteigts, ka Kristofs nebija attīstījies tāpat kā viņš. Viņš klusībā nosodīja draugu, ka tas sastindzis savās domās, kas viņam pašam agrāk bija tik dārgas, bet tagad likās bērnišķīgas un vecmodīgas. Tā viņam likās tikai tādēļ, ka šīs domas nesaskanēja ar tās svešās dvēseles būtību, kas, pašam nemanot, bija viņā iemājojusi. Šī izjūta kļuva vel asāka, kad viņu sarunā piedalījās Zaklina: tādos brīžos starp

Olivjē un Kristofa acīm nolaidās ironijas plīvurs. Savus iespaidus abi, bez šaubām, centās slēpt. Kristofs nāca pie viņiem bieži. Žaklina gluži nevainīgi viņam reizēm smeldzoši iedzēla. Kristofs centās to nevērot. Bet, mājās pārgājis, skuma.

Pirmos mēnešus Parīzē Žaklina jutās laimīga, un tādēj laimīgs bija arī Olivjē. Vispirms Žaklinu nodarbināja mājas iekārtošana. Pasī senlaicīgajā ielā viņi uzgāja mīlīgu, mazu dzīvoklīti ar logiem uz skvēru. Mēbeļu un tapešu izvēle viņai divas nedēļas bija patīkama nodarbošanās. Žaklina tai ziedoja ļoti daudz pārspīlētas, gandrīz kaislīgas enerģijas: likās, ka visa viņas mūžīgās dzīves svētlaimība atkarīga no kāda aizkara krāsu noskaņas vai senlaicīgas lādes profila. Tad viņa atjaunoja sakarus ar savu tēvu, māti, saviem draugiem un draudzenēm. Savas mīlestības gadā viņa bija tos pilnīgi aizmirsusi, un nu tie viņai bija kā jaunas pasaules atklājums. Un, tāpat kā viņas dvēsele bija ietvērusies Olivjē dvēselē, arī daļiņa Olivjē dvēseles bija ietvērusies Žaklinā, tāpēc savus senos draugus viņa uzlūkoja ar jaunām acīm. Tie viņai likās patīkami pārvērtušies. Sākumā Olivjē no tā daudz nezaudēja. Viņi jo spilgtāk izcēlās viens otra fonā. Viņas dzīves biedra tikumiskā atiurība, poētiskais smalkums lika / Žaklinai jo vairāk priecāties par salonu ļaudīm, kas gribēja tikai dzīvi baudīt, patikt un spīdēt. So aprindu cilvēku vilinošos, bet bīstamos trūkumus pazīdama, — jo pati pie tiem piederēja, — viņa jo dzijāk izjuta sava dzīves drauga mierīgās nosvērtības vērtību. Šādi salīdzinājumi Žaklinai loti iepatikās, un viņa tos sāka pārspīlēti paildzināt, lai pierādītu sev savas izvēles pareizību. Reizēm viņa aizgāja tik tālu šādos salīdzinājumos, ka pati vairs nesaprata, kādēļ viņas izvēle bijusi taisni tāda. Par laimi šādi brīži nebija ilgi, un, tā kā pēc tam Žaklina juta sirdsapziņas pārmetumus, viņa nekad neizturējās tik maigi pret Olivjē kā taisni pēc šiem brīžiem. Taču drīz viņa sāka tos atkal no gala. Tomēr šī rotaļa viņai apnika, kļūdama par paradumu, un salīdzinājumi vērtās aizvien agresīvāki: abas pretējās pasaules viena otru vairs nepapildināja, bet iedegās karā. Viņa klusībā jautāja, kādēļ Olivjē nav to labo īpašību vai, pareizāk sakot, trūkumu, ar kuriem Žaklinu tagad valdzināja Parīzes draugi. Žaklina nekā viņam neteica, bet Olivjē juta savas mazās līdzgaitnieces nežēlīgi vērojošos skatienus, un tie viņu uztrauca un mocīja.

Un tomēr Žaklina arvien vēl bija Olivjē varā, kuru viņam deva mīlestība. Jaunais pāris vēl diezgan ilgi būtu dzīvojis savā maigajā un darbīgajā tuvībā, ja neparedzēti apstākļi, nebūtu pārvērtuši viņu materiālo stāvokli un satricinājuši viņu dzīves nedrošo līdzsvaru.

«Quivi trovammo Pluto il gran neinico ...» 1

Nomira Lanžē kundzes māsa. Viņa bija bagāta rūpnieka atraitne, un viņai nebija bērnu. Visu viņas bagātību mantoja Lanžē. Žaklinas pūru tas palielināja divkārt. Kad viņa saņēma savu mantojumu, Olivjē atcerējās Kristofa vārdus par naudu un teica:

— Mums bija tik labi bez šīs mantas. Varbūt tā mums nesīs tikai jaunu.

Žaklina zobojās par Olivjē.

— Tu esi liels muļķis! — viņa teica. — It kā bagātība kādam būtu kaitējusi! Mūsu dzīve paliks tāda pati kā agrāk.

Un tiešām, šķietami viņu dzīve nepārvērtās. Tā likās tik ļoti līdzīga viņu senākajai dzīvei, ka Žaklina drīz sāka gausties, ka viņa neesot pietiekami bagāta: skaidrs pierādījums, ka tomēr kaut kas bija pārvērties. Un, kaut viņu ienākumi bija trīskārt vairojušies, viņi tiešām izdeva visu, paši nezinādami, par ko. Un viņiem bija jābrīnās, kā viņi senāk bija varējuši dzīvot. Nauda izgaisa tūkstoš jaunos izdevumos, kas tūdaļ likās sen jau ierasti un nepieciešami. Žaklinai tērpus tagad šuva tikai labākie drēbnieki. Seno mājas šuvēju, kas* strādāja par dienas maksu un bija apģērbusi Žaklinu kopš: bērnības, viņa atlaida. Pagājis bija laiks, kad viņa valkāja: lētas, mazas cepurītes, ko izgreznoja ar tīriem niekiem un kas tomēr izskatījās mīlīgi un glīti, kad viņa tērpās kleitiņās, kuru elegance gan nebija nevainojama, bet kuras atspogu-; ļoja valkātājas grāciju un bija it kā viņas pašas sastāvdaļa.* Aizvien vairāk izgaisa maigā, intīmā burvība, ko izstaroja viss, kas bija ap Žaklinu. Poēzija izzuda. Viņa vērtās aizvien: ikdienišķāka.

Viņi pārgāja jaunā dzīvoklī. Vecais dzīvoklis, ko viņi bija iekārtojuši ar tik lielām pūlēm un tik patiesu prieku, nu likās pārāk šaurs un neglīts. Mazo, vienkāršo istabiņu vietā, kurās bija elpojusi viņu pašu dvēsele un pie logiem savu! [4]

slaido, vijīgo stāvu šūpojis iemīļots koks, viņi noīrēja lielu, ērtu, skaisti ierīkotu dzīvokli, kuru nevarēja mīlēt, kurā aiz garlaicības varēja vai nobeigties. Veco ģimenes mantu vietā nāca svešas mēbeles un tapetes. Nekur vairs nebija atmiņu. Aizmirsti bija laimīgās kopdzīves pirmie gadi... Tā ir liela nelaime, ja divi kopā saistīti cilvēki pārgriež tās saites, kas viņus vieno ar viņu mīlestības pagātni. Šīs pagātnes tēls ir drošākais vairogs pret nesaskaņām un ķildām, kas nevairāmi nāk pēc pirmo gadu liegās laimes ... Ērtā dzīve Parīzē un ceļojumos (jo tagad, kad viņi bija bagāti, viņi bieži ceļoja) Zaklinu tuvināja bagāto un dīko ļaužu šķirai, ķura viņas dvēselē modināja nicinājumu pret citiem cilvēkiem, proti, pret tiem, kas strādāja. Ar savām apbrīnojamām piemērošanās spējām viņa tūdaļ kļuva līdzīga šīm neauglīgajām, samaitātajām dvēselēm. Tas nebija novēršams! Žaklina sašuta, dusmojās un sauca par «viszemiskāko mietpilsonismu» uzskatu, ka var un vajag būt laimīgai, veicot mājas dzīves pienākumus un apmierinoties ar aurea mediocritas^5. Viņa vairs nesaprata, kā bija vēl nesen varējusi tik cēlsirdīgi atdoties mīlestībai.

Olivjē nebija tik stiprs, lai cīnītos. Arī viņš bija pārvērties. Viņš atsacījās no skolotāja amata, un viņam nebija nekāda noteikta darba. Viņš nodevās tikai literatūrai, un tas kaitēja viņa dzīves līdzsvaram. Senāk viņš cieta tādēļ, ka mākslai nevarēja kalpot ar visu dvēseli. Bet tagad, kad dzīvoja tikai mākslai, viņš jutās pazudis bezgalības telpā. Māksla, kam nav pretsvara kādā amatā un kas nedibinās uz ciešu praktisku pamatu, māksla, kas savā miesā nejūt ikdienišķā darba dadžus, māksla, kam nav jāpelna maize, zaudē sava spēka un patiesības labāko daļu. Tā ir vairs tikai grezna puķe. Tad tā nav cilvēka ciešanu svētais auglis, kāda tā ir vislielāko mākslinieku darbos. — Olivjē dvēseli nomāca laiskas gurde-nības jūtas, vienaldzīgais «kādēļ lai rakstu?». Nekas viņu nerosināja. Viņš slaistījās dīkā nevarībā un nevarēja vairs atrast savu ceļu. Viņš bija zaudējis ciešākus sakarus ar tiem amata biedriem, kas pacietīgi un neatlaidīgi dzina savas dzīves vagu. Viņš bija iekūlies citā pasaulē, kurā nejutās labi, bet kura viņam tomēr patika. Kā daždien vājš, laipns un atziņu kārs cilvēks, Olivjē iecietīgi vēroja šo pasauli, kurai gan

netrūka smalkuma, bet trūka garīga satura, un viņš nemanīja, ka šis trūkums lēni ieviešas arī viņā pašā. Viņa pārliecība vairs nebiļa tik droša kā senāk.

Olivjē nepārvērtās tik ātri kā Zaklina. Sievietei ir tā dīvainā priekšrocība, ka viņa pēkšņi var pārvērsties visā savā būtībā. Sī pēkšņā nāve un tikpat pēkšņā atdzimšana baida tos, kas viņu mīl. Bet dzīvības pilnai būtnei, kam nav tik stingras gribas, lai turētu sevi grožos, ir gluži dabiski šodien būt tādai, bet rīt jau citādai. Tā ir kā tekošs ūdens. Kas viņu mīl, tam jāiet viņai līdz vai jābūt kā straumei, kas savā brāzmā viņu aizrauj. Abi šie gadījumi rada pārvērtību. Bet tas ir bīstami, un mīlestību pazīst tikai tad, kad tā izcietusi šo pārbaudījumu. Pirmajos kopdzīves gados dvēse|u saskaņa ir tik liega, ka vienas vai otras būtnes mazākā pārvērtība to var pilnīgi iznīcināt. Jo vairāk vēl materiālā stāvokļa un apkārtējās sabiedrības pēkšņā maiņa! Lai pretotos šai pārvērtībai, cilvēkam jābūt stipram vai ļoti vienaldzīgam.

Zaklina un Olivjē nebija ne vienaldzīgi, ne stipri. Viņi viens otru skatīja citā gaismā, un drauga seja viņiem k|uva sveša. Tādos brīžos, kad viņiem atausa šī skumīgā atziņa, viņi slēpās viens no otra, sargādami savu mīlestību, jo aizvien vēl mīlēja viens otru. Olivjē meklēja patvērumu savā darbā; pastāvīgs, kaut arī nepiespiests darbs viņu nomierināja. Zaklinai nebija nekā, viņai nebija darba. Bezgala ilgi viņa vārtījās pa gultu, stundām sēdēja pie tualetes, pa pusei saģērbusies, sastingusi, savās domās iegrimusi. Kā ledaina migla, smagi lāsodama, viņu ietina drūma skumība. Viņai nebija spēka atraisīties no uzmācīgām domām par mīlestību ... Mīlestība! Dievišķākā balva, kas cilvēkam dota, ja viņš tai pilnīgi ziedojas. Bet aplamākais un bēdīgākais malds, ja tā ir tikai dzīšanās pēc laimes ... Citu dzīves mērķi Zaklina nevarēja iedomāties. Dažreiz viņa centās iejusties citu cilvēku bēdās un tiem palīdzēt. Taču velti. Citu cilvēku ciešanas viņai nepārvarami derdzās. Viņas nervi tās neizcieta, un viņa nevarēja par tām domāt. Divi trīs lāgi, savu sirdsapziņu mierinādama, viņa lūkoja darīt ko labu, bet panākumi bija niecīgi.

— Redziet nu, — viņa teica Kristofam, — es gribēju darīt labu, bet nodarīju ļaunu. Labāk nedarīt nekā. Man nav īstā aicinājuma.

Kristofs uzlūkoja Zaklinu un atcerējās kādu no savām nejaušajām draudzenēm — patmīlīgu un netiklu grizeti, kuras sirdī nebija dziļu jūtu, bet kura spēja iesilt īstā mātes maigumā pret katru, kas cieta un vakar viņai vēl bija vienaldzīgs un svešs. Viņai nederdzās visnepatīkamākās rūpes, un taisni tās, kas prasīja vislielāko pašaizliedzību, viņai sagādāja savādu gandarījumu. Tas viss norisinājās neapzinīgi, lika-, ka tur atraisījās viss neskaidro, neizteikto ilgu spēks; tādo> brīžos viņas nejūtīgā dvēsele it kā atdzima. Ja viņa kaut drusku varēja kādam atvieglot ciešanas, tad izjuta dziju prieku, kas gandrīz šķita nevietā. — Sīs patmīlīgās sievietes labsirdība un labsirdīgās Zaklinas patmīlība nebija ne tikums, ne netikums, bet viņām abām vajadzīgā dvēseles higiēna. Un pirmā bija veselīgāka.

Jau iedomas vien par citu cilvēku ciešanām nomāca Zaklinu. Viņa labāk mirtu nekā izturētu fiziskas sāpes. Viņa labāk mirtu nekā ciestu sava prieka avotu — skaistuma vai jaunības zaudējumu. Briesmīgākā no visām pasaules netaisnībām Zaklinai likās tā, ka viņa nebija sasniegusi pilnīgu laimi, uz kuru, pēc pašas domām, viņai bija pilnīgas tiesības, un ka citi šķita laimīgāki nekā viņa (jo laimei Zaklina ticēja ar visu savas nesalaužamās, aplamās, bet svētās pārliecības spēku). Laime viņai nebija ticība vien, tā viņai bija tikums. Viņai likās, ka nelaimīgam būt ir tikpat kā būt kroplam. Visa viņas dzīve pakāpeniski izveidojās pēc šī principa. Viņas patiesā daba saplosīja tos ideālistiskos plīvurus, kuros viņa dairā kautrībā bija tinusies meitenes gados. Savā pretestībā pret šo pārdzīvoto ideālismu viņa visas lietas nu skatīja skaidrā un vienkāršā gaismā. So lietu vērtība viņai likās tik liela, par cik tās saskanēja ar sabiedrības domām un dzīves ērtībām. Pasauli viņa tagad izjuta tāpat kā viņas māte: Zaklina gāja baznīcā un reliģiskos pienākumus izpildīja ar vienaldzīgu godprātību. Viņu vairs netirdīja jautājums: vai te būtu meklējami patiesības pamati. Viņai bija tveramākas rūpes, un ironiskā žēlumā viņa atcerējās savu bērnu dienu sapņaino dumpību. — Un tomēr viņas tagadējais īstenības gars nebija reālāks par viņas agrāko ideālismu. Viņa sevi piespieda. Viņa nebija ne eņģelis, ne velns. Viņa bija nabaga sieviete, kas dzīvē garlaikojās.

Zaklina garlaikojās, ak dievs, cik ļoti viņa garlaikojās! Viņa garlaikojās jo vairāk tādēļ, ka nevarēja sevi attaisnot ar

to, ka netiktu mīlēta vai ka viņa nevarētu ciest Olivjē. Dzīve viņai likās bez ceļa, bez gaismas, bez nākotnes. Viņa ilgojās pēc jaunas, mūžam atdzimstošas laimes: šīs ilgas bija bērnišķīgas, jo viņa nemaz neprata būt laimīga. Viņai klājās tāpat kā daudzām citām sievietēm, kā daudziem dīkiem laulātiem draugiem, kam visas durvis atvērtas uz laimi un kas tomēr sevi tirda mūžīgās mokās. Tādi cilvēki redzami visur, viņi ir bagāti, viņiem ir skaisti bērni, viņi ir veselīgi, inteliģenti un jūtīgi pret skaistumu, viņiem rokās ir visas iespējas, lai darbotos un darītu labu, lai savu un citu cilvēku dzīvi celtu lielākā pilnībā. Bet viņi mūžīgi vaimanā, jo nemīl viens otru, viņi mīl citus vai nemīl nevienu, tāpēc ka viņus mūžīgi nodarbina domas par sevi, par savām garīgajām vai jutekliskajām attiecībām, par savām iedomātajām tiesībām uz laimi, savām pretrunīgajām patmīlībām. Viņi spriedelē un runā mūžīgi par vienu un to pašu, paši sev tēlo lielākās mīlestības vai dziļāko ciešanu komēdiju un beidzot paši sāk tai ticēt. . . Kaut jel viens viņiem pateiktu:

— Jūs nemaz neesat interesanti. Jums nav kauna mūžīgi gausties, kad jums tik daudz iespēju būt laimīgiem!

Kas viņiem atņems viņu naudu, viņu veselību, visas tās brīnišķīgās bagātības, kuru cienīgi viņi nav! Kas iedzīs nabadzības, posta un dzīves grūtību peklē šos vergus, kuri nespēj būt brīvi, kurus viņu brīvība tikai izķēmo! Ja viņiem sava maize būtu sūri jāpelna, viņi to ēstu, juzdamies apmierināti. Un, ja viņi būtu ielūkojušies ciešanu negantajā vaigā, viņi nemūžam vairs neiedrošinātos tēlot nekaunīgo ciešanu komēdiju ...

Bet viņi tomēr cieš. Viņi ir slimi. Kā lai viņus nežēlo? — Nabaga Žaklina nebija vainīga, ka viņa atsvešinājās no Olivjē, un Olivjē nebija vainīgs, ka nevarēja viņu aizturēt. Viņa bija tāda, kādu daba bija viņu radījusi. Žaklina nezināja, ka laulība ir izaicinājums dabai, viņa nezināja, ka dabai, ja viņa tai metusi savu cimdu, tas jāpaceļ un viņai pašai drosmīgi jāturpina pieteiktā cīņa. Viņa atskārta, ka bija maldījusies. Tādēļ viņa dusmojās pati uz sevi, un šī vilšanās pārvērtās naidā pret visu, ko bija Vnīlējusi, arī pret Olivjē pārliecību, kas bija kļuvusi arī viņas pārliecība. Gudrai sievietei — nereti vairāk nekā vīrietim — piemīt intuitīva nojauta par mūžības vērtībām, bet viņai ir grūtāk pie tām turēties. Vīrietis, kas šādas domas aptvēris, tās baro ar savu dzīvību.

Turpretim sieviete ar tām baro savu dzīvību, viņa tās ietver sevī, bet nepārrada. Viņas sirdij un garam vajadzīga mūžam jauna barība: pašam ar sevi nepietiek ne viņas garam, ne sirdij. Ja sievietei nav ne ticības, ne mīlestības, tad viņu dzen postīšanas kāre, ja vien viņu debesis nav apveltījušas ar augstāko tikumu: dvēseles mieru.

Zaklina reiz kaislīgi bija ticējusi kopēju mērķu vienotai laulībai, kopējā cīņā un darbā, kopējās ciešanās vienotai laimei. Bet šī ticība kvēloja, kamēr to zeltīja mīlestības saule, jo zemāk saule grima, jo vairāk šī ticība viņai šķita līdzīga kailiem, drūmiem kalniem, kas paceļas pret tukšām debesīm. Un viņai nebija spēka savu ceļu tālāk iet: ko viņai līdzētu uzkāpt kalna galā? Kas bija viņā pusē? Cik briesmīgi maldi! ... Zaklina nevarēja saprast, kā Olivjē aizvien vēl spēja ticēt šiem maldu tēliem, šīm himērām, kas postīja dzīvi. Un viņa centās sevi pārliecināt, ka Olivjē nav sevišķi gudrs un stāv tālu no dzīves. Zaklinu smacēja šī atmosfēra, kurā viņai nebija elpas; aiz pašaizsardzības instinkta viņa aizsargājās, uzbrūkot pati. Viņa sāka pilnīgi iznīcināt tā cilvēka domas, kuru aizvien vēl mīlēja. Zaklina cīnījās ar visiem savas ironijas un baudkāres ieročiem, apvija Olivjē ar savu kārību un sīko rūpju liānām, viņa centās to izveidot par savu atspoguļojumu ... par viņas pašas atveidu, kaut pati nezināja, ko gribēja un kas viņa bija! Viņa jutās pazemota, ka Olivjē neguva panākumus dzīvē, un viņai bija vienalga, vai tas notika taisnīgi vai ne, jo viņa bija nākusi pie pārliecības, ka tikai slava un panākumi apdāvinātu cilvēku atšķir no visiem neveiksminiekiem. Olivjē sajuta Zaklinas neuzticības slogu, kas sagrauza viņa labākos spēkus. Gan viņš cīnījās cik spēdams, kā daudzi jau bija cīnījušies un vēl cīnīsies, bet lielākajai daļai šī nevienādā cīņa ir veltīga, jo sievietes egoistiskie instinkti, kuriem pretī stājas vīrieša intelektuālais egoisms, balstās uz vīrieša vājību, uz viņa maldiem un viņa veselo cilvēka prātu, bet tie ir vārdi, aiz kuriem viņš slēpj savus vārgos dzīvības spēkus un savu gļēvulību. — Zaklina un Olivjē gan bija pārāki par šo cīnītāju vairumu. Jo viņš nekad nebija aizliedzis savu ideālu kā tie tūkstoši, kas, ļaudamies savam laiskumam, godkārībai un patmīlībai, aizliedz savu nemirstīgo dvēseli. Ja viņš būtu tik zemu grimis. Zaklina viņu nicinātu. Un tomēr viņa savā aklumā dedzīgi centās iznīcināt šo Olivjē spēku, kas bija arī viņas spēks, viņu abu

glābiņš. Ar instinktīvu stratēģiju viņa postīja tās draudzības jūtas, uz kurām balstījās šis spēks.

Kopš Žaklina bija saņēmusi mantojumu, Kristofs nekad vairs nejutās labi jaunā pāra sabiedrībā. Snobisma un mazliet banālā prakticisma afektācija, ko Žaklina, sarunādamās ar Kristofu, vēl ļaunprātīgi pārspīlēja, viņam beidzot apriebās. Reizēm viņš sašutumā izteica asus vārdus, kas tika ļauni uzņemti. Tas gan nevarēja sanaidot abus draugus, jo viņi bija pārāk tuvi viens otram, un Olivjē nemūžam nebūtu ziedojis Kristofa draudzību, bet savas jūtas viņš nevarēja uzmākt Žaklinai. Un, viņu mīlēdams, Olivjē nespēja Zaklinu sapināt. Kristofs redzēja, kas norisinās drauga dvēselē, viņš tam atviegloja izvēli un atkāpās pats. Viņš saprata, ka palikdams nebūtu draugam pakalpojis, bet drīzāk kaitējis. Kristofs izdomāja attālināšanās ieganstus, un Olivjē savā vājībā tos pieņēma, gan nojauzdams Kristofa upuri un izciezdams sirdsapziņas ēdas.

Kristofs nedusmojās uz Olivjē. Viņš domāja, ka tie nebūt nemaldās, kas apgalvo, ka sieva ir vīra puse, jo precēts vīrietis ir tikai pusvīrietis.

VIŅŠ LŪKOJA sākt jaunu dzīvi — bez Olivjē. Bet, lai viņš kā centās sev iestāstīt, ka viņu šķiršanās nebūs ilga, tomēr Kristofs reizēm izcieta drūmus brīžus — nelīdzēja arī viņa optimisms. No vientulības viņš bija atjūcis. Kristofs gan bija bijis viens arī tad, kad Olivjē dzīvoja provincē, bet toreiz viņam vēl palika ilūzijas, viņš klusībā nodomāja, ka draugs gan ir tālumā, taču reiz būs atkal mājās. Un kad nu draugs atkal bija mājās, tas Kristofam likās tik tālu kā vēl nekad. Kristofam trūka draudzības, kas tik daudzus gadus bija apstarojusi viņa dzīvi: šķita, ka viņš zaudējis vislabāko rosinātāju uz darbu.

Kopš Kristofs draudzējās ar Olivjē, viņš bija ieradis ar to kopā domāt un strādāt. Ar darbu vien viņš nevarēja piepildīt tukšumu, jo Kristofs bija ieradis savu darbu savienot ar drauga tēlu. Kad Olivjē vairs nebija viņa tuvumā, viņš juta, ka ir zaudējis līdzsvaru, un, gribēdams to atgūt, meklēja citu piekļāvību.

Viņam gan netrūka Arno kundzes un Filomelas draudzības, bet šīs klusās draudzenes viņu šobrīd nevarēja mierināt.

Likās, ka abas sievietes nojauta Kristofa bēdas un klusībā viņam juta līdz. Kristofs bija ļoti pārsteigts, kad kādu vakaru viņa istabā ienāca Arno kundze. Nekad tā nebija iedrošinājusies viņu apciemot. Viņa šķita uztraukta. Kristofs to nevēroja, viņam likās, ka šī mulsuma iemesls ir Arno kundzes kautrība. Viņa apsēdās, bet nerunāja. Kristofs centās viņu iedrošināt, jautrā garā tēlodams namātevu. Tad saruna novirzījās uz Olivjē, un atmiņas par viņu pielidoja visu istabu. Kristofs par viņu runāja jautri, nepieminēdams notikušo. Bet Arno kundze nevarēja gainīt līdzcietīgus skatienus un viņam jautāja:

— Jūs laikam vairs nesatiekaties gandrīz nemaz?

Kristofam likās, ka tā nākusi viņu mierināt. Viņš sāka

pukoties, jo necieta, ka citi jaucas viņa dzīvē.

Tādēļ viņš atbildēja:

— Mēs tiekamies, kad mums patīk!

Viņa pietvīka un teica:

— Ak, es negribēju būt nesmalkjūtīga!

Viņš nožēloja savu nepacietību un satvēra Arno kundzes roku.

— Piedodiet, — viņš teica, — es vienmēr bīstos, vai viņam kāds nedara pāri. Nabaga puisis! Pārestības viņu plosa tāpat kā mani... Nē, mēs vairs netiekamies.

— Vai viņš jums neraksta?

— Nē, — mazliet apkaunots atbildēja Kristofs.

— Cik dzīve ir bēdīga, — brīdi klusējusi, teica Arno kundze.

Kristofs pacēla galvu.

— Nē, dzīve nav bēdīga! — viņš iesaucās. — Dzīvē ir tikai bēdu brīži.

Arno kundze turpināja slēpta rūgtuma toni:

— Cilvēki mīl viens otru, tad atkal vairs nemīl. Kāda tam visam nozīme?

Kristofs atbildēja:

— Nozīme ir tā, ka cilvēki tomēr viens otru mīlējuši.

— Jūs viņam ziedojāties, — viņa turpināja. — Kaut šis upuris jel palīdzētu tam, ko jūs mīlat! Bet tādēļ viņš vēl nebūs laimīgāks!

— Es neesmu ziedojies, — Kristofs attrauca dusmās. — Un, ja es ziedojos, tad tas man dara prieku. Par to nav daudz jārunā. Cilvēks dara, kas viņam jādara. Un, ja to nedara, tad viņš, bez šaubām, ir nelaimīgs! Nav nekā muļķīgāka par šādām runām! Kas tās gan bijušas par baznīcas sušķu dvēselēm, kas savā gara nabadzībā cilvēka ziedošanās prieku sajaukušas ar protestantisko, drūmo un stingušo sēru ideju! It kā ziedojums tikai tad būtu labs, ja tas otru apgrūtina . . . Velns lai parauj! Ja ziedojums jūs nevar ielīksmot, bet var tikai sāpināt, tad neziedojiet, tad jūs neesat tā cienīgi. Ja jūs nevarat izjust lielo laimi, kas tur slēpta, tad lai velns jūs parauj! Tad jūs neesat cienīgi dzīvot pasaulē!

Arno kundze klausījās Kristofa vārdos un neiedrošinājās viņu uzlūkot. Pēkšņi viņa piecēlās un sacīja:

— Dzīvojiet sveiks!

Domādams, ka Arno kundze nākusi viņam ko uzticēt, viņš teica:

— Ak, piedodiet! Es esmu egoists, es runāju tikai par sevi. Jel palieciet vēl brītiņu!

Bet viņa atbildēja:

— Nē, es nevaru, pateicos!

Un aizgāja.

Viņi nesatikās ilgāku laiku. Viņa bija kā akā iekritusi, un Kristofs negāja ne pie viņas, ne pie Filomelas. Tās abas viņam bija mīļas, bet viņš baidījās no sarunām, kas viņu skumdinātu. Un taisni tobrīd Kristofu nevaldzināja šo abu sieviešu rāmā, pelēkā dzīvīte, viņu vientulīgā atmosfēra. Viņam vajadzēja redzēt jaunas sejas, bija vajadzīgs jauns spars, jauna mīlestība, lai viņš atgūtu sevi.

LAI IZKLAIDĒTOS, Kristofs atkal sāka apmeklēt teātri, ko sen jau bija aizmirsis. Teātris viņam likās laba un ierosinoša skola mūziķim, kas grib vērot un tvert kaislību izteiksmi.

■

Franču lugas viņu gan nevaldzināja vairāk nekā viņa pirmajā Parīzes dzīves laikā. Viņam nepatika šo lugu mūžam nemainīgā, pliekanā un brutālā tematika, kas nenovērsās no mīlestības psihofizioloģijas, un franču teātra valoda, sevišķi pantu drāmās, viņam likās absolūti mākslota. Ne viņu proza, ne dzejas nebija saskaņā ar tautas dzīvo valodu un īpatnību. Proza bija mākslīgi izsmalcināta — labākajā gadījumā tā bija salonu stila, Jaunākajā gadījumā — banāla feļetonista valoda. Pantu drāmās attaisnoja Gētes dzēlīgo asprātību:

«Dzejot ir labi tam, kam nekas nav sakāms.»

Tā bija daudzvārdīga un izraibināta proza. Meklētie tēli, ar kādiem tā bija pieblīvēta, katram patiesam cilvēkam šķita melīgi. Kristofs atzina, ka šīs drāmās nav vērtīgākas par itāliešu operām, kurās dziedātāji locīja saldenas ārijas un teatrālas vokalīzes. Aktieri Kristofu interesēja daudz vairāk nekā lugas. Arī lugu autori centās tiem pielāgoties. «Nevar ceret, ka luga gūs panākumus, ja tās autors personāžu raksturus nebūs veidojis pēc komediantu netikumiem.» Kopš tā laika^ kad Didro rakstīja šos vārdus, gandrīz nekas nebija pārvērties. Aktieri bija mākslas darbu paraugi. Tiklīdz kāds no viņiem guva izcilus panākumus, tas ierīkoja savu teātri, sapulcināja ap sevi pakalpīgus dramaturgus, un tie kā drēbnieki viņam pēc noteikta mēra darināja lugas.

Viena no šām literārās modes likumdevējām modināja» Kristofa interesi: Fransuaza Udona. Jau gadu vai divus Parīze viņu dievināja. Arī viņai bija savi lomu piegādātāji, tomēr viņa tēloja ne tikai īpaši viņai fabricētajās lugās. Fran-suazas Udonas diezgan raibais repertuārs sniedzās no Ibsena

līdz Sardū, no d’Anuncio līdz Dimā dēlam, no Bernharda Šova līdz Anrl Bataijam. Dažreiz viņa iedrošinājās staigāt pa klasiskā heksametra Versa)as gatvēm vai drāzties Sekspira tēlu brāzmīgajās bangās. Bet tur viņa nejutās tik ērti, un publika vēl mazāk. Lai viņa tēloja ko tēlodama, Fransņaza Udona aizvien tēloja pati sevi, tikai pati sevi. Tā bija viņas vājība un arī viņas spēks. Kamēr publika nebija veltījusi viņai savu vērību, viņas tēlojumam nebija panākumu. Bet, tiklīdz par viņu sāka interesēties, viss, ko viņa tēloja, likās brīnišķīgs. Un tiešām viņas tēlojums lika aizmirst, cik nožēlojamas ir lugas, jo viņa tās apgaroja ar savu dzīvību. Sīs sievietes ķermeņa noslēpums, iemiesojot nezināmu dvēseli, Kristofu satrauca, apbūra vairāk par visām lugām, kurās viņa tēloja.

Viņai bija skaists, tīrs, mazliet traģisks profils. Nekā no romiešu sejas asi cirstajām līnijām. Viņai bija liegas, vāras, parīziskas līnijas Žana Gužona garā — un tās tikpat labi varēja būt jauna vīrieša, kā jaunas sievietes profilā: īss, bet daiļi veidots deguns, skaista mute ar smalkām lūpām, lūpu kaktiņos mazliet rūgteni ieloki, glezni, apgaroti, jauneklīgi kalsni vaigi, kuros staroja dvēseles ciešanu aizkustinošais atspīdums, un spītīgs zods, bāla sejas krāsa. Viena no tām sejām, kas radušas sevi apvaldīt un tomēr ir tik dzidras, jo ādai cauri tanīs liegi trīso dvēsele. Viņas mati bija maigi un uzacis smalkas, acis mainīgas, tās laistījās te pelēcīgas, te dzintarzeltainas un varēja atstarot visas zaļganās nokrāsas — īstas kaķa acis. Viņa vispār bija līdzīga kaķim ar savu šķietamo gurdumu, dīvaino miegainību, kaut gan acis mūžam vajā, glūnošas un neuzticīgas, un pēkšņi tās iegailējās nervozā zvīļā, uzdzirkstīja noslēpumainā niknumā. Viņa šķita lielāka, nekā īstenībā bija, un likās kalsena, kaut tāda nebija; viņai bija glezni pleci, skaisti veidotas, garas, vijīgas rokas. Viņas ģērbā un matu sasukājumā bija redzama loti atturīga, smalka gaume bez bohēmiskās vaļības vai dažu mākslinieču pārspīlētās greznības — arī te viņa bija līdzīga kaķim, ar aristokrātiskiem instinktiem apveltīta, kaut dzimusi zaņķī. Būtībā viņas jaukumā snauda nevaldāma mežonība.

Viņai bija tuvu pie trīsdesmit gadiem. Kristofs pie Gamaša bija dzirdējis brutāli jūsmojam par Fransuazu Udonu kā par ļoti brīvu, gudru un drošu sievieti ar dzelzs enerģiju un kvēlošu godkārību, bet skarbu, neapvaldītu, spītīgu, kap-

rlzu un drudžainu. Stāstīja, ka viņa daudz izcietusi, līdz sasniegusi tagadējo slavu, un nu gribot par visu gūt gandarījumu.

Kādu dienu Kristofs devās uz Medonu sērst pie Filomelas. Iekāpis vilcienā, viņš redzēja, ka aktrise jau sēdēja tajā pašā kupejā. Viņa šķita uztraukta, it kā viņu plosītu kādas ciešanas. Kristofa ienākšana viņai bija nepatīkama. Viņa pagrieza tam muguru un neatlaidīgi vērās pretējā logā. Bet Kristofs, ko pārsteidza lielā pārvērtība viņas sejā, savā bērnišķīgajā un apgrūtinošajā līdzjūtībā nenovērsa acis no viņas. Aktrise pukojās un uzmeta viņam piktu skatienu, ko viņš nesaprata. Nākamajā piestātnē viņa izkāpa un iegāja citā vagonā. Un tikai tad Kristofs atskārta — mazliet par vēlu, — ka bija viņu aizdzinis. Kristofs jutās gluži nelaimīgs.

Pēc dažām dienām viņš sēdēja tās pašas dzelzceļa līnijas piestātnē uz platformas vienīgā sola un gaidīja Parīzes vilcienu. Te pēkšņi parādījās viņa un piesēdās Kristofam blakus. Viņš dzīrās piecelties. Bet viņa teica:

— Palieciet!

Viņi bija divi vien. Kristofs atvainojās, ka nesen bija licis viņai atstāt kupeju. Viņš teica: ja būtu zinājis, ka to traucē, viņš pats būtu izkāpis. Aktrise atbildēja ar ironisku smaidu:

— Jā, jūs tiešām bijāt neciešams, jūs nenovērsāt acis no manis.

— Piedodiet, — Kristofs sacīja, — es citādi nevarēju! . . . Man likās, ka jums bija lielas bēdas.

— Nu, un tad? — viņa atvaicāja.

— Es nevaru to izturēt. Ja jūs kādu redzēsiet slīkstam, jūs taču sniegsiet viņam palīdzīgu roku?

— Es? Dievs lai mani pasargā! — viņa iesaucās. — Es pagrūdīšu viņa galvu zem ūdens, lai viņš drīzāk pazūd.

To aktrise teica gan ar rūgtumu, gan ar humoru, un, kad Kristofs viņu uzlūkoja mulsām acīm, viņa sāka smieties.

Vilciens piebrauca. Visi vagoni, atskaitot pēdējo, bija pārpildīti. Viņa iekāpa. Konduktors viņus steidzināja. Kristofs, kam negribējās atkal piedzīvot neseno scēnu, meklēja citu kupeju. Bet viņa teica:

— Kāpiet iekšā!

Kristofs iekāpa.

— Šodien man viss vienalga, — viņa sacīja.

Viņi tērzēja. Kristofs visā nopietnībā centās viņai pierādīt, ka neviens cilvēks nedrīkst otram aiziet garām, ka cilvēki cits citam var darīt bezgala daudz laba, ja cits citam palīdz, cits citu mierina ...

— Mierinājums, — viņa sacīja, — mani nevar aizkustināt ...

Bet, kad Kristofs neatlaidās no savām domām, viņa teica, izaicinoši smaidīdama:

— Mierinātāja loma ir loti izdevīga tam, kas to tēlo.

Viņš tūda| neaptvēra šos vārdus. Bet, atskārtis aktrises

aizdomas, ka viņš meklē tikai pats savu labumu, kad īstenībā domāja tikai par savu cejabiedreni, viņš sašutumā piecēlās, atrāva vagona durtiņas un gribēja izkāpt, kaut vilciens jau drāzās pilnā skrējienā. Tikai ar lielām pūlēm viņa atturēja Kristofu. Sakaitināts viņš atkal atsēdās un aizvēra durvis. Tas notika taisni tobrīd, kad vilciens skrēja cauri tunelim.

— Redziet, — viņa teica, — jūs būtu varējis nosisties.

— Muļķības! — viņš atsaucās.

Viņš negribēja vairs runāt ar to.

— Pasaulē ir pārāk daudz muļķības, — viņš sacīja.

— Cilvēks sāpina otru, sāpina pats sevi, un, kad viņš otram grib palīdzēt, viņu tur aizdomās. Riebīgi! Tādi cilvēki nemaz nav cilvēki.

Viņa smaidīdama centās Kristofu mierināt, savu cimdā tērpto roku uzlika uz Kristofa rokas, uzrunāja to laipnā balsī un sauca vārdā.

— Kā, vai jūs mani pazīstat? — Kristofs jautāja.

— It kā Parīzē visi nebūtu cits citam pazīstami! Mēs jau esam vienas pasaules cilvēki Es biju netaisna, ar jums tik nejauki runādama. Jūs tiešām esat lāga zēns, es to redzu. Bet apmierinieties! Līgsim mieru!

Viņi sniedza viens otram roku un sāka draudzīgi tērzēt. Viņa teica:

— Redziet, tā nav mana vaina. Man ar cilvēkiem bijuši tik rūgti piedzīvojumi, ka esmu mazliet neuzticīga.

— Es arī diezgan bieži esmu vīlies, — Kristofs sacīja,

— bet es tomēr ticu cilvēkiem.

— Es jau redzu, ka jūs varat norīt daudzus krupjus.

Viņš smējās:

— Jā, tas manā mūžā bieži bijis vajadzīgs, bet man tas nekaitē. Man ir veselīgas iekšas. Es riju arī cietākus kumo-

sus, piemēram, trūkumu un badu un, ja vajadzīgs, ari tos neliešus, kas mani vajā. Un tomēr es jūtos lieliski.

— Jūs esat laimīgs cilvēks, — viņa teica, — jūs esat vīrietis.

— Un jūs esat sieviete.

— Tas nav nekas liels.

— Tas ir ļoti skaisti, — viņš sacīja, — un varbūt arī labil

Viņa smējās.

— Var gan būt! — viņa iesaucās. — Bet ko pasaule nodara skaistajam un labajam?

— Vajag aizstāvēties.

— Tad labuma ilgam laikam nepietiks.

— Ja sirdī tā daudz nebūs bijis, tad jums taisnība.

— Var jau būt. Bet arī ciest nevajag daudz. Ciešanām ir robeža, un kas iet tai pāri, tas nokauj dvēseli.

Kristofam atkal kļuva tās žēl. Bet īstajā laikā viņš atcerējās savas līdzcietības nesenās sekas ...

— Vai jūs vēl gribat runāt par mierinātāja izdevīgo lomu?

— Nē, — viņa atbildēja, — es nekad vairs tā nedomāšu. Es jutu, ka jūs esat labs, jūs esat patiess. Es pateicos jums. Tikai nesakiet man nekā! Jūs nevarat zināt... Pateicos!

Viņi tuvojās Parīzei. Viņi izšķīrās, nepateikuši viens otram savu adresi, neielūguši viens otru pie sevis.

Pēc viena vai diviem menešiem viņa pati atnaca pie Kristofa.

— Es atradu jūs. Man uznāca dziņa parunāt ar jums. Kopš mūsu tikšanās es dažreiz esmu par jums domājusi.

Viņa atsēdās.

— Tikai īsu brīdi. Es netraucēšu jūs ilgi.

Kristofs sāka ar viņu runāt. Viņa teica:

— Pagaidiet brīdi, es ļoti lūdzu!

Viņi klusēja. Tad viņa smaidīdama teica:

— Es tiešām vairs nevarēju. Nu man ir labāk.

Kristofs gribēja viņu izvaicāt.

— Nē! — viņa iesaucās. — Tā ne!

Viņa paskatījās apkārt, pakavējās pie dažiem priekšmetiem, tad ieraudzīja Luizes fotogrāfiju.

— Vai tā jūsu māte? — viņa jautāja.

— Jā.

Viņa paņēma fotogrāfiju un uzlūkoja to maiguma pilnām acīm.

— Cik mīļa vecenīte, — viņa teica. — Jūs esat laimīgs!

— Ak, bet viņa jau mirusi!

— Tam nav nozīmes, jums viņa ir bijusi.

— Un jums?

Viņa sarauca pieri un izvairījās no atbildes. Viņai nepatika, ka viņai ko jautā par viņu pašu.

— Nē, labāk runāsim par jums, stāstiet man . .. par savu dzīvi!

— Vai tā var jūs interesēt?

— Lūdzu, stāstiet! ...

Kristofs negribēja stāstīt, bet nevarēja izvairīties, viņai neatbildējis, jo viņa labi prata izvaicāt. Un viņš tai izstāstīja arī par savām bēdām: par draudzību ar Olivjē, kas bija viņu atstājis. Viņa klausījās, līdzjūtīgi, bet ironiski smaidīdama. Pēkšņi viņa jautāja:

— Cik pulkstenis? Ak dievs! Esmu še jau divas stundas! .. . Piedodiet! .. . Ak, tā man bija brīnišķīga veldze!...

lln viņa vēl piebilda:

— Es |oti gribētu atkal pie jums atnākt... Ne jau nu pārāk bieži. .. tikai kādreiz ... Man būtu liels prieks! Bet es negribētu jums apnikt un laupīt jūsu laiku! .. . Tikai paretam kādu brītiņu . . .

— Es iešu pie jums, — teica Kristofs.

— Nē, nē, pie manis ne! Es nākšu pie jums. Pie jums man' labāk patīk.

Bet viņa nenāca ilgi.

Kādu vakaru Kristofs nejauši dzirdēja, ka viņa ir smagi slima un vairākas nedēļas jau neuzstājas. Nevērodams aizliegumu, Kristofs tomēr aizgāja pie viņas. Viņa nepieņēma nevienu, bet, kad Kristofs, minējis savu vārdu, devās projām, viņa sauca to atpakaļ no kāpņu telpas. Viņa gulēja gultā, taču tagad jutās jau labāk. Viņai bijis plaušu karsonis. Izskatā viņa bija ļoti pārvērtusies, tomēr viņas acīs aizvien vēl zibēja asais un zobgalīgais skatiens, kas neatmaiga. Viņa bija ļoti priecīga par Kristofa apciemojumu. Viņa lika tam atsēsties blakus gultai. Kaprīzā vaļībā viņa stāstīja pati par

sevi un teica, ka gandrīz nomirusi. Kristofs neslēpa savu aizkustinājumu. Bet viņa sāka par to zoboties. Kristofs pārmeta, ka viņa tam nav likusi paziņot par savu slimību.

— Es lai būtu jums ko ziņojusi? Lai jums būtu jāsteidzas pie manis? Nemūžam!

— Varētu derēt, ka jūs par mani neesat ne domājusi.

— Un jums būtu taisnība, — viņa piekrita, smaidīdama savu zobgalīgo, mazliet skumjo smaidu. — Kad es biju slima, es ne mirkli par jums nedomāju. Bet sāku domāt taisni šodien. Neskumstiet vis! Kad esmu slima, es aizmirstu visus. Tad es gribu tikai, lai cilvēki liek man mieru. Es pagriežu degunu pret sienu un gaidu, es gribu būt viena, es gribu vientulībā nobeigties kā žurka.

— Bet vienam ciest ir pārāk grūti.

— Esmu pieradusi. Ilgus gadus esmu bijusi nelaimīga. Neviens man nepalīdzēja. Nu esmu jau pieradusi ... Un tā ir labāk. Palīdzēt taču neviens nekā nevar. Un šie līdzjutēji istabā sacej tikai lielu troksni, uzmācas ar savām rūpēm un liekuļotajām gaudām . . . Nē, tad labāk es mirstu vientulībā!

— Jūs esat [oti rezignēta.

— Rezignēta? Es pat nezinu, ko šis vārds nozīmē. Nē, es sakožu zobus un nīstu ciešanas, kas mani sāpina.

Kristofs jautāja, vai neviens nav nācis viņu apraudzīt, vai neviens par viņu nav rūpējies. Viņa atbildēja, ka kolēģi no teātra esot ļoti labi cilvēki — gan mu|ķa ļautiņi, tomēr ļoti izpalīdzīgi un, pavirši skatoties, arī līdzcietīgi.

— Bet es taču jums teicu, ka negribu viņus redzēt. Ar mani nav viegli sadzīvot.

— Es būtu ar mieru mēģināt! — Kristofs iesaucās.

Viņa uzlūkoja to ar nožēlu.

— Arī jūs runājat tāpat kā citi?

Kristofs sacīja:

— Piedodiet, piedodiet... Mīļais dievs! Tā es arī klusībā topu par īstu parīzieti! Man kauns ... Bet ticiet man, es nemaz neapdomāju, ko teicu ...

Kristofs ieslēpa seju gultas segā. Viņa sirsnīgi smējās un paplaukšķināja tam pa galvu.

— Izskaidrojums vismaz nebija parīzisks! Es atkal jūs pazīstu. Radiet vien man droši savu seju! Nepieraudiet manu segu!

— Vai viss būs piedots un aizmirsts?

— Piedots un aizmirsts, tikai nesāciet atkal no gala.

Vēl brīdi viņa tērzēja ar Kristofu, jautāja, ko tas dara, fe pēkšņi jutās nogurusi un apatiska un raidīja to projām.

Viņi norunāja, ka nākamo nedēļu Kristofs atkal atnaks.. Taču, kad viņš jau posās ceļā, pienāca telegrama: lai Kristofs labāk nenākot, šodien esot viņas ļaunā diena. — Bet parīt viņa lūdza to pie sevis. Kristofs ieradās. Viņa jau bija krietni atspirgusi un puszvi)us sēdēja pie loga. Bija agrs pavasaris, debesis saulē mirdzošas, koki pumouru pilni. Viņa bija tik laipna un tik sirsnīga, kādu Kristofs nebija viņu redzējis. Viņa tam teica, ka norunātajā dienā negribējusi nevienu redzēt. Un arī viņš tai nebūtu bijis patīkams, tāpat kā visi citi.

— Bet šodien?

— Šodien es jūtos jauna un spirgta un esmu laba pret visiem, pret visu, kas manā tuvumā ir jauns un spirgts — tāds kā jūs.

— Es nemaz vairs neesmu tik jauns un spirgts.

— Tādsļūs būsiet līdz nāvei.

Viņi parunāja, ko Kristofs pa šo laiku darījis, un par teātri, kurā viņai drīz atkal jāsāk strādāt. Viņa atklāja Kris-tofam savas domas par teātri: tas viņai derdzoties, un tomēr viņa nevarot no tā atraisīties.

Viņa negribēja, ka Kristofs viņu vēl apciemo. Viņa apsolījās pati iet pie Kristofa. Viņa tikai baidījās to traucēt. Kristofs pateica, kurā laikā visērtāk pie viņa nākt, lai netraucētu darbu. Viņi norunāja pazīšanās zīmi. Pie durvīm viņai jaklauvē norunāti klaudzieni, tad Kristofs atvērs vai neatvērs, kāds nu kuro reizi būšot viņa prāts ...

Sākumā viņa šo atjauju neizlietoja. Reiz vakarā, dodamās uz kādu sarīkojumu, kur viņai bija jādeklamē, viņa pēkšņi juta, ka negribas vairs turp iet. Viņa telefonēja, ka neieradīsies, un aizbrauca pie Kristofa. Viņa tikai gribēja ar to sasveicināties. Bet taisni tovakar viņa atvēra tam savu sirdi un izstāstīja savu dzīvi no pašas bērnības.

Skumja bērnība! Nejaušs tēvs, ko viņa nepazina. Māte, kam kādā Francijas ziemeļu pilsētā piederēja dzertuve ar nelabu slavu; ormaņi tur tempa savus kausus, gulēja pie saimnieces un viņu tiranizēja Viens no tiem viņu apprecēja, jo viņai bija drusku naudas. Viņš sita sievu un pats žūpoja.

Fransuazai bija vecākā māsa, kas dzertuvē izpildīja kalpones pienākumus; darbs viņu sabeidza. Mātei redzot un zinot, saimnieks meiteni pataisīja par savu mīļāko; viņa sasirga ar diloni un nomira. Fransuazu audzināja sitieni un lamas. Viņa bija bāls, sarūgtināts, sevī noslēdzies bērns ar kvēlu un mežonīgu dvēseli. Viņa redzēja mātes un māsas asaras un ciešanas, redzēja, kā viņas padevās savam liktenim, kā viņas pazemojās un nomira. Fransuazas dvēselē iedegās neprātīga spītība, viņa negribēja padoties, viņa gribēja atpestīties no šīs neķītrās apkārtnes. Viņai bija dumpīgs gars. Netaisnības redzot, viņai uznāca nervu lēkmes, kad viņu sita, viņa skrāpēja un koda. Reiz viņa mēģināja pakārties. Bet nekas neiznāca: tiklīdz viņa bija sākusi, viņai vairs negribējās. Viņa satrūkās, ka nodoms var piepildīties, un, jau aizelsusies, drudžainiem pirkstiem centās ātri atraisīt virvi: visu viņas būtību satvēra kvēloša dzīvības dziņa. Nevarēdama nāvē no sevis atpestīties, viņa zvērēja uzvarēt, kļūt brīva un bagāta un samīt visus, kas viņu apspieda. (Kristofs skumji smaidīja, viņš atcerējās līdzīgas jūtas.) Šo zvērestu viņa klusībā zvērēja savā būcenī kādu vakaru, kad blakus istabā skanēja vīrieša lamas, nelaimīgās mātes kliedzieni un apgānītās māsas vaimanas. Cik nelaimīga viņa jutās! Bet zvērests viņu nomierināja. Viņa sakoda zobus un domāja:

«Gan es jūs visus pīšļos satriekšu!»

Šajā tumšajā bērnībā bija tikai viens gaismas mirklis.

Kādu dienu viens no puikām, ar kuriem Fransuaza klai-ņāja un rotaļājās, teātra šveicara dēls, viņu aizveda līdzi uz lugas mēģinājumu, kaut arī tas bija aizliegts Viņi ielīda tumsā pašā skatītāju telpas galā. Skatuves mistērija, kas izstaroja no tumsas, varenie un neizprotamie vārdi, ko tur runāja, aktrises karaliskais izskats, kura tiešām tēloja karalieni kādā romantiskā melodrāmā, — tas viss Fransuazu saviļņoja līdz pašiem sirds dziļumiem. Aiz uztraukuma viņa sastinga, un sirds pukstēja kā neprātīga... «Tāda, jā, tāda viņa reiz bus!... Ak, kaut viņa varētu tāda kļūt!...» — Kad mēģinājums beidzās, viņa katrā ziņā gribēja redzēt vakara izrādi. Viņa ļāva savam līdzgaitniekam aiziet un izlikās, ka ies tam līdzi, te pēkšņi apcirtās un nozuda tumsā. Viņa palīda zem sola un nekustēdamās nogulēja trīs stundas, putekļos gandrīz vai nosmakdama. Kad bija jāsākas izrādei, kad nāca jau publika un viņai bija jālien laukā no savas paslēptuves, viņu

uzgāja, ņirdzīgiem smiekliem skanot, izdzina no zāles un aizveda mājās, kur viņa dabūja pamatīgu pērienu. To nakti viņa būtu nomirusi, ja nebūtu zinājusi, kas viņai darāms, lai iegūtu varu un šiem neliešiem atriebtos.

Plāns Fransuazai bija izstrādāts. Viņa salīga par kalponi «Teātra viesnīcā un kafejnīcā», kur mēdza apmesties aktieri. Viņa gandrīz nemācēja lasīt un rakstīt, nekā nebija lasījusi* un viņai nekā nebija ko lasīt. Bet viņa gribēja mācīties un ķērās pie sava nodoma izpildīšanas ar nesalaužamu enerģiju. Viesu istabās viņa zaga grāmatas un lasīja tās mēnesnīcā vai dienas ausmā, lai nebūtu jādedzina svece. Aktieri, kā daždien nekārtīgi ļaudis, šīs zādzības nemanīja un, ja kāds manīja, tad tikai nosodījās. Grāmatas viņa gan aiznesa atpakaļ, kad tās bija izlasītas, bet tās nekad nebija neaizskartas: tās lapas puses, kuras viņai vislabāk patika, viņa izplēsa. Un, kad viņa grāmatas aiznesa, tad rūpīgi pabāza tās zem gultas vai aiz kādas citas mēbeles, lai varētu domāt, ka tās turpat istabā vien bijušas. Viņa pielīda pie durvīm un klausījās, kā aktieri mācījās savas lomas. Viena, slaucīdama koridoru, viņa klusā balsī atdarināja aktieru intonācijas un svinīgi žestikulēja. Kad Fransuazu kāds pārsteidza šādā brīdī, par viņu zobojās, viņu lamāja. Viņa dusmās sakoda zobus un klusēia. — Šāda izglītības gaita būtu turpinājusies vēl ilgi, ja Fransuaza pārsteidzīgi nebūtu no kāda aktiera istabas izzaguši« viņa lomu. Aktieris iekaisa piktumā. Neviens viņa istabā nebija gājis, tikai kalpone, tādēļ viņš apvainoja to. Fransuaza stūrgalvīgi liedzās, viņš draudēja to izkratīt, te pēkšņi viņa metās aktierim pie kājām un atzinās, ko bija darījusi: zagusi grāmatas un izplēsusi lapas. Viņa noskaitīja visu savu grēku reģistru. Viņš sodījās briesmīgi, tomēr nebija tik Jauns, kā izlikās. Viņš jautāja, kādēļ viņa to darījusi. Kad Fransuaza pateica, ka gribot kļūt aktrise, viņš skaļi smē' jās. Viņš sāka meiteni izvaicāt; viņa nodeklamēja tam visas lapas puses, ko bija iemācījusies no galvas. Viņš bija pār--steigts un jautāja:

— Vai tu gribi, lai es tevi mācu?

Fransuaza jutās kā septītajās debesīs un skūpstīja viņam rokas.

— Ak, — Fransuaza teica Kristofam, — cik bezgalīgi es būtu viņu mīlējusi!

Bet aktieris izrunājis savu priekšlikumu līdz galam:

— Tu jau zini, mī|ais bērns, ka par neko neviens nekā nedod...

Fransuaza bija vēl neskarta meitene. No visām neķītrībām, ar kādām viņai uzmācās, viņa atvairījās dedzīgā kautrībā. No pašas bērnības aiz riebuma pret derdzīgām scēnām, ko viņa redzēja savās mājās, Fransuaza bija pasargājusi šo spītīgo nevainību, šīs bailes no netīriem pieskārieniem, no rupjas juteklības, kurā nebija mīlestības maiguma ... To visu viņa vēl glabāja sevī... Ak nelaimīgā!... Viņa tika briesmīgi sodīta! . . . Kāds likteņa izsmiekls! . ..

— Vai jūs bijāt ar mieru? — jautāja Kristofs.

— Ak! — viņa atbildēja. — Es būtu ugunīs skrējusi, lai atrastu izeju! Viņš mani baidīja, ka likšot mani apcietināt par zādzību. Man cita ce|a nebija. Tā mani iesvētīja mākslai ... un dzīvei...

— Šis nelietis! — izdvesa Kristofs.

— Jā, es viņu ienīdu. Bet no tā laika esmu redzējusi daudzus viņam līdzīgus, un viņš vēl nav par visiem ļaunākais. Viņš vismaz turēja savu vārdu: viņš mācīja man aktiera amatu, cik pats to prata. (Daudz tas nebija!) Viņš mani ieveda_ trupā. Sākumā es tur biju visiem par kalponi. Tad sāku tēlot vismazākās lomiņas. Bet kādu vakaru, kad subrete pēkšņi sasirga, viņas lomu uzticēja man. Tad es turpināju. Mani uzskatīja par neciešamu, smieklīgu, ērmīgu Toreiz es biju neglīta. Un tāda es paliku līdz tai dienai, kad tiku pasludināta ja arī ne par dievišķīgu, tomēr par sievieti šī vārda augstākajā, ideālākajā nozīmē, par īstu sievieti ... Ak šie nelgas! — Manu spēli teica pārspīlētu, ekstravagantu. Publikai es nepatiku. Kolēģi par mani zobojās. Mani neaizdzina tikai tādēļ, ka tomēr biju derīga un lēta. Un es pati vēl maksāju dārgu skolas naudu. Ik soli uz slavu es samaksāju ar savu miesu. Kolēģi, direktors, impresārijs, impresārija draugi...

Fransuaza apklusa, bāla, sakniebtām lūpām, sausām acīm, bet jūtams bija, ka viņas dvēsele raudāja asiņainas asaras. Kā zibens stara atspīdumā viņa atkal izjuta visus seno dienu zaimus un arī liesmaino uzvaras gribu, kura viņu bija vadījusi un pēc katra pazemojuma, kas viņai bijis jāizcieš, iedegusies aizvien kvēlākā. Viņa būtu gribējusi mirt, bet bojā iet, tik neganti pazemotai, būtu bijis pārāk necienīgi. Savu dzīvību var dzēst, kad tā vēl nav bijusi cīņā! Vai arī

pēc iegūtās uzvaras! Bet nemūžam, kad cilvēks jūtas pazemots, iekams viņš sasniedzis savu mērķi . . .

Viņa klusēja. Kristofs drūmi staigāja pa istabu. Viņš būtu varējis nogalināt visus tos jaudis, kas bija sāpinājuši, dubļos mīdījuši šo sievieti. Viņš uzlūkoja Fransuazu dziļā līdzcietībā un, piegājis viņai klāt, saņēma viņas galvu savās rokās, maigi noglāstīja deniņus un teica:

— Nabadzīte, mīļā!

Viņa sakustējās, atvairīdama Kristofu. Viņš sacīja:

— Nebīstieties no manis! Jūs esat man loti mīļa.

Pēkšņi pa Fransuazas bālajiem vaigiem noritēja asaras.

Kristofs nometās ceļos pie viņas kājām un skūpstīja gleznās, smalkās rokas, uz kurām nobira divas asaras.

Pēc tam viņš atkal atsēdās. Fransuaza atguva pašsavaldīšanos un mierīgi turpināja savu stāstu.

Kāds dramaturgs viņu beidzot pacēla slavas augstumos. Šajā dīvainajā būtnē viņš saskatīja dēmonu, ģēniju — vēl vairāk: «dramatisku tipu, jaunu sievieti, mūsu laikmeta paudēju». Saprotams, viņš ieguva Fransuazu par mīļāko kā daudzi citi pirms viņa, un, tāpat kā daudziem citiem, Fransuaza ļāvās viņam bez mīlestības, pat ar gluži pretējam jutām. Bet šis dramaturgs deva viņai slavu, un viņa savukārt padarīja to slavenu.

— Toties tagad, — Kristofs teica, — citi jums nevar vairs darīt pāri, un jūs ar viņiem darāt, kas jums tīk.

— Vai tiešām jūs tā domājat? — viņa rūgti atvaicāja.

Un Fransuaza pastāstīja — kas atkal skanēja kā likteņa

izsmiekls — par kaislīgu aizraušanos, kurā viņu iededzinājis kāds nelietis, ko viņa nicināja, kāds literāts, kas viņu izmantojis, izvīlis viņas sāpīgākos noslēpumus, tos literāri attēlojis un viņu pašu pametis.

— Es nicinu viņu kā dubļus pie savām kurpēm, — Fransuaza sacīja, — un, zinādama, ka viņu mīlu, es trīcu aiz dusmām. Bet viņam jāpamet tikai ar pirkstu, un es skrienu pie viņa un zemojos šā nelieša priekšā. Ko lai es daru? Mana sirds nekad nemīl to, ko prasa mans prāts, un man šie divi spēki jāziedo viens otram, viens pret otru jāpazemo. Man ir sirds. Man ir miesa. Un abi tie kliedz, kliedz un prasa savu laimes tiesu. Un man nav spēka tos apvaldīt, es neticu nekam, es esmu brīva ... Brīva? Es esmu savas sirds un savas miesas verdzene, un bieži, gandrīz vienmēr, tās abas ir man

naidīgas. Tās mani aizrauj, un man ir kauns par to. Bet ko lai es daru?

Brīdi Fransuaza klusēja un mehāniski rušināja pelnus.

— Es vienmēr esmu lasījusi, ka aktieriem nav jūtu, — viņa teica. — Un tie, kurus es pazīstu, gandrīz visi tiešām ir kā lieli, godkārīgi bērni, ko plosa raizes tikai par sīkiem patmīlības jautājumiem. Es nezinu: vai nu viņi nav īsti aktieri, vai es tāda neesmu. Es gandrīz ticu, ka tāda nebūšu. Bet, lai nu būtu kā būdams, man tomēr jāmaksā par citu grēkiem.

Viņa vairs nerunāja. Pulkstenis bija trīs — vēla nakts. Viņa piecēlās un dzīrās iet. Kristofs viņu lūdza palikt līdz rītam un piedāvāja savu gultu. Viņai labāk patika sēdēt atzveltnī pie izdzisušā kamīna un turpināt mierīgu sarunu. Viņus auklēja nama klusums.

— Rīt jūs būsiet nogurusi.

— Esmu pieradusi. Bet jūs? ... Kas jums rīt darāms?

— Esmu brīvs. Tikai vienpadsmitos man ir mūzikas stunda ... Es esmu izturīgs.

— Tādiem taisni vajag gulēt naktīs.

— Es guļu kā maiss, nekādas bēdas manu miegu netraucē. Dažreiz man pašam dusmas par savu cieto miegu. Tik daudzas stundas velti jāzaudē! ... Man prieks, ka vismaz reizi varēšu atriebties savam miegam un nozagt tam kaut vienu nakti.

Tā viņi tērzēja klusā balsī, brīžiem ilgi klusēdami. Un Kristofs aizsnaudās. Fransuaza pasmaidīja, palika viņam spilvenu pagalvī, lai galva nenoslīd ... Viņa piesēdās pie loga un, sapņos aizklīzdama, lūkojās tumšajā dārzā, kurā drīz jau svīda gaisma. Pulksten septiņos viņa maigi uzmodināja Kristofu un atsveicinājās no tā.

Visu mēnesi Fransuaza bieži nāca tajās stundās, kad Kristofs bija izgājis. Durvis bija aizslēgtas. Bet Kristofs viņai iedeva dzīvokļa atslēgu, lai viņa nāk, kad patīk. Un viņa tiešām vairāki lāgi atnāca, kad Kristofa nebija mājās. Tādos brīžos viņa uz galda atstāja vijolīšu pušķi vai uzrakstīja dažus vārdus uz papīra lapas, uzzīmēja kādu figūru, kādu karikatūru: tā bija zīme, ka viņa bijusi dzīvoklī.

Un kādu vakaru pēc teātra izrādes viņa aizgāja pie Kristofa, lai atkal ar to draudzīgi patērzētu. Kristofs bija iegri

mis darbā. Viņi sarunājās. Bet jau pēc pirmajiem vārdiem abi juta, ka viņos nav tā labvēlīgā miera, kas viņus auklēja viņreiz. Fransuaza gribēja aiziet, taču bija jau par vēlu. Kris-tofs viņu neaizkavēja. Viņa pati nevarēja aiziet. Abi palika kopā, juzdami, ka lēni iedegas iekāre.

Un viņi ļāvās viens otra kaislības kvēlei.

PĒC ŠĪS nakts Fransuaza nenāca vairs vairākas nedēļas. Bet Kristofs, kam šī nakts bija sabangojusi asinis, jau vairākus mēnešus nomākto jutekļu kvēlē ar visu būtni tiecās uz Fransuazu. Viņa tam bija aizliegusi sevi apciemot. Viņš gāja uz teātri. Viņš sēdēja pēdējās vietās un kaisa mīlestības un nemiera drudzī. Viņam trīcēja visa miesa. Traģiskā svelme, ko viņa lēja savās lomās, Kristofu dedzināja. Beidzot viņš tai rakstīja:

«Mīļais draugs, vai esat dusmīga? Piedodiet, ja esmu Jūs aizvainojis.»

Ielasījusi šos pazemīgos vārdus, Fransuaza steidzās pie viņa un metās viņa skaujās.

— Būtu bijis daudz labāk, ja mēs būtu palikuši tikai labi draugi. Bet, ja mēs to nevarējām, tad velti cīnīties pret to, kas nevairāms. Lai nāk kas nākdams!

Viņi piederēja viens otram. Bet viņi paturēja ikviens savu dzīvokli un savu brīvību. Fransuaza nebūtu varējusi pielāgoties kārtīgai kopdzīvei ar Kristofu. Un tas arī nebija savienojams ar viņas stāvokli. Viņa nāca pie Kris-tofa, un viņi kopā nodzīvoja savu dienu un nakšu ilgās stundas, bet katru dienu viņa gāja mājās un bieži vien savā istabā palika arī naktis.

Vasaras mēnešus, kad teātris bija slēgts, viņi dzīvoja kopējā dzīvoklī Parīzes tuvumā. Tur viņiem aizritēja laimīgas dienas, nevērojot dažas apēnotas stundas, — paļāvības un darba pilnas dienas.

Viņiem bija skaista, augsta, gaiša istaba ar plašu, brīvu skatu par klajiem laukiem. Naktīs, gultā gulēdami, viņi aiz loga rūtīm redzēja, kā blāvi apgaismotā debess jumā vilkās dīvaini, tumši mākoņi. Apskāvušies, nomoda snaudā grimuši, viņi dzirdēja jautro circeņu skurbo dziesmu, negaisa lietus gāzi. Rudeņainās zemes elpa — sausseržu, glicīniju, nesen pļautā siena smarža — piedvašoja visu māju un viņu miesu. Nakts klusums. Divu cilvēku miers. Tālumā suņu rejas. Gaiļu dziesmas. Aust rīts. No tāla baznīcas torņa pelēkā, dzestrā rīta mijkrēslī atskan vāras zvanu trīsas; miesas nodreb savās siltajās ligzdās un mīlestības tieksmē vēl ciešāk kļaujas viena pie otras. Vīnogulāju vītnēs pie nama sienas mostas putnu balsis. Kristofs atver acis, aiztur elpu un aizkustināts vēro savas aizmigušās draudzenes mīļo, nogurušo seju, kurā spulgo mīlestības bālums . ..

Viņu mīlestība nebija egoistiska kaislība. Tā bija dziļa draudzība, kurā miesa prasīja savu tiesu. Viņi neapgrūtināja viens ctru. Ikviens darīja savu darbu. Fransuaza mīlēja Kris-tofa talantu, viņa labsirdību, viņa rakstura skaidrību. Dažās lietās viņa jutās vecāka par Kristofu, un viņai bija mātes prieks par to. Fransuaza nožēloja, ka nesaprata, ko Kristofs spēlēja: pret muziku viņa bija vienaldzīga, atskaitot retus brīžus, kad tā viņā modināia brāzmainu trauksmainību, kuras pamats tik daudz nebija meklējams mūzikā, cik pašā Fransuazā — kaislībās, kas uzbangoja viņā un atstaroja visā apkārtnē — dabā, cilvēkos, krāsās un skaņās. Bet arī šajā noslēpumainajā valodā, kuru Fransuaza nesaprata, viņa juta Kristofa ģēniju. Fransuazai likās, ka viņa redz lielu aktieri, kas savu lomu tēlo viņai svešā valodā. Tas iededzināja viņas pašas talantu. Un Kristofs pateicās mīlestībai, ka viņš varēja jaunas domas veidot, izteiksmes formā tvert savas kaislīgās jūtas, domājot par šo sievieti un jūtot viņas mīļā tēla burvību. Tā viņš visu redzēja daudz skaistāku, nekā tas viņā pašā dzīvoja. Šādas dvēseles tuvums, kura bija sievišķīgi vāja un laba, un neganta, mirkļiem ģeniālu domu svelta, Kristofu apveltīja ar bezgalīgu bagātību. Fransuaza deva viņam daudzas atziņas par dzīvi un cilvēkiem, arī par sievietēm, kuras viņš vēl labi nepazina un par kurām tā sprieda asi un dziļi. Bet viņš bija tai visvairāk pateicīgs, ka mācījās

no tās labāk pazīt teātri: Fransuaza lika Kristofam iedziļināties šīs brīnišķīgās, par visām mākslām pilnīgākās, skaidrākās un bagātākās mākslas garā. Viņa tam atvēra šo cilvēcisko sapņu brīnuminstrumentu, viņa pārliecināja to, ka tas nedrīkst rakstīt pats sev vien, kā klusībā vēlējās (tāda ir pārāk daudzu mākslinieku vēlēšanās, kuri, līdzīgi Bēthovenam, atsakās «domāt par nožēlojamu vijoli, kad ar viņiem runā Gars»). Lielam dramaturgam nav kauns rakstīt noteiktai skatuvei un savas domas saskaņot ar tiem aktieriem, kuri tās paudīs. Viņš nebīstas, ka tas viņu varētu pazemot, jo zina: skaisti ir tēlus radīt un diženi ir tos iemiesot. Teātris, tāpat kā freska, ir vistīrākā māksla — tā ir cilvēciska, dzīva māksla.

Šādas domas, ko izteica Fransuaza, saskanēja ar Kristofa domām, jo taisni tajā savas darbības periodā viņš tiecās uz kopmāksiu, kas viņu vienotu ar citiem cilvēkiem. Fransuazas piedzīvojumi viņam noskaidroja noslēpumaino saskaņu starp publiku un aktieriem. Kaut Fransuaza bija reālistiska un neļāvās nekādām ilūzijām, viņa tomēr bija pārliecināta par savstarpējo iedvesmas spēku, par tiem simpātijās viļņiem, kas saista aktieri ar skatītāju pūli, par to tūkstoš dvēseļu klusēšanu, kurā izskan viena vienīga tulka balss. Tādas jūtas viņa, bez šaubām, pārdzīvoja retos apskaidrības un augstākas pacilātības brīžos, kas gandrīz nekad neatkārtojās tajā pašā lugā tajā pašā vietā. Pārējā laikā tas bija tikai amats bez dvēseles, salts un gudrs mehānisms. Bet interesants ir tieši izņēmums — zibsnis, kas tikai mirkli apgaismo slēptākos dzijumus, miljonu būtņu vienkopējo dvēseli, kuru spēks vienā mūžības mirklī izpaužas jūsos.

Sī kopējā dvēsele jāizpauž lielam māksliniekam. Tā ideālam jābūt sengrieķu dziedonim, kas atraisās pats no sevis, asimilējas ar tiem, kuriem viņš dzied, un rada izteiksmi cilvēciskām kaislībām, kas brāzmo pasaulē kā auka. Fransuaza jo vairāk tādēļ juta dziņu uz šādu mākslu, ka viņai trūka šīs pašaizliedzības un viņa vienmēr tēloja tikai pati sevi.— Individuālā lirisma uzplaukumā jau pusotru gadsimtu slēpjas kas slimīgs. Dvēseles lielums atklājas dzijās jūtās un dziļā savaldībā, vārdu atturībā un domu skaidrībā, tas vairās no iziādīšanās, bet runā ar vienu skatienu, dziļu vārdu bez bērnišķas pārspīlētības, bez sevišķas jūtu pārmērības — runā tiem, kas saprot no pusvārdiem, runā īstiem cilvēkiem.

Modernā mūzika, kas tik bezgala daudz runā pati par sevi un izlieto katru izdevību, lai ļautos savai pļāpīgajai vaļsirdībai, pierāda kautrības un gaumes trūkumu, tā līdzīga tiem slimniekiem, kas domā tikai par savām kaitēm uri nepiekusdami par tām stāsta citiem, neslēpdami riebīgākos un smieklīgākos sīkumus. Fransuazai, kas nebija muzikāla, likās, ka jau tas vien liecina par mūzikas pagrimumu, ka tā kā audzējs attīstās uz dzejas mākslas rēķina. Kristofs viņai pretojās, bet, dziļāk pārdomājis, klusībā sev jautāja, vai tikai viņai nav zināmā patiesība. Pirmās dziesmas, kas bija rakstītas pēc Gētes dzejām, bija atturīgas un konģeniālas tekstam, bet drīz Šūberts tām piejauca savu romantisko jūsmību, un Sūmans tajās ielēja jaunu meiteņu mīlestības ilgas; līdz Hugo Volfs šo kustību aizvien vairāk izvērta par deklamāciju, nekautrīgu analizi, neatlaidīgu tieksmi neapgaismotu nepamest nevienu savas dvēseles stūrīti. Visi plīvuri no sirds noslēpumiem norauti. Ko senāk izteica gudrā atturībā, to šodien izkliedz nekaunīgas menādes, kas rādās gluži kailas.

Kristofam bija mazliet kauns par šo mākslu, kuras apgā-nīts viņš jutās arī pats, un, kaut gan negribēja atgriezties pagātnē (kas vienmēr ir aplama un nedabiska tieksme), tomēr aizvien jaunus spēkus smēla to meistaru dvēselē, kuri savas domasbija izteikuši cēlā atturībā un kuri izprata lielās kolektīvāsjnākslas nozīmi. Kristofs atkal pievērsās Heridelim, kas, nicinādams sava laika un savas tautas raudulīgo piē-tismu, bija rakstījis monumentālus korus un oratorijas, varoņu epopejas, tautu dziesmas tautām. Visgrūtāk bija atrast iedvesmas rosinājumus, kuri kā Hendeļa laikā bībele tagadējās Eiropas tautas varētu iededzināt vienkopējās jūtās. Tagadējai Eiropai vairs nebija kopējas grāmatas: ne poēmas, ne lūgšanas, ne ticības darba, kas vienotu visus. Kauns, kam būtu jāsatriec visi tagadnes rakstnieki, visi mākslinieki, visi domātāji! Neviena, kas būtu rakstījis vai domājis par visiem! Bēthovens vienīgais atstāja dažas jauna, mierinoša, brālīga evaņģēlija lapas puses, bet tās var lasīt tikai muziki, un cilvēku vairums tās nedzirdēs nemūžam. Gan arī Vāgners centās Baireitas pakalnē radīt jaunu, reliģisku mākslu, kas vienotu visus cilvēkus. Bet viņa cēlo dvēseli pārāk smagi no-māca viņa laika grimstošās mūzikas un domāšanas trūkumi: un tā šajā svētkalnā nenāca vis Galilejas (zvejnieki, bet varizeji.

Kristofs juta, kas būtu darāms, bet viņam nebija dzejnieka, vajadzēja apmierināties ar paša spēkiem, aprobežoties mūzikā vien. Un, lai par muziku saka ko sacīdami, tā tomēr nav visiem saprotama valoda: ja skaņu bultas grib raidīt visās sirdīs, tad vajadzīga vārdu līkste.

Kristofs bija nodomājis komponēt simfoniju ciklu ikdienišķās dzīves tēmām. Starp citu, viņš gribēja rakstīt «Mājas simfoniju» savā īpatnējā stilā —citādi nekā Rihards Strauss. Kristofs nedomāja rādīt, izlietojot konvencionālo ābeci, ģimenes dzīves kinematogrāfisku ainu virkni, kurā komponists pēc sava prāta muzikālajās tēmās attēlo dažādas personas. Sis darbs Kristofam likās kā lielā kontrapunktista mākslota un bērnišķīga rotaļa ... Kristofs necentās aprakstīt ne personas, ne viņu darbus, bet izteikt jūtas, kuras visiem būtu zināmas un kurās ikviens dzirdētu pats savas dvēseles atbalsi, varbūt saklausītu spēcinājumu. Pirmajā daļā bija izteikta jaunu mīlētāju mierīgā un vientiesīgā laime, viņu maigā juteklība, paļāvība nākotnei, viņu prieki un cerības. Otrajā daļā bija elēģija par bērna nāvi. Kristofs ar riebumu atvairījās no reālistiskas sāpju izteiksmes; individuālās figūras izzuda; tur bija tikai lielas ciešanas — tavas, manas — katra cilvēka ciešanas, kad to nomāc nelaime, kas piemeklē vai var piemeklēt ikvienu. Bēdu lauztā un pie zemes liektā dvēsele pamazām atkal pacēlās sāpju pilnā sparā, lai savas ciešanas upurētu dievam. Tā droši gāja tālāk savu ceļu nākamajā simfonijas daļā, kam bija ciešs sakars ar otro daļu, — patvaļīgā fūgā, kuras drosmīgā uzbūve, aizraujošais ritms beidzot satvēra visu būtni un cauri cīņām un asarām izskanēja varenā, nesalaužamā ticības pilnā maršā. Pēdējā daļā bija tēlots mūža vakars. Tur atkal pavīdēja sākuma tēmas ar savu aizkustinošo paļāvību un vecuma neskartajām maiguma jūtām, tikai noskaidrotākām, ciešanās rūdītām; gaismas vaiņagotas, tās pacēlās no sāpju ēnām un kā brīnišķīgs puķu dārzs sniedzās debesīs; tā bija bezgalīgas mīlestības himna nemirstīgajai dzīvei.

Arī senatnes grāmatās Kristofs meklēja lielas tēmas, vienkāršas un cilvēciskas, kuras varēja ielīksmot visu sirdis. Viņš izraudzījās divas: Jāzepu un Niobi. Te Kristofu pārsteidza grūtais jautājums par dzejas un mūzikas vienību. Sarunas ar Fransuazu viņu atkal ierosināja uz senāk nodomātajiem, savā laikā kopā ar Korinnu iecerētajiem plāniem par muzikālas

drāmās formu, kaut ko vidēju starp rečitatīvo operu un runāto drāmu — ar brīvu muziku vienota brīva vārda mākslu — tādu mākslu, par kuru nešaubās gandrīz neviens tagadnes j mākslinieks, bet kuru noliedz šabloniskā, Vāgnera tradīciju apmiglotā kritika, tāpat kā tā noliedz katru jaunu darbu, jo te nav runa par iešanu Bēthovena, Vēbera, Šūmana, Bizē pēdās, kaut melodrāmu viņi izveidoja ģeniāli, te nav runa par balss mehānisku saistīšanu ar muziku un rupjas publikas kairināšanu ar visādu tremclo rupjiem efektiem. Te ir runa par jaunas mākslas formas radīšanu, kurā dziedātāju . balsis organiski savienojas ar balsu ziņā radniecīgiem instrumentiem un savus harmoniskos dzejas pantus maigi un jū- 1 tīgi saskaņo ar mūzikas sapņu un žēlabu atbalsi. Saprotams, šāda mākslas forma derīga tikai zināmām tēmām, intī- } mām un koncentrētām izjūtām, lai tanī varētu izdvest visu ■ dvēseles poētisko aromātu. Tā varētu radīt tikai visaugstā- ] kājā pakāpē apvaldītu un aristokrātisku mākslu. Gluži da- j biski, ka tai ir ļoti mazas izredzes attīstīties tādā laikmetā, \ kas par spīti savu mākslinieku dziņām ir parvēniju vulgārās j gaumes varā.

Varbūt Kristofs, tāpat kā citi, nebija radīts šādai mākslai. -No tās viņu šķīra taisni viņa labākās spējas, viņa plebejiskais spēks. So mākslu viņš varēja tikai iedomāties un ar Fransuazas palīdzību uzrakstīt tikai dažas paviršas epizodes.

Tā viņš dažas bībeles lapas puses gandrīz burtiski pārveidoja mūzikā: nemirstīgo ainu, kurā Jāzeps ļaujas pazīstams saviem brāļiem, kad viņš pēc visiem pārbaudījumiem vairs . ] nevar valdīt savu uztraukumu un maigumu un klusā balsī čukst tos vārdus, kurus Tolstojs vecumdienās nevarēja lasīt bez asarām acīs:

«Es esmu Jāzeps. Vai mans tēvs vēl ir dzīvs? Nāciet jel tuvāk pie manis, es esmu Jāzeps, jūsu brālis, kuru jūs pārdevāt ēģiptiešiem.»

ŠI SKAISTĀ un brīvā kopdzīve nevarēja būt ilgstoša. Viņi kopā izjuta augstāko dzīvības gaviļu brīžus, bet viņu raksturi bija pārāk dažādi. Viņi abi bija dedzīgi, tādēļ bieži viņiem izcēlās ķildas. Tās nekad nebija rupjas un ikdienišķas, jo Kristofs ļoti cienīja Fransuazu, un Fransuaza, kas bieži va-

rēja būt neganta, bija laba pret tiem, kuri pret viņu bija labi; tos viņa nekad nespēja sāpināt. Turklāt viņiem abiem bija daudz jautra humora. Viņa pirmā zobojās pati par sevi. Bet tādēļ viņa nemocījās mazāk, jo aizvien vēl bija senās kaislības varā. Viņa nebeidza domāt par nelieti, ko mīlēja, un šis apkaunojošais stāvoklis viņai nebija izturams, sevišķi vēl tādēļ, ka Kristofs to nojauta.

Redzēdams, ka augas dienas Fransuaza klusēdama sēdēja, iegrimusi grūtsirdībā, Kristofs brīnījās, ka viņa nejūtas laimīga. Viņa bija sasniegusi savu mērķi, kļuvusi liela māksliniece, tika dievināta un pielūgta ...

— Jā, — viņa teica, — ja es būtu viena no tām izdaudzinātajām komediantēm ar tirgus dvēseli, kurām teātris ir tikai veikals! Viņas ir apmierinātas, ja ir «ko sasniegušas», nodibinājušas bagātu, pilsonisku laulību un kā nec plus ultra^1 — kaklā uzkārušas krustu, ar kuru apbalvo drošsirdīgos. Bet es gribu vairāk. Ja cilvēks nav mu|ķis, vai panākumi tad viņam neliekas vēl tukšāki kā neveiksmes? Tev taču arī tas labi zināms!

— Es zinu gan! — Kristofs sacīja. — Ak mīļais dievs! Kad vēl biju bērns, es slavu iedomājos pavisam citādu. Ar kādu dedzību es traucos uz to, un cik staroša tā man likās! Iztālēm es to pielūdzu kā svētumu! ... Bet vienalga! Panākumos tomēr slēpjas kas dievišķīgs: tad cilvēks var darīt daudz laba.

— Ko tad? Tu esi uzvarējis. Bet kāda tam nozīme? Tava uzvara nekā nav pārvērtusi. Teātri, koncerti — viss paliek tāds pats, kā bijis. Tikai jauna mode nāk vecās modes vietā. Neviens tevi nesaprot un, ja saprot, tad tikai pavirši, un tūlīt pat šie sapratēji jau domā par ko citu ... Un vai tu pats saproti citus māksliniekus? Vismaz viņi nesaprot tevi. Cik sveši tev pat visi tie, ko tu visvairāk mīli! Atceries tikai savu Tolstoju ... [6]

Kristofs viņam bija rakstījis, viņš sajūsminājās par šī vīra grāmatām, raudāja, tās lasīdams. Viņš gribēja komponēt kādu no Tolstoja zemnieku stāstiem un rakstiski lūdza tā atjauju, aizsūtīdams tam savas dziesmas. Tolstojs neatbildēja Kristofarn, tāpat kā Gēte nebija atbildējis Sūbertam un Ber-liozam, kad tie viņam aizsūtīja savus meistardarbus. Tolstojs bija licis spēlēt Kristofa muziku, un tā viņu kaitinājusi. Viņš nesaprata to. Bēthovenu viņš sauca par dekadentu un Šek-spiru par šarlatānu. Toties viņš sajūsminājās par sīkiem, izsmalcinātiem muzikīšiem, par klavesīna melodijām, kas ielīksmoja parūkoto karalil, un «Istabas meitas atzīšanās» viņam likās patiesi kristīga grāmata ...

— Lielajiem gariem mēs neesam vajadzīgi, — teica Kristofs, — mums jādomā par citiem.

— Par kuriem? Par buržuāzisko pūli, par šīm ēnām, kas tev aizslēpj dzīvi? Vai lai mēs tēlojam un rakstām šiem ļau-dīm? Viņiem lai ziedojam savu dzīvi? Cik bēdīgs liktenis!

— Nieki! — atsaucās Kristofs. — Es redzu viņus tāpat kā tu. Bet es tādē| neskumstu. Viņi nav nemaz tik ļauni.

— Ak tu labsirdīgais vācu optimists!

— Viņi ir tādi paši cilvēki kā es. Kādēļ lai viņi nevarētu mani saprast? ... Un, ja viņi mani nesaprot, vai es lai tādēļ krītu izmisumā? No tūkstošiem tomēr būs viens vai divi, kas nāks man līdzi: ar to man pietiek. Man pietiek ar jumta lūku, pa kuru es varu ieelpot spirgto āra gaisu .. . Iedomājies tikai visus tos bērnišķīgi ticīgos skatītājus, visus tos jaunekļus, visas tās vecās un uzticīgās dvēseles, kuras tavs traģiskais skaistums paceļ pāri viņu pelēkajai ikdienai. Atceries tos laikus, kad tu pati biji bērns! Vai nav skaisti kaut vienam vienīgam dot laimi, darīt viņam labu, kā cits kāds darījis tev?

— Vai tu tiešām tici, ka pasaulē ir kaut viens tāds cilvēks? Es šaubos ... Un kā mūs mīl tie, kas par visiem labāki? Kādām acīm viņi mūs uzlūko? Vai viņi vispār ko redz? Viņi mūs pazemo ar savu apbrīnojumu. Tikpat liels prieks viņiem ir redzēt katras spēļu būdas komedianti. Vai tu vai kāds nicināms muļķis — viņiem vienalga: visi, kam ir slava, viņiem liekas līdzīgi.

— Un tomēr vēlākās paaudzes par lieliem gariem atzīst tikai tos, kas tiešām bijuši vislielākie.

— Tā liekas tikai iztālēm. Jo tālāk aiziet no kalna, jo kalns paceļas lielāks. Tad labāk pārskatāmas tā augstienes un cilvēks pats ari aizgājis tālāk... Un kas to var teikt, ka taisni šie ir vislielākie? Vai tu pazīsti tos citus, ko vairs neredz mūsu acis?

— Velns lai parauj! — iesaucās Kristofs. — Un, kaut neviens nezinātu, kas es esmu, es tomēr tas esmu. Man ir sava mūzika, es mīlu to, es ticu tai, un tā ir patiesāka par visu.

— Tu savā mākslā esi brīvs, tu vari darīt, ko gribi. Bet ko es varu darīt? Man jātēlo, ko man liek, un tas viss jāatgremo līdz riebumam. Francijā mēs vēl neesam tādi nastu nesēji lopiņi, kādi ir Amerikas aktieri, kuriem desmittūkstoš reižu jātēlo «Rips» vai «Robers Makērs» un divdesmit piecus sava mūža gadus jāgriež kādas ģeķīgas lomas dzirnakmens. Bet arī mēs esam drošā ceļā uz to pašu. Mūsu teātri ir nožēlojami! Publika var talantu ciest tikai bezgala mazās porcijās, apcirptu, izgreznotu un pēc modes balzamētu ... Modes ģēnijs! Vai tur nav jāsmejas? .... Kāda veltīga spēku izšķiešana! Atceries tikai, ko viņi padarīja ar Munē! Kas viss viņam savā mūžā nebija jātēlo? Divas trīs lomas, kuru dēj vērts bija dzīvot: Edips, Polikleits. Visas citas — tikai drazas! Un kādu skaistumu un lielumu viņš būtu varējis radīt!. .. Citās zemēs nav labāk. Kā viņi pazemoja Dūzi? Kur izgaisa viņas dzīve? Nenozīmīgās un sīkās lomās!

— Jūsu īstā loma ir pasaulei sniegt spilgtus, lielus mākslas darbus, — Kristofs teica.

— Mēs velti izšķiežam savus spēkus. Tiklīdz kāds no šiem spilgtajiem darbiem parādās uz skatuves, tas zaudē savu poētiskumu, kjūst melīgs. Tas novīst no publikas elpas. Šī publika pilsētu smacīgajā atmosfērā, savu smirdošo namu peklē nekā vairs nezina par brīvo gaisu, par dabu, par veselīgo dzeju, tai vajadzīga tikpat izkrāsota, pūderēta dzeja, kādas ir mūsu sejas. — Ak, un ja ari... ja arī mērķi sasniedz ... Nē, tas tomēr nevar piepildīt cilvēka dzīvi, manu dzīvi tas nevar piepildīt. ..

— Vai tu arvien vēl domā par viņu?

— Kādu viņu?

— Tu jau zini: par to vīrieti.

— Jā.

— Un, ja ari šis vīrietis tev piederētu, ja viņš tevi mīlētu, tu tomēr nebūtu laimīga — atzīsties jel pati, — tu tomēr atrastu visādus iemeslus, lai mocītos.

— Tev taisnība ... Ak, bet ko tas nozīmē? ... Es esmu pārāk daudz cīnījusies, pārāk daudz cietusi, man nekur vairs nav miera. Mani trauc mūžīgs nemiers, mūžīgs drudzis...

— Tas droši vien tevī jau bijis pirms visiem pārbaudījumiem.

— Var jau būt. Jā, kad es biju vēl maza meitene, cik vien tālu spēju atcerēties, šis drudzis mani jau dedzināja.

— Ko tu īsti gribētu?

— Vai es pati zinu? Vairāk, nekā mani spēki Jauj.

— Es pazīstu šo dziņu, — Kristofs sacīja. — Zēna gados es biju tāds pats.

— Jā, bet tu izaugi par vīru. Es mūžam palikšu neizveidota. Es esmu nenobeigta būtne.

— Neviens nav pilnīgs. Laimīgs ir tas, kas pazīst un mīl savas robežas.

— To es vairs nevaru. Tās esmu jau pārsniegusi. Dzīve mani saplosījusi, satriekusi, sakropļojusi. Un tomēr man šķiet, ka es varētu būt normāla, veselīga un skaista sieviete, kaut aries nebūtu līdzīga pūlim.

— Tāda tu vari vēl būt. Tādu es loti labi varu tevi iedomāties.

— Saki, kādu tu mani iedomājies!

.. Kristofs iztēloja Fransuazu tādos apstākļos, kādos viņa būtu varējusi dabiski un harmoniski attīstīties, kādos viņa, mīloša un mīlēta, varētu būt laimīga. To dzirdot, viņa nomierinājās. Tad pēkšņi sacīja:

— Nē, tagad tas nav iespējams.

— Tad jāmierinās ar tiem vārdiem, — Kristofs sacīja, — ar kādiem mierinājās vecais, labais Hendels, kad kjuva akls.

Kristofs piegāja pie klavierēm un nodziedāja to viņai,. Viņa skūpstīja savu mījo, neprātīgo optimistu. Pie Kristofā Fransuazai bija labi. Bet viņa to sāpināja, vismaz viņai tā likās. Viņai uznāca izmisuma lēkmes, ko viņa nevarēja Krist tofam slēpt. Mīlestība darīja viņu vāju. Naktīs, kad viņi kopa gulēja gultā un viņa klusībā centās savas bailes nomākt; Kristofs juta to un lūdza savu draudzeni, tik tuvu un tik tālu? dalīties ar viņu savās bēdās, kuras to plosīja. Tādos brīžos Fransuaza nespēja pretoties un, raudādama viņa skaujas, atT vēra viņam visu savu sirdi. Stundām ilgi viņš mierināja Fransuazu, ne mirkli nedusmodamies. Bet šis mūžīgais nemiers Kristofu tomēr sāka nomākt. Fransuaza baidījās, ka arī Kristofam galu galā nepielīp viņas drudžainība, viņa mīlēja to pārāk dziļi, lai varētu mierīgi domāt, ka viņas dēļ tam būtu jācieš. Viņai piedāvāja angažementu Amerikā. Viņa pieņēma to, lai viņai katrā ziņā būtu jāaizbrauc. Kristofs jutās mazliet pazemots, ka viņa to atstāja. Arī viņa jutās tāpat. Kāpēc viņi nevarēja viens otram dot laimi?

— Mīļais draugs, — Fransuaza maigi teica, skumji smaidīdama, — vai mēs neesam neprātīgi? Mums nekad vairs neuzsmaidīs tik jaukas izredzes uz laimi, mēs nekad vairs nejutīsim tādu draudzību. Bet cita ceļa nav, cita ceļa mums nav. Mēs esam pārāk lieli muļķi! ...

Viņi uzlūkoja viens otru kā grēku nožēlnieki. Viņi smējās, lai nebūtu jāraud, sniedza viens otram skūpstu un šķīrās asaru pilnām acīm. Nekad viņi nebija viens otru tā mīlējuši kā šajā brīdī, kad viņiem bija jāšķiras.

Un, kad viņa aizbrauca, Kristofs atgriezās pie mākslas, pie savas senās līdzgaitnieces ... Ak zvaigžņu bezgalības miers! ...

• -|

KRISTOFAM drīz pienāca vēstule no 2aklinas. Viņa rakstīja tam tikai trešo reizi. Un vēstules tonis ļoti atšķīrās no tā, kādu viņš bija radis no 2aklinas dzirdēt. Viņa izteica nožēlu, ka tik sen nav Kristofu redzējusi, un laipni viņu ielūdza pie sevis, ja viņš negribot sāpināt divus draugus, kas viņu no visas sirds mīlot. _ r»

Kristofs bija ļoti priecīgs, bet sevišķi pārsteigts nejutās. Viņš vienmēr domāja, ka 2aklinas netaisnā izturēšanās pret

viņu nevarēs būt mūžīga. Viņš labprāt atkārtoja sava vectēva asprātību:

«Agri vai vēlu sievietēm uznāk gaišie brīži; vajag tikai pacietību, lai tos sagaidītu.»

Tātad Kristofs atgriezās pie Olivjē, kas viņam priecīgi sniedza roku. Zaklina likās |oti laipna un vērīga, viņa izvairījās no sava ironiskā toņa, sargājās izteikt kādu vārdu, kas Kristofu varētu sāpināt, likās ieinteresēta par viņa darbu un gudri runāja par nopietniem jautājumiem. Kristofs redzēja, ka viņa pilnīgi pārvērtusies. Bet tāda viņa bija tikai tādēļ, lai tam patiktu. Zaklina bija dzirdējusi par Kristofa sakaru ar slaveno modes aktrisi, jo Parīzes mēlneši to jau daudzināja visās malās, un Kristofu viņa nu skatīja pavisam jaunā gaismā. Tas kairināja viņas ziņkārību. Atkal ar Kristofu satikusies, viņa nodomāja, ka tas kļuvis daudz simpātiskāks. Viņai patika pat Kristofa trūkumi. Viņa atskārta, ka Kristofs ir ģeniāls un ka viņa mīlestību iekarot ir vērts.

Jaunā pāra attiecības nebija labojušās, gluži otrādi: tās bija kļuvušas vēl jaunākas. Zaklina gandrīz vai beidzās nost mūžīgā garlaicībā ... Cik sieviete gan ir vientuļa! Tikai bērns var piepildīt viņas dzīvi, un arī bērns viņu nevar saistīt uz visu mūžu, ja viņa tiešām ir īsta sieviete, nevis mātīte vien. Ja viņai ir bagāta dvēsele un lielas dzīves alkas, tad viņa radīta bezgala daudzam, ko nevar piepildīt viena pati, ja viņai kāds nepalīdz! ... Vīrietis nekad nav tik vientulīgs, kaut viņš būtu gluži viens: savu vientulību viņš atdzīvina pašapcerē. Un, ja viņš divatā ir vientulīgs, viņš tomēr to neizjūt tik asi, jo mūžīgi sarunājas pats ar sevi. Viņš nenojauš, kā šīs balss skaņa, kas nepiekusdama runā viņa vien-tūļības tuksnesī, klusumu dara vēl bargāku un tukšumu vēl briesmīgāku tai būtnei, kura ir viņam blakus, kurai ik vārds ir miris, ja mīlestība tam neiedveš dzīvību. Viņš to vairs nemana, viņš nav kā sieviete visu savu dzīvi ziedojis mīlestībai: viņam ir vēl citi uzdevumi... Bet kas lai piepilda sievietes dzīvi un viņas bezgalīgās ilgas, kas lai raisa šos kaistošos spēkus, kurus jau četrdesmit gadsimtus, kopš cilvēce dzīvo, velti sadedzina kā upurus divu elku ziedokļos: iznīcīgās mīlestības un mātes jūtu, šo cēlo maldu ziedokļos, kuri tūkstošiem sieviešu ir liegti un citām dzīvi piepilda tikai dažus gadus?

2aklinu plosīja izmisums. Viņa izcieta niknu baiļu brīžus. Viņa domāja:

«Kādēļ es dzīvoju? Kādēļ esmu dzimusi?»

Un sirds viņai sažņaudzās skumjās.

«Ak dievs, es miršu! Ak dievs, es miršu!»

Šīs domas viņu tirdīja, tās viņu mocīja miegā. Viņai likās, ka sapņu murgos viņa saka:

«Tagad ir 1889. gads.»

«Nē,» kāda balss viņai atbild, «tagad ir 1909. gads.»

Un viņa bija nelaimīga, ka ir divdesmit gadus vecāka, nekā bija iedomājusies.

«Drīz visam būs gals, un es vēl neesmu dzīvojusi! Kur aizplūduši šie divdesmit gadi? Ko esmu izveidojusi no savas dzīves?»

Sapnī 2aklina redzēja, ka viņa ir četras meitenes kopa. Visas četras gulēja vienā istabā, šķirtās gultās. Visām četrām bija vienāds augums, vienāda seja. Bet vienai bija astoņi gadi, otrai piecpadsmit, trešai divdesmit un pēdējai trīsdesmit. Plosījās nikna sērga. Trīs jau bija mirušas. Ceturtā lūkojās spogulī, un viņu satvēra šausmas: viņa redzēja, ka viņai ir jau smails deguns, izķēmoti vaibsti. .. Arī viņa tūdaļ mirs — un tad viss būs beigts ...

«Ko esmu izveidojusi no savas dzīves?»

Asaru pilnām acīm 2aklina atmodās. Bet dienas ausma lietuvēnu neaizdzina. Lietuvēns bija īstenība. Ko viņa bija izveidojusi no savas dzīves? Kas viņai bija to laupījis? ... Viņa sāka ienīst Olivjē — bez vainas līdzvainīgo. (Bez vainas! Ko tas maina, ja ļaunums paliek tas pats!) Viņš bija tās aklās varas sabiedrotais, kura 2aklinu iznīcināja. Reizēm 2aklina juta sirdsapziņas ēdas, jo bija laba; bet viņa pārāk smagi cieta. Un, sevi atriebdama, viņa nevarēja nesāpināt vēl vairāk šo cilvēku, kas bija ar viņu saistīts, kas bija slāpējis viņas dzīvi — un kaut viņš pats bija tikpat nelaimīgs. Pēc tādiem brīžiem Žaklina bija vēl drūmāka, viņa pati sev derdzās un juta, ka viņas jaunums vērtīsies aizvien lielāks, ja viņai neradīsies izeja. So izeju viņa meklēja malu malās. Kā slīcējs viņa ķērās pie visa. Viņa lūkoja interesēties par kādu darbu, dzīvu būtni, kas būtu kaut dajēji viņas veidota, viņas pašas būtne. Viņa mēģināja strādāt garīgu darbu, mācījās svešvalodas, sāka rakstīt kādu apcerējumu, kādu noveli, sāka gleznot, komponēt... Velti. Pirmais centiens jau laupīja viņai drosmi. Tas viss bija pārāk grūti. Un tad: «Grāmatas, mākslas darbi! Kāda man gar tiem daļa? Es nezinu, vai tos patiesi mīlu un vai tie jel maz pasaulē ir ...»

Dažu dienu Žaklina jautri tērzēja, smējās kopā ar Olivjē, likās sajūsmināta par to, ko viņi runāja un ko viņš darīja, un lūkoja aizmirsties ... Velti! Pēkšņi viņas jautrība izgaisa, sirds sastinga, viņa paslēpās bez asarām acīs, baiļu vajāta.— Ar Olivjē viņa bija gandrīz sasniegusi, ko gribēja. Viņš bija pārvērties par skeptiķi, par salona cilvēku. Viņa nebija tam pateicīga. Viņa juta to tikpat vāju kā pati sevi. Gandrīz ik vakarus viņi gāja viesībās, pa Parīzes saloniem viņa vadāja savu mocošo garlaicību, kuru neviens nenojauta aiz ironiskā smaida, kas bija viņas mūžīgais ierocis. Viņa meklēja cilvēku, kas viņu mīlētu un atrautu no dzelmeņa malas ... Velti, velti, velti. Un viņas izmisuma kliedziens izskanēja klusumā ...

Kristofu Žaklina nemīlēja, necieta viņa rupjās manieres, viņa skarbo vaļsirdību un it īpaši viņa vienaldzību. Žaklina nemaz nemīlēja viņu, tomēr juta, ka viņš vismaz ir stiprs: kā klints viņš spītē nāvei. Un viņa gribēja pieķerties šai klintij, šim peldētājam, kas šķēla viļņus, vai ieraut to sev līdzi dzelmenī.

Un ar to vien nepietika, ka Žaklina savu vīru bija atšķīrusi no draugiem: tie bija viņam jāatņem. Viskrietnākās sievietes dažreiz apmāj neprātīga dziņa izmēģināt, cik tālu sniedzas viņu vara, un viņas grib iet vēl tālāk. Nelietīgi izmantodami savu varu, vājie grib pierādīt savu spēku. Un, ja sieviete ir patmīlīga un godkārīga, tad viņa izbauda ļaunu prieku, apzinādamās, ka savam vīram nozagusi draugu mīlestību. Šis uzdevums ir diezgan viegls: pietiek ar dažiem koķetiem skatieniem. Nav gandrīz neviena vīrieša — Jauna vai laba, kas nebūtu tik vājš, ka neiekristu šajās lamatās. Un, lai viņš kā draugs būtu cik godīgs būdams, savās domās viņš vienmēr draugu pievils, kaut no Jaunā darba izvairīsies. Un, ja otrs to pamana, tad draudzība ir vējā: viņi vairs neuzlūko viens otru tādām pašām acīm kā senāk. — Sieviete, kas spēlē šo bīstamo spēli, lielākoties vairāk arī neprasa: viņus izšķīrusi, tā abus tur savā varā.

Kristofs manīja Zaklinas laipnību, tā viņu nepārsteidza. Ja viņš pret kādu juta simpātiju, tad vientiesīgi iedomājās, ka ir gluži dabiski, ka arī viņš tam tikpat mījš. Kristofs bija priecīgs par jaunās sievietes labvēlību, viņa pati tam likās apburoša, viņas tuvumā tas jutās labi, Kristofam Zaklina šķita tik jauka, ka viņš jau grasījās uzskatīt Olivjē par pēdējo nelgu, ja tas nevar būt laimīgs ar šo valdzinošo sievieti un nespēj darīt to laimīgu.

Dažas dienas viņš tos abus pavadīja auto izbraucienā. Un Kristofs bija viņu viesis lauku mājās, Lanžē senā ģimenes īpašumā Burgundijā, kuru viņi glabāja tikai atmiņu dēj, bet reti tur brauca. Mājas vientulīgi pacēlās vīna kalnu un mežu zaļumā. Telpas bija nekoptas, logi nebija cieši aizverami, visapkārt tur dvesa trūdu, nobriedušu augļu un saulē sasilušu sveķu smarža. Dažas dienas nodzīvojot Zaklinas tuvumā, Kristofs juta, ka viņu lēni satvēra saldas, vēlīgas jūtas, kas viņu tomēr sevišķi neuztrauca. Viņam bija nevainīgs, kaut gan ne tīri garīgs prieks redzēt jauno sievieti, viņu dzirdēt, pieskarties viņas jaukajai, mīlīgajai miesai un ieelpot viņas mutes spirgto elpu. Olivjē sāka mazliet bažīties, tomēr klusēja. Viņam nebija nekādu aizdomu, taču viņam uzmācās dīvains, neminams nemiers, par kuru pašam būtu kauns bijis atzīties; sevi sodīdams, viņš bieži tiem abiem Jāva palikt divatā. Zaklina saprata Olivjē un bija aizkustināta, viņai būtu gribējies tam sacīt:

«Neskumsti vis, mījais labais. Tu tomēr man esi par visiem mījāks.»

Bet viņa to nepateica, un viņi visi trīs Jāvās plūsmai: Kristofs, nekā nenojauzdams, Zaklina, pati skaidri nezinādama, ko viņa grib, un nejaušībai ļaudama apskaidrot savu prātu; tikai Olivjē viens pats visu noprata un paredzēja, bet kauns, lepnums un mīlestība viņam liedza par to domāt. Kad griba klusē, runā instinkts; ja dvēsele nevada miesu, miesa iet pati savus ceļus.

Kādu vakaru pēc maltītes nakts viņiem likās brīnišķīgi jauka — zvaigžņota nakts bez mēnesnīcas, un viņi vēl gribēja dārzā pastaigāties. Olivjē un Kristofs aizgāja pa priekšu, Zaklina uzkāpa savā istabā, lai paņemtu seģeni. Kad viņa nenāca atpakaļ, Kristofs nosodījās par sieviešu mūžīgo gausumu un gāja viņai pakaļ. (Jau ilgāku laiku, pats to neapzinādamies, viņš tēloja vīra lomu.) Viņš dzirdēja, ka Žaklina nāk. Istabā, kurā viņš iegāja, logu slēģi bija aizvērti, nekas nebija redzams.

— Nāciet nu ātrāk! Jel nāciet, godātā Tūdaļnākšu kundze! — Kristofs līksmi sauca. — Spoguļi pavisam sadils, ja jūs tajos mūžīgi lūkosieties.

Viņa neatbildēja. Viņa bija apstājusies. Kristofam likās, ka viņa ir istabā, bet viņa nekustējās.

— Kur jūs esat? — viņš jautāja.

Viņa neatbildēja. Kristofs arī klusēja. Tumsā lūkodamies, viņš gāja uz priekšu. Un viņu satvēra nemiers. Sirds viņam pukstēja strauji, viņš apstājās. Pavisam tuvu viņš dzirdēja Zaklinas vieglo elpu. Viņš paspēra vēl soli un atkal apstājās. Viņa stāvēja pavisam tuvu, viņš zināja to, bet nespēja iet tālāk. Mirkli klusums. Te pēkšņi divas rokas satvēra viņa rokas un vilka viņu pie sevis, lūpas saskārās ar viņa lūpām. Viņš apskāva Žaklinu. Ne vārda, ne kustības. — Viņu lūpas izšķīrās, viņi atrāvās viens no otra. Zaklina izsteidzās no istabas. Kristofs trīcēdams gāja viņas pēdās. Ceļi viņam grīļojās. Mirkli viņš stāvēja, piespiedies pie sienas, un gaidīja, līdz rimsies asiņu bangojums. Beidzot viņš abus panāca. Žaklina mierīgi tērzēja ar Olivjē. Viņi gāja dažus soļus tam pa priekšu. Viņš tiem pēdās, gluži satriekts. Olivjē apstājās un viņu gaidīja. Kristofs arī apstājās. Olivjē draudzīgi sauca viņu vārdā. Kristofs neatbildēja. Pazīdams sava drauga kaprīzes un zinādams, ka viņš bieži noslēdzas spītīgā klusēšanā, Olivjē viņam neuzmācās un gāja tālāk Zaklinai blakus. Un Kristofs desmit soļus atstatu mehāniski soļoja viņu pēdās kā suns. Kad viņi apstājās, Kristofs arī apstājās, kad viņi sāka iet, tas arī gāja tālāk. Tā viņi izstaigāja visu dārzu un atgriezās mājā. Kristofs uzkāpa savā istabā un aizslēdza durvis. Gaismu viņš neiededza. Viņš negāja gulēt. Viņš nedomāja. Nakts vidū viņam uznāca miegs, kad viņš sēdēja krēslā, galvu un rokas uzlicis uz galda. Pēc stundas viņš atmodās. Viņš iededza sveci, drudžaini savāca savus papīrus un mantas, pielocīja ceļasomu. Pēc tam atgulās gultā un nogulēja līdz rīta gaismai. Tad ar visu savu bagāžu nokāpa lejā un aizbrauca. Viņu meklēja visu rītu. 2aklina, mākslotā vienaldzībā slēpdama dusmu trīsas, zobgalīgi teica, ka pēc tādas nozušanas viņai jāsaskaitot savas sudraba karotes. Tikai nākamās dienas vakarā Olivjē saņēma Kristofa vēstuli:

«Mīļais draugs! Neļaunojies, ka es aizbraucu gluži kā prātā jucis. Tāds jau es tiešām esmu, Tu to zini. Ko tur lai dara? Es esmu, kāds es esmu. Pateicos par Tavu sirsnīgo viesmīlību. Man bija tik labi. Bet es neesmu radis kopdzīvei ar citiem. Es pat nezinu, vai es vispār esmu radīts dzīvei. Man labāk jādēd savā kaktā un cilvēki jāmīl — iztālēm: tā ir prātīgāk. Kad es tos redzu pārāk lielā tuvumā, man jātop par cilvēku nīdēju. Un tāds es negribu būt. Es gribu cilvēkus mīlēt. Es gribu jūs visus mīlēt. Ak, cik labprāt es darītu jums visiem labu! Kaut es jel varētu ko darīt, lai jūs, lai Tu būtu laimīgs. Ar kādu prieku es par to atdotu visu savu laimi, kas man lemta! ... Bet man tas liegts. Citiem mēs varam tikai parādīt ceļu. Viņu vietā šo ceļu iet nevaram. Ikvienam jācenšas glābties pašam. Glābies! Glābieties!

Ar visu sirdi Tavs

Kristofs.

Cienīdams sveicinu Žanēna kundzi.»

«Žanēna kundze» vēstuli lasīja sakniebtām lūpām un nicinošu smīnu. Viņa dzedri teica:

— Jel klausi viņa padomu. Glābies!

Bet, kad Olivjē izstiepa roku un dzīrās atkal paņemt vēstuli, Žaklina papīra loksni saburzīja un nometa zemē. Divas lielas asaras izrita no viņas acīm. Olivjē satvēra viņas roku.

— Kas tev kaiš? — viņš mulsumā jautāja.

— Kāda tev tur dala! — viņa dusmās atkliedza.

Viņa aizgāja. Uz durvju sliekšņa viņa apstājās un uzsauca:

— Egoisti!

SAVUS labvēļus no Grand Journal Kristofs beidzot pārvērta par ienaidniekiem. To jau varēja gaidīt. Debesis bija Kristofam līdzi devušas Gētes sumināto tikumu: nepateicību.

«Riebums pret pateicību,» ironiski rakstīja Gēte, «ir ļoti reta parādība, un tā izpaužas tikai lielu cilvēku rīcībā: tādu cilvēku, kuri dzimuši zemākā ļaužu kārtā vai trūcīgos apstākļos un kuriem no pašas jaunības bijis jāizlaužas visām grūtībām cauri un no visām pusēm jāpieņem palīdzība, kas labdaru rupjības dēļ bieži vien ir sazāļota un tādēļ viņiem derdzas ...»

Kristofam prātā nenāca, ka par saņemtu pakalpojumu viņam jāzemojas vai — kas viņam bija viens un tas pats — jāatsakās no savas brīvības. Viņš pats labos darbus neaizdeva uz procentiem, viņš izdāļāja tos. Viņa labdariem par to bija citādas domas. Pārliecināti par savu augsto tikumības jēdzienu pareizību attiecībā uz viņu parādnieku panākumiem, viņi jutās apvainoti, ka Kristofs atsacījās komponēt muziku avīzes rīkotu reklāmas svētku stulbai himnai. Tie lika viņam sajust, cik viņa rīcība netaktiska. Kristofs viņus aizraidīja pie velna. Viņu dusmas Kristofs sakūra zilās liesmās, kad drīz pēc šī notikuma publicēja nesaudzīgu atsaukumu apgalvojumiem, ko avīze bija izdaudzinājusi kā viņa spriedumus.

Pret viņu sākās īsts karagājiens. Lietā tika likti visi ieroči. No ķengājuma arsenāla atkal izvilka seno kaujas mašīnu, kas jau no seniem laikiem kalpojusi nevarīgo cīņā pret visiem radošajiem gariem; tā gan vēl nevienu nav iznīcinājusi, bet muļķus vienmēr ir spējusi ietekmēt: viņu apvainoja par plaģiātu. No viņa un no nezināmu kolēģu darbiem iztvēra ļoti veikli izraudzītus un izgrimētus pasāžu momentus un pierādīja, ka viņš savas iedvesmas zadzis no citiem. Pie viena viņu apsūdzēja arī, ka viņš gribējis noslāpēt jaunos māksliniekus. Ja viņam būtu jācīnās tikai ar profesionāliem rējējiem, ar tiem kritiķu sušķiem, kas uztraušas uz lielu viru muguras un kliedz:

«Es esmu lielāks par tevi!»

Bet nē: cits citam uzbrūk ari apdāvinātie cilvēki. Ikviens cenšas cik varēdams, lai kļūtu saviem kolēģiem neciešams, un tomēr, kā kāds pareizi teicis, pasaule ir tik liela, ka visi tanī varētu mierīgi strādāt, jo ikvienam savs ienaidnieks jau slēpts savā talantā un ar to viņam diezgan jācīnās.

Vācijā radās mākslinieki, kas Kristofa ienaidniekiem aiz skaudības piegādāja ieročus pret viņu un, ja bija vajadzīgs, tos izkala. Ari Francijā tādu netrūka. Muzikālās preses nacionālisti, kuru vidū bija vairāki ārzemnieki, pārmeta Kristo-fam viņa tautību. Kristofa slava jau bija loti liela, un, ta ka viņš turklāt bija modē, tad saprotams, ka viņa slavinājumu spožums kaitināja pat diezgan miermīlīgus ļaudis — kur nu vēl citus. Koncertu publikā, augstākajās aprindās un jauno žurnālu redakcijās Kristofam bija radušies dedzīgi piekritēji, kas pārmērīgi sajūsminājās par visu, ko viņš radīja, un apgalvoja, ka mūzika pirms viņa nemaz neesot bijusi. Daži sāka pētīt un izskaidrot viņa darbus un atrada tanīs filozofiskus nodomus, par kuriem viņam pašam bija vislielākie brīnumi. Citi viņa darbos saskatīja mūzikas revolūciju vētras brāzmu pret tradīcijām, kuras Kristofs cienīja. Viņa pretošanās būtu bijusi veltīga. Viņam būtu pierādījuši, ka viņš pats nezina, ko sarakstījis. Viņu dievinādami, šie jūsimotāji dievināja paši sevi. Tā karagājienu pret Kristofu dzīvi atbalstīja ari tie viņa amata brāji, kurus kaitināja «tracis», kas bija sacelts bez viņa vainas. Tiem nebija vajadzīgi nekādi iemesli, lai Kristofa muziku noliegtu. Lielākā daļa pret viņu juta tādu cilvēku dabisko niknumu, kuriem nav nekādu ideju un kuri savu tukšumu bez lielām pūlēm ietver iekaltās formulās pret to, kas ideju pilns, bet izteic tās reizēm neveikli saskaņā ar savas radošās fantāzijas šķietamo nekārtību. Cik bieži viņam teica, ka viņš neprot savu amatu, un šie teicēji bija nožēlojamie mūzikas skribenti, kam «stils» nozīmēja tikai atzītu skolas recepšu savirknējumu, pēc kura tad domas bija tikai jāielej ierastajās formās. Kristofa labākie draugi bija tie, kas necentās viņu saprast un kas vienīgie viņu saprata, jo gluži vienkārši mīlēja viņu par visu to, ko viņš tiem darīja labu. Bet tie bija tikai nabaga klausītāji, kam šajā ķīviņā nebija balsstiesības. Vienīgais, kas Kristofa vārdā būtu varējis enerģiski un droši atbildēt — Olivjē, bija tālu un likās viņu aizmirsis. Tā Kristofs bija ļauts savu pretinieku un pielūdzēju varai, kuri sacentās, kā viņam varētu nodarīt vislielāko postu. Riebumā viņš visam ļāva vaļu. Lasīdams spriedumus, kuriem kāds pašticīgs kritiķis, mākslas valdnieks, lika no lielas avīzes augstumiem atskanēt tik pārmērīgā nekaunībā, kādu ļauj tikai nezināšana un neatbildība, viņš raustīja plecus un teica:

— Domā par mani savas domas. Es par tevi domāju savas. Pēc simt gadiem atkal parunāsimies.

Bet zaimi gāja savu ceļu. Un publika kā daždien ar ieplestu muti uztvēra vismuļķīgākos un visneķītrākos apvainojumus.

It kā viņa stāvoklis jau tā nebūtu diezgan grūts, Kristofs izraudzījās taisni šo brīdi, lai sanaidotos ar savu izdevēju. Taisnību sakot, viņam nebija iemesla par Hehtu gausties: tas kārtīgi izdeva visus viņa jaunos darbus un darījumos bija godīgs. Taču Hehta godīgums viņu nekavēja ar Kristofu slēgt tādus līgumus, kas tam nebija izdevīgi. Šos līgumus Hehts stingri ievēroja. Viņš ievēroja tos pat pārāk precīzi. Kādu dienu Kristofs bija pārsteigts, redzot, ka viens no viņa septe-tiem aranžēts par kvartetu un vairākas divrocīgas klavieru partijas neveikli pārstrādātas četrrocīgās. Tas viss bija izdarīts bez viņa ziņas. Viņš aizskrēja pie Hehta, pabāza viņam zem deguna lietišķos pierādījumus un jautāja:

— Vai to jūs pazīstat?

— Bez šaubām, — Hehts apstiprināja.

— Un jūs iedrošinājāties ... jūs iedrošinājāties bez manas ziņas kropļot manus darbus?

— Kādas ziņas? — mierīgi atjautāja Hehts. — Jūsu darbi pieder man!

— Ja nemaldos, man arī.

— Nē, — Hehts laipni atbildēja.

Kristofs pietrūkās:

— Ko, mani darbi nepieder man?

— Tie jums vairs nepieder, jūs esat tos pārdevis man.

— Jūs zobojaties par mani. Es pārdevu jums tikai papīru. Taisiet no tā naudu, ja jums tīk. Bet, kas uz šī papīra rakstīts, tas ir manas asinis, tās pieder man.

— Jūs esat man pārdevis visu. Par šo darbu es jums piedāvāju visaugstāko honorāru: trīs simti franku uz peļņas līdzdalības pamatiem, trīsdesmit santīmus par katru pirmiz-devuma eksemplāru. Un jūs man bez ierobežojumiem ļāvāt tiesības brīvi rīkoties ar jūsu darbu.

— Arī sakropļošanas tiesības?

Hehts paraustīja plecus, piezvanīja un teica savam darbiniekam:

— Atnesiet man Krafta kunga līgumu!

Viņš Kristofam svinīgi nolasīja līguma tekstu, kuru Kris-tofs bija parakstījis nelasītu, un līgumā kā visos citos līgumos, kurus toreiz noslēdza nošu izdevēji, bija rakstīts, ka «Hehta kungam piešķirtas visas autora tiesības un pilnvaras, sevišķi pret visām citām personām, tiesības minēto darbu izdot, publicēt, gravēt, iespiest, tulkot, īrēt vai pārdot ar savu peļņu, katrā viņam par labu atzītā formā atļaut to spēlēt koncertos, varietē programās, ballēs, teātros un tā joprojām, aranžēt katram instrumentam, pievienot tekstu, pārstrādāt, mainīt nosaukumus» utt., utt.

— Redziet, — viņš teica Kristofam, — es esmu vēl ļoti pieticīgs.

— Tad jau es esmu jums vēl pateicību parādā, — Kristofs sacīja, — jūs manu septetu varējāt izstrādāt par varietē sensāciju!

Kristofs apklusa un ieslēpa galvu rokās.

— Es esmu jums pārdevis savu dvēseli, — viņš vairāki lāgi atkārtoja.

— Ticiet man, — ironiski teica Hehts, — ka es savas tiesības nelietīgi neizmantošu.

— Cik briesmīgi, — iesaucās Kristofs, — ka jūsu republikā atļauta tik nejēdzīga tirgošanās! Jūs klaigājat, ka cilvēks ir brīvs, un viņa domas pārdodat ūtrupē.

— Jūsu nauda jums ir izmaksāta, — Hehts sacīja.

— Jā, trīsdesmit sudraba graši! — atsaucās Kristofs.

— Še — ņemiet tos atpakaļ!

Viņš sāka rakņāties pa savām kabatām, lai Hehtam atdotu trīssimt franku, bet viņam to nebija. Hehts pavīpsnāja ironiski un ņirdzīgi. Šis smīns Kristofu sakaitināja.

— Es gribu savus darbus atpakaļ! — Kristofs iesaucās.

— Es gribu tos atpirkt.

— Jums nav tādu tiesību, — Hehts teica, — bet, tā kā es neesmu radis cilvēkus aizturēt ar varu, tad esmu mierā jūsu darbus jums atdot, ja jūs varat man atmaksāt visus izdevumus par tiem.

— To es varēšu, — Kristofs sacīja, — un kaut man pašam būtu jāpārdodas.

Kristofs pieņēma visus noteikumus, ko Hehts viņam diktēja pēc pāris nedēļām. Savā neticamajā, neprātīgajā aiz^ rautībā viņš visu savu darbu izdevumus atpirka par piec-kārtīgi augstāku maksu, nekā pats bija saņēmis, bet šī maksa nemaz nebija pārspīlēta, tā bija sīki aprēķināta pēc reālās Hehta peļņas. Kristofs nevarēja samaksāt, un Hehts to jau bija paredzējis. Viņš negribēja Kristofu nelietīgi izmantot, jo kā cilvēku un mākslinieku cienīja to vairāk par visiem citiem jaunajiem mūziķiem. Bet viņš gribēja to pārmācīt. Hehts nepieļāva, ka pret viņa tiesībām kāds gribētu sacelties. Visi šie noteikumi nebija Hehta radīti. Tos bija radījis laika gars* tādēļ viņš tos atzina par pareiziem. Turklāt viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka iič ir radīti tiklab paša komponista, kā arī izdevēja labā, jo izdevējam labāk nekā autoram zināmi darba izplatīšanas līdzekļi, un izdevējs neapstāsies sentimentālu, kaut arī pilnīgi respektējamu apsvērumu priekšā, kuri nav saskaņojami ar viņa patiesajām interesēm. Hehts gribēja Kristofu padarīt slavenu, bet pēc sava prāta un ar noteikumu, ka Kristofs ir viņa varā no galvas līdz papēžiem. Viņš gribēja Kristofam likt manīt, ka bez viņa pakalpojumiem nebūs viegli iztikt. Un viņi noslēdza pagaidu līgumu: ja Kristofs pusgada laikā nevarēs atmaksāt savu parādu, tad viņa darbi pilnīgi piederēs Hehtam. Viegli bija paredzams, ka Kristofs nevarēs savākt ne ceturto daļu no pieprasītās summas.

Tomēr Kristofs neatlaidās. Viņš atstāja savu dzīvokli, kurā bija viņam tik dārgas atmiņas, un noīrēja citu — daudz lētāku, pārdeva savas mantas, par kurām viņam par lielu brīnumu nekā daudz nemaksāja, viņš iekūlās parādos, atkal glābiņu meklēdams pie Moha, kas pats tobrīd pārdzīvoja lielas grūtības, jo bija slims, un reimatisms tam neļāva atstāt māju. Kristofs meklēja jaunu izdevēju, bet visur viņam piedāvāja tos pašus noteikumus, kas izdevējam deva peļņas lauvas tiesu, un dažs labs viņu pat pilnīgi atraidīja.

Tas bija tajā laikā, kad muzikālās preses uzbrukumi viņam bija visniknāki. Viens no Parīzes lielākajiem laikrakstiem bija sevišķi negants pret Kristofu. Kāds redaktors, kas neparakstīja savu vārdu, bija viņu izraudzījies par savu šā-

t

vienu mērķi: nepagāja neviena nedēja, kad sīkajā hronikā nebūtu publicēta kāda neķītra un dzēlīga piezīme, kurā Kris-tofs tika izsmiets. Mūzikas kritiķis papildināja sava maskētā kolēģa darbu: sīkākais iemesls viņa naidam Jāva pilnu vaļu. Bet tās tikai bija pirmās sargposteņu sadursmes: kritiķis apsolījās vēlreiz atgriezties pie šī temata un savu spriedumu dibināt uz visiem mākslas likumiem. Bet šie vīri nesteidzās, jo viņi pārāk labi zināja, ka vispilnīgāk formulēta apsūdzība uz publiku neatstās tik dziju iespaidu kā neatlaidīgi, atkārtoti ķengājumi. Ar Kristofu viņi rotaļājās kā kaķis ar peli. Kris-tofs, kam visi šie raksti tika piesūtīti, juta tikai nicību, un tomēr viņš cieta. Viņš klusēja. Viņam būtu vajadzējis atbildēt (Diezin vai tas būtu iespējams, pat ja viņš būtu gribējis.), bet viņš spītīgi un velti iekaisa nevienādajā cīņā ar savu izdevēju. Viņš zaudēja tikai laiku, spēku, naudu un savus vienīr gos ieročus, jo labprātīgi atsacījās no savas mūzikas reklāmas, kurai Hehts bija nodevies Joti cītīgi.

Pēkšņi viss pārvērtās. Apsolītais raķsts avīzē netika publicēts. Zaimi rimās, karagājiens pēkšņi beidzās. Vēl vairāk: pēc divām trijām nedēļām avīzes kritiķis it kā garām ejot izmeta dažas cildinošas rindas, kurām bija jāapliecina, ka noslēgts miers. Kāds liels Leipcigas nošu izdevējs Kristofam atrakstīja vēstuli un lūdza atjauju izdot viņa darbus. Kristofs noslēdza ļoti izdevīgu līgumu. Glaimīgā vēstulē ar Austrijas sūtniecības zīmogu bija izteikta vēlēšanās dažus Kristofa darbus dzirdēt sūtniecības rīkoto parādes vakaru programā. Kristofa protežētā Filomela bija lūgta spēlēt kādā no šiem vakariem, un tūdaļ pēc tam viņu no visām pusēm sāka ielūgt Parīzes vācu un itāliešu koloniju aristokrātiskajos salonos. Pašu Kristofu, kas nevarēja atturēties, neaizgājis uz vienu no šiem koncertiem, sūtnis uzņēma ar vislielāko laipnību. Daži sarunas vārdi Kristofam noskaidroja, ka viņa viesmīlīgais namātevs, kam mūzika bija diezgan sveša, par viņa darbiem nekā nezināja. Kur bija radusies šī necerētā interese? Likās, ka par viņu gādā kāda neredzama roka, gainīdama visus kavēkļus un brīvodama viņam ceju. Kristofs ievāca ziņas. Sūtnis minēja divus augstus Kristofa labvēļus: grāfu un grāfieni Berenī, kas pret viņu jūtot visdziļākās simpātijās. Kristofs nebija dzirdējis pat viņu vārdu. Un sūtniecības vakara izrīkojumā viņam nelaimējās ar tiem iepazīties. Viņš arī necentās to darīt. Taisni tajā laikā viņu nomāca riebums pret cilvēkiem, ko viņš necerēja iegūt ne par draugiem, ne ienaidniekiem: tikpat neuzticīgi bija draugi kā ienaidnieki. Tie locījās pēc vieglākās vēja pūsmas. Vajadzēja mācīties dzīvot bez viņiem, lai varētu sacīt septiņpadsmitajā gadsimtā dzīvojušā gudrā sirmgalvja vārdus:

«Dievs man deva draugus, dievs man viņus atņēma. Viņi mani pameta. Es pametu viņus un par viņiem vairs nedomāju.»

Kopš Kristofs bija atstājis Olivjē namu, par savu draugu viņš nedzirdēja vairs nekā. Likās, viņu draudzība jau zudusi. Jaunu draudzību Kristofs nemeklēja. Grāfu un grāfieni Be-renī Kristofs iedomājās kā visus tos snobus, kas dēvējās par viņa draugiem, un necentās tos satikt. Viņš drīzāk būtu no tiem bēdzis.

Viņš labprāt būtu aizbēdzis no visas Parīzes. Viņam uznāca neklusināma dziņa dažas nedējas nodzīvot gaišā vientulībā. Kaut vienu dienu — vienu vienīgo dienu viņš varējis savā dzimtenē būt un smelt tur jaunus spēkus. Šīs domas pamazām izvērtās par slimīgu dziņu. Viņš atkal gribēja redzēt savu upi, savas debesis, savu dārgo aizgājēju zemi. Tie viņam bija atkal jāredz. Bet viņš to nevarēja, neriskēdams ar savu brīvību: kopš viņš bija aizbēdzis no Vācijas, viņu tur aizvien vēl gaidīja cietums. Taču viņš būtu gatavs doties briesmās un neprātībās, ja tikai varētu dzimtenē būt kaut vienu vienīgo dienu.

Par laimi Kristofs to pateica kādam no saviem jaunajiem labvēļiem. Kad Vācijas sūtniecības jaunais atašē, ar kuru Kristofs bija iepazinies tajā vakarā, kad spēlēja viņa kompozīcijas, Kristofam sacīja, ka viņa dzimtene lepojoties ar tādu muziki, kāds ir viņš, Kristofs rūgti atbildēja:

— Tā tik ļoti ar mani lepojas, ka jautu man nomirt pie sava sliekšņa, bet durvis man neatvērtu.

Jaunais diplomāts lūdza, lai Kristofs izskaidro, ko viņa vārdi nozīmē. Pēc dažām dienām viņš aizgāja pie Kristofa un teica:

— Par jums interesējas augstākās sfērās. Kāda joti svarīga persona, kura vienīgā var atcelt tiesas spriedumu, kas jums gaidāms, ir iepazīstināta ar jūsu stāvokli un izteikusi vēlēšanos jums palīdzēt. Es gan nesaprotu, kā jūsu mūzika viņam varējusi patikt, jo (mūsu starpā runājot) viņam ir diezgan neapskaužama gaume, bet viņš ir gudrs un cēlsirdīgs. Kaut jūsu apcietinājuma pavēli šī augstā persona nevar atcelt nekavējoties, tā tomēr nolēmusi aizvērt acis, ja jūs savā dzimtenes pilsētā gribētu nodzīvot četrdesmit astoņas stundas, lai redzētu savus tuviniekus. Te jums būs pase. Aizbraucot un atbraucot tā jums būs jāvizē. Esiet uzmanīgs un tīšu prātu nemodiniet vērību pret sevi.

KRISTOFS atkal redzēja savu dzimteni. Divas dienas, kas viņam bija ļautas, viņš sarunājās tikai ar savu dzimto zemi un ar tiem, kas bija guldīti tās klēpī. Viņš apmeklēja savas mātes kapu. Tas bija apaudzis nezālēm, bet nesen kāda roka bija nolikusi puķes uz tā. Tēvs un vectēvs gulēja turpat blakus. Kristofs atsēdās viņu kājgalī. Kaps atradās pie kapsētas žoga. To apēnoja kastaņkoks, kas auga sētas viņā pusē uz grambaina ceļa. Pār zemo žogu bija redzamas zeltītas druvas, ko liegi šūpoja silti vēji. Pār snaudošo zemi valdīja saule. Kviešu laukā brēca paipalas, un pār kapiem klusi šalca cipreses. Kristofs bija viens un sapņoja. Sirds viņam bija mierīga. Ce|us rokām apņēmis, muguru piespiedis pie žoga, viņš lūkojās debesīs. īsu mirkli viņš aizvēra acis. Cik viss tomēr bija vienkārši! Viņš jutās kā savā mājā, savu tuvinieku vidū. Likās, ka savu roku viņš ielicis viņu rokās. Stundas ritēja. Novakarē gatves smiltīs atskanēja soļi. Garām gāja kapsētas sargs un uzlūkoja sēdošo Kristofu.

Kristofs jautāja, kas atnesis šīs puķes. Sargs atbildēja, ka reizi vai divas reizes gadā uz kapsētu atbraucot Buiras fermeriene.

— Lorhena?— jautāja Kristofs.

Viņi sāka sarunāties.

— Jūs droši vien esat viņas dēls? — sargs jautāja.

— Viņai bija trīs dēli, — atbildēja Kristofs.

— Es domāju to, kas dzīvo Hamburgā. Citi aizklīduši maldu ceļus.

Kristofs sēdēja nekustēdamies, galvu atmetis, un klusēja. Saule jau rietēja.

— Es tūdaļ slēgšu vārtus, — sargs sacīja.

Kristofs piecēlās un sargam līdzi apstaigāja visu kapsētu. Sargs vadāja viņu pa savu valstību kā laipns saimnieks. Kristofs bieži apstājās un lasīja kapu uzrakstus. Cik daudzi viņa paziņas še bija visi kopā! — Vecais Eilers, viņa znots — un mazliet tālāk bērnības draugi, mazas meitenes, ar kurām Kristofs bija rotaļājies, — un tur — vārds, kas satrauca viņa sirdi: Ada ... Lai visiem viņiem mūžīgs miers ...

Saules rieta liesmas sārtoja rāmo apvārsni. Kristofs izgāja no kapsētas. Viņš ilgi vēl klīda pa laukiem. Iemirdzējās zvaigznes...

Otrajā dienā viņš atkal atnāca un visu pēcpusdienu nodzīvoja tajā pašā vietā. Bet burvīgajā, mēmajā vakardienas mierā bija modusies dzīvība. Viņa sirds dziedāja gaišu, laimīgu dziesmu. Sēdēdams uz kapa malas, viņš uz ceļiem turēja nošu burtnīcu un ierakstīja tanī šo dziesmu. Tā aizritēja diena. Viņam likās, ka viņš strādā savā senajā istabiņā un turpat blakus aiz plānās sienas sēž māte. Kad Kristofs beidza rakstīt un bija laiks iet, jau pagājis dažus soļus no kapa, viņš pēkšņi atģidās, atgriezās un nošu burtnīcu paslēpa zālē zem efejas. Sāka rasināt lietus. Kristofs nodomāja:

«Mans raksts drīz būs dzisis. Jo labāk! ... Tev vienīgajai, citam nevienam.»

Viņš redzēja arī upi, pazīstamās ielas, kur tik daudz kas bija pārvērties. Pie pilsētas vārtiem uz sena cietokšņa vaļņiem auga jauna akāciju birze, kas bija stādīta, viņam pašam redzot, un nu nomāca vecos kokus. Garām iedams Kē-rihu dārza sētai, viņš pazina akmens stabu, kurā bija rāpies zēna gados, lai ielūkotos parkā. IJn viņš brīnījās, cik šaurs un mazs viss kļuvis: iela, sēta, dārzs. Pie dārza vārtiem viņš brīdi apstājās. Kad viņš atkal devās tālāk, garām brauca kariete. Mehāniski viņš pacēla acis un ieraudzīja jaunas, spirgtas, raženas, jautras dāmas acis, kas viņu uzlūkoja gaišā ziņkārībā. Viņa iekliedzās patīkamā pārsteigumā un lika apturēt karieti. Viņa iesaucās:

— Krafta kungs!

Kristofs apstājās.

Smiedamās viņa teica:

— Esmu Minna ...

Viņš piesteidzās tai klāt gandrīz tikpat uztraukts kā viņin tikšanās pirmajā dienā^7. Viņai līdzās sēdēja liels un resns kungs ar pliku pauri, varonīgi uzsukātām ūsām; to viņa iepazīstināja kā valststiesas padomnieku fon Brombaha kungu — savu laulāto draugu. Viņa gribēja, lai Kristofs nāk viņiem līdzi. Viņš centās atrunāties, bet Minna neatlaidās.

Nē, nē, viņam jānākot, viņam jāēdot pusdienas pie viņiem.

Viņa runāja loti skali un loti ātri. Neviena nevaicāta, viņa izstāstīja Kristofam savu dzīvi. Kristofu apstulboja viņas skajā balss un neklusināmā pļāpība. Viņš klausījās tikai pai pusei un nenovērsa acis no Minnas. Tad tā bija viņa mazā» Minna! Viņa bija ziedoša, veselīga, ar loti kuplām miesām, viņai bija glezna āda un sārta sejas krāsa, bet pārāk tukli vaigi un masīvs, plats deguns. Viņas kustības, manieres, viņas laipnie smaidi bija tādi paši kā senāk, pārvērtušies bija tikai to apmēri.

Minna nebeidza triekt un pļāpāt: viņa stāstīja Kristofam savas pagājušās dzīves epizodes, intīmus notikumus, piemēram, kā viņa iemīlējusies savā vīrā un kā vīrs iemīlējies viņā. Kristofs jutās loti neveikli. Minna bija optimiste, bez kritiska sprieduma, un visu, kas attiecās uz viņu pašu, atzina par vispilnīgāko un pārāko visā pasaulē: savu dzimtenes pilsētu, māju, ģimeni, savu vīru, savus četrus bērnus un pati sevi. Savu vīru, turklāt vēl viņam pašam dzirdot, Minna nosauca par «lieliskāko cilvēku, kādu savā mūžā redzējusi, īstu pārcilvēku». Šis «pārcilvēks» smiedamies knaibīja Minnai vaigus un teica Kristofam, ka viņa esot «augstākā mērā ievērojama sieviete». Valststiesas padomnieka kungs likās informēts par Kristofa stāvokli, un, skaidri nezinādams, vai viņam pret Kristofu jāizturas laipni vai nelaipni, — ņemot vērā tiesas spriedumu par Kristofu un arī augsto aizgādību, kas komponistu aizsargāja, — fon Brombaha kungs nolēma izturēties drīz laipni, drīz nelaipni. Bet Minna runāja vienā runāšanā. Kad viņai pašai par sevi vairāk nekas nebija stāstāms, viņa sāka runāt par Kristofu. Viņa to nomocīja ar tikpat intīmiem jautājumiem, kādas bija viņas atbildes uz iedomātajiem jautājumiem, kādus Kristofs nemaz tai nebija izteicis. Minna bija sajūsmināta, ka atkal satikusi Kristofu. Viņa mūzika tai bija sveša, bet lā zināja, ka Kristofs ir slavens, un jutās glaimota, ka viņš to bija reiz mīlējis (un ka viņa bija to atraidījusi). Jokodamās viņa diezgan nesmalkjūtigi atgādināja to Kristofam. Un viņa lūdza Kristofa autogrāfu savā albumā. Viņa izvaicāja to par Parīzi. Šī pilsēta tikpat dzīvi modināja viņas ziņkārību cik nicināļumu. Viņa teicās to labi pazīstot, jo bija taču redzējusi Folies-Bergère, operu, Monmartru un Sen-Klū. Pēc viņas domām, visas parīzietes bija kokotes, nederīgas mātes, kurām bērnu bija, cik maz vien iespējams, un kuras par tiem pašiem nerūpējās, pameta tos mājās un pašas gāja uz teātriem vai izpriecu lokāliem. Minna necieta iebildumus. Vakarā viņa gribēja, lai Kristofs spēlē klavieres. Viņa uzslavēja Kristofa spēli. Bet klusībā bija tikpat sajūsmināta par sava vīra spēli.

Kristofam bija prieks atkal redzēt Minnas māti — fon Kēriha kundzi. Pret to viņš sirdī bija paglabājis klusu maigumu, jo tā pret viņu bija izturējusies labi. Viņas labsirdība nebija pārvērtusies. Un viņa bija dabiskāka nekā Minna. Bet viņa pret Kristofu izturējās ar to pašu ironisko labvēlību, kas senās dienās Kristofu bija kaitinājusi. Viņa bija tāda pati, kādu Kristofs viņu atstāja. Viņa aizvien vēl mīlēja tās pašas lietas un nevarēja iedomāties, ka varētu būt kas labāks vai citāds. Viņa salīdzināja seno Žanu Kristofu ar tagadējo. Un senajam Kristofam viņa deva priekšroku.

Viņas apkārtnē neviens nebija garīgi pārvērties, izņemot Kristofu. Mazās pilsētiņas nekustība, tās šaurais apvārsnis Kristofu nomāca. Mājinieki gandrīz visu vakaru aprunāja citus cilvēkus, kurus viņš nepazina. Viņi kāri uztvēra savu kaimiņu smieklīgās īpašības un par smieklīgu pasludināja visu, kas nebija līdzīgs viņiem pašiem. Šī ļaunvēlīgā ziņkārība, kas mūžīgi pieskārās tikai niekiem, Kristoiam galu galā apriebās. Viņš mēģināja stāstīt par savu dzīvi ārzemēs, bet tūdaļ redzēja, ka šie Jaudis nekad nevarēs izjust to franču kultūru, kas viņam bija likusi ciest un kas viņam kjuva dārga tajā brīdī, kad viņš to pārstāvēja pats savā dzimtenē, — izjust brīvo latīņu garu, kura augstākais likums ir prāts: cik vien iespējams, izprast dzīvi, kaut būtu jāriskē satricināt morāles likumus. Mājiniekos un sevišķi Minnā Kristofs redzēja tikai to lepnības garu, kuru jau senāk bija sajutis, bet kuru bija aizmirsis, — to lepnību, ko rada tiklab vājība, kā tikums, to nejūtīgo godīgumu, kas dižojas ar savu tikumību un nicina vājības, kuras tam svešas, nododas augstāko aprindu pieklājības kultam un sajūt piktu nicību pret pārākiem cilvēkiem, ja tie atšķiras no vispārējā bara. Minnai bija mierīga un pašapzinīga pārliecība, ka viņai visur taisnība. Viņa nekad necentās citus saprast, viņa interesējās tikai pati par sevi. Savu egoismu viņa centās ietīt miglainā metafiziskā plīvurā. Viņa mūžīgi runāja par savu «es», par sava «es» attīstību. Varbūt Minna bija krietna, mīlēt spējīga sieviete, bet viņa pārāk kaislīgi mīlēja pati sevi. Sevi viņa cienīja par visiem vairāk. Likās, ka viņa mūžīgi pielūdz savu «es». Varēja just, ka viņa nekad vairs nemīlētu vismīļāko cilvēku, ja tas kaut brīdi nogrēkotos pret viņas dievekli, viņas «es» apliecināmo cienību (kaut vēlāk tas tūkstoškārt to nožēlotu) ... Lai velns parauj tavu «es»! Domā mazliet arī par «tu»!

Taču Kristofs nesprieda par viņu tik bargi. Viņš, vienmēr tik nepacietīgs, Minnu uzklausīja ar eņģeļa pacietību. Viņš negribēja to tiesāt. Kā svētā staru spožumā viņš ietina to savas bērnības dzidrajās atmiņās. Viņš neatlaidīgi centās no šīs sievietes izburt mazās Minnas tēlu. Un gluži neiespējami nebija to uztvert dažās viņas kustībās; viņas balsī reizēm izskanēja dažas vāras noskaņas, kas modināja Kristofam saldas atmiņas. Viņš iegrima tajās, klusēja, neklausījās vārdos, ko tā runāja, kaut izlikās, ka visu dzird, un visu laiku pret to juta aizkustinātu cienību. Bet Kristofam grūti bija koncentrēt domas, tā pārāk skali trokšņoja un nejāva saskatīt, sadzirdēt viņa mazo Minnu. Beidzot viņš piecēlās mazliet noguris:

«Mazā Minna! Man grib iestāstīt, ka tā esi tu — šī glītā, apaļā persona, kas tik skali runā un mani garlaiko. Bet es pats zinu labāk. Nāc, Minna! Kāda mums daļa gar šiem ļaudīm?»

Viņš aizgāja un ļāva tiem ticēt, ka rīt atkal atnāks. Ja viņš būtu pateicis, ka aizbrauks to pašu vakaru, viņi nebūtu to atstājuši mierā līdz pašam vilciena atiešanas laikam. Pirmos solus spēris nakts tumsā, viņš atkal jutās labi, — kā pirms tikšanās ar sēdētājiem karietē. Atmiņas Dar nogurdinošo vakaru pēkšņi izgaisa kā aizskalotas: nekas vairs nepalika no tām pāri. Visu pārskanēja Reinas balss. Kristofs aizgāja uz piekrasti, kur pacēlās nams, kurā viņš bija dzimis. Viņš uzreiz to pazina. Slē&i bija aizvērti, visi gulēja. Kristofs apstājās ceļa vidū. Viņam likās: tiklīdz viņš pieklauvēs, pie durvīm, tās viņam atvērs pazīstami rēgi. Pāri pļavām, kas apņēma namu, Kristofs aizgāja līdz upei, kur senās dienās vakaros ar Gotfrīdu bija tērzējis. Viņš atsēdās, un atausa bijušās dienas. Un augšām cēlās arī mīļā, mazā meitene, ar kuru kopā viņš bija sapņojis pirmās mīlestības sapni. Viņi vēlreiz kopā izjuta savu jūtu maigumu, saldās asaras un bezgalīgās cerības. Un, labsirdīgi smaidīdams, viņš klusībā atzinās:

«Dzīve man nekā nav mācījusi. Es varētu mācīties atkal visu no gala .. . Man mūžīgi paliks tās pašas ilūzijas.»

«Cik labi ir mīlēt un nesalaužami ticēt! Viss, ko skārusi mīlestība, ir pasargāts no nāves.»

«Mirma, kas ir ar mani, nevis ar to otro, tā Minna nekad nenovecos! . . .»

Mēness miglainā plīvurā izbrida no mākoņiem un upē mirdzināja sudraba zvīņas. Kristofam likās, ka senāk upe netecēja tik tuvu gar piekalni, kurā viņš sēdēja. Viņš piegāja tuvāk. Jā, toreiz aiz šīs bumbieres bija smiltājs, ar mauru apaugusi nogāze, uz kuras viņš bieži bija rotaļājies. Upe to bija aizskalojusi un glaudās aizvien tuvāk, nu jau apskalodama bumbieres saknes. Kristofam sažņaudzās sirds. Viņš gāja atpakaļ uz staciju. Tajā pusē cēlās jauns pilsētas kvartāls: nabadzīgas mājas, noliktavu laukumi, augsti fabriku dūmeņi. Kristofs atcerējās akāciju birzi, kuru bija pēcpusdienā redzējis, un domāja:

«Arī to jau upe sāk skalot...»

Vecā pilsēta, kas tumsā snauda, ar visiem tiem, kurus tā auklēja savā klēpī, — visiem dzīvajiem un mirušajiem Kristofam kļuva vēl dārgāka, jo viņš juta, ka tai draud briesmas ...

Hostis habet mūros...

_ Glābsim drīzāk savus tuviniekus! Nāve uzglūn visam, ko mēs mīlam. Steigsimies gaistošo seju iekalt nemirstīgā bronza! Izrausim no liesmām tēvijas dārgumu, iekams uguns nav aprijusi Priarna pili...

Kristofs iekāpa vilcienā, kas tūdaļ aizdrāzās, it kā bēgdams no plūdiem. Bet, tāpat kā tie vīri, kuri no savas pilsētas gruvešiem glāba dievu tēlus, Kristofs līdzi sev aizveda dzīvības dzirksti, kas bija izšāvusies no viņa dzimtenes zemes, un svētīto pagātnes dvēseli.

US

ZAKLINA un Olivjē atkal kādu laiku bija viens otram tuvāki.

Zaklinai nomira tēvs. Tēva nāve viņu dziļi satrieca. Pret šīm patiesajām bēdām viņa izjuta visu citu sāpju nožēlojamo niecību, un maigā sirsnība, kādu viņai apliecināja Olivjē, atjaunoja viņu tuvību.

Zaklina it kā atgriezās dažu gadu tālā pagātnē, to bēdu dienu skumībā, kad bija nomirusi krustmāte Marta, kurām sekoja mīlestībai ziedoto dienu laimība. Viņa klusībā atzina, ka ir bijusi nepateicīga dzīvei un ka jāprot novērtēt kaut tas mazumiņš, kas mums tiek dāvāts.

Apjautusi tā vērtību, viņa nu turēja to ciet kā retu dārgumu. Īsa prombūtne no Parīzes, ko Zaklinai ieteica ārsts, lai viņu novērstu no skumjām domām, ceļojums, kurā viņa devās kopā ar Olivjē un kurš viņiem pārvērtās par svētceļnieku braucienu uz tām vietām, kur viņi savas laulības pirmajos gados bija viens otru mīlējuši, Zaklinu dziļi aizkustināja. Kādās krustcelēs viņi sērīgi ieraudzīja savas mīlestības dārgo tēlu, ko šķita jau zudušu. Viņi redzēja, ka tas aizgāja garām, un zināja, ka atkal tas izgaisīs, — uz cik ilgu laiku? — Varbūt uz visu mūžu? — Un viņi to turēja savās skaujas izmisuma pilnā kaislībā ...

Paliec, ak paliec pie mums!

Bet viņi zināja, ka nevar to aizturēt. . .

Kad Zaklina atgriezās Parīzē, viņa savā klēpī juta jaunas, mazas dzīvības trīsas, kā vāru liesmu, ko bija iededzinājusi mīlestība. Bet mīlestība pati jau bija zudusi. Tas, ko Zaklina nesa savā klēpī, viņu nesaistīja ciešāk pie Olivjē: viņa neizjuta to prieku, ko bija cerējusi. Agrāk viņa bieži bija domājusi, ka bērniņš būtu viņai glābiņš. Nu viņa gaidīja bērnu, bet glābiņa neredzēja. Bailēs Zaklina juta, ka šis cilvēciskais stāds, kura saknes saistījās ar viņas miesu, aug un dzer viņas asinis. Augas dienas viņa sēdēja, sevī grimusi, mulsām acīm un visu savu būtību juta šīs nezināmās būtnes varā. Tā bija neskaidra, liega dūkoņa viņā, midzinoša un bailēs mocoša. Pēkšņi viņa atraisījās no šī stinguma — atmodās vienos sviedros, trīcoša, sašutumā kaistoša. Viņa rāvās laukā no tīkla, kurā daba bija viņu ietinusi. Viņa gribēja dzīvot, gribēja brīva būt; viņai likās, ka daba viņu pievīlusi. Tad atkal viņai uznāca kauns par šādām domām, viņa atzina, ka tās ir nedabiskas, un brīnījās, vai tad viņa būtu Jaunāka vai citādi radīta nekā citas sievietes. Un pamazām viņa atkal apmierinājās; kā koks pašā briedumā viņa sapņodama tiecās uz dzīvo augli, kas tvīka viņas klēpī. Kāds tas būs?

Dzirdot viņa pirmo kliedzienu gaismā, redzot nožēlojamo, aizkustinošo un kuslo ķermeni, Zaklinas sirds iesila bezgalīgā mīlestībā. Pirmajā atvieglojuma brīdī viņa izjuta mātes lepno prieku, augstāko prieku, kāds zemes virsū lemts: ciešanās radīt dzīvu būtni no savām asinīm, radīt cilvēku. Un viņu satvēra lielais mīlestības vilnis, kas auklē visu pasauli, aizrāva viņu līdzi, pacēla viņu līdz debesīm ... Ak dievs! Sieviete, kas dzemdēdama rada, ir tev līdzīga, bet tu nepazīsti prieku, kas līdzīgs būtu viņas priekam: jo tu neesi cietis...

Bet vilnis noplaka, un dvēsele atslīga selgā.

Uztraukumā trīcēdams, Olivjē noliecās pār bērnu. Un, uzsmaidīdams Zaklinai, viņš centās izprast, kādas noslēpumainas dzīvības saites vieno viņus abus un šo nožēlojamo radī-biņu, kam vēl nebija cilvēka līdzības. Maigi, tomēr ar zināmu riebumu viņa lūpas pieskārās dzeltenajai, krunkainajai, mazajai galviņai. Zaklina viņu uzlūkoja: greizsirdīgi viņa atvairīja Olivjē. Viņa apkampa bērnu, kļāva to pie savām krūtīm un skūpstīja. Bērns brēca, viņa atdeva to un, seju pievērsusi sienai, raudāja. Olivjē piegāja pie viņas, skūpstīja viņu, dzēra viņas asaras. Arī viņa to skūpstīja un lūkoja smaidīt. Tad viņa lūdza, lai Jauj viņai atpūsties un bērnu nogulda viņai blakus ... Ak, kas gan darāms, kad mīlestība mirusi? Vīrietim, kas vairāk nekā pusi savas dvēseles ziedo garīgai dzīvei, dzijākas jūtas nezūd nekad, viņš vienmēr savā garā paglabā pēdas, domas par šīm jūtām. Ja viņš vairs nevar mīlēt, viņš tomēr nevar aizmirst, ka ir mīlējis. Bet ko lai dara sieviete, kas mīlējusi bez apdoma, ar visu savu būtību, un bez apdoma arī beigusi mīlēt? Gribēt vēl mīlēt? Ļauties maldiem? Bet ja nu viņa ir pārāk vāja, lai gribētu, pārāk patiesa, lai ļautos maldinošai ilūzijai? ...

Spilvenos atbalstījusies, Zaklina maigā līdzjūtībā uzlūkoja bērnu. Kas bija šis bērns? Lai tas bija kas būdams: tas nebija viņa pati vien, tas bija da[a arī no «cita». Un šo «citu» viņa vairs nemīlēja. Nabaga mīlulītis! Mīļais, mazais bērniņš! Viņa dusmojās uz šo mazo radībiņu, kas gribēja viņu saistīt ar mirušo pagātni. Un, noliekusies pār bērnu, viņa skūpstīja to bez gala ...

TAGADNES sieviešu lielais posts ir tas, ka viņas ir pārāk brīvas un tomēr nebrīvas. Būdamas brīvākas, viņas meklētu sev saites, rastu tanīs tīksmi un zināmu drošību. Mazāk brīvas, viņas samierinātos ar viņām uzliktajām saitēm, zinot, ka tās nav saraujamas, un tā viņas daudz mazāk ciestu. Ļaunākais ir tas, ka ir saites, kas nesaista, un ir pienākumi, no kuriem var atraisīties.

Ja Zaklina būtu ticējusi, ka viņai viss mūžs būs jānodzīvo šaurā dzīvoklītī, tas viņai nebūtu licies tik neērts un mazs. Tad viņa būtu centusies to darīt mājīgāku un viņas jūtas beigās būtu tādas pašas kā sākumā: viņa būtu to mīlējusi. Bet viņa zināja, ka šo dzīvokli var atstāt, un viņai likās, ka tanī ir smacīgi. Viņa varēja dumpoties pret savu likteni, un beidzot viņa iedomājās, ka viņai ir jādumpojas.

Mūsu laika morālisti ir dīvaini svētuļi. Viņu būtnes ir atrofējušās, un dzīvi viņi var tikai vērot. Un vairāk tie nekā nemeklē: pietiek, ja dzīvi skata un šo to saprot. Viņi negrib, lai tā būtu labāka vai citāda. Cilvēka dabā kaut ko novērojuši, saskatījuši, tie domā, ka viņu uzdevums jau veikts, un saka:

— Tā ir.

Viņi necenšas dzīvi pārveidot.

Pietiek, ja dzīvo, tas vien jau viņiem šķiet liels morālisks nopelns.

Visām uājībām viņi atrod dabisku attaisnojumu: liekas, ka cilvēkam ir tiesības vājam un grēcīgam būt.

Pasaule demokratizējas. Senāk tikai karalis nebija atbildīgs par saviem darbiem. Tagad ikviens ir tikpat brīvs, un it sevišķi — nelieši.

Apbrīnojami padomnieki! Ar lielām pūlēm un nepārspējamu godprātību viņi cenšas pierādīt vājiem, cik tie ir vāji un ka viņu vājums ir dabisks, mūžīgs un nenovēršams. Vājiem atliek tikai salikt rokas klēpī. Labi vēl, ja tie nesāk sevi apbrīnot. Ja sievietei saka, ka tā ir slims bērns, viņa sāk ar to lepoties un viņai prātā nenāk veseļoties. Viņas zemākajām tieksmēm glaimo, tās kultivē. Ja bērniem ar tēvišķīgu gādību stāsta, ka jaunības gados dvēselei vēl nav līdzsvara un tādēļ tā ļaujas noziegumiem, pašnāvībām, miesas un gara izvirtībai un ka tas viss attaisnojams un dabisks, tad noziegumi nav ilgi jāgaida. Pat ja pieaugušam vīram atkārtoti daudzinās, ka viņš nav brīvs, viņš tūdaļ nebūs vairs brīvs un garīgi kritīs kustoniskā verdzībā. Sakiet sievietei, ka viņa ir atbildīga par savu rīcību, ka viņa ir vienīgā pavēlniece par savu miesu un savu gribu, — un viņa tā būs. Bet jūs esat gļēvuļi, jūs sargāties viņai to teikt; jūsu intereses prasa, lai viņa to nezina! .. .

Nožēlojamā apkārtne, kurā dzīvoja Žaklina, viņu pilnīgi apmulsināja. No Olivjē garīgi šķīrusies, viņa iegāja atpakaļ tajā sabiedrībā, kuru meitenes gados bija nicinājusi. Ap viņu un viņas precētajām draudzenēm pulcējās intīma bagātu, elegantu, dīku, inteliģentu un gļēvu jaunekļu un jaunavu sabiedrība. Tanī valdīja pilnīga domu un vārda brīvība, ko apvaldīja un piparoja tikai asprātības. Viņi labprāt būtu sev izraudzījušies Rablē Telēmas abatijas devīzi:

«Dari visu, ko gribi.»

Bet viņi mazliet lielījās — īstenībā viņi negribēja neko sevišķi lielu: tie bija Telēmas vārguļi. Viņi dedzīgi sludināja instinktu brīvību, bet viņu pašu instinkti bija klusi un lēni, un viņu izvirtība bija lielāko tiesu domās. Viņi izbaudīja tīksmi, iekāpdami civilizācijas dīķa ūdenī, šajā remdenajā dubļu vannā, kur kopā sajaukta cilvēces enerģija, rupjie dabas spēki, klajais pirmspēks ar savu ticības, gribas, kaislību un pienākuma apziņu. Šajā lipīgajā domu peļķe mazgājās Zaklinas skaistais ķermenis. Olivjē nevarēja viņu atturēt. Arī viņš sirga ar to pašu kaiti. Viņš domāja, ka viņam nav tiesības ierobežot mīļotās sievietes brīvību. Viņš negribeia iegūt ar varu neko, ko nevarēja sasniegt ar mīlestību. Un Zaklina nebija viņam pateicīga, jo bija pārliecināta, ka viņai ir tiesības būt brīvai.

Ļaunākais bija tas, ka viņa šajā divkosīgajā pasaulē iegāja ar visu sirdi, kas nepazina divkosības. Ja viņa kam ticēja, tad lāvās tam visa. Pat savā egoismā viņas mazā, dedzīgā un cēlā dvēsele aiz sevis noārdīja visus tiltus. No kopdzīves ar Olivjē viņa bija paglabājusi tikumisku nelokāmību, kuru lika lietā pat netikumiskā rīcībā.

Viņas jaunie draugi bija pārāk piesardzīgi, lai citiem rādītos tādi, kādi tie bija. Kaut teorijā viņi sludināja pilnīgu atbrīvošanos no morāles un sabiedrības aizspriedumiem, praktiskā dzīvē viņi vienmēr prata ierīkoties tā, lai nesanai-dotos ar tiem, kas viņiem varētu būt derīgi. Viņi izmantoja morāli un sabiedrību un slepeni to nodeva kā neuzticami kalpi, kas apzog saimniekus. Aiz gara laika un paraduma viņi apzaga arī cits citu. Dažs labs no šiem laulātajiem draugiem zināja, ka viņa sievai ir mīļākais. Un sievas zināja, ka vīriem ir mīļākās. Viņi pierada. Skandāls sākas tikai tad, kad saceļ traci. Šie labie laulātie draugi bija vienojušies bez vārdiem: katrs dzīvoja, kā gribēja, un ļāva arī otram dzīvot. Žaklina, skaidrāka par citiem, spēlēja godīgi un klaji. Vispirms jābūt patiesai. Un vēlreiz un vienmēr tikai patiesai. Arī vaļsirdība bija viens no tiem tikumiem, kurus cildināja tā laika sabiedriskā doma. Bet taisni te k|uva redzams, ka veselam viss ir vesels un samaitātam viss samaitāts. Cik dažreiz ir riebīgi, ja cilvēks ir vaļsirdīgs un patiess! Viduvējiem cilvēkiem ir kaitīgi censties ielūkoties sevī. Viņi saskata tikai savu viduvējību un pat tanī rod iemeslu paštīksmei.

Zaklina bieži sevi aplūkoja spogulī un tur redzēja to, ko labāk būtu bijis viņai neredzēt, jo, ieraudzījusi to, viņa vairs nevarēja novērst savas acis. Viņa necīnījās pret to, viņa vēroja, kā tas auga, līdz beidzot kļuva milzīgs, pilnīgi iekaroja Žaklinas skatienu un domas.

Rūpes par bērnu nepiepildīja viņas dzīvi. Viņa nevarēja to pati zīdīt, bērns nīkuļoja Bija jāpieņem zīdītāja. Sākumā Žaklina skuma, bet drīz to juta kā atvieglojumu. Bērns tagad bija vesels kā rutks, auga un attīstījās ātri. Par viņu vairs nebija jāzūdās, viņš caurām dienām un naktīm gulēja un tikai reti brēca. Zīdītāja, spēcīga niverniete, kurai Žaklinas bērns nebija pirmais zīdainis un kura saviem mazajiem brēkuļiem vienmēr pieķērās ar neviltotu sirsnību, greizsirdīgu mīlestību, — šī zīdītāja likās bērna īstā māte. Ja Zaklina ko aizrādīja, zīdītāja kā par spīti visu darīja pēc sava prāta; un, ja Žaklina sāka ķildu, viņai gribot negribot bija jāatzīst, ka viņa par bērnu kopšanu nekā nezināja. Kopš bērna dzimšanas Zaklina nebija atspirgusi: viņu nomāca vēnu iekaisums. Ilgas nedēļas gultā gulēdama, viņa krimta sevi ar domām, kuras drudžaini izskanēja mūžam vienās un tajās pašās neprātīgu iedomu radītajās gaudās: «Es neesmu dzīvojusi, es neesmu vēl dzīvojusi, un nu mans mūžs jau galā ...» Jo viņas iztēle bija kā paralizēta: viņa iedomājās, ka paliks uz visu mūžu sakropļota, un viņā modās mēms, neapzināts, negants naids pret viņas posta nevainīgo cēloni — pret bērnu. Sīs jūtas nebūt nav tik retas, kā mēdz domāt, bet tās parasti aizplīvuro, un māte, kas tās izjūt, lielāko tiesu kaunas pat savā sirdī atzīties. Zaklina sodīja sevi — viņā cīnījās mātes jūtas ar sievietes egoismu. Redzot bērnu dusam nevainīgā miegā, viņa bija aizkustināta, taču jau pēc mirkļa rūgti nodomāja:

«Viņš mani nokāvis.»

Zaklina nevarēja aizmirst, ka šī vienaldzīgā, nejūtīgā brēkuļa laime pirkta par viņas sāpēm un ciešanām. Pat kad viņa jau bija vesela un bērns auga aizvien lielāks, šis naids vēl slēpās Zaklinas dvēseles dziļumos. Bet viņa kaunējās ienīst savu bērnu, tādēļ naids vērsās pret Olivjē. Zaklinai aizvien vēl likās, ka viņa ir slima, un mūžīgās rūpes par savu veselību, nemiers, ko ārsti veicināja, likdami tai slinkot (slinkums bija iedomātās slimības galvenais cēlonis), visas viņas domas pievērsa tikai viņai pašai. Zaklinai bija jādzīvo no bērna šķirtai, pilnīgā noslēgtībā un bezdarbībā, nedēļām jā-noguļ uzmāktā mierā un nekustībā, pat jāēd gultā nepieceļoties, kā kustonim, ko baro kaušanai. Šī mūžīgā nevarības apziņa bija visa posta cēlonis. Dīvaina ir šī modernā neirastē-nijas ārstēšanas metode, kas ne vien nedziedē šo slimību, bet rada vēl šīs iedomātās slimības slimīgu pārspīlējumu! Kādēļ jūs nemēģināt nolaist asinis šo slimnieku egoismam vai arī, ja tiem asiņu maz, kādēļ, garīgi ietekmējot, nevarētu asinis novadīt no slimnieku sakarsušās galvas uz sirdi!

Pēc atveseļošanās Zaklina bija kļuvusi fiziski spirgtāka,; tuklāka, jaunāka, bet garīgi tik slima kā vēl nekad. Vairāku mēnešu ilgā nošķirtība bija sarāvusi visas garīgās saites, kas viņu vēl vienoja ar Olivjē. Viņa tuvumā Zaklina bija ļāvusies Olivjē ietekmei, kas par spīti savām vājībām allaž palika uzticīgs saviem ideāliem. Zaklina velti bija centusies izrauties no verdzības, kurā viņu turēja stiprāks gars, nekā bija viņai pašai, un gainīt aso skatienu, kas viņai reizēm lika sevi tiesāt. Bet, tiklīdz nejaušība viņu šķīra no Olivjē, tiklīdz viņa vairs nejuta Olivjē gaišredzīgās mīlestības slogu, tiklīdz viņa bija brīva, — draudzīgās uzticības vietā stājās ienaids: Žak-lina ienīda sevi, ka tik ilgi bija nesusi jūgu, ko uzlika mīlestība, kuru viņa vairs neizjuta ... Kurš gan nojauš nesamierināmo naidu, kas reizēm plosa tās būtnes sirdi, kuru mēs mīlam un par kuru domājam, ka tā mīl mūs? Vienā naktī viss pēkšņi ir pārvērties. Vakarā viņa vēl mīlēja, šķita mīlam, pati tam ticēja. Un nu vairs viņa nemīl. Tas, ko viņa mīlējusi, dzēsts no viņas domām. Pēkšņi viņš redz, ka viņš tai nekas vairs nav. Un viņš nespēj to saprast. Viņš nav redzējis cīņu, ko izcīnījusi viņas dvēsele. Viņš pat nenoģida noslēpumaino naidu, kas krājās pret viņu. Un tagad viņš negrib domāt par šī naida, šīs atriebības kāres iemesliem. Tie ir tik dažādi un neskaidri, to sākums ir tālā pagātnē: daži aprakti zem alkova aizsegiem, citi radušies no aizskartas patmīlības, vēl citi... jā, vai tad sieviete pati skaidri to zina. Reizēm viņa tikusi aizvainota gluži neviļus, bet viņa to mūžam nepiedos. Viņš nekad to nezinās, un viņa pati tikai neskaidri to nojauš, taču apvainojums iededzināts viņas miesā. Viņas miesa neaizmirsīs nekad.

Lai cīnītos pret šo mīlestības paisuma brāzmu, Olivjē vajadzēja stipram būt, dabai tuvākam, vienkāršākam un reizē lokanākam — tādam, kuru nenomāktu sentimentālas raizes, dzīvības spēku pārpilnībā kūsājošam garam, kas vajadzības brīdī spētu ķerties pie rīcības, kuru neatzītu viņa prāts. Cīņu nesācis, Olivjē jau juta, ka ir uzvarēts, un nolika ieročus: viņš bija pārāk redzīgs un jau sen saskatīja, ka Žaklinai iedzimtība ir stiprāka par gribu, ka viņā aizvien asāk izpaužas mātes dvēsele. Kā mests akmens Zaklina nevairāmi krita iedzimto tieksmju dzelmenī, un viss, ko viņš vājiem spēkiem neveikli mēģināja darīt, tikai veicināja kritienu. Olivjē nevarīgā mierā padevās liktenim. Viņa ar neapzinātu aprēķinu centās Olivjē satraukt, izaicināt uz rupju, nežēlīgu skarbumu, lai gūtu tiesības Olivjē nicināt. Ja viņš |āvās dusmām, 2ak-lina viņu nicināja. Ja pēcgalā viņš kaunējās un jutās pazemots, Zaklina nicināja viņu vēl vairāk. Un, ja viņš apslāpēja dusmas, Žaklina viņu ienīda. Bet visbriesmīgākā bija klusēšana, kurā viņi noslēdzās un dienām neizrunāja ne vārda. Šī klusēšana nomāc, smacē, laupa saprātu un spēj neganti satraukt pat vismierīgākās dvēseles, iesvelt tās trakā niknumā, modināt ļaunuma gribu, dziņu kliegt. Klusēšana, baigā klusēšana, kurā mīlestība mirst un cilvēki kā pasaules ķermeņi, sekodami katrs savai orbītai, aizlido nakts tumsā . .. Viņi bija jau tik tālu nonākuši, ka viss, ko viņi darīja, pat gribēdami viens otram tuvoties, viņus tikai attālināja. Viņu dzīve nebija vairs izturama. Un nejaušība paātrināja notikumu gaitu.

Pēdējā gadā pie Žanēniem bieži viesojās Sesile Flerī. Olivjē ar viņu bija iepazinies pie Kristoīa. Vēlāk Zaklina Sesili ielūdza savā namā, un Sesile apmeklēja Žanēnus arī tad vēl, kad Kristofs ar tiem vairs nesatikās. Zaklina bija pret Sesili laipna. Kaut gan viņa nebija sevišķi muzikāla un Sesile viņai šķita mazliet vulgāra, Zaklinai tomēr patika Sesiles brīnišķīgās dziesmas un tīksmā miera elpa, ko viņas klātbūtne viesa Žanēnu namā. Sesile modināja uzticību: Žanēnu salonā tā ar savām skaidrajām, godīgajām acīm, veselīgo, mūžam smaidošo seju un parupjajiem, bet labsirdīgajiem smiekliem likās kā gaišs saules stars, kas iespīdējis Žanēnu nama mijkrēslī. Zaklina un Olivjē jutās atviegloti. Un, kad Sesile dzīrās iet, viņi labprāt tai būtu teikuši:

«Palieciet, palieciet vēl, es še salstu bez jums!»

Zaklinas noslēgtības laikā Olivjē biežāk satikās ar Sesili. Viņš nebija varējis tai noslēpt savas bēdas. Viņš runāja ar pārplūstošas sirds neapdomību; viņa maigā, vājā dvēsele meklēja kādu, kam uzticēties. Sesile bija aizkustināta, viņa to mierināja kā mīloša draudzene, kā māte. Sesilei bija žēl abu* viņa mudināja Olivjē nezaudēt cerības. Bet, vai nu tādēļ, ka viņai sāpīgi bija klausīties Olivjē skumjo atzīšanos, vai varbūt cita iemesla dēļ, — viņa vairs tik bieži nenāca. Droši vien Sesilei likās, ka viņa ir netaisna pret Zaklinu, jo viņai nav tiesības zināt tās noslēpumus. Vismaz Olivjē tā izskaidroja Sesiles atturību un atzina to par pareizu: viņš nožēloja, ka bija Sesilei stāstījis par savu ģimenes dzīvi. Retāk sastopoties ar Sesili, Olivjē atskārta, cik tā viņam kļuvusi dārga. Viņš bija radis izteikt Sesilei savas domas, tā vienīgā viņu atpestīja no ciešanām, kas viņu žņaudza. Viņš zināja, kādā vārdā būtu saucamas viņa jūtas pret Sesili. Viņš nekā nebūtu teicis Sesilei. Bet viņš nevarēja atturēties, neuzrakstījis savas jūtas. Nesen Olivjē atkal bija atsācis seno, bīstamo paradumu — savas domas uzticēt papīram. Savos mīlestības gados viņš bija to atmetis, bet, palicis atkal viens, viņš nespēja pretoties senajai dziņai: rakstīšana atviegloja viņa oēdas, un kā mākslinieks viņš juta vajadzību sevi analizēt. Olivjē rakstīja par sevi, savām bēdām, it kā sarunādamies ar Se-sili, — tikai brīvāk, jo zināja, ka viņa nekad šīs viņai veltītās rindas nelasīs.

Bet nejaušība gribēja, ka šīs lapas nonāca 2aklinas rokās. Tas bija kādu dienu, kad viņa atkal reiz pēc gadiem jutās vīram tuvāka un par to domāja ar seno dienu maigumu. Grāmatu skapi kārtodama, viņa atrada un lasīja vecās mīlestības vēstules, ko bija rakstījis Olivjē, un tās viņu aizkustināja līdz asarām. Viņa sēdēja pie skapja, pametusi sākto kārtošanu, un vēlreiz pārdzīvoja visu savu pagātni. Viņa nožēloja, ka pati izpostījusi savu dzīvi. Viņa domāja par Olivjē ciešanām. Nekad viņa nespēja par tām domāt vienaldzīgi. Viņa butu varējusi Olivjē aizmirst, bet nevarēja izturēt domu, ka Olivjē viņas dēļ cieš. Kvēlošas nožēlas plosīja viņas sirdi. Zaklina būtu gribējusi mesties viņa skaujās un viņam teikt:

«Ak Olivjē, Olivjē, ko mēs esam izdarījuši? Mēs esam neprātīgi, neprātīgi! Nesāpināsim vairs viens otru!»

Ja viņš šajā brīdī būtu pārnācis mājās! ...

Un taisni tobrīd viņa atrada Olivjē vēstules Sesilei ... Pēkšņi viss bija beigts. — Vai* Zaklina domāja, ka Olivjē viņu tiešām pievīlis? Varbūt. Bet kāda tam bija nozīme? Pati pievilšana viņai nelikās tik svarīga kā griba pievilt. Tam, ko viņa mīlēja, viņa drīzāk būtu varējusi piedot sakarus ar mīļāko nekā to, ka viņš citai slepus dāvājis savu sirdi. Un viņai bija taisnība.

«Ko viņš ļaunu darījis?» daudzi teiks ... (Nožēlojamie, kas tic, ka domas par neuzticību vēl nav neuzticība! ... Ja sirds paliek uzticīga, miesas grēkam nav lielas nozīmes. Bet, ja pieviļ savā sirdī, tad zudis viss...)

Zaklina ne mirkli vairs nedomāja par Olivjē atgūšanu. Par vēlu! Viņa to vairs diezgan nemīlēja. Bet varbūt par daudz?. . . Nē, tam nebija nekāda sakara ar greizsirdību! Viņas ticība bija salauzta — viss, kas viņā vēl bija sirds dziļumos atlicis no cerības un ticības. Viņa neiedomājās, ka pati bija Olivjē šķietamās neuzticības iemesls, ka viņa pati bija to dzinusi izmisumā, dzinusi uz šo mīlestību. Viņa neiedomājās, ka šī mīlestība bija nevainīga un ka cilvēks galu galā nevar valdīt pār jūtām. Zaklinai prātā nenāca Olivjē sentimentālo aizrautību salīdzināt ar savu flirtu, dedzīgo flirtu ar Kristofu.

Viņa nemīlēja Kristofu, un flirtam nebija nozīmes. Kaislīgi pārspīlēdama, 2aklina domāja, ka Olivjē viņu pievij, ka viņa tam vairs nav nekas. Pēdējais balsts zuda tajā brīdī, kad viņa pēc tā izstiepa roku ... Viss beigts ...

Olivjē nekad nedabūja zināt, ko Zaklina tajā dienā izcieta. Bet, Zaklinu ieraudzījis, arī viņš atskārta, ka visam ir gals.

No tās dienas viņi sarunājās tikai tad, kad abi bija svešu vidū. Viņi vēroja viens otru kā vajāti zvēri, kam jābūt modriem un kam bailes vienam no otra. Jeremija Gothelfs kādā vietā ar negantu humoru apraksta laulātu pāri, kam mīlestība mirusi: kā tie viens otru vēro, uzmana viens otra veselību, redz katru slimības pazīmi un, ja arī nevēlē otram nāvi, tomēr ļoti cer uz neparedzētu gadījumu. Un katrs no viņiem sevi uzskata par stiprāku un veselīgāku. Bija brīži, kad Zaklinai un Olivjē likās, ka otrs lolo šādas cerības. Tomēr viņiem šādu domu nebija, bet jau tas bija bīstami, ka šādas domas viņi varēja iedomāties viens otrā, ka drudžainās bezmiega naktīs 2aklinai likās, ka Olivjē ir stiprāks, ka viņš uzvarēs slepenajā cīņā ... Aizmaldījušās iztēles himeras, mulsušas sirds rēgai-nie murgi! ... — Un sirds dziļumos, dvēseles dziļākajā būtībā viņi tomēr vēl mīlēja viens otru! ...

Šis slogs nomāca Olivjē', viņš vairs nelūkoja cīnīties, un, tā kā vienmēr bikli turējās nomaļus, tad Žaklinas dvēseles stūre viņam izslīdēja no rokām. Pati sev lauta, viņa apreiba necerētās brīvības skurbā. Viņai bija vajadzīgs vadītājs, pret ko dumpoties, un, ja tāda nebija, tad tas bija jārada. Tā viņa krita par upuri neprātīgai iedomai. Nevērojot visu pārdzīvoto, viņai nekad nebija prātā nākušas domas Olivjē atstāt. Nu viņai likās, ka pēdējās saites risušas. Viņa gribēja mīlēt, kamēr vēl nebija par vēlu (lai cik jauna būdama, viņa sevi uzskatīja par vecu). — Viņa mīlēja un iepazina iedomāto, postošo kaisli, kura tiecas pretim katram, kas gadās ceļā, bez izvēles — pieķeras garāmejošam, nevi|us redzētam tēlam, kādai slavenībai vai pat vienkārši vārdam. Un, ko šī kaisle reiz satvērusi, to va]ā vairs nelaiž un sirdij iestāsta, ka tā vairs nevar bez izvēlētā dzīvot. 2aklina iepazina šīs kaislības, kuras pilnīgi iztukšo dvēseli, izdzen no tās visu, kas agrāk tur mājojis: reiz bijušas mīlestības tieksmes, tikumības principus, atmiņas, pašcieņu un vērību pret citu cilvēku domām. Bet, kad šīs kaislās neprāta iedomas, ilgu trauksmei izsīkstot, mirst, saplosītajā dvēselē visu sadedzinājušas, tad bieži vien no drupām pace]as jauna būtne, bezsirdīga, bez līdzjūtības, bez jaunības, bez ilūzijām, kurai atliek tikai aprakt dzīvi, kā nezāles aprok vecus pieminekļus.

Arī šoreiz maldu iedomas kā daždien pieķērās kādam radījumam, kas bija kā radīts, lai pieviltu sirdi. Nabaga Zaklina iemīlējās kādā dāmu luteklī, Parīzes rakstniekā, kas nebija ne jauns, ne skaists. Viņš bija tūļīgs, nodzīvojies vīrietis ar sarkaniem vaigiem, sabojātiem zobiem un baismīgi tukšu dvēseli. Viņa lielākais nopelns bija tas, ka viņš bija modē un neskaitāmas sievietes jau darījis nelaimīgas. Zaklina pat nevarēja attaisnoties ar to, ka nebūtu viņa egoismu pazinusi, jo viņš ar to lielījās savā mākslā. Viņš labi zināja, ko darīja: mākslas plīvurā tītais egoisms bija kā putnu ķērāja spogulis, kā malduguns, kas vilina vājos. Viņš savā tīklā bija ievīlis daudzas sievietes no Zaklinas aprindām. Nesen viņš bija pavedis un tūdaļ atstājis tikko apprecējušos sievieti, Zaklinas draudzeni. Viņas tādēļ nemira, kaut arī citiem par prieku neprata slēpt savu vilšanos. Pat vissmagāk piemeklētās pārāk labi apzinājās savas intereses un sabiedriskos pienākumus, lai neaizmaldītos pārmērībās. Viņas necēla traci. Vai viņas pievīla vīrus, draudzenes vai arī pašas tika pieviltas, — viss norisinājās klusībā, nevienam nezinot. Baidīdamās no sabiedrības sprieduma, viņas varonīgi klusēja.

Taču Zaklina bija neprāte: viņa spēja ne tikai darīt, ko bija teikusi, bet arī klaji teikt, ko bija darījusi. Viņa devās maldu gaitās bez apdoma, bez jebkāda aprēķina. Viņai bija cēla, bet bīstama īpašība pašai pret sevi patiesai būt un nebīties no savu darbu sekām. Viņa bija vērtīgāka nekā viņas draugi un draudzenes, taisni tādēļ viņa rīkojās visļaunāk. Kad viņa mīlēja, kad bija nolēmusi laulību pārkāpt, viņa bezprātīgi devās avantūrā.

ARNO KUNDZE sēdēja mājās viena un adīja drudžainā izturībā, kādā Penelope droši vien bija audusi savu nebeidzamo audumu. Kā Penelope viņa gaidīja savu vīru. Arno kungs visu dienu bija ārpus mājas. No rīta un pēcpusdienā viņam bija skolā stundas. Pusdienās viņš nāca mājās, kaut bija klibs un skola atradās Parīzes otrā malā. Šo garo ceļu viņš mēroja drīzāk aiz ieraduma, nekā ilgu vai taupības dzīts.

Bet dažu dienu viņam bija privātstundas vai arī viņš strādāja kādā tā kvartāla bibliotēkā. Lisila Arno palika tukšajā dzīvoklī viena. Izņemot apkopēju, kura rītos no astoņiem līdz desmitiem nāca padarīt lielos mājas darbus, un pārtikas piegādātājus, kas arī nāca no rītiem, — neviens neklauvēja pie viņas dzīvokja durvīm. Visā namā viņa nepazina nevienu. Kristofs bija pārgājis uz citu dzīvokli, un arī ceriņu dārzā parādījās citi — sveši īrnieki. Selina Sabrāna bija apprecējusies arOgistēnu Elsberžē. Elī Elsberžē ar ģimeni bija aizceļojis uz Spāniju, kur viņam bija darbs raktuvēs. Vecais Veils, zaudējis sievu, reti bija redzams savā Parīzes dzīvoklī. Tikai Kristofs un viņa draudzene Sesile lāgiem apciemoja Lisilu Arno, bet viņi dzīvoja ļoti tālu, un, tā kā abi augu dienu strādāja, dažreiz viņiem nedējām nebija laika pie tās sērst. Lisila Arno bija gluži viena.

Viņa tomēr negarlaikojās. Viņas garu apmierināja vissīkākie ikdienas pienākumi. Viņai bija sīks istabas augs, kam viņa mātes rūpībā ik rītu tīrīja vārās lapiņas un zariņus. Viņa rotaļājās ar savu kluso, pelēko kaķi, kas bija piesavinājies viņas pieticību un mieru kā daždien mājas lopiņš, kas saimniekam mīļš. Kaķis augu dienu tupēja pie kamīna vai uz galda blakus lampai un vēroja Arno kundzes čaklos pirkstus. Lāgiem tas pacēla uz viņu savas savādās acis, kas viņu īsu brīdi vēroja un atkal izdzisa vienaldzībā. Lisilai Arno pat mēbeles bija draugi. Viņa redzēja, ka tām katrai bija sava seja. Ar bērnišķīgu tīksmi viņa tīrīja tās, uzmanīgi noslaucīja no tām pēdējo puteklīti un ar bezgalīgu rūpību ikreiz nolika tās parastajā vietā. Viņa klusi tērzēja ar tām. Viņa uzsmaidīja vecam Ludviķa XVI stila rakstāmgaldam, savai vienīgajai senatnīgajai mēbelei. Un katru dienu viņa to aplūkoja ar jaunu prieku. Tikpat rūpīgi Arno kundze pārlūkoja veļu: tad viņa stundām stāvēja uz ķrēsla, galvu un rokas lielajā, laucinieciskajā drēbju skapī iebāzusi, meklēja un kārtoja, un kaķis stundām vēroja katru viņas kustību.

Taču vislaimīgākā viņa jutās, kad visi dienas darbi bija veikti, azaids paēsts (viņa ēda apbrīnojami maz, jo nekad nebija izsalkusi), visas vajadzīgās gaitas ārpus mājas nokārtotas un viņa, mājās pārnākusi, četros pēcpusdienā varēja ar adīkli un kaķi piesēsties pie iekurtā kamīna vai pie loga. Dažreiz viņa šāda vai tāda iemesla dēļ neizgāja no mājas. Sevišķi ziemā, kad sniga sniegs, viņa jņtās laimīga, ja varēja visu dienu palikt istabā. Sals, vējš, dubļi un lietus viņai likās briesmīgi, jo arī viņa pati bija glezns, ļoti tīrīgs kaķēns. Ja pārtikas piegādātāji kādreiz neatnāca, viņa labāk būtu palikusi bez azaida nekā gājusi uz veikalu un pati iepirkušies. Tādās reizēs viņa grauza šokolādes gabaliņu un apēda kādu augli. Viņa sargājās to stāstīt Arno. Tie bija viņas «grēki». Tā viņa sēdēja savā istabā tumšās un dažreiz arī skaistās, saulainās dienās, kad ārā zaigoja zilas debesis un aiz loga murdēja trokšņainā iela; viņa bija savā klusajā, krēslainajā dzīvoklī. Un viņas dvēseli auklēja burvīga, maiga mirāža. Viņa sēdēja ierastajā vietā, kājas uz zema ķeblīša atbalstījusi, adīkli rokā, nekustēdamās, sevī iegrimusi, un pirksti mehāniski, raiti ņirbēja. Viņai blakus bija nolikta mī|a grāmata, kāds angļu romāna tulkojums vienkāršā, sarkanā sējumā. Viņa lasīja loti maz, varbūt tikai vienu nodalu dienā; un grāmata ilgi palika uz viņas ceļiem tajā pašā lappusē atšķirta vai pat neatšķirta: Lisila jau zināja, ko tā stāstīs, un viņa sapņoja par to. Tā viņa nedējām lasīja garos Dikensa vai Tekereja romānus, un sapņos nedēļas vilkās kā gari gadi. Viņa līgoja romāna lēnā stāstījuma aijās. Mūsu laiku steidzīgie, paviršie ļaudis vairs nepazīst brīnišķīgo spēku, kas plūst no grāmatām, ja tās izbauda lēni. Arno kundze nešaubījās, ka romāna tēli dzīvo un jūt tāpat kā viņa. Tur bija būtnes, kurām Arno kundze būtu varējusi ziedoties: maigā, greizsirdīgā lēdija Kestlvuda, šī klusā mīlētāja ar jaunavas un mātes sirdi bija viņas māsa, mazais Dombijs — viņas mīļais bērns. Un viņa pati bija Dora, bērnišķīgā sieva, kam drīz jāmirst. Viņa mīlā tiecās uz šīm bērnišķīgajām dvēselēm, kas ar drosmīgām un skaidrām acīm gāja savu dzīves ceļu; un ap viņu pulcējās laipnu, nekaitīgu dzērāju, jauku savādnieku virkne, dzenoties savu aizkustinošo, vientiesīgo sapņu pēdās, un viņus visus vadīja Dikensa mīlestības pilnais ģēnijs, kas, asarās smaidīdams, vēroja savas iztēles radījumus. Kad šādos brīžos Arno kundze pavērās ārā pa logu*

viņai likās, ka ielas drūzmā pavīdēja viena vai otra mīlama vai bīstama būtne no viņas iedomu pasaules. Aiz namu sienām viņa nojauta tādus pašus likteņus, par kādiem stāstīja šīs grāmatas. Ja viņai nepatika laukā iet, tad tikai tādē|, ka viņu baidīja noslēpumainā pasaule. Visur viņa redzēja slēptas drāmās vai komēdijas. Vientulībā Arno kundze bija guvusi noslēpumaino spēju garāmgājēju acīs lasīt viņu pagātnes noslēpumus vai nākotnes jausmas, par kurām viņi paši bieži vien nekā nezināja. Reālās sejas izgaisa romantisko sapņu tēlu juceklī un pārveidojās. Viņa slīka šajā bezgalībā. Un, tikai mājās pārnākusi, viņa attapās.

Bet vai viņai vajadzēja citu dvēseles lasīt vai tās skatīt? Viņai bija tikai jāielūkojas sevī. Cik gaiša bija viņas ārēji tik pelēkā, dzisusī dzīvei Cik pārbagāta dzīve! Cik daud$ tur bija atmiņu un dārgumu, kurus neviens nenojauta! ... Vai tiem bija kāds sakars ar īstenību? — Tā bija pati īstenība, jo viss tas piederēja viņai. .. Ak, kā maģiskais sapņu zizlis apskaidro tukšu dzīvi!

Arno kundze domās atkal pārdzīvoja visu savu mūžu, kopš visagrākās bērnības. Klusumā izplauka visi tik ātri vītušie cerību ziedi... Pirmā bērnības mīlestība uz jaunu meiteni, kuras daiļums viņu savaldzināja pirmajā tikšanās mirklī. Tā bija mīlestība, kāda varēja kvēlot tikai! bezgala skaidrā un tīrā būtnē. Viņa skurba lieglaimē, ja mīļotā draudzene viņai pieskārās, viņa būtu varējusi skūpstīt tai kājas, būt tās mīļākā vai sieva. Dievinātā draudzene vēlāk apprecējās, daudz cieta, dzemdēja bērnu, kas nomira, un arī pati drīz nomira ... Otra mīlestība iedegās, kad viņai bija divpadsmit gadu, un viņa mīlēja tikpat vecu meiteni. Tā bija smaidoša, iedomīga draiskule, gaišmatains velnēns, kas viņu briesmīgi tiranizēja un priecājās, ja varēja viņu raudināt, lai pēc mirkļa atkal kaislīgi skūpstītu. Abas kopā viņas iecerēja tūkstošiem fiākotnes mērķu, bet šī draudzene pēkšņi iestājās Karmelītu klosterī, un neviens nezināja, kādēļ viņa to darījusi. Visi bija domājuši, ka viņa ir laimīga ... Tad Lisila iedegās kaislībā pret vecāku vīrieti. Šo kaislību neviens nenojauta, arī viņas izredzētais ne. Viņa izdāļāja tik daudz aizrautības, maiguma . . . Tad nāca cita kaislība: šoreiz viņa bija tā, kuru mīlēja. Bet savā īpatnējā kautrībā viņa neiedrošinājās ticēt, ka viņu mīl, un ļaut saskatīt, ka arī viņa pati mīl. Laime aizgāja garām, viņa nepaguva to tvert... Un tad . .. Bet vai ir vērts stāstīt par to, kas var interesēt tikai pašu? Arno kundze domāja par simt sīkām lietām, kam viņas dzīvē bija liela nozīme: par kāda drauga uzmanību, par Olivjē nevērīgi izteiktu laipnu, vārdu, par Kristofa svētīgajiem apciemojumiem un par to brīnumu pasauli, kuru atvēra viņa mūzika. Sveša vīrieša skatiens, daža laba neapzināta un gluži nevainīga neuzticība vīram, kura šo nevainojami godīgo un skaidro sievieti satrauca un lika viņai nosarkt, viesa mazliet saules gaismas viņas sirdī .. . Viņa sirsnīgi mīlēja vīru, kaut tas nebija gluži tāds, kā viņa būtu vēlējusies. Bet viņš bija labs. Un kādu dienu viņš tai pateica:

— Mīļā sieviņ, tu nezini, kas tu man esi! Tu esi visa mana dzīve!

Arno kundzes sirds no šiem vārdiem vai kusa, to dienu viņa juta, ka bija pilnīgi un uz visu mūžu vienota ar vīru. Ar katru gadu viņi kļuva viens otram tuvāki. Viņi kopā sapņoja burvīgus sapņus. Sapņus par darbu, par ceļojumiem, par bērniem. Kā tie piepildījās?... Ak vai!... Taču Arno kundze aizvien vēl sapņoja. Par bērniņu viņa domāja tik bieži un ar tik lielu aizrautību, ka pazina to tik labi, it kā tas būtu patiesi piedzimis. Ilgus gadus viņa bija lolojusi šīs domas un izdaiļojusi tās ar visskaistākajām, visdārgākajām dzīvē gūtajām atziņām ... Kļūsiet, rimstiet, ilgas! ...

Tas bija viss. Un tomēr tās bija veselas pasaules. Cik daudzas traģēdijas norisinās šķietami klusu, ikdienišķu cilvēku sirdīs, traģēdijas, par kurām vistuvākajiem piederīgajiem nav jausmas! Un varbūt vistraģiskākais ir tas, ka šo cerību un ilgu pilno cilvēku dzīvē nekas nenotiek, ka viņu dvēseles izmisumā tiecas pēc kaut kā, uz ko tām ir tiesības, dabas dotas un tomēr nepiepildītas tiesības, ka viņas izkvēlo kaislīgā nemierā un nevienam to nerāda!

Viņai par laimi Arno kundze nedomāja par sevi vien. Viņas pašas dzīve bija tikai maza daļiņa no sapņu pasaules. Viņa dzīvoja līdzi tagadējo un bijušo draugu dzīvei, viņa sevi iedomājās to vietā, domāja par Kristofu un viņa draudzeni Sesili. Arī šodien viņa domāja par to. Abas sievietes instinktīvi tiecās viena uz otru. Un cik savādi: robustā Sesile meklēja garīgu balstu Arno kundzes liegajā dvēselē. Īstenībā šī ārēji stiprā, veselīgā un jautrā meitene bija daudz vājāka, nekā izskatījās. Viņa pārdzīvoja krizi. Pat visnosvērtākie cilvēki nav pasargāti no pārsteigumiem. Sesiles sirdī bija iezagušās maigas jūtas. Sākumā viņa pati negribēja tās atzīt, bet jūtas auga, un beidzot viņa nevarēja tās neredzēt: viņa mīlēja Olivjē. Jaunā vīrieša maigā, sirsnīgā, ^nazliet sievišķīgā daba, viss, kas viņā bija vājš un paļāvīgs, Sesili valdzināja. Sievieti ar spēcīgi attīstītu mātes instinktu neviļus pievelk tas, kam viņa vajadzīga. Olivjē stāsts par rūgtajiem piedzīvojumiem laulībā bija iesildījis Sesili maigā, bet bīstamā līdzjūtībā. Bez šaubām, ar to vien nebūtu pieticis. Taču kas gan var pateikt, kādēļ cilvēks iemīlas? Bieži ne viens, ne otrs mīlētājs tur nav vainīgs, un jūtas iedegas vienā mirklī, kad nepiesardzīga sirds ļaujas pēkšņai tieksmei. — Tiklīdz Sesile to apzinājās, viņa drosmīgi centās izraut mīlestības dzeloni no savas sirds, jo šī mīlestība viņai šķita grēcīga un neprātīga. Ilgi viņa mocījās negantās sāpēs, bet nevarēja tās remdēt. Neviens nezināja, kas norisinājās viņas dvēselē: viņa centās izlikties laimīga. Tikai Arno kundze zināja, cik dārgi maksāja šāda izlikšanās. Sesile dažreiz atnāca un pieglauda galvu pie viņas gleznajām krūtīm, klusi raudāja, skūpstīja Arno kundzi un smiedamās aizgāja. Sesile dievināja vāro draudzeni, kurā jauta lielu dvēseles spēku, kāda viņai pašai nebija. Viņa tai neuzticēja savu noslēpumu. Bet Arno kundze prata uzminēt no pusvārda.-Visa pasaule viņai šķita skumjš pārpratums. Ir neiespējami to novērst. Šo pasauli var tikai mīlēt, nožēlot un tanī sapņot.

Kad sapņu spieti viņā dūca pārāk uzmācīgi, kad viņas galva reiba un prāti mulsa, viņa sēdās pie klavierēm un |āva pirkstiem slīdēt pār taustiņiem, lai dzīves mirāžu aizplīvurotu klusinātu skaņu gaismā . . .

Taču krietnā sieviete nekad neaizmirsa ikdienas pienākumu stundu. Mājās pārnācis, Arno atrada lampu iedegtu, vakariņas galdā, un pēc sievas bālās, smaidošās sejas viņš redzēja, ka tā viņu gaidījusi. Un viņš nenojauta nekā par to pasauli, kurā sieva bija dzīvojusi viņa prombūtnes laikā.

Visgrūtākais bija pasargāt no sadursmes abas šīs dzīves: ikdienas dzīvi un gara dzīvi ar plašajiem apvāršņiem. Dažreiz tas nebija viegli. Laime, ka arī Arno kungs pa daļai dzīvoja izdomu pasaulē; to viņam atvēra grāmatas un mākslas darbi, kuru mūžīgā uguns sildīja viņa dvēseli. Bet pēdējos gados sīkās nepatikšanas darbā, netaisnības un pārestības, kas viņam bija jāizcieš no priekšniekiem un kolēģiem, viņu nomāca. Viņš reti bija labā omā, bieži runāja par politiskiem jautājumiem, kritizēja valdību un lādēja ebrejus._ Dreifuss, pēc viņa domām, bija vainīgs pie visa, kas viņam jacieš. Viņa īdzība nomāca arī Arno kundzi. Viņai daudz netrūka no četrdesmit gadiem. Tas ir vecums, kad dzīvības spēkos rodas traucējumi un garīgais līdzsvars jāiegūst sīvā cīņā. Viņas domu gaita lāgiem pārtrūka, viņa nezināja, pte kā saistīt savas ilgas. Ilgām vajadzīgs reāls atbalsts, lai tas būtu cik vājš un niecīgs būdams. Ne vienam, ne otram viņiem nebija šāda balsta. Viņiem vairs nebija dzīves mērķa, un nekas viņus nesaistīja vienu pie otra. Viņš neatbalstīja sievu, bet pats gribēja balstīties pie viņas. Un viņa skaidri redzēja, ka nebūs spēka to atbalstīt: viņai pašai bija grūti turēties. Tikai brīnums būtu varējis viņu glābt. Viņa ilgojās pēc šī brīnuma ...

Un tas nāca no dvēseles dziļumiem. Arno kundze savā vientuļajā sirdī juta cēlu un neprātīgu dzīvības dziņu, dziņu visam par spīti kaut ko radīt, savu sapņu tīklu aust pāri laikam un telpai, ļauties vējam, dzīvā dieva elpai, kas viņu aiznesīs tur, kur viņai jānonāk. Un dieva elpa viņu aiznesa atpakaļ dzīvē, sniedza viņai neredzamu balstu. Tā vīrs un sieva atkal sāka pacietīgi aust krāšņo un veltīgo sapņu tīklu, kas bija mērcēts viņu siržu asinīs.

ARNO KUNDZE mājās bija viena ... Tuvojās vakars.

Atskanēja durvju zvans. Viņa satrūkās, iztraucēta no saviem sapņiem. Viņa rūpīgi salika savu darbu un gāja atvērt durvis. Atnācis bija Kristofs. Viņš bija ļoti uztraukts. Viņa maigi satvēra Kristofa rokas.

— Kas jums kaiš, mīļais draugs? — viņa jautāja.

— Ak! — viņš ieteicās. — Olivjē ir atgriezies.

— Atgriezies?

— Šorīt viņš bija pie manis. «Kristof, palīdzi man!» viņš sacīja. Es apkampu viņu. Viņš raudāja un teica man: «Tu vienīgais man esi palicis. Viņa aizgāja.»

Arno kundze pārsteigumā salika rokas un iesaucās:

— Nelaimīgie!

— Viņa aizgājusi, — Kristofs atkārtoja, — aizgājusi ar savu mīļāko.

— Un bērns? — jautāja Arno kundze.

— Vīru, bērnu — visu viņa pametusi.

— Nelaimīgā! — vēlreiz iesaucās Arno kundze.

— Viņš mīlēja to, viņš mīlēja tikai viņu,— Kristofs sacīja. — Šis trieciens viņu salauzīs. Viņš vienā laidā atkārto: «Kristof, viņa mani pievīlusi... Mani pievīlusi mana labākā draudzene...» Velti es viņam mēģināju iestāstīt: «Ja viņa tevi pievīlusi, tad viņa nav bijusi tava draudzene. Viņa ir tava ienaidniece. Aizmirsti viņu vai nogalini!»

— Ak Kristof, ko jūs runājat! Tas ir briesmīgi!

— Jā, es zinu, šis vārds jums visiem liekas kā aizvēsturisks barbarisms. Nogalināt! Vajag tikai dzirdēt, kā smalkā Parīzes sabiedrība dzijā sašutumā nosoda rupjos, jutekliskos instinktus, kuri liek vīram nogalināt sievu, kas viņu pievīlusi. Vajag tikai dzirdēt, kā šie jaudis sludina saprātīgu iecietību! Liekuji! Šis kopā saskrējušais suņu bars šņāc par cilvēka atgriešanos pirmatnībā. Dzīvi tie samin kājām un laupa tai pēdējo vērtību, bet pēcgalā ietin to reliģiskā kulta plīvurā ... Bijību viņi jūt pret bezsirdīgu, bez-godīgu, nenozīmīgu dzīvi, pret gaļas gabalu, kurā pulsē asinis! Nokaujiet dvēseli, ja gribat, bet miesa ir svēta .. .

— Dvēseļu slepkavas ir visbaigākie slepkavas, bet noziegums neattaisno noziegumu, to jūs pats labi zināt.

— Es zinu, mīļais draugs, jums taisnība. Es jau pats neticu saviem vārdiem ... Bet kas zina? Varbūt es tiešām to varētu.

— Nē, jūs pats sevi zaimojat, jūs esat labs.

— Kad mani dedzina kaislības, es esmu tikpat negants ka citi. Jūs jau redzat, cik es šo pašu brīdi biju iekaisis! ... Bet, ja es redzu asaras sava drauga acīs, kuru es mīlu, kā lai es neienīstu tos, kas liek viņam raudāt? Un vai cilvēks var diezgan bargs un nežēlīgs būt pret noklīdušu sievieti, kas pamet savu bērnu un aizskrej līdzi mīļākajam?

— Nerunājiet vis tā, mīļais Kristof! Ko jūs tur varat zināt?

*— Kā? Vai jūs viņu aizstāvat?

— Man viņas žēl.

— Es žēloju tos, kas cieš. Par tiem, kas citiem liek ciest, es neskumstu.

— Vai jūs domājat, ka viņa ari nav cietusi? Vai jums liekas, ka viņa ar vieglu sirdi pameta bērnu un izpostīja savu dzīvi? Jo arī viņas dzīve ir izpostīta. Es viņu labi nepazīstu, Kristof, esmu viņu redzējusi tikai dažas reizes. Viņa nav man teikusi nevienu draudzīgu vārdu, viņa nav pret mani jutusi simpātijās. Un tomēr es viņu pazīstu labāk nekā jūs. Es ticu, ka viņa nav jauna. Nabadzīte! Es jūtu, ko viņa izcietusi...

— Un tā runājat jūs, mījais draugs, kuras dzīve ir tik skaidra, tik gaiša!

— Jā, Kristof. Tur jūs nekā nesaprotat. Jūs esat labs, bet jūs esat vīrietis un kā daždien vīrietis — cietsirdīgs, vīrietis, kurš īdzīgi noslēdzas no visa, kas nav tāds pats kā viņš. Jums nav ne jausmas par tiem, kas dzīvo jūsu tuvumā. Jūs savā veidā mīlat tos, bet necenšaties viņus saprast. Jūs esat pārak pašapmierināti. Jūs esat pārliecināti, ka pazīstat mūs ... Ak, ja jūs zinātu, cik bieži mēs ciešam, redzēdamas, ka jūs gan mīlat mūs, bet — kā! Un kas mēs esam taisni tiem, kas mus mīl visvairāk! Dažbrīd, Kristof, mēs iecērtam nagus delnās, lai nekliegtu jums ausīs: «Ak, nemīliet, nemīliet mūs! Dariet visu, tikai nemīliet mūs tā, kā jūs mīlat! ...»

Vai jums pazīstami šie dzejnieka vārdi: «Arī pati savās mājās, savu bērnu vidū, liekuļotas cienības apveltīta, sieviete izcieš pazemojumu, kas ir tūkstoškārt smagāks nekā vislielākais trūkums?» Lieciet to vērā, Kristof...

— Jūsu vārdi mani mulsina. Es skaidri jūs nesaprotu. Bet, ja es pareizi nojaušu ... tad jūs pati...

— Jā, es pati esmu izcietusi šīs mokas.

— Vai tas varētu būt? Bet vienalga! Es nemūžam neticēšu, ka jūs būtu varējusi darīt tā kā šī sieviete.

— Man bērnu nav, Kristof. Es nezinu, ko es viņas vietā būtu darījusi.

— Nē, tas nevar būt, es ticu jums, es cienu jūs. Un es zvēru, ka tas nekad nebūtu varējis notikt.

— Nezvēriet vis! Daudz netrūka, un es arī butu darījusi to pašu, ko viņa ... Man nav viegli sadragāt jūsu labās domas par mani. Bet jums jāmācās mazliet mūs saprast, ja negribat būt netaisnīgs. — Jā, es biju tikai soli no tādas pašas neprātības. Un, ja es kārdinājumam nepaļāvos, tad man jāpateicas mazliet arī jums. Tas bija pirms divpadsmit gadiem. Es izcietu smeldzošas skumjas, kas mani neganti plosīja. Es iedomājos, ka neesmu nekur derīga, ka nevienam neesmu vajadzīga, ka arī mans vīrs var dzīvot bez manis un ka visa mana dzīve bijusi veltīga. Es gribēju bēgt un diezin ko citu vēl darīt! Bet es aizgāju pie jums . .. Vai atceraties? .. . Jus nesapratāt, kādēļ es biju nākusi. Es gāju jums ardievas teikt... Un tad, es nezinu, kā tas notika, nezinu, ko jūs man sacījāt, es nekā vairs skaidri neatceros... Taču es zinu, ka daži jūsu vārdi (jūs pats to nejutāt) ... mani apskaidroja ... Varbūt tā bija tikai nejaušība ... Bet tajā brīdī bija vajadzīgs tikai nieks, lai mani postā dzītu vai glābtu ... Jūs atstājusi, es pārgāju mājās, ieslēdzos istabā un visu dienu raudāju ... Un viss bija atkal labi: krize bija pārspēta.

— Vai šodien jūs to nožēlojat? — Ķristofs jautāja.

— Šodien? — viņa atvaicāja. — Ja es savai neprātībai būtu paļāvusies, es sen ‘jau gulētu Sēnas dzelmē. Es nebūtu varējusi pārciest kaunu un sāpes, ko būtu jutis mans nabaga vīrs.

— Tātad jūs esat laimīga?

— Jā, tik laimīga, cik šajā pasaulē cilvēks var laimīgs būt. Tas taču ir tāds retums, ja divi cilvēki saprotas, viens otru ciena, viens otram tic un turklāt vēl, ja viņus nesaista tikai akla ticība savai mīlestībai, kas bieži vien ir ilūzija, bet kopā nodzīvotu gadu — pelēku, drūmu gadu piedzīvojumi un pat atmiņas — jā, un taisni šīs atmiņas par pārciestām briesmām Jo cilvēks kļūst vecāks, jo dzīve šķiet labāka.

Viņa apklusa un pēkšņi nosarka.

— Ak dievs, kā es varēju to stāstīt! ... Ko es esmu izdarījusi! . . . Lūdzu, Kristof, aizmirstiet to! Tas nevienam nav jāzina.

— Nebaidieties! — teica Ķristofs un spieda viņai roku. — Šis noslēpums man būs svēts.

Arno kundze nevarēja apmierināties, ka visu bija izstāstījusi, un īsu mirkli novērsa seju, tad sacīja:

— Man nevajadzēja jums to stāstīt... Bet redziet, es gribēju jums rādīt, ka arī vislaimīgākās laulībās un arī tām sievietēm ... kuras jūs, Kristof, cienāt... ir ne vien maldu brīži, kā jūs tos dēvējat, bet arī patiesu, neizturamu ciešanu stundas, kas dzen viņas vislielākajās neprātībās un var izpostīt visu dzīvi, bieži vien pat divas dzīves. Nekad nevajag tiesāt pārāk bargi. Pat tie, kas viens otru mīl no visas sirds, viens otru sāpina.

— Tad jau visiem jādzīvo labāk vientulībā, ikvienam par sevi?

— Mums, sievietēm, šāda dzīve būtu vēl lielāks posts. Vientulīgas sievietes dzīve — sievietes, kam jācīnās tāpat kā vīrietim (un bieži vien pret vīrieti), ir kas briesmīgs mūsu laika sabiedrībā, kas nav pieradusi pie šīs domas un lielāko tiesu pret to ir naidīga ...

Arno kundze apklusa, mazliet paliecās uz priekšu un raudzījās kamīna liesmās. Tad atkal viņa sāka klusi runāt savā aizplīvurotajā balsī, kas lāgiem it kā izdzisa, apklusa un no jauna atskanēja maigi un lēni:

— Un tomēr tā nav mūsu vaina. Ja sieviete tā dzīvo, tad ne aiz untumainas iegribas, bet apstākļu spiesta. Viņai jāpelna sev maize un jāmācās dzīvot bez vīra, kam viņa nav vajadzīga, ja viņa ir nabaga. Viņa ir notiesāta uz vientulību, no kuras viņai nav nekāda labuma, jo mūsu sabiedrībā viņa nevar baudīt savu brīvību tāpat kā vīrietis: viņai viss ir liegts. — Man ir kāda draudzene, skolotāja provinces ģimnāzijā. Ja viņa sēdētu smacīgā cietumā, viņa nejustos vientulīgāka nekā tur. Buržuāzija aizslēdz savas durvis tādām sievietēm, kas dzīvē cīnās un strādā. Ļaunvēlība uz viņām blenž no visiem stūriem. Darba biedri no vīriešu ģimnāzijas no viņas vairās, vai nu bīdamies no pilsētas tenkām, vai juzdami nogurumu pēc dienas darba, vai arī nicinādami intelektuālo sievieti. Un viņas pašas arī cita citu necieš, sevišķi, ja tās kopā dzīvojušas seminārā. Direktore vismazāk saprot šīs jaunās, mīlestības slāpstošās dvēseles, kuras jau nomāc vienmuļā amata un necilvēciskās vientulības pirmie gadi. Viņa ļauj tām ciest, bet necenšas palīdzēt. Neviens par viņām neinteresējas. Apprecēties viņas nevar, jo viņām nav pūra, nav pazīšanās. Garā darba diena viņām neļauj radīt savu intelektuālo pasauli, kurā viņas varētu smelties mierinājumu. Ja atbalstu nesniedz reliģija vai ārkārtīgi liela pienākuma apziņa (es pat teiktu nenormāla, slimīga pienākuma apziņa, jo pilnīgi uzupurēties ir pretdabiski), tad šādas sievietes ir kā dzī vas apraktas ... — Un vai tās sievietes, kurām nav garīgā darba, apmierinājumu rod labdarībā? Cik rūgta vilšanās jāpiedzīvo tām, kam ir pārāk patiesa dvēsele, lai samierinātos

ar sabiedrisko labdarību, filantropisko pļāpību, vieglprātību un birokrātismu, ar šo dīvaino manieri flirtēt un rotaļāties ar nabadzību! Ko sieviete var darīt, lai nabadzībai patiesi palīdzētu? Viņa slīkst šajā posta jūrā. Un tomēr viņa cīnās, viņa cenšas glābt vismaz dažus nelaimīgos, viņa ziedo tiem visus savus spēkus un noslīkst tiem līdzi. Un:

ja viņai tiešām laimējies dažus glābt, tad tā ir sevišķi liela veiksme! Bet kas glābs viņu pašu? Kas

centīsies viņai kaut vai palīdzēt? Jo ari viņa cieš

ne vien citu cilvēku, bet arī pati savas sāpes. Jo lielāku ticības spēku viņa izdāļā, jo mazāks tas paliek viņai pašai. Viss dzīves posts izmisumā ķeras pie viņas, un viņai pašai nav nekā, pie kā ķerties. Neviens nesniedz roku. Un bieži vien viņu vēl apmētā ar akmeņiem... Jūs, Kristof, pazināt to brīnišķīgo sievieti, kura ziedojās žēlsirdības darbam: viņa savā mājā deva patvērumu ielas meitām, kas bija dzemdējušas, nelaimīgām meitenēm, par kurām sabiedriskā labdarība negribēja ne dzirdēt vai kuras baidījās no šīs labdarības. Viņa centās tās garīgi un miesīgi dziedmāt, uzņēma tās ar bērniem savās mājās un viņu sirdīs centās modināt mātes jūtas, nodibināt viņām ģimenes un godīga darba dzīvi. Viņa nežēloja spēkus šim bēdīgajam, nepateicīgajam un rūgtajam uzdevumam! (Tik maz izdodas izglābt, un tik maz ir to, kas grib, lai tās glābj! Un visi šie bērni, kas mira! Šie nevainīgie bērni, kas mira! Šie nevainīgie bērni, kas jau dzimšanas stundā bija nāvei nolemti! ...) — Un kā jums liekas, Kristof, ko sabiedrība domāja par šo varonīgo sievieti, kas uzņēmās citu sāpju nastu, par šo nevainīgo, kas labprātīgi centās izpirkt citu cilvēku egoisma grēku? Sabiedrības ļaunprātīgās tenkas viņu apvainoja par to, ka viņa ar savu mīlestības darbu pelnot naudu, ka viņa iedzīvojoties no savām aizbildināmām ... Ar smagu sirdi viņa pameta šo pilsētas kvartālu, viņa aizbrauca, dziļi vīlusies visā ... Jūs nevarat iedomāties, cik nikna ir neatkarīgās sievietes cīņa pret tagadējo sabiedrību, pret šo konservatīvo un nežēlīgo sabiedrību, kas mirst un savas pēdējās spēku paliekas izlieto, lai citiem neļautu dzīvot.

— Ak nabaga draugs, tāds liktenis nav sievietēm vien: mēs visi pazīstam šīs cīņas. Bet es zinu, kur meklējams glābiņš.

— Kur?

— Mākslā!

— Tā ir glābiņš jums, ne mums. Un vai būs arī daudz tādu vīriešu, kam tā varēs palīdzēt?

— Paraugieties uz mūsu draudzeni Sesili! Viņa ir laimīga.

— Ko jūs par viņu zināt? Ak, cik gan ātri jūs spriežat! Ja viņa nezaudē drosmi, ja viņa neļaujas savām bēdām, ja savas sāpes prot no citiem slēpt, tad jūs sakāt, ka viņa ir laimīga! Jā, viņa ir laimīga tādēļ, ka ir vesela un spēj cīnīties. Bet jums viņas cīņas ir svešas. Vai jums liekas, ka viņa ir radīta mākslas dzīvei, kurā tik daudz maldu? Māksla! Ak, kad es iedomājos, cik daudzas nabaga sievietes ilgojas pec rakstnieces vai aktrises, vai dziedātājas slavas, it kā tie būtu pašas laimes kalngali! Viņām gan laikam ir laupīts it viss, ja viņas nezina, kam veltīt savu sirdi!... Māksla! Ko māksla mums var dot, ja viss cits mums liegts? Ir tikai viens dārgums visā pasaulē, kura dēļ visu var aizmirst: mazs, mīļš bērniņš.

— Kā redzat, ar to arī nepietiek.

— Jā, vienmēr ne ... Sievietes nav sevišķi laimīgas. Grūti ir būt sievietei, daudz grūtāk nekā vīrietim. To jūs nevarat pilnīgi saprast. Jūs varat aizrauties abstraktā kaislībā, savā darbā. Tā jūs sevi pa daļai sakropļojat, tomēr gūstat arī gandarījumu. Normāla sieviete to nespēj bez ciešanām. Pašai savas būtības daļu nomākt ir necilvēcīgi. Mēs nekad nevaram pilnīgi laimīgas būt: mums ir vairākas dvēseles. Jums ir tikai viena — gan stiprāka, bieži vien brutāla un fantastiska. Es apbrīnoju jūs. Bet neesiet tik lieli egoisti! Jūs esat daudz lielāki egoisti, nekā jums pašiem liekas. Un jūs bieži mūs sāpināt, paši to nenojauzdami.

— Ko lai dara? Tā nav mūsu vaina!

— Nē, tā nav jūsu vaina, mans labais Kristof. Tā nav ne jūsu, ne mūsu vaina. Un redziet, galu galā tas viss tā ir tādēļ, ka dzīve nemaz nav tik vienkārša. Gan saka, ka vajagot tikai dzīvot, kā daba liek. Bet kas tad ir dabiska dzīve?

— Jums taisnība, mūsu dzīvē nav nekā dabiska. Bezlau-lība ir nedabiska. Tikpat nedabiska ir laulība. Un brīvā kopdzīve vājos pakļauj stipro varai. Visa mūsu sabiedrība nav dabiska, mēs paši esam to veidojuši. Mēdz teikt, ka cilvēks esot sabiedrisks dzīvnieks. Pašlabums, pašaizsardzība, paš-tīksme viņam lika sabiedriskam būt. Nepieciešamība viņam

lika parakstīt zināmus līgumus. Bet daba saceļas pret to un atriebjas par šādu varmācību. Daba nav radīta mūsu dēļ. Mēs gribam to valdīt. Izraisās cīņa, un nav nekāds brīnums, ka bieži vien mēs tiekam sakauti. Šajā cīņā var uzvarēt tikai tas, kas stiprs.

— Tas, kas labs.

— Ak dievs, labam būt, noraut savas patmīlības bruņas, brīvi elpot, mīlēt dzīvi, gaismu, savu dienas darbu un mazo zemes stūrīti, kurā ieaugušas mūsu saknes. Traucieties augstumos un dzijumos sasniegt to, ko nevarat sasniegt plašumā, kā koks, kam telpa par šauru un kas tādēļ tiecas uz sauli.

— Jā, un vispirms citam citu mīlēt. Kaut jel vīrietis gribētu saprast, ka viņš ir sievietes brālis, nevis viņas laupījums, ne arī viņa ir vīrieša laupījums! Kaut abi varējuši atsacīties no savas lepnības un tik daudz nedomājuši par sevi, bet vairāk domājuši par citiem! ... Mēs esam vāji: palīdzēsim cits citam. Neteiksim pakritušajam: «Es tevi vairs nepazīstu,» — teiksim: «Tikai drosmi, mans draugs! Gan mēs savas bēdas veiksim!»

KLUSĒDAMI viņi sēdēja pie kamīna, ar mazo kaķēnu vidū, un visi trīs lūkojās ugunī, nekustīgi, domās iegrimuši. Lēni dziestošā iiesma ar saviem drebošajiem spārniem liegi glāstīja Arno kundzes glezno seju, kuru sārtoja viņai neparasts dvēseles satraukums Viņa pati brīnījās, ka bija tik aizrautīgi runājusi. Savu mūžu viņa nebija varējusi tik vaļsirdīga būt. Un nekad viņa tik daudz vairs nerunās par to.

Viņa uzlika roku uz Kristofa rokas un jautāja:

— Ko jūs darīsiet ar bērnu?

Sīs domas viņai nedeva mieru no pirmā mirk|a. Viņa tikai runāja un runāja, bija kļuvusi pavisam cita sieviete, viņa bija ka apreibusi. Bet viņa domāja tikai par bērnu. Pēc Kristofa pirmajiem vārdiem viņa savā sirdī sacerēja veselu romānu. Viņa domāja par mātes pamestu bērnu, par prieku un laimi to audzināt lielu, šo mazo dvēseli auklēt savos sapņos un savā mīlestībā. Un klusībā viņa teica: «Nē, tas nav labi, man nebūs priecāties par otra cilvēka nelaimi.» Taču šīs jūtas bija stiprākas par viņu pašu. Viņa runāja un runāja, un viņas klusā sirds līgoja cerībās.

Kristofs teica:

— Jā, par to mēs daudz esam domājuši. Nabaga bērniņš! Ne Oliviē to var audzināt, ne es. Viņam vajadzīgas sievietes gādīgās rokas. Un es domāju, ka varbūt kāda draudzene mums palīdzētu ...

Arno kundze tikko guva elpu.

Kristofs turpināja:

— Par to es gribēju runāt ar jums. Tieši nupat bija atnākusi Sesile. Visu dzirdējusi un ieraudzījusi bērnu, viņa bija ļoti aizkustināta un priecīgā balsī man teica: «Kristof...»

Arno kundzei sažņaudzās sirds, viņa nekā vairs nedzirdēja, visa pasaule satumsa viņas acīs. Viņa būtu varējusi kliegt:

«Nē, nē, dodiet to man! ...»

Kristofs runāja, viņa nedzirdēja, ko tas teica. Bet viņa uzveica sevi, atcerējās, ko Sesile viņai bija stāstījusi, un domāja:

«Viņai tas vajadzīgāks nekā man. Man ir mans mīļais Arno .. Un visa mana mā ja ... un es esmu arī vecāka ...»

Viņa pasmaidīja un sacīja:

— Tā ir labi.

Bet kamīnā liesma bija izdzisusi, un arī rožainais tvīkums viņas sejā. Gurušajā, laipnajā vaigā bija palikusi tikai parastā liktenim padevīgas labsirdības izteiksme.

«MANA draudzene man ir neuzticīga.»

Sīs domas satrieca un nomāca Olivjē. Velti Kristofs savā mīlestībā centās viņu uzpurināt. _

— Ko tu gribi? — iesaucās Kristofs. — Drauga nodevība ir ikdienišķa nelaime, kā slimība vai nabadzība, vai cīņa ar muļķību. Pret to jābūt bruņotam. Kas to nevar pārspēt, tas ir nožēlojams.

— Ak, es tāds arī esmu. Es nelielos ar to ... Jā, es esmu nožēlojams cilvēks, kam vajadzīgs maigums, kas mirst, ja tā viņam vairs nav.

— Tava dzīve vēl nav galā. Ir vēl citi, ko tu vari mīlēt.

— Es neticu vairs nevienam. Draugu pasaulē nav.

— Olivjē!

— Piedod, par tevi es nešaubos, kaut uznāk brīži, kad es šaubos par visu, arī pats par sevi... Bet tu esi stiprs, tev neviens nav vajadzīgs, tu vari iztikt bez manis.

— Viņa vēl labāk var iztikt.

— Tu esi cietsirdīgs, Kristof!

— Mīļais draugs, es esmu negants pret tevi, bet tikai tādēļ, lai tevi iededzinātu dusmās. Velns un elle! Kā tev nav kauna ziedot visus tos, kas tevi mīl, un pašam savu dzīvi ziedot tai, kura par tevi ņirgājas.

— Ko man var līdzēt tie, kas mani mīl? Es mīlu tikai viņu.

— Strādā! Kas tevi senāk interesēja ...

— ... tas mani tagad vairs neinteresē. Es esmu noguris. Man liekas, ka dzīvi esmu jau atstājis. Viss man šķiet tik tāls ... Es redzu, bet nekā vairs nesaprotu ... Es nejūtu vairs ne naida, ne dusmu: man viss apnicis. Es jūtu tikai tukšumu ... Rakstīt? Kam lai rakstu? Kas mani sapratīs? Es rakstīju tikai vienai vienīgai būtnei. Viss, kas es biju, es biju tikai viņas dēļ ... Man nav vairs nekā. Es esmu noguris, Kristof, noguris. Es gribētu aizmigt.

— Nu tad guli, mīļais draugs! Es būšu par tevi nomodā.

Bet gulēt Olivjē nemaz nespēja. Ak, ja ikviens, kas cieš,

varētu mēnešiem ilgi gulēt, līdz viņa atjaunotajā būtnē izgaist visas ciešanu pēdas un viņš pārvēršas par citu cilvēku! Taču neviens nevarēja šo svētību dot Olivjē, un viņš pēc tās nri netīkoja. Visvairāk viņš ciestu, ja viņam atņemtu viņa ciešanas Olivjē bija kā slimnieks, ko uz kājām tur tikai drudzis. Tas bija īsts drudzis, kura lēkmes viņam uznāca tais pašās stundās, it īpaši novakarē, kad sabiezē mijkrēslis. Viņš jutās kā samalts, mīlestības saindēts, atmiņas krimta viņam sirdi.

Kristofs viņa vietā būtu nolādējis savu nelaimi un visu vainu bez apdomas uzvēlis nelaimes vaininiecei. Olivjē redzēja skaidrāk un bija taisnīgāks, viņš apzinājās arī savu vainas tiesu un zināja, ka necieš viens pats: arī Žaklina bija upuris, tā bija viņa upuris. Tā bija viņam uzticējusies: kā viņš šo uzticību izlietoja? Kādēj viņš to saistīja pie sevis, ja viņam nebija spēka tai laimi dot? 2aklinai bija tiesības saraut tās saites, kas viņu žņaudza.

«Tā nav viņas vaira,» Olivjē domāja. «Vainīgs esmu es. Es neesmu viņu patiesi mīlējis. Un tomēr es viņu mīlēju no visas sirds. Bet es neesmu mācējis mīlēt, ja neesmu varējis iedvest pretmīlestību.»

Tā viņš sevi vainoja, un varbūt viņam bija taisnība. Bet kāda nozīme ir tiesāt pagātni? Ja cilvēks sāktu visu no jauna, viņš atkal atkārtotu tās pašas kļūdas. Stiprs cilvēks aizmirst sāpes, kas viņam nodarītas, un, diemžēl, arī tās, kuras viņš citiem nodarījis, tiklīdz viņš redz, ka nekas vairs nav vēršams par labu. Bet spēku nedod prāts, to dod kaislība. Mīlestība un kaislība ir Joti tāli radi. Tie reti iet kopā. Olivjē mīlēja. Viņš bija stiprs tikai pats pret sevi. Pasīvajā gurdumā, karn viņš bija ļāvies, viņu piemeklēja dažādas ligas: influence, bronhīts, plaušu karsonis. Lielāko vasaras daļu viņš sagulēja slims. Kristofs un Arno kundze viņu pašaizliedzīgi kopa, un viņi gainīja visas slimības. Bet pret dvēseles ciešanām viņi bija nevarīgi. Viņi sāka pagurt no Olivjē mūžīgās skumības un juta dziņu no tās bēgt.

Olivjē nevienam nevarēja stāstīt, ko viņš juta, arī saviem tuvākajiem draugiem ne. Viņš redzēja, ka tas viņus apgrūtina. Pat viņa dārgais Kristofs bija nepacietīgs pret tik nerimstošām skumjām. Viņš zināja, ka nekā nevar palīdzēt. Patiesību sakot, šī cēlā sirds, kas pati bija izturējusi ciešanu pārbaudījumus, nespēja just līdz sava drauga ciešanām. Tik bezspēcīga ir cilvēka daba! Lai cilvēks būtu cik labs, cik līdzcietīgs, cik gudrs būdams un lai viņš būtu izcietis kaut vai tūkstoš nāves mokas, viņš nevarēs just līdz draugam, kam sāp zobi. Ja slimība ieilgst, viņš sāk domāt, ka slimnieks pārspīlēti gaužas. Jo vairāk vēl tad, kad slimība ir neredzama, slēpta dvēseles dziļumos. Kam nav jācieš pašam, to kaitina tas, ka otrs cilvēks tik daudz nomocās ar jūtām, kas viņam pašam vienaldzīgas. Un beidzot, savu sirdsapziņu mierinādams, tas saka:

«Ko es tur varu darīt? Visi prāta slēdzieni ir veltīgi!»

Visi prāta slēdzieni — jā, tas ir pareizi. Jo labu darīt var tikai tad, ja mīl to, kas cieš, ja to mīl, nevēloties pārliecināt, dziedināt, ja to tikai mīl un žēlo. Mīlestība ir vienīgais balzams mīlestības cirstām brūcēm. Taču mīlestība nav neizsmejama. Pat tiem, kas mīl no visas sirds, mīlestības krājumi nav neierobežoti.

Cik lielu svētību šajā vispārējā egoismā var nest vienkāršs un maigs vārds, laipna vērība, viens līdzjūtības un mīlestības pilns skatiens! Tad cilvēks izjūt labsirdības vērtību. Un cik viss cits pret to ir nenozīmīgs! .. . Labsirdība Olivjē tuvināja Arno kundzei daudz vairāk vēl nekā Kristofam. Kristofs centās priekšzīmīgi pacietīgs būt: draudzības jūtas viņam nejāva izteikt, ko viņš domāja par Olivjē. Bet Olivjē, kura skaidro skatienu ciešanas bija vēl vairāk asinājušas, nojauta cīņu, kas norisinājās drauga dvēselē, un juta, cik ļoti viņa skumjas to nomāc. Ar to pietika, lai Olivjē aizvien vairāk attālinātos no Kristofa un reizēm pat justu dziņu viņam uzkliegt:

«Ej projām!»

Tā nelaime bieži vien izšķir sirdis, kas viena otru mīl. Kā graudu vētītājs tā uz vienu pusi aizmet tos, kuri grib dzīvot, uz otru pusi tos, kuri grib mirt. Briesmīgais dzīvības likums, kas ir stiprāks nekā mīlestība! Māte, redzēdama savu dēlu mirstam, draugs, redzēdams savu draugu slīkstam, — cenšas glābties paši, ja nevar tos glābt, viņi nemirst tiem līdzi Un tomēr viņi tos mīl tūkstoškārt vairāk nekā savu dzīvību .. .

Lai gan Kristofsjoti mīlēja draugu, tomēr viņam dažreiz bija jābēg no Olivjē. Kristofs bija pārāk spēcīgs, pārāk veselīgs, viņam aizžņaudzās elpa šajās mokās bez gaisa. Kā viņš kaunējās par sevi! Viņš plosījās nemierā, kā tik vien varēja savam draugam palīdzēt, un, tā kā vienmēr gribēja kādam atriebties, tad dusmojās uz Zaklinu. Nevērodams Arno kundzes labvēlīgos vārdus, Kristofs nosodīja 2aklinu savas jaunās, kvēlās un veselās dvēseles dedzībā, jo vēl nebija dzīvi visā pilnībā atskārtis, tādē| bija nežēlīgs pret tās vājībām.

Viņš apciemoja Sesili un mazo bērnu, kas bija tai uzticēts. Kristofa dvēsele te atspirga. Mātes pienākumi Sesili bija it kā apskaidrojuši, viņa likās jauna, laimīga, smalkāka un maigāka. Žaklinas aizbraukšana nebija viņas dvēselē modinājusi neatzītu laimes cerību. Sesile zināja, ka atmiņas par 2aklinu Oliviē no viņas attālināja daudz vairāk nekā 2aklinas klātbūtne. Vētra, kas bija plosījusies Sesilē, norimusi, krize pārspētā; varbūt viņai palīdzēja to pārspēt 2aklinas maldu piemērs. Sesile atguva savu mieru un nesaprata, kā bija varējusi to zaudēt. Viņas mīlestības tieksmes labāko da|u aizpildīja mīlestība uz bērnu. Ar sievietes brīnišķīgo iedomas un nojautas spēku viņa šajā mazajā būtnē saskatīja mīļoto cilvēku. Nu tas, vājš un nevarīgs, pilnīgi piederēja viņai: tas piederēja viņai, un viņa varēja to mīlēt, kaislīgi mīlēt tikpat skaidrā mīlestībā, cik skaidra bija šī nevainīgā bērna sirds un dzidrās, zilās acis, kas zaigoja kā gaismas lāses ... Gan viņas maigumā smeldza žēlas skumjas. Ak, tas tomēr nebijā tas pats, kas būtu bērns no viņas pašas miesas un asinīm! ... Bet arī tā bija labi.

Kristofs uzlūkoja Sesili pavisam citām acīm. Viņš atcerējās Fransuazas Udonas ironiskos vārdus:

«Kādēļ tu un Filomela, kas esat kā radīti, lai būtu vīrs un sieva, nemīlat viens otru?»

Fransuaza labāk nekā Kristofs pats zināja, kāpēc tas tā bija: tādi cilvēki kā Kristofs reti mīl to, kas viņiem var darīt labu, drīzāk viņi mīl to, kas viņus var sāpināt. Pretstati viens otru pievelk, daba tiecas uz pašiznīcināšanu, drīzāk uz versmainu dzīvību, kas sadedzina sevi, nekā uz lēnu un saprātīgu dzīvību, kas sevi taupa. Kristofs dzīvoja pēc likuma, kas prasīja dzīvot neilgi, bet intensīvi.

Kristofs nebija tik redzīgs kā Fransuaza, viņš atzina, ka mīlestība ir akls, necilvēcīgs spēks. Tā tuvina tos, kas viens otru nevar ciest. Un tos, kas vienādi, viņa šķir. Tas, ko mīlestība ceļ, ir nieks pret to, ko viņa izposta. Ja mīlestība ir laimīga, tā vājina gribu, ja nelaimīga, tā salauž sirdi. Vai viņa kādreiz radījusi ko labu? !

Tā, mīlestības spēku zaimodams, Kristofs redzēja tās ironisko, maigo smaidu, kas it kā teica viņam:

«Nepateicīgais!»

KRISTOFAM bija vajadzējis vēlreiz apmeklēt kādu Austrijas sūtniecības vakaru. Filomela dziedāja Sūberta, Hugo Volfa un Kris-tofa dziesmas. Viņa bija laimīga un priecīga par saviem un sava drauga panākumiem, jo Kristofu tagad sumināja izlases sabiedrība. Kristofa vārds bija iekarojis pat plašo publiku. Levī-Kēriem vairs nebija tiesību izlikties, it kā viņi Kristofu nepazītu. Viņa darbus spēlēja koncertos; kādu viņa kompozīciju pieņēma arī Komiskā opera. Par viņu interesējas viņam nezināmas personas. Noslēpumainais draugs, kas bieži Kristofa labā bija pulējies, aizvien vēl pabalstīja viņa centienus. Daudzreiz Kristofs bija sajutis šo gādīgo roku, kas viņam palīdzēja, bija kāds, kas modri vēroja viņa gaitas un tomēr slēpās. Kristofs centās to gaismā celt, bet šis draugs šķita dusmīgs, ka Kristofs nebija centies agrāk ar to iepazīties. Un ta viņš palika nesasniedzams. Bet Kristofam bija arī citas rūpes: viņš domāja par Olivjē, viņš domaja par Fransuazu. Taisni to-rīt viņš avīzē bija lasījis, ka Fran-suaza Sanfrancisko smagi sasir-gusj-_ Viņš _ iedomājās to vienu svešā pilsēta viesnīcas istabā, kur ta nevienu negrib redzēt, nevienam draugam negrib rakstīt un, zobus sakodusi, vientulībā gaida savu nāvi.

Tādu domu plosīts, Kristofs vairījās no sabiedrības, viņš iegāja mazā, nošķirtā salonā. Pie sienas piespiedies pustumšā kaktā, aiz

dzīvu puķu aizkara viņš ieklausījās Filomelas skaistajā, elēģiskajā, siltajā balsī, kura dziedāja Sūberta «Liepu», un šī skaidrā mūzika viņa sirdī modināja sēras atmiņas. Liels sienas spoguiis atmirdzēja lustru gaismas un salona dzīvi. Bet Kristofs neredzēja nekā: viņa skatiens bija ievērsts dvēselē, viņa acis bija asaru aizmiglotas ... Te pēkšņi, pats nezinādams, kādēļ, viņš sāka trīcēt kā Sūberta dziesmā vecais koks, ko drebina neminamas šalkas. Tā viņš brīdi sēdēja sastindzis un bāls. Un, kad viņa acu plīvurs izira, viņš spogulī ieraudzīja «draudzeni», kas viņu uzlūkoja ... Draudzeni? Kas viņa tāda bija? Viņš zināja tikai to, ka tā bija draudzene un ka viņš to pazīst. Un, tai acīs lūkodamies, pie sienas piespiedies, viņš aizvien vēl trīcēja. Viņa smaidīja. Kristofs neredzēja ne viņas vaibstus, ne ķermeņa līnijas, ne acu krāsu, ne to, vai viņa bija liela vai maza, ne to, kā viņa bija ģērbusies. Viņš redzēja tikai vienu: viņas līdzjūtīgā smaida dievišķīgo labsirdību.

Un šis smaids Kristofa dvēselē pēkšņi atmodināja sen jau dzisušu atmiņu no agrās bērnības ... Viņam bija seši vai septiņi gadi, viņš sēdēja skolā un jutās nelaimīgs, jo vecākie un stiprākie skolas biedri taisni tobrīd bija viņu pazemojuši un situši. Visi par viņu zobojās, un skolotājs viņu netaisnīgi nosodīja; pamests, čokurā sarāvies, viņš sēdēja kaktā un klusi raudāja, kamēr citi bērni rotaļājās. Te pienāca maza, grūtsirdīga meitene, kas negāja citiem līdzi rotaļās (un šajā brīdī Kristofs atkal viņu skatīja skaidrām acīm, kaut kopš tā laika nebija par viņu domājis: viņai bija mazs augums, liela galva, gandrīz balti mati un tādas pašas uzacis, bālzilas acis, plati un bāli vaigi, biezas lūpas, mazliet pietūkusi seja un mazas, sarkanas rokas). Viņa pienāca tam klāt, īkšķi mutē turēdama, apstājās un noskatījās, ka viņš raudāja. Tad savu mazo rociņu uzlika Kristofam uz galvas un bikli, steidzīgi, smaidīdama to pašu līdzjūtīgo smaidu, viņam teica:

«Neraudi .. .»

Tad Kristofs vairs nebija varējis savaldīties, sācis šņukstēt un degunu iespiedis meitenes priekšautiņā, un viņa aizvien vēl bija atkārtojusi trīcošā un maigā balsī:

«Neraudi...»

Pēc dažām nedēļām viņa nomira. Kad norisinājās šī scēna, pār meitenes galviņu droši vien jau bija pacelta nāves roka ... Kādēļ Kristofs šajā brīdī atcerējās taisni viņu? Sai aizmirstajai un mirušajai biklajai vienkāršu laužu meitenei tālā vācu pilsētā nebija nekāda sakara ar aristokrātisko jauno dāmu, kas Kristofu tobrīd uzlūkoja. Bet dvēsele visiem ir viena, un, kaut miljoni savā starpā liekas tik dažādi kā pasaules, kas lido debesu telpā, tomēr visās gadsimtu šķirtās sirdīs staro viena un tā pati mīlestības gaisma. Kristofs atkal ieraudzīja gaismas atspīdumu, kas toreiz bija pazibējis mazās mierinātājas bālajās lūpās...

Tas ilga tikai mirkli. Ļaužu bars aizšķērsoja durvis, un Kristofs nevarēja ielūkoties otrajā salonā. Viņš ātri atvirzījās no spoguļa un iegāja ēnā, bīdamies, ka viņa mulsumu kāds nepamana. Bet, kad viņš nomierinājās, tad gribēja to atkal redzēt. Viņš baidījās, ka tā neaizbrauc. Viņš iegāja salonā un ļaužu barā tūdaļ to atrada, kaut citādu, nekā bija redzējis spogulī. Nu viņš redzēja to profilā: jaunā sieviete sēdēja elegantu dāmu grupā. Elkoni atspiedusi pret atzveltņa malu, mazliet paliekusies uz priekšu, galvu atbalstījusi rokā, viņa ieklausījās sarunā, gudri un izklaidīgi smaidīdama. Viņai bija svētā Jāņa sejas izteiksme Rafaela «Disputā», pusvērtām acīm tas uzsmaidīja pats savām domām ...

Viņa pacēla acis, ieraudzīja Kristofu un nejutās pārsteigta. Kristofs redzēja, ka tās smaids bija vērsts uz viņu. Apmulsis viņš sveicināja to un gāja tai klāt.

— Vai jūs mani nepazīstat? — dāma jautāja.

Un tobrīd viņš pazina to.

— Grācija ...1

Te garām gāja sūtņa kundze. Viņa izteica prieku, ka beidzot pienākusi sen gaidītā tikšanās, un Kristofu iepazīstināja ar «grāfieni Berenī». Bet Kristofs bija tik saviļņots, ka nekā nedzirdēja: viņš nelika vērā šo svešo vārdu. Viņam tā aizvien vēl bija mazā Grācija.

GRĀCIJAI bija divdesmit divi gadi. Pirms gada viņu apprecēja jauns Austrijas sūtniecības atašē, dzimis dižciltīgā, ar ķeizariskās valdības pirmo ministru radniecīgā aristokrātu ģimenē. Viņa patiesi iemīlējās šajā elegantajā uzdzīvotājā un snobā un aizvien vēl to mīlēja, kaut vērtēja viņu pa-

» Sk. «Gadatirgus». (R. R.) reizi. Viņas vecais tēvs bija miris.

Viņas virs bija iecelts Parīzes sūtniecībā. Grāfa Berenī sakari un viņas pašas grācija un gudrība biklo meiteni, ko bija biedējis katrs nieks, pārvērta par vienu no spožākajām Parīzes sabiedrības jaunajām dāmām, kaut viņa pati pēc tā nebija tiekusies un nejutās arī apmulsusi. Liels spēks ir jaunai un skaistai būt, patikt un zināt, ka patīk. Un tikpat liels spēks ir slēpts mierīgā, veselā un gaišā sirdī, kas savu laimi atrod savi dziņu un sava likteņa harmoniskā saskaņā. Dzīvības koka skaistais zieds bija izplaucis, bet no savas latīniskās dvēseles, no itāliešu zemes gaismā un brīnišķīgajā mierā auklētās dvēseles klusās mūzikas viņa nebija zaudējusi nekā. Gluži dabiski, Grācija Berenī Parīzes sabiedrībā ieguva zināmu iespaidu. Viņa par to nebrīnījās un savu iespaidu prata smalkjūtīgi izmantot mākslas veicināšanas un labdarības nolūkos, ja kāds meklēja viņas atbalstu. So pasākumu oficiālo vadību viņa uzticēja citiem. Lai gan viņa izturējās savam stāvoklim atbilstoši, tomēr savā dvēselē bija paglabājusi tālās bērnu dienas, vientulīgās lauku mājās uzaugušās mežonīgās meitenes neatkarības dziņu. Sabiedrība viņu nogurdināja, kaut arī bieži vien uzjautrināja; savu garlaicību viņa prata ieslēpt laipnā un labsirdīgā smaidā.

Savu lielo draugu K.ristofu viņa nebija aizmirsusi. Tā bērna, kas bija tvīcis nevainīgā, neizpaustā mīlestībā, bez šaubām, vairs nebija. Tagadējā Grācija bija loti saprātīga un neromantiska sieviete. Bērnišķīgās aizrautības jūsma viņā modināja maigu ironiju. Bet atmiņas par to viņu aizkustināja. Domas par Kristofu saistījās ar viņas mūža skaidrākajiem brīžiem. Viņai bija prieks dzirdēt Kristofa vārdu, viņa priecājās par katru jaunā komponista panākumu, it kā pati būtu līdz ieinteresēta, jo šos panākumus biia paredzējusi. Kopš ierašanās Parīzē viņa bija centusies Kristofu satikt. Viņa ielūdza to sūtniecības vakarā un ielūguma karti parakstīja ar savu citreizējo meitenes vārdu. Kristofs nebija to pamanījis, ielūguma vēstuli bija iesviedis papīru grozā un neatbildēja. Viņa tādēļ nejutās apvainota un, Kristofam nezinot, vēroja tā darba un dzīves gaitas. Viņas labvēlīgā roka Kristofam nesen palīdzēja, kad avīzes bija sākušas karagājienu pret to. Skaidrajai, smalkjūtīgajai Grācijai nebija nekādu sakaru ar avīžu pasauli, taču, kad bija jāpalīdz draugam, viņa viltīgi un veikli prata apvārdot arī tādus ļaudis, ko vismazāk varēja ciest. Viņa ielūdza pie sevis avīzes redaktoru, kas vadīja visu šo klaigātāju baru. Un vienā mirklī viņa sagrozīja tam galvu. Prazdama glaimot šī vīra godkārībai, viņa to apbūra un modināja pret sevi tik lielu cieņu, ka viņai bija jāpasaka tikai daži izbrīna vārdi oar uzbrukumiem Kristofam, lai visu karagājienu pēkšņi pārtrauktu. Redaktors ne|āva publicēt zaimojošo rakstu, kam citu rītu bija jāparādās avīzē, un, kad reportieris gribēja izdibināt šī rīkojuma iemeslus, viņš to krietni sabrāza. Redaktors darīja vēl vairāk: kādam no saviem rokaspuišiem viņš lika sacerēt suminošu rakstu par Kristofu. Grācija iedomājās arī sūtniecībā organizēt sava drauga darbu koncertus un Scsilei palīdzēja kļūt populārai, jo zināja, ka Sesili protežē Kristofs. Un, beidzot, izlietodama sakarus ar vācu diplomātiskajām aprindām, viņa pamazām un veikli sāka vācu varas iestādes ieinteresēt par Kristofu, kas bija no Vācijas izraidīts. Lēni, pakāpeniski viņa ierosināja pārrunas, lai no ķeizara izlūgtos pavēli, kura Vācijas vārtus atvērtu māksliniekam, kas savu dzimteni bija cēlis godā. Kaut šādu žēlsirdības aktu sagaidīt vēl bija pāragri, viņa tomēr panāca, ka Kristofam lāva dažas dienas aizbraukt uz savu dzimtenes pilsētu.

Un Kristofs, kurš visu laiku juta neredzamā drauga roku, nezinādams, kas tas tāds bija, pēkšņi to ieraudzīja svētā Jāņa jauneklīgajā tēlā, kas viņam uzsmaidīja spogulī.

VIŅI TĒRZĒJA par pagātni. Ko viņi runāja, Kristofs gandrīz nezināja. To, ko mēs mīlam, mēs neredzam un nedzirdam. Mēs gluži vienkārši to mīlam. Un, ja mēs to mīlam no visas sirds, tad nedomājam pat, ka to mīlam. Kristofs nedomāja nekā. Viņa bija šeit, un ar to pietika Cits viss viņam neeksistēja . ..

Grācija apklusa. Kāds ļoti liela auguma, loti skaists jauns vīrietis, elegants, gludi skūtu seju, gandrīz kailu pakausi un garlaicības māktu, uzpūtīgu vaigu,

Kristofu novēroja monoklī un palocījās pret viņu augstprātīgā laipnībā.

— Mans vīrs, — Grācija iepazīstināja.

Atkal kļuva dzirdama salona kņada. Gaisma dvēselē izdzisa Kristofs, sveicienu atņēmis, apklusa, it kā sastinga un tūdaļ dzī rās doties projām.

Cik smieklīgas un nepiepildāmas prasības, cik bērnišķīgi likumi vada mākslinieku dvēseles un viņu kaislībās bangojošo dzīvi! Tiklīdz Kristofs atkal ieraudzīja šo draudzeni, kurai citkārt, kad tā viņu mīlēja, neveltīja savu vērību un par kuru nebija domājis ilgus gadus, viņam likās, ka tā pieder viņam, ka tā viņam nozagta un ka arī viņai pašai nav bijis ļauts atdot sevi citam. Kristofs nevarēja skaidri izprast, kas viņā norisinājās. Bet viņa vietā atbildēja viņa radošais dēmons un šajās dienās radīja dažas no skaistākajām mīlestības sāpju pilnākajām dziesmām.

Ilgi viņš atkal neredzēja Grāciju. Olivjē ciešanās iedragātā veselība pilnīgi nodarbināja Kristofu. Te kādu dienu viņš atkal atrada Grācijas adresi, ko tā bija viņam iedevusi, un nolēma pie tās aiziet.

Kāpņu telpā viņš izdzirda skaļus vesera klaudzienus: tur strādnieki kaut ko aiznagloja. Priekšnamā valdīja nekārtība, tas bija pieblīvēts ar lādēm un paudelēm. Sulainis sacīja, ka grāfiene nevienu nepieņem. Bet, kad Kristofs, cerībās vīlies, atstāja savu vizītkarti un gāja jau projām, sulainis steidzās viņam pakaļ un atvainodamies lūdza viņu atgriezties. Kristofu ieveda salonā, kurā visi paklāji bija novākti un saritināti. Grācija ar savu starojošo smaidu pienāca pie Kristofa un līksmā aizkustinājumā sniedza viņam roku. Visas aplamās dusmas izgaisa. Ielīksmots viņš satvēra šo roku un noskūpstīja.

— Ak, — viņa ieteicās, — cik es laimīga, ka jūs atnācāt! Es tik ļoti baidījos, ka aizbraukšu, jūs neredzējusi.

— Vai jūs aizbraucat?

Un atkal Kristofu aptumšoja ēna.

— Kā redzat, — viņa atbildēja, rādīdama uz istabas ne kārtību, — nedējas beigās mēs Parīzi atstāsim.

— Vai uz ilgu laiku?

Viņa sakustējās:

— Kas to lai zina?

Viņš gribēja runāt. Viņam aizsmaka balss.

— Uz kurieni jūs brauksiet?

— Uz Savienotajām Valstīm. Mans vīrs tur iecelts par pirmo sūtniecības sekretāru.

— Un vai... vai tad ... viss jau būtu beigts? (Lūpas viņam trīcēja.)

— Mīļais draugs! — viņa sacīja, Kristofa balss aizkustināta. — Nē, nekas nav beigts.

— Vai es jūs tikai tādēļ atkal atradu, lai tūdaļ zaudētu?

Acīs viņam mirdzēja asaras.

— Mīļais draugs, — viņa vēlreiz atkārtoja.

Viņš aizlika roku acīm priekšā un novērsās, lai slēptu savu uztraukumu.

— Neskumstiet! — viņa teica un uzlika roku uz viņa rokas.

Tobrīd viņš atkal atcerējās mazo vācu meiteni. — Viņi klusēja.

— Kādēļ jūs atnācāt tik vēlu? — viņa beidzot jautāja. — Es centos jūs satikt, bet jūs izvairījāties.

— Es nezināju, es nezināju .. — viņš mulsa. — Sakiet, — vai tā bijāt jūs, kas man tik bieži palīdzēja? ... Vai man jāpateicas jums, ka es varēju aizbraukt uz Vāciju? Vai jus bijāt mans labais eņģelis, kas mani sargāja?

Viņa atbildēja:

— Es biju laimīga, ka varēju jūsu labā ko darīt. Esmu daudz jums parādā.

— Ko tad? — viņš jautāja. — Es nekā laba jums neesmu darījis.

— Jūs nezināt, kas esat man bijis» — viņa teica.

Un Grācija sāka stāstīt par tiem laikiem, kad viņa, būdama maza meitene, satikusi Kristofu pie sava tēvoča Ste-vensa. Viņa stāstīja, kā Kristofs ar savu muziku tai atklājis pasaules skaistumu. Viņa pamazām iedegās aizvien dzīvākā kvēlē un ar īsiem, skaidriem, tomēr aizplīvurotiem norādījumiem tam atklāja par savām bērnišķīgajām jūtām, stāstīja, ka jutusi līdzi viņa bēdām, kā raudājusi pēc koncerta, kurā viņš ticis izsvilpts, stāstīja par vēstuli, ko viņa tam rakstījusi, bet velti gaidījusi atbildi, jo viņš to nebija saņēmis. Un Kristofs. Grācijā klausīdamies, vientiesīgi pārnesa uz pagātni savas tagadējās jūtas un maigumu, ko viņā modināja daiļā, viņam tik mīli pievērstā seja.

Viņi tērzēja ar sirsnīgu prieku. Un Kristofs runādams satvēra Grācijas roku. Te pēkšņi abi apklusa, jo Grācija pēkšņi aptvēra, ka Kristofs viņu mīl. Un arī Kristofs to saprata .. .

Reiz Grācija bija Kristofu mīlējusi, bet viņš to nevēroja. Tagad Kristofs mīlēja Grāciju, taču Grācija juta pret viņu tikai mierīgu draudzību: viņa mīlēja citu. Tā bieži notiek: ja viena dzīves pulkstenis būtu gājis mazliet ātrāk, viņu abu mūžs būtu izveidojies pavisam citāds .. .

Grācija atvilka savu roku, ko Kristofs neaizturēja. Brīdi viņi sēdēja mulsi un mēmi.

Tad Grācija sacīja:

— Dzīvojiet sveiks!

— Un tā nu viss būtu galā? — vēlreiz skumji ieteicās Kristofs.

— Tā droši vien būs labāk.

— Vai mēs pirms jūsu aizbraukšanas vēl tiksimies?

— Nē, — viņa atbildēja.

— Bet kad mēs tiksimies?

Viņa skumjās šaubās paplēta rokas.

— Kādēļ tad mums bija jātiekas? Kādēļ? — jautāja Kristofs.

Bet, viņas acīs redzēdams pārmetumu, viņš pats tūdaļ atbildēja:

— Nē, piedodiet, es esmu netaisns!

— Es vienmēr domāšu par jums, — viņa teica.

— Ak, — viņš sacīja, — es pat nevaru domāt par jums, es nekā nezinu par jūsu dzīvi.

Un mierīgiem vārdiem viņa tēloja tam savu ikdienišķo dzīvi, kurā aizrilēja viņas dienas. Smaidīdama savu skaisto, sirsnīgo smaidu, viņa stāstīja par sevi un savu vīru.

— Jūs mīlat viņu? — Kristofs greizsirdībā iesaucās.

/— Jā, — viņa teica.

Viņš piecēlās.

— Dzīvojiet sveika!

Arī viņa piecēlās. Un tikai tad viņš manīja, ka viņa bija mātes cerībās. Pēkšņi viņa sirdī uzbangoja neminams riebuma un maiguma, greizsirdības un kaislīgas līdzcietības vilnis. Viņa pavadīja Kristofu līdz mazā salona durvīm. Pie durvīm Kristofs pagriezās atpakaļ, noliecās pie draudzenes rokas un ilgi to skūpstīja. Viņa nepakustējās un stāvēja puspievērtām acīm. Beidzot viņš saslējās un ātri aizgāja, Grāciju vairs neuzlūkojis.

... £ chi allora m’avesse domandato di cosa alcuna, la mia risponsione sarebbe stata solamente AMORE, con viso vestito d’umiltā...»

VISU SVĒTO diena. Ārā pelēka gaisma un salti vēji. Kristofs bija pie Sesiles. Sesile sēdēja pie bērna šūpu)a, pār kuru noliecās Arno kundze, kas, garām iedama, bija ienākusi. Kristofs sapņoja. Viņš juta, ka bija nokavējis savu laimi, bet viņam prātā nenāca tādēļ gausties: viņš zināja, ka pasaulē laime ir ... Saule, man nevajag tevi redzēt, lai tevi mīlētu! Garās ziemas dienās, kad es trīcu tumsā, tu līsti manā sirdī. Mana mīlestība mani silda: es zinu, tā esi tu ...

Arī Sesile sapņoja. Viņa neatlaidīgi uzlūkoja bērnu, un beidzot viņai likās, ka tas ir viņas pašas bērns. Ak svētītā sapņu vara, dzīves radošā fantāzija! Dzīve... Kas ir dzīve? Viņa nav tāda, kādu to redz saltais prāts un mūsu acis. Dzīve ir tāda, par kādu mēs sapņojam. Dzīves mērs ir mīlestība.

Kristofs vēroja Sesili. Viņas laucinieciski skarbajā sejā, plati ieplestajās acīs staroja mātes mīlestības spožums — viņa bija vairāk māte nekā īstā māte. Un viņš vēroja arī Arno kundzes glezno, nogurušo seju. Tās vaibstos kā aizkustinošā grāmatā viņš lasīja laulības dzīves slēptās ciešanas un slēptos priekus. Sī dzīve bieži vien ir tikpat sāpju un prieku bagāta kā Džuljetas vai Izoldes mīlestība. Tikai vēl lielāka savā pašaizliedzīgajā cēlumā ...

Soda rei humanae atque divinae...[8] [9]

Un Kristofs nodomāja, ka ne ticība, ne arī neticība, ne bērni, ne bezbērnu dzīve ir to sieviešu laime vai nelaime, kuras apprecas vai arī kuras neapprecas. Laime ir dvēseles aromāts, harmonija, kas dzied sirds dziļumos. Un dvēseles skaistākā mūzika ir labsirdība.

Istabā ienāca Olivjē. Viņa kustības bija mierīgas, viņa zilajās acīs staroja jauna, klusa gaisma. Viņš uzsmaidīja bērnam, sniedza roku Sesilei un Arno kundzei un sāka mierīgi tērzēt. Visi viņu vēroja draudzīgā un maigā izbrīnā Olivjē nebija vairs tas pats. Vientulībā, kurā Olivjē bija ieslēdzies ar savām bēdām kā kāpurs kūniņā, viņš pēc ilgām pūlēm bija nokratījis savu ciešanu slogu kā tukšu čaulu. Vēlāk mēs pastāstīsim, kā Olivjē šķita atradis skaistu mērķi, kam gribēja ziedot savu dzīvību, jo dzīvībai viņam vairs bija tikai tā nozīme, ka varēja to ziedot. Un, kā mēdz notikt, taisni to dienu, kad viņš savā sirdī gribēja no dzīves atsacīties, viņā iedegās jauna dzīvība. Draugi viņu uzlūkoja brīnīdamies. Tie nezināja, kas bija noticis, un neiedrošinājās viņam to jautāt. Bet tie juta, ka viņš ir atpestījies un viņa dvēselē vairs nav ne bēdu, ne rūgtuma.

Kristofs piecēlās, piegāja pie klavierēm un jautāja Olivjē:

— Vai gribi, lai nodziedu tev Brāmsa dziesmu?

— Brāmsa? — atvaicāja Olivjē. — Tu gribi spēlēt savu veco ienaidnieku?

— Šodien ir visu svēto diena, — Kristofs atbildēja, — un šajā dienā visiem jāpiedod.

Klusā balsī, lai neatmodinātu bērnu, viņš nodziedāja dažas frāzes no senas švābu tautas dziesmas:

Par dienām, mani kad mīlēji,

Tev mīļu paldies saku Un vēlu, lai nu debesis Tev pašķir gaišu taku ...

— Kristof! — iesaucās Olivjē.

Kristofs viņu kļāva pie savām krūtim.

— Tikai drosmi, mans draugs, — viņš tam sacīja, — mums krituši labi kauliņi.

Un tā viņi visi četri sēdēja pie aizmigušā bērna. Viņi nesarunājās. Un, ja kāds viņiem būtu jautājis, kas auklēja viņu domas, viņi ar pazemības pilnu skatienu butu atbildējuši tikai:

<Mīlestība.»

DEGOŠAIS ĒRKŠĶU KRŪMS

.

PIRMĀ DAĻA

KLUSUMS sirdī. Vēji rimuši.

Gaiss rāms un nekustīgs ...

Kristofs bija mierīgs, viņa dvēselē iegulis miers. Viņš izjuta zināmu lepnumu, ka bija to sasniedzis. Un tomēr sirds dziļumos jutās noskumis. Viņš brīnījās par šo klusumu. Viņa kaislības bija iemigušas, un viņš bija pārliecināts, ka tās nekad vairs nemodīsies.

Viņa lielais, mazliet brutālais spēks neizlietots, bezdarbīgs ierūsēja. Viņa būtības dzīlēs slēpās dīvains, neminams tukšums, neatlaidīgs «kādēļ?». Varbūt tā bija garām palaistas, neiegūtas laimes apziņa. Nebija vairs tik sīvi jācīnās ne pašam ar sevi, ne ar citiem. Viņam vairs nebija vajadzīga spēku saspīlētība, pat darbā ne. Viņš bija sasniedzis ilga ceļa mērķi un nu baudīja savu seno pūliņu augļus. Pārāk viegli viņš smēla no mūzikas akas, ko pats bija racis; un, kamēr publika, gluži dabiski dzīvodama vairāku gadu ilgā pagātnē, uzgāja viņa senākos darbus un sajūsminājās par tiem, viņš jau sāka no tiem atraisīties, pats vēl nezinādams, vai dosies uz priekšu vai ne. Radīdams viņš līgoja klusā, līdzsvarotā laimē. Šajā Kristofa mūža sprīdī māksla viņam vairs bija tikai skaists instruments, ko viņš spēlēja kā virtuozs. Apkaunots viņš juta, ka kļūst diletantisks.

Ibsens saka: «Kas mākslā sevi grib apliecināt, tam vajadzīgs vēl kas cits, ne dabiskais talants vien: kaislības, sāpes, kas pilda dzīvi un dod tai jēgu. Citādi tā nav radīšana, tikai grāmatu rakstīšana.»

Kristofs rakstīja grāmatas. Viņam tas nebija ierasts darbs. Viņa grāmatas bija skaistas. Viņš gribēja, lai tās nebūtu tik skaistas, toties dzīvākas. Šis atlēts atpūtā nezināja, ko darīt ar savu muskuļu spēku, un kā plēsīgs zvērs, kas garlaikojas, žāvādamies noskatījās uz ilgu gadu mierīgo darbu, kas viņu gaidīja nākotnē. Un, tā kā viņš, ļaudamies savam vecajam ģermāņu optimismam, labprāt sevi mierināja,

ka taisni tā ir vislabāk, kā ir, tad domāja, ka tas, bez šaubām, nu ir tas mērķis, no kura neviens nevar izvairīties. Viņš [āvās saldām cerībām, ka no visām mokām nu ir atpestījies un beidzot kļuvis pats savs kungs un pavēlnieks. Tas gan nebija nekāds lielais sasniegums... Bet galu galā! — Cilvēkam taču pieder tikai tas, kas viņam ir. Viņš ir tas, kas viņš varēja būt... Kristofs šķita iebraucis savā ostā.

ABI DRAUGI nedzīvoja kopā. Kad Zaklina bija aizgājusi, Kristofs iedomājās, ka Olivjē atkal nāks dzīvot pie viņa. Bet Olivjē to nevarēja. Kaut gan viņam bija karsta dziņa tuvoties Kristofam, viņš tomēr juta, cik neiespējami būs sākt atkal senāko dzīvi. Pēc šiem gadiem, ko Olivjē bija nodzīvojis kopā ar Zaklinu, viņam būtu licies grūti un pat zaimojoši, ja ikdienišķās dzīves intimitātes būtu jārāda kādam citam, — un kaut tas viņu mīlētu tūkstošreiz vairāk, un kaut viņš pats to mīlētu vairāk nekā Zaklinu. — Protams, tas ir neizskaidrojami ...

Kristofam bija grūti to saprast. Viņš mūžam runāja par to, brīnījās, pukojās, sašuta ... Bet tad instinkts, kas bija stiprāks par viņa prātu, brīdināja viņu. Un pēkšņi viņš neminēja par to vairs ne vārda un atzina, ka Olivjē taisnība.

Tomēr viņi satikās katru dienu, un vēl nekad abi nebija jutušies tik vienoti. Varbūt savās sarunās viņi neizteica slēptākās domas. Tas viņiem nebija vajadzīgs. Viņi sapratās bez vārdiem, gluži vienkārši un dabiski, jo sirdīs viņiem sila mīlestība.

Viņi runāja maz, — viens bija iegrimis savā mākslā, otrs — atmiņās. Olivjē ciešanas pamazām aprima; bet viņš pats necentās tās klusināt, jo jutās tanīs gandrīz vai laimīgs: tās viņam ilgu laiku bija vienīgais dzīves saturs. Olivjē mīlēja savu bērnu, taču bērns — mazais brēkulis — nevarēja viņa dzīvē ieņemt lielu vietu. Dažs labs vīrietis ir mīlētājs vairāk nekā tēvs.

I ndč| nebūt nav jāsūrojas. Daba nav vienveidīga, un būtu apļa ini visiem cilvēkiem uzmākt vienus un tos pašus sirds likumus. Nevienam nav tiesības savus pienākumus ziedot sirdij. Met vismaz sirdij jājauj tiesības nebūt laimīgai, izpildot visus pienākumus. Olivjē savā bērnā visvairāk mīlēja to, no kuras asinīm un miesas tas bija cēlies.

Līdz pēdējam laikam viņš citu cilvēku ciešanām neveltīja lielu vērību. Viņš bija inteliģents, kas dzīvoja, pārāk noslēdzies pats sevī. Tas nebija egoisms, bet slimīga ieraša sapņot. Zaklina vēl plašāku bija izvērtusi tukšumu ap Olivjē. Viņas mīlestība starp Olivjē un citiem cilvēkiem bija novilkusi burvju gredzenu, kas neizdzisa, kad mīlestības sen vairs nebija. Turklāt viņam bija aristokrāta temperaments. Kopš bērnības viņš aiz miesas un dvēseles smalkuma bija vairījies no pūja, kaut sirdī viņam klusi kvēloja mīlestība. Ļaužu pūļa atmosfēra un domas viņam derdzās.

Bet kāds ikdienišķs notikums, kura liecinieks viņš nupat bija kjuvis, pēkšņi pārvērta viņa attiecības pret ļaudīm.

VIŅŠ BIJA noīrējis ļoti vienkāršu dzīvokli Monrūža augšdaļā, Kristofa un Sesiles tuvumā. Šajā pilsētas kvartālā dzīvoja vienkāršā tauta, nama iemītnieki bija sīki rantjē, ierēdņi un dažas strādnieku ģimenes. Citā laikā šī apkārtne, kurā Olivjē jutās svešs, būtu viņu nomākusi, bet tagad viņš nebēdāja par to: vai še, vai tur — viņš visur jutās svešs. Olivjē nezināja, kas bija viņa kaimiņi, un arī negribēja zināt. No darba pārnācis (viņš strādāja kādā apgādniecībā), viņš noslēdzās ar savām atmiņām un laukā gāja, tikai lai apmeklētu savu bērnu un Kristofu. Olivjē dzīvoklis nebija īsta mājas vieta: tas bija tumšais kambaris, kurā viņam atausa pagātnes ainas; jo melnāks un kailāks tas bija, jo skaidrāk izraisījās dvēseles tēli. Viņš gandrīz neredzēja cilvēkus, ko satika uz kāpnēm. Un tomēr gluži neviļus dažas sejas viņam iespiedās apziņā. Ir cilvēki, kas tikai tad lietas saskata visā skaidrībā, kad tās jau zudušas. Bet tad viņiem vairs neizgaist ne sīkākais vaibsts un atmiņā dzīvo visnenozīmīgākais sīkums, it kā ar kaltu iekalts. Tāds bija arī Olivjē: dzīvie cilvēki viņa dvēselē vijās kā ēnu tēli. Stiprāks satraukums tos pacēla apziņas līmenī, un viņš brīnījās, tos atkal pazīdams, kaut nekad

nebija tos pazinis. Gribēdams tos aizkavēt, viņš dažreiz izstiepa tiem pretim rokas, bet bija jau par vēlu ...

Kādu dienu, no mājas iziedams, pie durvīm viņš ieraudzīja laužu baru, kas bija apstājis skaļā balsī runājošo sētnieci. Olivjē nebija ziņkārīgs un būtu aizgājis, nejautājot, kas tur noticis, bet sētniece, kura savu klausītāju pulku labprāt būtu gribējusi redzēt lielāku, viņu aizturēja un noprasīja, vai viņš zinot, kas piemeklējis nabaga Ruselus. Olivjē pat nezināja, kas tie «nabaga Ruseli» tādi bija, un klausījās ar laipnu vienaldzību. Dzirdējis, ka strādnieku ģimene — tēvs, māte un pieci bērni nupat savā dzīvoklī aiz dziļa posta izmisuma devušies pašnāvībā, viņš sastinga citiem līdzi un kā apmāts raudzījās nama sienā, klausīdamies sētnieces pļāpīgo stāstījumu, jo tā aizvien vēl trieca vienā triekšanā. Jo ilgāk tā runāja, jo skaidrākas atainojās Olivjē atmiņas, un viņš zināja, ka šos ļaudis bija redzējis. Viņš izteica dažus jautājumus ... Jā, viņš atcerējās tos: vīrs (Olivjē dzirdēja tā svilpjošo elpu kāpņu telpā) bija maiznieka palīgs. Viņa āda bija bāla, asinis iztvīkušas maiznīcas karstumā, seja iekritusi, neskūta. Ziemas sākumā tas bija sasirdzis ar plaušu karsoni, bet, pilnīgi neizdziedināts, atkal bija sācis iet darbā. Un slimība viņu piemeklēja otrreiz. Trīs nedēļas viņš nīkuļoja bez spēka un bez darba. Viņa sieva, dzemdēdama bērnu pēc bērna, aiz reimatisma kļuvusi gluži stīva, strādāja par apkopēju un skrēja gandrīz vienā skriešanā, lai izkaulētu dažus niecīgus pilsētas pabalstus, ko deva ļoti skopi. Un bērni viņai dzima vienā laidā: vienam bija vienpadsmit, otrajam septiņi, trešajam trīs gadi, neskaitot divus, kas tikmēr bija miruši. Un

beidzot piedzima dvīņu pāris, kas savai pasaulē nākšanai bi-ja Izraudzījies taisni šo posta laiku. Dvīņi bija pasauli ieraudzījuši tikai pirms mēneša.

Kāda kaimiņiene stāstīja, ka dvīņu dzimšanas dienā vecākais no visiem pieciem bērniem — mazā, vienpadsmit gadus vecā 2istina — nabaga tārpiņš! — raudādama jautājusi mātei, kā nu viņa varēšot abus reizē auklēt.

Olivjē tūda| atcerējās mazās meitenes tēlu — lielo pieri, nespodros, gludi atsukātos matus, pelēkās, nemierīgās, izvalbītās acis. Kad vien viņu kāds satika, viņa vienmēr ko nesa: vai nu pārtiku, vai savu mazāko māsiņu, vai arī pie rokas veda septiņus gadus veco brālīti, kuslu puisēnu ar smalku, slimīgu sejiņu un vienu aci. Kad viņi satikās uz kāpnēm, Olivjē teica mulstošā laipnībā: «Piedodiet, jaunkundze.»

Meitene neatbildēja, viņa aizgāja garām, gandrīz negriezdama ceļu, bet šī šķietamā laipnība viņas sirdī viesa slepenu prieku. Vakar, kādos sešos pēc pusdienas, lejā kāpdams, Olivjē bija saticis meiteni pēdējo reizi. Viņa nesa augšā spaini akmeņogļu. Viņam neviļus likās, ka nesamais ir pārāk smags. Bet strādnieku bērniem tas ir gluži ikdienišķi. Olivjē kā daždien sveicināja meiteni, labi neielūkojies viņā. Dažus pakāpienus zemāk viņš pēkšņi pacēla galvu un redzēja, ka mazā, ciešanās izvaibstītā sejiņa pārliecās pār kāpņu margām un noskatījās lejup uz viņu. Vai meitene zināja, kurp viņas ce|š veda? — Olivjē nešaubījās par to, viņu plosīja neatlaidīgas domas par šo bērnu, kas savā pārāk smagajā spainī nesa nāvi — savu atpestīšanu. Jo šiem nelaimīgajiem bērniem nedzīvot ir tas pats, kas vairs neciest! Olivjē nespēja turpināt pastaigu. Viņš atgriezās savā istabā. Bet tur viņš blakus juta šos miroņus ... Tikai dažas sienas viņu šķīra no tiem ... Un viņš domāja tikai vienas domas, ka bija dzīvojis līdzās šīm bažām, šīm ciešanām!

Viņš devās pie Kristofa. Sirds viņam sažņaudzās. Viņš klusībā atzinās, cik nedabiski ir gremdēties savās niecīgajās mīlestības sāpēs, kad tūkstošiem cilvēku cieš daudz negantākas mokas un tos būtu iespējams glābt. Olivjē aizkustinājums bija dziļš, un drīz to izjuta arī Kristofs. Jūtīgais Kris-tofs arī bija satriekts. Olivjē stāstu dzirdējis, viņš saplēsa papīra lapu, ko bija aprakstījis, un dēvēja sevi par egoistu, ko līksmina bērnišķīgas rotaļas ... Bet tūdaļ viņš atkal savāca saplēstā papīra gabalus. Mūzika viņam bija pārāk dārga, un

instinkts viņam teica, ka viens mākslas darbs mazāk pasaulē neradis vienu laimigu cilvēku vairāk. Nabadzības posta traģēdijas viņam nebija nekas jauns. Kopš pašas bērnības viņš bija radis staigāt gar šādu dzelmeņu malu un iekšā negāzties. Kristofs bargi nosodīja pašnāvību, sevišķi šajā sava mūža periodā, kad viņš jutās savu spēku pilnā briedumā un nespēja saprast, ka vienalga kādu ciešanu dēļ varētu atsacīties no cīņas. Kas gan ir dabiskāks par ciešanām un cīņu? Tā ir pasaules ass.

Arī Olivjē bija izcietis tikpat sūrus pārbaudījumus, bet nekad nebija varējis sevi vai citus ciešanās skaidrot. Domājot par nabadzību, kurā izdzisa arī viņa dārgās Antuanetes dzīve, viņš notrīcēja šausmu drebuļos. Laulības dzīvē ar Žak-linu, izlutināts bagātības un mīlestības drošajā pārticībā, Olivjē drīz aizmirsa drūmos gadus, kad viņa māsai un viņam pašam bija jāstrādā, lai katru dienu iekarotu sev dzīvības tiesības nākamajai dienai, nezinot, vai viņiem tas izdosies. Tagad, kad viņš vairs nevarēja ieslēpties sava mīlestības egoisma bruņās, atkal atausa seno dienu tēli. Olivjē nebēga vairs no ciešanu vaiga, viņš pats gāja to meklēt. Viņam nebija jāiet tālu, lai to atrastu. Tādā jutoņā dzīvojot, kādā dzīvoja viņš, ciešanas viņam bija jāredz visur. Tās pildīja visu pasauli. Visa pasaule bija bezgalīgi liela slimnīca! ... Ak nāves mokas! Ievainotas un trīcošas, dzīvas un jau trūdošas miesas sāpes! Bēdu grauztu siržu klusās ciešanas! Nemīlētie bērni, nabaga meitenes, kurām laupītas cerības, pavestās vai pieviltās sievietes, savā draudzībā, mīlestībā un savās atziņās vīlušies vīri — viss nelaimnieku skumjais pulks, ko dzīve samin un tad aizmirst! ... Nabadzības un slimības posts nebija vislielākās briesmas šajā pasaulē. Vislielākās briesmas bija cilvēku cietsirdība citam pret citu. Tiklīdz Olivjē atvēra durvis, kas noslēdza cilvēku dzīves pekli, viņam ausīs ieskanējās visu nomākto zemes bērnu kliedzieni: izmantoto strādnieku, vajāto tautu, asinīs mirkstošās Armēnijas, nožņaugtās Somijas, saplosītās Polijas, šaustās Krievijas, Eiropas iegūšanas kārībai pakļautās Āfrikas, visu cilvēku ģinšu cietēju vaimanas. Olivjē likās, ka viņš nosmaks. Viņš dzirdēja šīs vaimanas it visur, nevarēja tās nedzirdēt un nevarēja iedomāties, ka pasaulē ir cilvēki, kas domā vēl citas domas. Nepiekusdams viņš runāja par to ar Kristofu, kas jutās traucēts savā darbā un atbildēja:

Jel klusē! Ļauj man strādāt!

un, nevarēdams tik viegli atgūt iztraucēto līdzsvaru, Kris-lols pukojās un sodījās:

Velns lai parauj! Mana diena ir zaudēta! Par to man ļ;ipateicas tev!

Olivjē atvainojās.

— Mīļais puisi, — teica Kristofs, — nevar taču mūžīgi lūkoties posta dzelmenī. Tad jau vairs nav iespējams dzīvot.

— Mums jāsniedz roka tiem, kas dzelmenī smok.

— Tev taisnība. Bet kā? Vai mēs arī lai metamies iekšā? To jau tu gribi. Tev ir nejauka dziņa dzīvē redzēt tikai bēdas un nelaimi. Lai dievs tevi svētī! Tavs pesimisms droši vien izaug no līdzjūtīgas sirds, par to es nešaubos, bet tas taču briesmīgi nomāc. Ja gribi citiem laimi dot, tad esi laimīgs pats.

— Laimīgs! Kā gan es varu būt laimīgs, kad pasaulē redzu tik dai^dz nelaimes? Laime iespējama tikai cīņā pret postu un ciešanām.

— Ļoti jauki! Bet es taču nelaimīgajam nebūšu palīdzējis, ja iešu cīņā un kaušos bez jēgas, pats nezinādams, kam lai cērtu. Vai nu viens nederīgs cīnītājs vairāk, vai mazāk, tam nav nozīmes. Bet ar savu mākslu es varu cilvēkus ielīksmot, dot viņiem spēku un prieku. Vai tu zini, cik neskaitāmus bēdu cietējus var pacelt kādu domu, kādas spārnotas dziesmas skaistums? Kurpniek, sēdi labāk pie savām liestēm! Francijā jūs visi esat mīli un labi, bet vieglprātīgi cilvēces draugi. Jūs vienmēr esat pirmie, kas saceļas pret visām netaisnībām, lai tās notiek Spānijā vai Krievijā, kaut paši nezināt, kas tur īsti notiek. Es tādēļ jūs mīlu. Bet vai domājat, ka ar to jūs pasauli jau esat pavirzījuši uz priekšu? Jūs gan iekaistat karstā dedzībā, bet jūsu dedzības rezultāts ir nulle, ja tikai dažreiz negadās vēl ļaunāk ... Un jūsu māksla nekad nav bijusi tik slimīga kā tagad, kad jūsu mākslinieki iedomājušies doties līdzi visas pasaules cīņā. Taisni savādi, cik liels diletantisku un iedomīgu meistarīšu bars dižojas kā diezin kādi apustuļi! Viņi darītu daudz labāk, ja savai tautai necenstos sniegt tik sasaldinātu un atšķaidītu vīnu. — Mans pirmais pienākums ir to, ko es daru, labi darīt un jums_ piegādāt veselīgu muziku, kas vairotu jūsu asinis un dvēselē jums lietu sauli!

LAI SAULI izstarotu uz citiem,, tā jānes pašam savā sirdī. Olivjē sirdī nebija saules. Kā lielākā daļa tagadnes krietnāko cilvēku viņš-nebija tik stiprs, lai spēku izstrā-votu no sevis vien. To viņš būtu varējis, tikai apvienodamies ar citiem. Bet ar ko viņš varēja apvienoties? Kā daždien brīvu domu un skaidras sirds cilvēku visas poli-tiskas un reliģiskās partijas viņu atraidīja. Tas visas sacentās neiecietībā un šaursirdībā. Tiklīdz tās ieguva varu, tūdaļ izmantoja to nelietīgi un velti. Olivjē jutās tuvs tikai vājiem un nomāktiem. Ar Kristofu viņš bija vienis prātis vismaz tajā atziņā, ka vispirms jācenšas izdeldēt tuvākās netaisnības, iekams sāk cīņu pret tālākām, jo par savas tuvākas apkārtnes netaisnībām atbildīgs ir ikviens. Pārāk daudzi cilvēki iekaist sašutumā par citu nodarīto ļaunumu, bet nedomā par to, ko nodara paši.

Olivjē vispirms ķērās pie palīdzības sniegšanas nabagiem. Viņa draudzene Arno kundze dar-b°Jas_ kādā labdarības iestādē. Olivjē lūdza, lai tā arī viņam ļauj darboties līdzi. Sakumā Olivjē bieži piedzīvoja vilšanos: daļa nabago, par kuriem viņš uzņēmās gādību,, nebija līdzjūtības cienīgi, citi neatzina viņa līdzjūtības darbu, neuzticējās viņam un noslēdzās sevī. Intelektuālām _ cilvēkam ir grūti rast apmierinājumu klajā labdarība: ta remde tikai bezgala niecīgu daļiņu cilvēces posta jūrā! Un šī darbība gandrīz vienmēr ir ne-

uiknriga, saraustīta. Šķiet, ka to ierosina tikai nejaušība un (ii apsien brūces tikai tur, kur tās ierauga. Vispār tā ir pārāk nenozīmīga, un tai nav laika iedziļināties līdz pašām posta ..ikuern. Taisni no šīs cēloņu meklēšanas Olivjē gars nevarēja atturēties.

Viņš ķērās pie sabiedrības posta problēmas pētīšanas. Vadoņu viņam netrūka. Sociālais jautājums šajā laikā bija izvērties par visas sabiedrības jautājumu. To apcerēja salonos, teātrī, romānos. Ikviens teicās to izprotam. Liela daļa jauniešu tam veltīja savus labākos spēkus.

Katrai jaunai paaudzei vajadzīgs savs skaistais neprāts. Arī vispatmīlīgākajiem jaunekļiem ir dzīvības spēku pārmērs, enerģijas kapitāls, kas negrib palikt neizlietots; un viņi cenšas to atraisīt darbībā vai (ja viņi ir uzmanīgāki} teorijā. Aviācija vai revolūcija! Muskuļu vai ideju sports! Kad cilvēks ir jauns, viņam ir nevairāma dziņa iedomāties, ka viņš darbojas līdz lielā un svarīgā cilvēces kustībā, ka viņš pārrada pasauli. Cik skaisti ir justies vienotam ar visiem pasaules vējiem! Tad cilvēks ir tik brīvs un tik viegls! Viņu vēl neapgrūtina ģimenes saites, viņu nesaista nekas, viņš neriskē daudz. Cilvēks ir cēls, kad viņš var atsacīties no tā, kā viņam vēl nemaz nav. Un cik jauki ir mīlēt un nīst, un ticēt, ka ar sapņiem un skaļiem kliedzieniem var pārveidot visu zemi. Jauni ļaudis ir kā suņi, kas ausīdamies guļ un uzglūn laupījumam: tie trīc un rej vējā. Netaisnība, kas notikusi pavisam otrā pasaules galā, viņus iededzina niknā sašutumā un sparā ...

Suņu rejas un saucieni naktī! No mežu dziļumiem tie vienā laidā atbild cits citam, no sētas uz sētu. Nakts ir nemierīga. Nav viegli šādā laikā gulēt! Vējš nes pa gaisu tik daudzu netaisnību atbalsis!... Netaisnībām nav skaita; vienam palīdzot, tik viegli otru var iedzīt postā. Kas ir netaisnība? — Vienam tā ir apkaunojošs miers, saplosīta tēvija. Otram — karš. Citam — izpostīta pagātne, trimdā izdzīts valdnieks. Vēl kādam citam — aplaupīta baznīca. Un dažam labam tā ir uz mūžu aizvērta nākotne, apdraudēta brīvība. Tautai tā ir nevienlīdzība, bet augstākajām aprindām — vienlīdzība. Netaisnību ir tik daudz, ka ikviens laiks izraugās savu — to, ko tas apkaro, un to, ko tas veicina.

Toreiz pasaules lielākās pūles bija vērstas pret sociālajām netaisnībām — un gluži neapzinoties tā pati nodarīja jaunas netaisnības.

Bez šaubām, šīs netaisnības bija lielas un dūrās acīs, it īpaši, kopš strādnieku šķira bija izaugusi skaitā un ieguvusi varu, tapusi par vienu no svarīgākajiem ratiem valsts mehānismā. Neraugoties uz tās tribūnu un bardu skaļajiem apgalvojumiem, šīs šķiras stāvoklis tomēr nebija kļūmāks, bet gan labāks nekā jel kad agrāk. Un šī pārvērtība nenorisinājās vis tādēļ, ka tā vairāk cieta, bet tādēļ, ka tā bija izaugusi stiprāka. Stiprāka taisni tādēļ, ka stiprs bija naidīgais kapitāls, ka nevairāmi piepildījās saimnieciskā un rūpnieciskā attīstība, kas strādniekus vienoja cīņas spējīgās armijās. Mašīnu laikmets tiem rokās deva ieročus, katru priekšstrādnieku pārvērta par meistaru, kas vadīja gaismu, zibeni, kustību, pasaules enerģiju. No šīs milzīgās elementāro spēku masas, ko vadoņi tikai nesen bija sākuši organizēt, izstaroja verdoša kvēle, elektriski viļņi, kas strāvoja caur visu cilvēku sabiedrības ķermeni.

Buržuāzisko inteliģenci aizrāva šī tautas kustība nevis ar savu ideju taisnīgumu, jaunumu vai lielumu (kaut viņi paši to labprāt sev iestāstīja), bet ar savu dzīvības spēku.

Taisnīgums? Tūkstoš citas taisnīgas prasības pasaule nozaimoja, bet neviens tādēļ neuztraucās. Idejas? Šur un tur salasīti patiesības krikumi, kas uz citu šķiru rēķina pielāgoti vienas šķiras interesēm. Aplami kredo, tāpat kā visi kredo ir aplami un bez jēgas, ķēniņu dievišķība, pāvestu nemaldība, proletariāta valdīšana, vispārējās vēlēšanu tiesības, cilvēku vienlīdzība, — tas viss ir līdzīgi aplams, ja vērā liek tikai abstrakti idejisko vērtību, nevis spēku, kas šādam kredo dod dzīvību. Kāda tam nozīme, ka šīs idejas ir mazvērtīgas? Idejas neiekaro pasauli kā idejas, bet kā spēks. Tās cilvēku neaizrauj ar sevī ieslēpto saturu, bet ar savu dzīvo spožumu, ko zināmos vēstures brīžos tās izstaro. Tās ir kā dūmi, kas ceļas gaisā: pat notrulinātus ožas nervus tie kairina. Viscēlākā ideja ir neauglīga, kamēr tā nav sākusi iesvelt cilvēci, un tas nenotiek šīs idejas pašbūtīgās vērtības dēļ, bet pateicoties tiem ļaužu grupējumiem, kas iedzīvina ideju. Tad pēkšņi sāk ziedēt novītušais stāds, Jerikas roze, un augdams gaisā izkūpina savu reibinošo smaržu. — Tāpat notika arī ar idejām, kuras bija radušās buržuāzisku sapņotāju smadzenēs « un kuru kvēlošā karoga zvī]ā strādnieku šķira devās cīņā pret buržuāzijas cietoksni. Kamēr šīs idejas palika buržuāzisku tukšinieku grāmatās, tās bija kā nedzīvas, tās bija kā muzeju ml tinis, aizplīvurotas mūmijas stikla skapjos, kuras neviens necentās uzlūkot ilgāk. Bet, tiklīdz tās uztvēra tauta, šīs Idejas sāka dzīvot. Tauta tās iededzināja drudžainā dzīvībā; gan viņa tās pārvērta, tomēr tās liesmoja. Jo abstraktākajās prata atziņās viņa iedvesa savas fantastiskās cerības kā karstu tuksneša vēju. Un šīs idejas aizrāva visus, bet neviens nezināja, kas tās atnesis, kur tās cēlušās. Personas nebija svarīgas. Ideju epidēmija izvērtās aizvien plašāka, un notika, ka aprobežoti cilvēki idejas pārraidīja izciliem cilvēkiem. Ikviens neapzinoties bija to nesējs.

Visos laikos un visās zemēs redzamas šīs garīgās inficēšanās parādības, pat valstīs, kurās valda aristokrātija un kur kārtas modri sargā savu nošķirtību. Bet nekur šīs epidēmijas neuzliesmo tik strauji kā demokrātijās, kur nav vairs aizsargsienu starp augstāko kārtu un pūli. Epidēmija satver arī augstāko kārtu. Ne tās lepnums, ne gudrība to nevar pasargāt no šīs parādības, jo tā ir daudz vājāka, nekā pati iedomājas. Saprāts ir sala, ko apskalo, irdina un pārplūdina cilvēku kaislību bangas. Tā atkal paceļas tad, kad paisums beidzies. Mēdz apbrīnot franču aristokrātijas varonīgo ziedošanās prieku, ar kādu tā ceturtā augusta naktī atsacījās no savām tiesībām. Bet visapbrīnojamākais, bez šaubām, ir tas, ka citādi tā nemaz nevarēja rīkoties. Varu iedomāties, ka daudzi no viņiem, mājās pārnākuši, klusībā nooukojās: «Ko es esmu izdarījis? Vai esmu bijis apskurbis?» Ak, tas bija brīnišķīgs skurbums! Lai slava tam vīnam un tiem ķekariem, kas to radīja! Vecās Francijas aristokrāti nebija audzējuši šos ķekarus, kuru sulas viņus skurbināja. Vīns bija norūdzis, tas bija tikai jādzer. Un, kas to dzēra, tas apskurba. Pat tos, kas nedzēra, satvēra dīvaina skurba, jo, garām iedami, tie bija ieelpojuši vīna vāts mulsinošo smaržu. Revolūcijas vīna raža ... No astoņdesmit devītā gada markas tagad vairs ģimenes pagrabos palikušas tikai dažas novadējušās pudeles., bet mūsu bērnubērni vēl zinās, ka viņu senči apskurba, to dzerdami.

Tas vīns, kas Olivjē paaudzes jaunajiem pilsoņiem skurbināja galvu, bija tikpat stiprs un turklāt vēl asāks. Tie savu sabiedrisko šķiru ziedoja jaunam dievam, deo ignoto — tautai.

SAPROTAMS, ka visi viņi nebija vienlīdz patiesi. Daudziem tā bija tikai izdevība viegli iekarot aizvien augstāku stāvokli, un to viņi centās panākt, izlikdamies, it kā savu šķiru viņi nicina. Lielākajai daļai tas bija garīgs laika kavēklis, oratoriska aizraušanās, ko viņi neuzskatīja par kaut ko nopietnu. Cilvēkam taču ir patīkami iedomāties, ka viņš tic kādam idejiskam pasākumam, ka viņš par to cīnās vai reiz cīnīsies — vismaz varētu par to cīnīties. Ne mazāk patīkama viņam ir apziņa, ka šajā cīņā varbūt draudēs briesmas. Teatrāli pārdzīvojumi!

Tie ir gluži nevainīgi, ja cilvēks tiem ļaujas ar skaidru, tīru sirdi, bez savtīgiem nolūkiem. — Bet citi, veiklākie gudrinieki, šajā spēlē piedalījās ar apzinātu nodomu: tautas kustība tiem bija līdzeklis savtīgu mērķu sasniegšanai. Viņi darīja tāpat kā normaņu pirāti, kas izlietoja paisumu, lai ar savu kuģi iebrauktu dziļi iekšzemē, tālu prom no jūras krasta; viņu mērķis bija iekļūt lielo upju grīvās, apmesties iekarotajās pilsētās, līdz sākas jūras bēgums. Ceļš bija šaurs, paisuma viļņi untumaini, tādēļ viņiem vajadzēja būt veikliem un manīgiem. Bet divas trīs demagogu paaudzes bija radījušas jūras laupītāju cilti, kas savu amatu pārvaldīja spoži. Viņi droši devās uz priekšu un ne skatienu neveltīja tiem, kas pa ceļam gāja bojā.

Tādi plukatas atrodami visās partijās, un, paldies dievam, neviena partija par tiem nav atbildīga. Bet riebums, kādu šie avantūristi iedvesa patiesiem un pārliecinātiem cīnītājiem, dažu labu iedzina izmisumā un lika aizliegt savu šķiru. Olivjē pazina bagātus un izglītotus jaunekļus no buržuāzijas aprindām, kuri asi un skaidri izjuta buržuāzijas pagrimumu

un paši savu nevērtību. Olivjē juta pret tiem dziļas simpa-lipis. Sakumā viņi bija ticējuši, ka tauta atdzims ar garīgu 1/lasi. Viņi dibināja tautas augstskolas, izšķiezdami bezgala daudz laika un naudas, un beidzot viņiem tomēr bija jāatzīst, ka viņu centieni bijuši veltīgi. Viņu cerības bija pārāk saspīlētas, viņu vilšanās bija tāda pati. Tauta neuzklausīja viņu aicinājumu vai arī vairījās no viņiem. Ja viņa gāja pie tiem, lad visu saprata aplami un no buržuāzijas kultūras uztvēra tikai tās netikumus. Turklāt buržuāzisko apustuļu pulkā ielavījās daža laba sērdzīga avs un samaitāja viņa labo slavu, ar nekaunīgu savtību izmantojot tautu un arī pašu buržuāziju. Tad nu krietni ļaudis jutās pilnīgi pārliecināti, ka buržuāzija ir lemta iznīcībai un tautu tā var tikai sazāļot, tādēļ tautai no tās jāatraisās un pašai jāatrod savs ceļš. Tā viņiem nekas cits neatlika kā vēstīt tautas kustību, kas norisināsies bez viņiem un pret viņiem. Dažs labs, kalpodams tautas mērķu piepildīšanai, izjuta atsacīšanās, cilvēciski dziļas un pašaizliedzīgas līdzjūtības prieku, kas apmierinājumu rod pats savā upurī. Mīlēt un ziedoties! Jaunībai ir tik daudz spēka un pašapziņas, ka atlīdzība, gandarījums viņai nav vajadzīgs, viņa nebīstas sevi izdāļāt. — Citi šajā kustībā apmierināja savas prāta prasības, nesalaužamo loģiku; viņi neziedojās cilvēkiem, bet idejām. Tie bija vislielākie drošuļi. Viņi izjuta lepnu prieku, kad ar prāta slēdzieniem varēja pierādīt savas šķiras nevairāmo bojā eju. Daudz sāpīgāk viņiem būtu bijis, ja citi viņu paredzējumus būtu apstrīdējuši, nekā pašiem bojā iet, nesot īstenības slogu. Savā garīgajā reibumā viņi sauca tiem, kas nebija viņu pulkā: «Stiprāk! Sitiet mūs stiprāk, lai no mums pāri nepaliek ne miņas!» — Viņi pārvērtās par varmācības teorētiķiem.

Citu varmācības teorētiķi. Jo kā daždien šie brutālās enerģijas sludinātāji gandrīz vienmēr bija vāji un izsmalcināti cilvēki. Daži no tiem bija ierēdņi — centīgi, godprātīgi un čakli ierēdņi taisni tajā pašā valstī, par kuras iznīcināšanu viņi runāja. Ar teorētisko varmācības atzīšanu viņi atriebās paši savai bezspēcībai, sarūgtinājumiem, dzīves šaurībai. Un šī varmācības teorija liecināja par vētrām, kas jau plosījās visapkārt. Teorētiķi ir līdzīgi meteorologiem: viņi savā zinātniskajā valodā nerunā vis par laiku, kāds nāks, bet par to laiku, kāds jau ir. Viņi ir kā vēja rādītāji, kas rāda, no

kurienes pūš vējš. Un, paši griezdamies, viņi gandrīz domā, ka viņi groza vēju.

Bet vējš uzpūta no otras puses.

Demokrātiskā zemē idejas ātri noveco, un, jo straujāk tās izpaužas, jo ātrāk kļūst vecas. Cik neskaitāmi daudziem republikāņiem Francijā jau piecdesmit vispārējo vēlēšanu, republikas un daudz citu brīvību gados apnikušas visas šīs brīvības, ko viņi reiz iekaroja dedzīgā aizrautībā! Pēc masu pielūgšanas kulta, pēc svētlaimīgā optimisma, kas bija ticējis svētajam vairākumam un tikai no tā gaidījis cilvēces progresu, uzpūta varas ideju vēji. Vairākuma nespēja pašam sevi valdīt, viņa pērkamība, zemiskais, bailīgais naids pret katru, kas ir pārāks, viņa derdzīgā gļēvulība modināja sašutumu. Enerģiskais mazākums — jebkurš mazākums aicināja balstīties uz varu. Notika dīvaina un liktenīga tuvošanās starp Action Française rojālistiem un Vispārējās darba konfederācijas sindikālistiem. Balzaks kaut kur teicis par sava laikmeta cilvēkiem: «Viņi ir iedzimti aristokrāti, bet labprāt top par republikāņiem tikai tādēļ, lai sev līdzīgo cilvēku vidū atrastu daudzus, uz kuriem varētu noskatīties no augšas.» — Nožēlojams prieks! Tiem, kas ir zemāki, savā attīstībā aizkavējušies, jāliek saprast, ka viņi tiešām tādi ir, un to var panākt tikai ar varu, kura uzmāc strādnieku vai buržuāzijas izlases pārākumu absolūtajam vairākumam. Intelektuālā jaunatne, uzpūtīgie sīkpilsoņi pārvērtās par rojālistiem vai revolucionāriem tikai tādēļ, ka demokrātiskā vienlīdzība aizvainoja viņu godkārību un iesvēla naidu. Un pašaizliedzīgie teorētiķi, varmācības filozofi, pacēlās tiem pāri kā labi vēja rādītāji, kā vētras karogi.

Un vēl tur bija ierosinājumus un tematus meklējoši literāti, tādi, kas prot gan rakstīt, bet skaidri nezina, ko lai raksta. Tiem kā grieķiem pie Aulidas, kuri uznākušajā bezvējā netika vairs uz priekšu, bija nepacietīgi jāraugās, vai neuzpūtīs labs ceļavējš vienalga no kuras puses, lai tikai viņi atkal varētu uzvilkt buras. — Viņu pulkā bija arī ievērojami vīri, kurus Dreifusa lieta bija novērsusi no viņu stilistiskajiem vingrinājumiem un iedzinusi tautas sapulcēs. Viņu piemērs, pēc viņu pašu domām, aizrāva pārāk daudzus. Politikā iejaucās neskaitāmi literāti un nu iedomājās veidot valsts mehānismu. Katrs iemesls viņiem bija labs, lai dibinātu savienības, publicētu manifestus, glābtu Kapitolu.

Avangarda inteliģencei gāja līdzi arjergarda inteliģence: Vieni nebija labāki par otriem. Abas šīs partijas naidojās, vlrna otru teica pārspīlētu un tikai sevi atzina par inteliģentu un gudru. Tie, kam dzīslās ritēja dažas lāsītes tautas asii,iu, ar to dižojās un savas spalvas mērcēja šajās asinīs. — Viņi visi bija neapmierināti buržuā, kas centās atgūt valdonību, ko buržuāzija aiz sava egoisma bija nevairāmi zaudējusi. Saprotams, ka šie apustuļi tikai reti ilgāk kvēloja savā apustuliskajā dedzībā. Sākumā viņi guva panākumus, par kuriem, bez šaubām, nevarēja pateikties savām runas dāvanām. Savā godkārībā viņi jutās glaimoti. Tad viņi sākto darbu turpināja ar mazākiem panākumiem un aizvien vairāk sāka baidīties kļūt smieklīgi. Galu galā šīs baiļu jūtas uzveica, jo savu lomu tēlot viņiem bija apnicis; šiem izsmalcinātajiem skeptiķiem tā bija pārāk grūta. Viņi labprāt būtu atkāpušies un tikai gaidīja, kad viņiem to ļaus labvēlīgs vējš un līdzgaitnieki. Jo viņi bija abu gūstekņi. Šie jaunlaiku Voltēri un 2ozefi de Mestri savu runu un rakstu pārgalvībā slēpa biklu nedrošību, kas lūkojās uz visām pusēm un meklēja drošu zemi zem kājām. Viņi baidījās kompromitēties jaunatnes acīs, visiem spēkiem centās tai izpatikt un izlikās jaunāki nekā pati šī jaunatne. Kā literāri revolucionāri vai kontrrevolucionāri tie gā'ja līdzi literārajai modei, ko paši bija radījuši.

VISDĪVAINĀKAIS tips, ko Olivjē redzēja šajā mazajā buržuāziskajā revolūcijas avangardā, bija revolucionārs aiz bikluma.

Šī tipa paraugs bija Pjērs Kanē. Viņš bija dzimis bagātā buržuāziskā un konservatīvā, pret visām jaunām idejām hermētiski noslēgtā ģimenē. No tās bija cēlušies tiesneši un ierēdņi, ievērojami ar to, ka pastāvīgi bija opozīcijā pret valdību, vai ar to, ka vienmēr atkāpās no amata; lielburžuā no Marē kvartāla, ļaudis, kas koķetēja ar baznīcu un domāja maz, toties lojāli. Pjērs Kanē aiz garlaicības bija apprecējis sievu no aristokrātiskas ģimenes, kura domāja tikpat maz un tikpat lojāli. Šī liekulīgā, šaurā, attīstīties nespējīgā pasaulīte, kas mūžīgi atgremoja savu naidu un īdzību, beidzot viņu iedzina izmisumā, jo vairāk vēl tādēļ, ka viņa

Sieva bija neglīta un viņu briesmīgi garlaikoja. Pjērs Kanē bija vidēji inteliģents, diezgan attapīgs cilvēks, un viņu trauca neklusināma brīvības dziņa, kaut viņš pats nezināja, kurp tā ved: savā apkārtnē viņš, bez šaubām, nevarēja mācīties pazīt brīvības garu. Viņš tikai zināja, ka tur tās nav, un iedomājās, ka viņam pietiek atstāt šo pasauli, un brīvība būs atrasta. Bet viens pats viņš nevarēja iet. Pēc pirmajiem neatkarīgas dzīves soļiem viņš jutās laimīgs, ka varēja sabiedroties ar saviem bijušajiem skolas biedriem, kurus bija aizrāvušas sindikālisma idejas. Šajā sabiedrībā Kanē jutās vēl vientulīgāks un svešāks nekā tajā pasaulē, no kuras bija atnācis, bet viņš negribēja to atzīt; kaut kur taču viņam bija jādzīvo, un sava virziena (audis (ļaudis bez virziena) viņš nevarēja atrast. Taču šādu (aužu Francijā, diemžēl, ir diezgan daudz. Tie kaunas paši no sevis un slēpjas vai krāsojas kādā politiskas modes krāsā, bieži vien pat vairākās.

Kā visbiežāk notiek, Kanē piekļāvās tam no saviem jaunajiem draugiem, kas viņam vismazāk bija līdzīgs. Šis francūzis, kas savā būtībā bija īsts franču buržuā un provinciālis, uzticīgi sadraudzējās ar jaunu ebreju ārstu Manusu Heimani, krievu bēgli, kuram kā daudziem viņa tautas brāļiem piemita apbrīnojamas divkāršas spējas: tūdaļ mājīgi ierīkoties svešā apkārtnē un katrā revolūcijā justies tik labi, ka neviļus uzmācās jautājums — kas viņam vairāk patīk: pati spēle vai tās cēloņi. Viņa paša un arī citu cilvēku pārbaudījumi viņam bija izklaidēšanās. Kaut viņa revolucionārā pārliecība bija patiesa, savā zinātniskās domāšanas dziņā viņš tomēr atzina, ka visi revolucionāri un arī viņš pats ir garīgi slimi. Šo gara slimību viņš vēroja citos un pats sevī un tomēr pats to kultivēja. Sajūsmas pilnais diletantisms un ārkārtīgā uzskatu svārstība viņu dzina vispretējākās aprindās. Viņam bija cieši un draudzīgi sakari gan ar varas vīriem, gan ar policijas ierēdņiem. Viņš ielīda visur, viņu trauca tā slimīgā un bīstamā ziņkārība, kas liek daudzus krievu revolucionārus turēt aizdomās, ka viņi spēlē divkosīgu spēli, un bieži vien šādas aizdomas apstiprinās. Tā nav nodevība, tā ir svārstība, kuras pamats nebūt nav savtīgs. Cik daudziem darbīgiem vīriem visa viņu darbošanās ir tikai teātra spēle, kurā viņi pierāda izcilu aktiera talantu un, neraugoties uz savu godīgumu, vienmēr savas lomas spēj mainīt! Revolucionāra lomai Manuss bija tik uzticīgs, cik uzticīgs vien kāds var būt: tajā viņš iemiesoja ..iviii anarhista dabai visatbilstošāko tēlu, ar lielu prieku, Kraujot un cenšoties satriekt visu to zemju likumus, kurās viņam gadījās dzīvot. Un tomēr tā bija tikai loma. Nekad nevarēja īsti zināt, cik viņa vārdos ir iedomu un cik tur īstenības, un arī viņš pats to skaidri nezināja.

Kā daždien inteliģents un ironisks, ar savai divkāršai: rasei piemītošo psiholoģisko redzību apveltīts cilvēks viņš mācējā saskatīt citu cilvēku un pats savas vājības un veikli tās izmantot. Viņam nebija grūti savam iespaidam pakļauti Kanē. Viņam patika šo Sančo Pansu iepīt donkihotiskās dēkās. Bez liekām ceremonijām Manuss Heimanis pakļāva Kanē; gribu, izmantoja tā laiku un naudu — nevis savā labā (Hei-manim nebija nekādu prasību, un neviens nezināja, no kā viņš pārtiek), bet visriskantāko revolucionāro manifestāciju labā. Kanē nepretojās, bet centās sevi pārliecināt, ka viņš: domā tāpat kā Manuss. Kanē gan skaidri zināja, ka patiesība; ir gluži pretēja, visas šīs idejas viņu baidīja, tās nebija saskaņojamas ar viņa veselo prātu. Un arī tautu viņš nemīlēja. Turklāt viņš nemaz nebija varonīgs. Šis druknais, lielais,i plecīgais puisis ar gludi skūtu lelles seju, skanīgu, liekvār-j dīgu un bērnišķīgu valodu, ar tik platām krūtīm kā Farnēzes Herkulesam, boksā vai dūru kautiņā neuzvarams — īstenībā; bija biklākais cilvēks pasaulē. Kaut gan savu tuvinieku vidū Kanē bija izdaudzināts kā pasaules pamatu grāvējs un ar to pats dižojās, tomēr viņa draugu pārgalvības viņam iedvesa,-apslēptas bailes. Šīs sīkās baiļu trīsas varbūt bija gluži patī-i kamas, kamēr viss bija tikai spēle. Bet spēle kļuva bīstama. Pārgalvīgie draugi kļuva aizvien prasīgāki, viņu pretenzijas; auga, tās baidīja un uztrauca Kanē iedzimtās privātīpašuma; jūtas, viņa buržuāzisko gļēvulību. Viņš neiedrošinājās jautāt:, «Kurp jūs mani vedat?» Bet klusībā viņš. nolādēja šo ļaužu nebēdību, kuriem visvairāk patika lauzt savu sprandu un/ kuri nezūdījās, vai arī citu cilvēku kaklu viņi tīšu prātu nerauj cilpā. — Kas viņam lika tiem iet līdzi? Vai viņš nevarēja tos atstāt, kad vien pašam gribējās? Viņam trūka drosmes: to izdarīt. Viņš baidījās palikt viens, baidījās kā bērns, kas noklīdis no lielceļa un sācis raudāt. Viņam klājās tāpat kā daudziem citiem, kam nav savu domu, kam ir tikai slepens naids pret visām pārspīlētām domām. Lai cilvēks būtu neatkarīgs, viņam jāpaliek vienam. Bet vai daudzi to var? Vai daudzi pat ar asu prātu apveltīti cilvēki ir tik stipri, lai izrautos no zināmu aizspriedumu un postulātu verdzības, kas nomāc visus vienas un tās pašas paaudzes ļaudis? Tā būtu sienas uzcelšana starp sevi un citiem. Vienā pusē ir brīvība tuksnesī, otrā ir cilvēki. Vairums nevilcinādamies izraugās cilvēkus, pūli. Tam gan ir nelaba smaka, toties tas silda. Un tad viņi sev iestāsta, ka domas, ko viņi nemaz nedomā, ir viņu pašu domas. Tas viņiem nav grūti: viņi taču daudz nesaprot, ko paši domā! ... «Izdibini pats sevi! ...» Bet kā viņi to var, tie, kam gandrīz nav sava «es»! Katrā plaši izplatītā ticībā, reliģiskā vai sociālā, reti sastopami īsti ticīgie, jo vispār reti ir īsteni cilvēki. Ticēt ir varonīgi stipram būt. Sī liesma mūžam kvēlojusi tikai dažās retās cilvēka gara lāpās, un arī tās bieži vien degušas, nedroši trīcēdamas. Šaubas svēla arī apustuļus, praviešus un Jēzu. Un visi pārējie ir tikai atspīdumi, izņemot zināmus periodus, kad dvēseles ir it kā izkaltušas, un pietiek dažu dzirksteļu, kas izsprakst no lielās lāpas, lai aizdedzinātu visu līdzenumu. Kad ugunsgrēks nodziest, zem pelniem redzamas tikai plēnošas ogles. Diezin vai būs daži simti kristīgo cilvēku, kas patiesi tic Kristum. Citi visi domā, ka viņi tic vai vismaz gribētu ticēt.

Tādi bija arī daudzi no šiem revolucionāriem. Krietnais Kanē gribēja ticēt, ka arī viņš ir revolucionārs, un viņš ticēja. Viņu pat biedēja viņa paša pārdrošība.

Visi šie buržuā dibinājās uz pilnīgi dažādiem principiem: vienu daļu dzina viņu sirds, otru — viņu prāts, citus mudināja materiālās intereses. Daži savu pārliecību saskaņoja ar evaņģēliju, citi ar Anrī Bergsonu, vēl citi ar Kārli Marksu, Prudonu, Žozefu de Mestru, Nīcši vai Zoržu Sorelu. Daudzi bija tikai modes revolucionāri, un tikpat daudzus rosināja snobisms, bet bija arī tādi, kurus dzina bailes vai naids un arī mīlestība; daži bija revolucionāri aiz darbības spara, aiz varonīgas dedzības, citi aiz verdziskā gara, aiz pūļa instinkta. Bet visus, viņiem pašiem nezinot, trauca un aizrāva viesuļvētra. Viņi bija kā putekļu virpulis, kas, uz baltā lielceļa griezdamies, saceļas tālumā un junda vētru.

OLIVJE un Kristofs vēroja vētras tuvošanos. Abiem bija <modras acis. Bet katrs skatījās citādi. Olivjē, kura skaidrais skatiens neviļus uztvēra cilvēku slēptākās domas, ar skumju sirdi redzēja viņu niecību, bet nojauta arī slepeno spēku; kas |n. trauca, — viņu vairāk pār-JUdza visu lietu traģika. Kristofs traik uztvēra īstenības komiku.

Viņu valdzināja cilvēki,, nevis ide-|ns. Par tām viņš runāja ar nicinu vienaldzību. Par sociālām uto-ļ)ijām viņš tikai zobojās. Pretestības gara un instinktīvas reakcijas dzīts pret salkano humanitāro frāžu skandināšanu, kas toreiz bija dienas kārtībā, Kristofs izrādījās par lielāku egoistu, nekā bija. Kā daždien cilvēks, kas visu sasniedzis pats saviem spēkiem, kā robusts dzīves iekarotājs, kas ir lepns uz savu spēku un savu gribu, viņš atzina par dīkdieņiem visus, kas bija vājāki par viņu. Viņš bija nabags un viens un tomēr bija izcīnījis slavu. Lai citi dara tāpat! Ko viņi tik neatlaidīgi ! daudzina sociālo jautājumu’ Kas tas tāds par jautājumu? Vai tas ir trūkums?

— To es pazīstu, — Kristofs teica. — Mans tēvs, mana māte un es pats — mēs visi esam to cietuši. No tā jāprot atbrīvoties!

— Visi to nevar, — iebilda Olivjē, — piemēram, tie, kas ir vāji, kam nav laimes.

— Tad palīdzi tiem, un tas ir viss! Bet palīdzēt ir kas cits nekā cildināt, kā to tagad dara. Senāk cilvēki balstījās uz baismīgajām stiprākā tiesībām. Bet, jānudien, es nezinu, vai vājākā tiesības nav vēl baismīgākas: tās vājina domāšanu, tiranizē un izmanto stiprāko. Tagad jau gandrīz ir gods un augstākais tikums būt slimīgam, nabagam, neinteliģentam un salauztam, un netikls ir tas, kam spēks un veselība kaulos un kam cīņā smaida laime. Un smieklīgākais ir tas, ka stiprie paši pirmie tam tic ... Jauka viela komēdijai, mīļais draugs Olivjē!

— Es gribu, lai labāk citi par mani smejas nekā raud.

— Cik tu gan mīļš! — iesaucās Kristofs. — Bet velns lai parauj, kurš gan domā citādi? Kad es redzu kādu kuprainu, man pašam iesāpas mugura ... Mēs tēlojam šo komēdiju, bet mēs nebūsim tie, kas viņu rakstīs.

Kristofs nepaļāvās sapņiem par sociālo 'taisnību. Viņa skaidrais, veselais prāts, kas sakņojās pašā tautā, viņam teica, ka viss paliks tāpat, kā ir bijis.

— Ja to kāds teiktu par mākslu, tu sašutumā kliegtu kā neprātīgs! — atsaucās Olivjē.

— Varbūt. Man liekas, es varu spriest tikai par mākslu Un tu arī. Es neticu tiem, kas runā, ko paši nesaprot.

Arī Olivjē tādiem cilvēkiem neticēja. Abi draugi savu neuzticību mazliet pārspīlēja: viņi vienmēr-vairījās no politikas. Kaut pats par sevi kaunēdamies, Olivjē tomēr atzinās, ka viņš laikam gan nekad neesot izlietojis savas vēlēšanu tiesības, jau desmit gadus viņš mērijā neesot izņēmis savu vēlētāju karti.

— Kādēļ lai es piedalos komēdijā, kas ir veltīga? Vēlēt? Ko lai vēlē? Man visi šie kandidāti ir vienlīdz sveši, un man ir dibināti iemesli ticēt, ka viņi aizliegs savus solījumus, tiklīdz būs ievēlēti. Vai es lai viņus kontrolēju, atgādinu tiem viņu pienākumus? Tur aizritētu velti viss mans mūžs. Man nav ne laika, ne spēka to darīt, man nav arī oratora talanta, un mana sirdsapziņa nav tik netīra, mana sirds nav tik stipri bruņota, lai nejustu riebumu pret šādu darbošanos. Tad labāk vairīties un neiet ne tuvumā. Lai mani piemeklē posts un nelaime, bet šī posta līdzradītājs es negribu būt!

Par spīti ārkārtīgi asajai gaišredzībai Olivjē, kam derdzās politiskās darbības mehānisms, savā sirdī tomēr glabāja fantastisku ticību revolūcijai. Viņš zināja, ka tā ir fantastiska, bet neatvairīja to. Tā izauga it kā no rases misticisma. Neviens nevar nesodīts piederēt pie lielākās Rietumu tautas, kura reizē grauj un ceļ, pie tautas, kura posta, lai celtu, un cel, lai atkal nopostītu, kura rotaļājas ar idejām un ar dzīvi, mūžīgi iznīcina visu, kas bijis, lai spēli sāktu atkal no gala, liekot uz kārts savas asinis.

Kristofam svešs bija šis iedzimtais mesiānisms. Viņš bija pārāk ģermānisks, lai aizrautos ar revolūcijas ideju. Viņš domāja, ka pasaule nav grozāma. Kāda jēga visām šīm teorijām, visiem šiem vārdiem, visam šim juceklīgajam troksnim!

— Man savs spēks nav jāpierāda ar revolūciju vai ar garām runām par revolūciju, — viņš teica. — Man nav vajadzīgs apvērst valsts kārtību, kā dara šie šaudīgie jaunekļi,

Inl jilkal nodibinātu karaļa varu vai sabiedriskās glābšanas komiteju, kas mani sadragātu. Savāds spēka pierādījums! Es ļuits varu aizsargāties! Es neesmu anarhists, es mīlu nepieciešamo kārtību un cienu likumus, kas vada pasauli. Bet Hlnrp mani un šiem likumiem man nav vajadzīgi nekādi starpnieki. Mana griba prot pavēlēt un prot arī paklausīt. ,1us mūžam daudzināt savus klasiķus, bet neaizmirstiet sava Korneija vārdus: «Esmu viens, un ar to man pietiek.» Jūsu Ilgas pēc kāda valdītāja liecina tikai par jūsu vājību. Spēks Ir līdzīgs gaismai: kas to aizliedz, ir akls. Esiet stipri un mierīgi, bez teorijām, bez varmācības, tad vājo dvēseles pievērsīsies jums kā puķes saulei.

Bet, lai gan Kristofs apgalvoja, ka viņam nav laika nodoties politiskām ķildām, tās viņu tomēr valdzināja daudz vairāk, nekā viņš gribēja atzīt. Kā mākslinieks viņš cieta no sociālajām nepilnībām. Tobrīd viņam trūka dziļāku kaislību, un viņš lūkojās uz visām pusēm, jautādams, kam īsti viņš raksta. Un viņš redzēja nožēlojamos modernās mākslas klausītājus, redzēja seklos augstāko aprindu ļaudis, šos diletantiskos buržuā. Un viņš domāja:

«Kāds gan prieks, kāda jēga strādāt šādu cilvēku labā?»

Protams, viņu vidū bija arī izmeklēti gari, izglītoti un vērīgi cilvēki, kuri saprata mākslā visu jauno un — kas ir tas pats — spēja baudīt izsmalcinātu jūtu arhaismu. Bet tie bija pārkairināti, pārāk intelektuāli un pārāk nedzīvīgi, lai ticētu mākslas realitātei. Viņus valdzināja tikai rota]a — skaņu vai ideju rota]a. Lielāko da]u aizrāva dažādas sabiedriskas intereses, tie bija ieraduši izšķiest laiku neskaitāmās nodarbībās, no kurām neviena nebija «nepieciešama». Viņi nespēja aptvert mākslas iekšējo būtību, izjust tās slēptākos sirdspukstus. Māksla viņiem nebija kā miesa un asinis: tā viņiem bija tikai literatūra. Viņu kritiķi savu nevarību, savu nespēju atraisīties no diletantisma pārvērta par teoriju, kas turklāt vēl bija neiecietīga. Daži no viņiem bija tik jūtīgi, ka viņu dvēselēs atbalsojās mākslas akordi, bet viņiem nebija spēka izturēt — viņi palika saplosīti uz visu mūžu. Neiroze vai paralizē. Kas šajā slimnīcā bija meklējams mākslai? — Un tomēr modernajā sabiedrībā māksla nevarēja iztikt bez šiem kropliem. Jo tiem piederēja nauda un prese. Tikai viņi varēja māksliniekam nodrošināt eksistenci. Šī zemošanās nebija novēršama: māksliniekam sava sirds dzijumos izauklētā māksla, sava mūzika, kurā izdvests viņa dvēseles noslēpums, bija jānes uz sabiedriskajām izrādēm un vakara izpriecām snobu un pārkairinātu inteliģentu publikai kā laika kavēklis, kā garlaicības kliedētāja vai jaunas garlaicības radītāja.

Kristofs meklēja īstos klausītājus, kas tic mākslas un dzīves emocijām un spēj tās izjust visā savas jaunās dvēseles dedzībā. Neizdibināmi viņu valdzināja jaunā apsolītā zeme: tauta. Bērnības atmiņas par Gotfrīdu un visām pazemīgajām dvēselēm, kas Kristofam bija atklājušas mākslas dzijumus un dalījušas ar viņu mūzikas svētīto maizi, aizvien vairāk lika viņam ticēt, ka viņa īstie draugi meklējami tautā. Kā daudzi citi vientiesīgi jaunekļi, arī Kristofs sapņoja par tautas mākslu, par tautas koncertiem un tautas teātriem, kaut gan viņam būtu bijis grūti pateikt, ko viņš ar to domāja. No revolūcijas viņš gaidīja mākslas atdzimšanu un teica, ka tikai tādēļ interesējoties par sabiedrisko kustību. Bet viņš maldījās: viņš bija pārāk pilns dzīvības, lai paliktu vienaldzīgs

pret spraigo cīņu, kurā toreiz kaisa visi zemes spēki.

Vismazāk viņu interesēja buržuāziskie teorētiķi. Šo koku augļi pārāk bieži ir novītuši, visa dzīvības briestošā sula sastingusi idejās. Kristofam visas šīs idejas šķita vienādas. Viņš gainīja arī pats savas, tiklīdz redzēja, ka tās izveidojas nedzīvā sistēmā. Ar labsirdīgu nicību viņš vairījās tiklab no spēka, kā no vājības teorētiķiem. Katrā komēdijā visnepateicīgākā loma ir prātvēderam. Publika viņu nicina, par viņu pārākas tai liekas ne vien pozitīvās, bet pat negatīvās personas. Šajā ziņā Kristofs bija publika. Sociālā jautājuma prātvēderi viņu garlaikoja. Bet viņam patika vērot citus cilvēkus, vientiesīgos un pārliecinātos, ticīgos un ticēt kāros — tos, ko citi vīla, un tos. kas gribēja būt pievilti; pat veiklos blēžus, kas nodevās savam laupītāju amatam, un aitas, kas radītas, lai tiktu apcirptas. Krietnos un mazliet smieklīgos ļaudis, kāds bija arī tūļīgais Kanē, Kristofs uzlūkoja ar labsirdīgu ironiju. Viņu aprobežotība Kristofam nederdzās tik ļoti kā viņa draugam Olivjē. Kristofam likās, ka viņš nepiedalās lugā, ko tie tēloja, un nenojauta, ka pamazām tomēr tiek ievilkts izrādē. Viņš iedomājās, ka ir tikai skatītājs, kas redz vētras nākšanu. Bet vētras brāziens jau bija viņu satvēris un rāva līdzi putekļainajā viesulī.

$1 SOCIĀLĀ luga bija divpu-ign. Tā, ko tēloja inteliģence, bija Komēdija komēdijā: tauta to gandrīz neklausījās. īstā luga bija tā, ko tēloja pati tauta. Nebija viegli tai izsekot. Pašai tautai bija grūti tanī saskatīt sevi. Tāpēc tanī rādās jo vairāk nejaušību.

Tas notika tādēļ, ka arī šajā lugā bija pārāk daudz vārdu un pārāk maz darbības. Ikvienam francūzim, vai tas ir buržuā vai cilvēks no tautas, vārds ir tas pats, kas dienišķā maize. Tikai visi neēd vienu un to pašu maizi. Ir izsmalcināta valoda izlutinātām mutēm un stiprāki, treknāki vārdi izsalkušām rīklēm. Un, ja arī vārdi ir tie paši, viņu kārtība tomēr ir dažāda: atšķirīga ir viņu smarža un jēga.

Pirmo reizi, kad Olivjē šo maizi baudīja kādā tautas sapulcē, tā viņam derdzās: kumosi viņam aizspriedās rīklē. Viņam derdzās šī domu seklība, izteiksmes bezkrāsainais un barbariskais smagums, šīs izplūdušās, vispārējās frāzes, bērnišķīgā loģika un visa šī slikti sakultā abstrakciju un nesakarīgu faktu majonēze. Valodas netīrību un nepareizību neatsvēra tautas izteiksmes spirgtais spars un krāsu bagātība. Visa šī valoda bija savākta no avīžu rakstiem; tās bija nodeldētas driskās, salasītas buržuāziskās retorikas skrandu lēvenī. Olivjē visvairāk brīnījās par vienkāršības un skaidrības trūkumu. Viņš aizmirsa, ka literārā vienkāršība nav nekas dabisks, ka tā ir ilgā darbā kopts augstākās kultūras guvums. Pilsētas tauta nevar būt vienkārša, tā vienmēr meklē mākslotas un pārspīlētas izteiksmes formas. Olivjē nesaprata, kā šīs uzpūstās frāzes varēja ietekmēt klausītājus. Viņš nevarēja šo noslēpumu izskaidrot. Citas tautas valodu mēdi' dēvēt par svešvalodu, bet vienā un tajā pašā tautā ir tikpat daudz valodu, cik sociālo kārtu. Tikai šaurā izredzēto grupā vārdi nezaudē savu tradicionālo un gadu simtiem seno nozīmi; citiem tie nav nekas vairāk kā viņu pašu un viņu vides pieredzes izteiksme. Daudzi vārdi, ko augsti kulturālie ļaudis jau atmetuši, ir līdzīgi tukšai mājai, kurā ielaužas jaunas kaislības un jauni spēki, kad vecie saimnieki to atstājuši. Kas grib pazīt saimnieku, tam jāiet viņa mājā.

Kristofs tā darīja.

Strādnieku dzīvei viņu tuvināja kāds kaimiņš — valsts dzelzceļu kalpotājs. Alsids Gotjē bija vīrs četrdesmit piecu J gadu vecumā, maza auguma, nelaikā novecojis, ar plāniem matiem, it kā noplūkātu galvaskausu, dziji iekritušām acīm un vaigiem, milzīgu, platu un līku degunu, izteiksmīgu muti un kroplām ausīm, vārdu sakot, deģenerāta seju. Viņš nebija cēlies no tautas, bet no vidus šķiras, no labas buržuāziskas ; ģimenes, un viņa vecāki sava vienīgā dēla audzināšanai bija ziedojuši visu savu mazo kapitālu, taču naudas trūkuma dēļ viņš nebija varējis izglītību pabeigt. Alsids Gotjē bija vēl ļoti jauns, kad viņu iecēla kādā valsts pārvaldes postenī, kas nemantīgajai pilsonībai liekas kā ilgota osta, bet īstenībā ir dzīva cilvēka kaps. Kad viņš tur bija iekļuvis, izejas viņam vairs nebija. Viņš rūgti kļūdījās (jo mūsdienu sabiedrībā tā ir kjūdīšanās), aiz mīlestības apprecēdams skaistu strādnieci, kuras ikdienišķība un rupjā daba drīz vien uzplauka kuplā ziedā. Viņa dāvāja tam trīs bērnus. Tie visi gribēja dzīvot. Sis gudrais, krietnais vīrs visiem spēkiem centās papildināt savu izglītību, bet trūkums viņam sasēja rokas un kājas. Viņš juta sevi snaudošus spēkus, ko nomāca rūpju slogs. Viņš nevarēja samierināties ar savu dzīvi. Viņš nekad nebija viens. Strādādams rēķinvedībā, viņš dienas pavadīja mehāniskā darbā, vienā telpā ar citiem darba biedriem, ikdienišķiem un pļāpīgiem ]audīm. Tie melsa aplamības un atriebās par savas dzīves tukšumu, mēļodami un ņirgādamies par priekšnieku, un zobojās arī par Gotjē, par viņa garīgajiem mērķiem, ko viņš tiem vaļsirdīgi un vientiesīgi bija izpaudis. Mājās pārnācis, Gotjē atrada nemīlīgu, neizvēdinātu dzīvokli, skaļi trokšņainu un vulgāru sievu, kas viņu nesaprata un izturējās pret viņu kā pret komediantu vai nelgu. Viņa bērni bija līdzīgi mātei, un neviens nebija izaudzis pēc viņa gara un līdzības. Vai tas bija taisnīgi? Vai tā bija taisnība? Gotjē pieviltās cerības un ciešanas, mūžīgās rūpes un darbs, kas viņu žņaudza no rīta līdz vakaram, un neiespēja atlicināt kaut stundu klusuma, lai koncentrētu domas, viņu iedzina neirastēniskā saspīlētībā un pagurumā. Lai aizmirstos, viņš

patvērumu meklēja dzeršanā tāpat kā daudzi citi, bet tas viņu ibcidza galīgi. — Kristofu aizkustināja Gotjē likteņa traģika. Viņš redzēja, ka Gotjē bija nepilnīgs raksturs, bez pieliekošas kultūras un bez mākslinieciskas gaumes, tomēr radīts lielākiem uzdevumiem, bet kļūmīgā dzīve šo dlvēku salauza.

(ioljē tūda| piekļāvās Kristofam kā slīkstošs vārgulis, kas jut laba peldētāja roku. Pret Kristofu viņš juta draudzīgu tieksmi un skaudību reizē. Viņš veda to uz tautas sapulcēm un paradīja tam dažus revolucionāro partiju vadoņus, kurām pats bija pieslējies tikai aiz naida pret sabiedrību. Jo savā dvēselē Gotjē bija neizdevies aristokrāts. Viņš rūgti cieta, ka viņam bijis jāsaplūst ar tautu.

Kristofam, kas tautai jutās daudz tuvāks nekā Gotjē, — jo vairāk tādēļ, ka bija brīvs un varēja arī nepiederēt pie tautas, — šie mītiņi iepatikās. Viņam bija prieks par visām šīm runām. Tās viņam nederdzās tā kā Olivjē; viņš nebija tik jūtīgs pret ērmīgās izteiksmes formas smieklībām. Viens p|āpa viņam likās līdzīgs otram. Viņš nicināja visus frāžu varoņus. Kaut viņš necentās šo retoriku saprast, tomēr izjuta muzikālo attiecību dzīvo iespaidu, kāds radās starp to, kas runāja, un tiem, kas klausījās. Runātāja iespaida spēku simtkārtīgi vairoja atbalss klausītājti sirdīs. Sākumā Kris-tofs vērību veltīja tikai runātājam un izjuta neklusināmu ziņkārību iepazīties ar kādu no šiem vīriem.

Vislielākais iespaids uz pūli bija Kazimiram Zusjē — bālām, sīkam tumšmatim, trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus vecam, kalsenam un vārgam vīram ar mongolisku seju, asām, saltām acīm, plāniem matiem un smailu bārdu. 2usjē spēks nebija slēpts mīmikā, kas bija neizteiksmīga, drudžaina un reti saskanēja ar to, ko viņš runāja, — tas nebija slēpts ari runas formā, jo viņa balss bija rupja, svilpjoša un ķērcoša, — tas izauga no visas viņa personības, no kaislīgās pārliecības, kas izstrāvoja no viņa. Likās, ka Zusjē nevienam neļauj domāt citādi, nekā domāja viņš, un, tā kā viņš domāja taisni tā, kā viņa klausītāji gribēja domāt, tad viņiem nebija grūti saprasties. To, ko viņi no oratora gaidīja, tas atkārtoja trīs, četras, desmit reizes. Zusjē nepiekusa ar negantu spītību neatlaidīgi sist uz vienas un tās pašas naglas, visu publiku aizrāva viņa piemērs, un tā sita, sita, līdz nagla bija iedzīta, kur vajadzēja. — Šim personīgajam iespaidam pievienojās arī Zusjē labā slava, viņa pagātne, kas modināja pilnīgu uzticību,

m

jo viņš vairāki lāgi bija sēdējis cietumā savu pārgalvīgo rakstu dēļ. Visa viņa personība izstrāvoja nesalaužamu enerģiju, bet cilvēks, kas mācēja gaiši redzēt, saskatīja viņa dvēselē lielu un dziļu apnikumu, dusmas par savu likteni un riebumu pret visiem pārbaudījumiem. 2usjē bija viens no tiem, kas vienā dienā izšķiež vairāk, nekā visam mūžam dots. Kopš agras bērnības viņa veselību postīja darbs un trūkums. Viņš bija izbaudījis visu amatu grūtības. Viņš bija strādājis par stiklinieku, par svina lējēju, par burtlici; viņa veselība bija iedragāta, viņu grauza dilonis. Šī kaite viņam lika izjust rūgtas vilšanās, mēma izmisuma brīžus, kad viņš neticēja ne sev, ne savam darbam, bet bija arī tādi mirkļi, kad slimība visu satrauca ielīksmotā dedzībā. Viņā bija savienots mākslots straujums un slimīgs straujums, politikānisms un neapvaldīta drudžainība. Viņš pats saviem spēkiem bija izglītojies, ļoti labi zināja šo un to, it īpaši socioloģijas jautājumus, labi orientējās dažādos amatos. Daudzi jautājumi viņam bija gandrīz sveši, bet arī tajos viņš jutās tikpat drošs. Viņš bija pilns utopiju un pareizu jēdzienu, nezināšanas un praktiskās gudrības, aizspriedumu, piedzīvojumu un neuzticīga naida pret buržuāzisko sabiedrību. Tas viņu tomēr netraucēja Kris-tofu uzņemt draudzīgi. 2usjē savā patmīlībā jutās glaimots, ka ar viņu gribēja iepazīties pazīstams mākslinieks. Viņš piederēja pie vadoņu ģints un pret vienkāršiem strādniekiem bija valdonīgi skarbs. Kaut gan savā pārliecībā viņš tiecās pēc pilnīgas vienlīdzības, tomēr vieglāk to realizēt viņam bija ar tiem, kas stāvēja augstāk par viņu, nekā zemāko ļaužu vidū.

Kristofs satika arī citus strādnieku kustības vadoņus. Dziļākas vienprātības viņu vidū nebija. Gan ar lielām grūtībām viņus vienoja kopējā cīņa un kopējais darbs, taču siržu tuvību tas neradīja. Varēja redzēt, cik ārēji un pārejoši bija faktori, ar kuriem saistījās šķiriskās atšķirības. Senie antagonismi bija tikai nomaskēti, bet ne izzuduši. Te varēja sastapt ziemeļniekus un dienvidniekus, kas joprojām dziļi nicināja cits citu. Viens amatnieks apskauda otra amatnieka peļņu, un cits citu tie uzlūkoja sava amata neslēptā pārākuma apziņā. Bet lielākā atšķirība bija — un mūžīgi būs — temperamentu atšķirība. Lapsas un vilki, ragulopi un plēsīgie zvēri — tie, kas radīti rīšanai, un tie, kas radīti, lai tiktu aprīti, cits citu ošņāja barā, kur viņus visus bija sadzinusi neļdiii'a šķiriskā un interešu vienkopējība. Tie pazina cits citu Uti īgdami riica un šņāca.

Kristofs reizēm ēda pusdienas mazā restorānā, ko vadīja (ioljē vecs draugs Simons, arī bijis dzelzceļa kalpotājs, no darba atlaists par līdzdalību streikā. Šo restorānu apmeklēja •dndikālisti. Pa pieci seši kopā tie sēdēja dibenistabā, kuras logi vērās šaurā un tumšā sētā. kur nepiekusdami dziedāja divi krātiņā ieslodzīti kanārijputniņi, savas mīlestības tvīk-• lošās dziesmas raidīdami saulainā debesu tālē. Zusjē šurp nāca kopā ar savu mīļāko — ar skaisto Bertu, dūšīgu un koķetu meiču, kam bija bāla seja, sarkankvēloši mati, mūžam nemierīgas un smejošas acis. Viņa visur līdzi vadāja skaistu, švītīgu puisi, asprātīgu pozētāju mehāniķi Leopoldu Graijo. Tas bija šīs sabiedrības estēts. Viņš dēvējās par anarhistu, bet, lai gan nikni nosodīja buržuāziju, savā dvēselē tomēr bija visnožēlojamākais sīkpilsonis. Jau gadiem viņš katru dienu kāri lasīja literāro lubu žurnālu erotiskās un dekadentiskās noveles. Šī lasāmviela bija apstulbojusi viņa garu. Viņa baudu jēdzienos dīvaini savienojās garīga izsmalcinātība un pilnīgs fiziskas smalkjūtības trūkums, vienaldzība pret tīrību un rupjību ikdienišķā dzīvē. Viņš bija ieradis dzert šo viltoto, mākslīgi sasaldināto vīnu: greznībā izlutināto ļaužu intelektuālās izvirtības alkoholu, kas kairināja neveselīgo bagātnieku slimīgos jutekļus. Nevarēdams savai miesai sniegt visas šīs baudas, viņš pildīja ar tām smadzenes. Tāds dzēriens rada tikai nejauku garšu un pašu dzērāju apstulbo. Bet ir tādi, kas to dzer, lai būtu līdzīgi bagātniekiem. Un tomēr viņi tos nīst.

Kristofs necieta šo ākstu. Daudz mīļāks viņam bija elektrotehniķis Sebastjans Kokārs, kas bija tikpat ievērojams runātājs kā Zusjē. Kokārs neapkrāvās ar teoriju slogu. Viņš pats vienmēr nezināja, kurp viņa ceļš viņu veda. Bet viņš gāja pa to taisni un droši. Viņš bija īsts francūzis, plecīgs un jautrs četrdesmit gadus vecs vīrs, ar lielu, platu seju, sārtiem vaigiem, apaļu galvu un sarkaniem matiem, kuplu bardu un vērša kaklu, dimdošu balsi. Tāpat kā Zusjē, viņš bija teicams strādnieks, bet viņam patika smieties un dzert. Slimīgais Zusjē šo nekaunīgo veselību uzlūkoja ar skaudīgām acīm. Un, kaut viņi bija draugi, viņu attiecībās tomēr slēpās dīvains ienaids.

Mazā restorāna saimniece Orelī bija krietna un godīga četrdesmit piecus gadus veca sieviete. Jaunībā viņa droši vien bijusi skaistule un tāda bija vēl tagad par spīti smagā darba pēdām. Ar rokdarbu klēpī viņa sēdēja blakus apmeklētājiem, draudzīgi smaidīdama, klausījās viņu valodās un vienā laidā kustināja lūpas. Viņu sarunās tā reizēm iemeta kādu vārdu un, turpinādama savu darbu, viņu vārdu ritmu pavadīja ar lēniem galvas mājieniem. Viņai bija precēta meita un divi mazi bērni, viens septiņus, otrs desmit gadus vecs — meitene un zēns. Tie savus skolas uzdevumus gatavoja turpat netīrā un lipīgā galda galā, uztverdami sarunu fragmentus, kas viņiem nemaz nebija jādzird.

Divas trīs reizes Olivjē tur iegāja Kristofam līdz. Bet šo laužu sabiedrībā viņš nejutās labi. Kad šos strādniekus nesaistīja noteiktas darba stundas, kad viņus neaicināja kviecošā fabrikas svilpe, tad viņi bija neticami izšķērdīgi ar savu laiku, vai tas bija pēc darba vai brīvajās stundās, svētku dienās vai bezdarbā. Kristofam, kas tobrīd dzīvoja dīkā brīvībā, kad pēc piepildīta darba gara dziļumos briest jaunas ieceres, bija tikpat daudz laika kā viņiem: elkoņus atbalstījis uz galda, viņš mīļu prātu sēdēja kopā ar šiem [audīm, smēķēja, dzēra un tērzēja. Bet Olivjē buržuā instinktus, viņa garīgās disciplinētības veidotās tradicionālās ierašas, darba kārtību un godprātīgo laika iedalījumu apvainoja šāda laika izšķērdēšana, viņš nevarēja tik vieglprātīgi zaudēt tik daudz stundu. Turklāt viņš nemācēja ne dzert, ne tērzēt. No šiem ļaudīm viņu šķīra tīri fiziska neērtības sajūta, dziļi slēpta nicība, kas traucē dažādo sabiedrības kārtu tuvošanos, un jutekļu naidīgums, kas pretojas dvēseļu radniecībai, un miesa, kas dumpojas pret sirdi. Divatā ar Kristofu Olivjē aizkustināts runāja par augsto pienākumu brālīgi tuvoties tautai, bet, kad bija kopā ar pašu tautu, tad jutās tai svešs un visa viņa labā griba izgaisa vējā. Turpretim Kristofs, kas zobojās par Olivjē idejām, varēja sadraudzēties ar katru strādnieku, ko satika uz ielas. Olivjē jutās bēdīgs un satriekts, ka visi šie ļaudis viņam bija tik sveši. Viņš centās tiem līdzīgs būt, domāt viņu domas, runāt viņu valodu. Bet viņš to nevarēja, viņa balss skanēja dobji, nomākti, un tā nebija līdzīga viņu balsīm. Kad viņš lūkoja izrunāt no viņiem aizgūtus vārdus, tie iespiedās kaklā un izskanēja nedabiski. Viņš vēroja pats sevi, jutās samulsis un mulsināja arī viņus. Un viņš to skaidri zināja. Olivjē zināja, ka šiem ļaudīm viņš bija tikai aizdomīgs • vršinieks, ka neviens pret viņu nejuta draudzību, un, viņam ni/.cjot, tie visi atviegloti nopūtās. Bieži viņš uztvēra skarbus un ledainus skatienus — tos naidīgos skatienus, ar kādiem ,.ivas posta dzīves saniknotie strādnieki uzlūko buržuāzijas pārstāvjus. Šie skatieni varbūt vērsās arī uz Kristofu, bet viņš los nevēroja.

Vienīgie, kas no visas šīs sabiedrības piekļāvās Olivjē, bija Orelī bērni. Tie nejuta naidu pret buržuāziju, drīzāk ot-iadi. Buržuāziskā kultura mazajam zēnam bija kā burvju dārzs; viņš bija diezgan gudrs, lai to mīlētu, bet ne tik gudrs, lai to izprastu. Mazo, skaisto meitenīti, ko Olivjē reiz aizveda pie Arno kundzes, dzīves greznība neatvairāmi valdzināja. Viņa bija aizgrābtībā gluži mēma, kad varēja sēdēt skaistos krēslos, pieskarties skaistām drēbēm; viņas būtībā slēpās prieka meita, kas dzimusi vienkāršā tautā un ilgojas pēc bagātības paradīzes un buržuāzijas dzīves ērtībām. Olivjē nemaz negribēja šīs dziņas meitenē veicināt. Un bērnišķais cildinājums viņa šķirai Olivjē neielīksmoja un neatsvēra citu šīs sabiedrības locekju apslēpto naidu. Viņu naidīgais skarbums sāpināja Olivjē. Viņš kaislīgi tiecās šos |audis saprast! Un varbūt viņš tiešām tos saprata pārāk labi. Bet viņš pārāk asi tos vēroja, tādēj tie pukojās. Tā nebija uzmā-cīga ziņkārība, bet nevairāma ieraša analizēt citu cilvēku dvēseles.

Ļoti drīz Olivjē izdibināja 2usjē dzīves slepeno drāmu: slimību, kas viņu plosīja, un viņa mīļākās neganto spēli. Berta mīlēja 2usjē un lepojās ar viņu, bet meičā kūsāja pārāk strauja dzīvība. 2usjē zināja, ka Berta viņam zudīs, un viņu mocīja greizsirdība. Viņa tikai smējās par šīm mokām, kairināja vīriešus, ķircināja tos ar saviem skatieniem, apmāja ar savu juteklisko atmosfēru: viņa bija neprātīga vīriešu kārdinātāja. Varbūt viņa savu 2usjē pievīla ar Graijo. Varbūt viņai patika, ka 2usjē tā domā. Bet tas nebija novēršams: ja vēl šodien viņa to nepievīla, tad pievils to rīt. 2usjē neiedrošinājās viņai aizliegt mīlēt to, kas viņai patika: vai viņš pats nesludināja sievietes un vīrieša tiesības uz brīvību? Kādu dienu, kad viņš to rāja. tā nekaunīgi un zaimojoši viņam atgādināja viņa paša vārdus. Viņa dvēselē norisinājās neganta cīņa starp viņa brīvības teorijām un bangainajām kaislībām. Savā sirdī viņš vēl bija veco laiku cilvēķs, despotisks un greizsirdīgs; savā garā viņš bija nākotnes cilvēks — utopists. Bet viņa bijā vakardienas un rītdienas sieviete, kāda sieviete ir bijusi un būs visos laikos. — Un Olivjē, šo noslēpumaino divkauju vērodams un pats no saviem piedzīvojumiem pazīdams šīs kvēlošās mokas, redzēja Zusjē vājību un iesila līdzcietībā pret viņu. Bet Zusjē noģida, ka Olivjē redz viņa dvēseles sāpes, un tādēļ viņš nemūžam nevarēja tam būt pateicīgs.

Vēl bija kāds, kas iecietīgi vēroja šo mīlestības un naida rotaļu. Tā bija saimniece Orelī. Nevienam nemanot, viņa redzēja visu. Viņa pazina dzīvi. Šī krietnā sieva, veselīga, mierīga un mājīga, bija pārdzīvojusi diezgan vieglprātīgu jaunību. Jaunības dienās viņa bija puķu pārdevēja. Viņai bija mīļākais no buržuāzijas aprindām, un vēlāk viņai bija arī citi mīļākie. Bet viņa apprecējās ar strādnieku un bija krietna sieva un māte. Viņa saprata visu, visas siržu neprātības, tiklab Zusjē greizsirdību, kā jaunās asinis, kas slāpst pēc jautras dzīves. Ar dažiem labi domātiem vārdiem viņa centās tos abus samierināt:

— Cilvēkiem vajag būt piekāpīgiem! Tādu nieku deļ taču nav vērts maitāt sev garastāvokli...

Viņa nebrīnījās, ka visi viņas vārdi biia veltīgi.

Tāda jau esot pasaules kārtība, cilvēks nevarot bez ciešanām dzīvot...

Viņas dvēseli šūpoja veselīgā un skaistā tautas bezrūpība, ko nevar sadragāt nekāds posts. Arī viņa bija cietusi bēdas un grūtības. Pirms trijiem mēnešiem bija nomiris viņas piecpadsmit gadus vecais dēls, ko viņa ļoti mīlēja. Tās viņai bija lielas bēdas. Bet viņa atkal smējās un kūsāja darba priekā. Viņa teica:

— Ja cilvēks savām bēdām ļaus vaļu, kā tad viņš lai dzīvo!

Un viņa vairs nedomāja par dēlu. Tā nebija patmīlība. Viņa citādi nevarēja, viņas dzīvības spēks bija pārāk straujš, un tagadne viņu aizrāva savā virpulī. Viņa nevarēja kavēties pagātnē. Viņa piemērojās tam, kas bija, un būtu varējusi piemēroties visam, kas varētu vēl būt. Ja būtu sākusies revolūcija un apvērsusi visu pasauli, viņa tomēr būtu pratusi noturēties kājās; viņa savu darbu būtu darījusi visur, lai tas būtu kāds būdams. Savas dvēseles dziļumos viņa revolūcijai neticēja. Viņa vispār neticēja daudzām lietām Saprotams, ka dzīves grūtajos brīžos viņa zīlēja kārtis un, bēru gājienu redzot, nekad neaizmirsa pārmest krustu. Kaut viņa bija brīv-domīga un iecietīga, viņai tomēr piemita Parīzes tautas skepticisms, šis veselīgais skepticisms, kas tikpat viegli šaubās, cik viegli elpo veselas plaušas. Kaut viņa bija revolucionāra sieva, pret sava vīra un viņa partijas idejām — un arī pret citām partijām — viņa izturējās ar tikpat laipnu mātes ironiju kā pret jaunības pārgalvībām un vecāku ļaužu neprā-tībām. Katra nieka dē| viņa neuztraucās. Bet viņa interesējās par visu. Ne viņu varēja pārsteigt laime, ne arī nelaime Un tomēr viņa bija optimiste.

— Nekad nevajag traucēt savu mieru un maitāt savu labo omu ... Ja tikai cilvēkam ir veselība, gan tad visas klizmas beigsies un atkal viss būs labi...

Tādam cilvēkam bija jāsaprotas ar Kristofu. Viņiem nebija daudz jārunā, lai redzētu, ka viņi abi bija viena gara cilvēki. Lāgu lāgiem viņi saskatījās ar saprotošu smaidu, kamēr citi ķildojās un kliedza. Bet bieži viņa smaidīja viena pati, uzlūkodama Kristofu, kas citiem līdzi iedegās ķildā un aizrāvās daudz kvēlākā kaislībā nekā visi citi.

KRISTOFS nemanīja Olivjē savrupību un mulsumu šajā sabiedrībā. Viņš pats necentās ielūkoties šo ļaužu sirdīs. Viņš ēda un dzēra, smējās un dusmojās tiem līdz. Viņi uzticējās Kristofam, kaut bieži iekaisa sīvā vārdu cīņā ar viņu. Viņš nesaudzēja tos un savus spriedumus izteica klaji un droši. Ja Kristofam būtu bijis jāsaka, vai viņš ir pret tiem vai ar tiem, tas viņam nebūtu bijis tik viegli. Bet viņš nedomāja par to Ja viņam būtu bijis jāizraugās, viņš droši vien būtu nostājies kā sindikālists pret sociālismu un visām valsts sistēmām, pret šo ērmu. kas rada ierēdņus un cilvēciska-mašīnas. A>r prātu viņš atzina pro fesionālo organizāciju vareno darbu, kuras ar divpusēji griezīgu asmeni satrieca sociālistiskās valsts mirušo abstrakciju un reizē arī neauglīgo individuālismu — šo enerģijas skaldītāju, kopspēka iz-putinataju nevarīgās vienībās —

mūsu laiku briesmīgāko postu, par kuru pa da|ai atbildīga ir arī Franču revolūcija.

Bet daba ir stiprāka par cilvēka prātu. Kad Kristofs nāca saskarē ar arodbiedrībām, šīm bīstamajām vājo cilvēku savienībām, viņa varenais individuālisms pēkšņi sašuta. Viņš citādi nevarēja kā nicināt šos cilvēkus, kam bija jāieķeras visiem vienā virvē, lai dotos cīņā. Un, ja arī Kristofs pieļāva, ka citi var paklausīt šādam likumam, viņš nebaidījās teikt, ka viņam tas nav rakstīts, jo nevajag aizmirst, ka vājie gan ir simpātiski, kamēr tie apspiesti, bet nesimpātiski top, kad paši kļūst apspiedēji. Kristofam, kas senāk vientulīgiem, krietniem vīriem uzsauca: «Apvienojieties!» — pēkšņi radās ļoti nepatīkams iespaids, kad pirmo reizi viņš nokļuva kādā no šīm krietno ļaužu apvienībām, jo visi viņi nebija vienlīdz krietni, bet visi tie dižojās ar savām tiesībām un spēku un visi būtu varējuši savu varu izlietot nelietīgi un velti. Krietnākie un labākie, visi tie, ko Kristofs mīlēja, viņa draugi, kurus viņš bija saticis visos Nama stāvos, labprāt vairījās no šīm cīņas savienībām. Tie bija pārāk liegi noskaņoti un pārāk bikli, lai šīs savienības viņus neatbaidītu; tie bija taisni kā radīti, lai šīs organizācijas viņus nomāktu pirmos. Pret strādnieku kustību viņu attiecības bija tādas pašas kā Olivjē attiecības. Kristofs simpatizēja strādniekiem, kas organizējās. Bet viņš bija audzināts brīvības kultā, un taisni to revolucionāri cienīja vismazāk. Kam šodien vispār kāda dala gar brīvību? Tikai šaurai izlasei, kam nav nekāda iespaida uz pasaules notikumiem. Brīvībai ir grūtas dienas. Romas pāvesti vajā prāta gaismu, Parīzes pāvesti dzēš debesu gaismu l, un Pato kungs iet un izdzēš ielu lukturus, visur triumfē imperiālisms: tcokratiskais imperiālisms Romas baznīcā; militārais imperiālisms savtīgajās un varas kārajās monarhijās; birokrātiskais imperiālisms kapitālistiskajās republikās un diktatoriskais imperiālisms revolūcijas komitejās! Nabaga brīvība, tu neesi no šīs pasaules! ... Nelietīga un veltīga varas lietošana, ko sludināja un piekopa revolucionāri, sadusmoja un sašutumā iededzināja Kristofu un Olivjē. Tikpat mazu cienību viņi juta pret dzeltenajiem strādniekiem, kas atteicās ciest par vienkopējo mērķi. Bet viņiem likās briesmīgi, ka strādniekiem ar varu lika ciest. — Taču katram reiz ir jāizšķiras. īstenībā

i Norādījums uz kādu smieklīgu oratora Viviāni runu deputātu palātā. (R. R.) tagad nav jāizvēlas starp imperiālismu un brīvību, bel gan starp vienu un otru imperiālismu. Olivjē teica:

— Es neatzīstu ne vienu, ne otru. Es aizstāvu apspiestos.

Arī Kristofs tikpat dedzīgi ienīda apspiedēju tirāniju. Bet viņu aizrāva revolucionāro strādnieku pulks, kas ar spēku lauza sev ceļu.

Viņš pats gandrīz to neapzinājās. Saviem galda biedriem viņš teica, ka neejot tiem līdz.

— Kamēr jūs iesiet cīņā tikai par materiālām interesēm, — viņš teica, — jūs nevarat mani interesēt. Bet, kad sāksiet cīņu par savu ideju, es būšu ar jums. Jūsu vēdera intereses man vienaldzīgas. Es esmu mākslinieks, man jācīnās par mākslu, es nevaru to padarīt par kādas partijas kalpu. Es zinu, ka pēdējā laikā godkārīgi rakstnieki, dzīdamies pēc neveselīgas popularitātes, ir rādījuši ļaunu piemēru. Man liekas, ka savai lietai, ko viņi tā grib aizstāvēt, viņi nav pakalpojuši, bet mākslu gan viņi nodevuši. Mūsu īstais uzdevums ir sargāt gara gaismu. To jūsu aklajai cīņai nebūs aptumšot. Kas turēs gaismas lāpu, ja mēs to izmetīsim no savām rokām? Jums, bez šaubām, būs patīkami to atkal atrast neskartu, kad nāksiet mājās no savas kaujas. Vienmēr ir jābūt strādniekiem, kas kurina katlu ugunis, kamēr kuģa klājā kaist cīņa. Viss ir jāsaprot, nekas nav jāienīst! Mākslinieks ir kompass, kas visniknākajā negaisā vienmēr rāda uz ziemeļiem ...

Viņi sauca Kristofu par pļāpu, teica, ka tas pats esot pazaudējis savu kompasu, viņi iedrošinājās to draudzīgi izzobot. A'lāksliniekam būt viņu izpratnē nozīmēja dzīves gudriniekam būt, kas savu dzīvi prot ierīkot tā, lai viņam daudz nebūtu jāstrādā un lai viņa darbs būtu patīkams.

Kristofs atbildēja, ka viņš strādā tāpat un varbūt vēl vairāk nekā viņi un ka darbs viņu nekad nav baidījis. Nekas viņam nederdzās tik loti kā sabotāža, kā darba izniekojums, kā slinkums, ko attaisnoja ar principiāliem iemesliem.

— Ak. kā visi šie nožēlojamie nelgas trīc un dreb par savu dārgo ādu! — viņš sacīja. — Ak mīļais dievs! Es strādāju kopš sava desmitā mūža gada un nepazīstu noguruma. Bet jūs darbu nīstat, jūs savā dvēselē esat īsti buržuā . . . Kaut jel jūs spētu sagraut veco pasauli! Bet arī to jūs nevarat! Un jūs nemaz to negribat, kaut kliedzat, draudat un izliekaties, it kā jūs visu zemeslodi gribētu uzspert gaisā, bet galvā jums tikai vienas domas: pasauli sagrābt savās rokās un iegulties buržuāzijas sasildītajā gultā. Varbūt tikai daži simti nabagu zemes racēju no visas tiesas grib bojā iet un citus bojā dzīt, kaut viņi paši nezina, kādēļ: vai aiz prieka vai aiz bēdām — gadsimtu ilgām bēdām, kas viņiem aizžņaudz elpu. Izņemot tikai šos dažus nedaudzos, visi citi domā vienīgi par to, kā pirmajā izdevīgajā mirklī ielavīties buržuāzija? rindās. Un tur viņi top par sociālistiem, žurnālistiem, lektoriem, literātiem, deputātiem, ministriem .. . Velti jūs par viņiem uztraucaties! Jūs paši neesat labāki. Jūs sakāt, ka tie bija nodevēji? ... Labi. Kam pēc viņiem nāk kārta? Tā pienāks jums visiem. Neviens no jums neatturēsies pretim šim kārdinājumam! Un kā gan jūs to varētu? Neviens no jums netic dvēseles nemirstībai. Es saku, jūs visi esat rijīgi zvēri ar tukšiem vēderiem! Un citu domu jums nav kā savus vēderus piepildīt!

Šie vārdi visus sadusmoja, un viņi kliedza visi reizē. Ķildas vidū bieži vien notika, ka Kristofs, sava temperamenta aizrauts, bija revolucionārāks nekā visi citi. Velti viņš cīnījās pats ar sevi: viņa intelektuālā augstprātība, viņa švītīgās iedomas par tīrā daiļuma pasauli, kas radīta bezgalīgam gara priekam, — viss pēkšņi izgaisa, redzot pasaules netaisnību. Vai pasaule var daiļa būt, ja no desmit cilvēkiem astoņi dzīvo trūkumā un nabadzībā, garīgā un fiziskā postā? Nemūžam! Kas to iedrošinās apgalvot, tam jābūt nekaunīgam privilēģiju īpašniekam. Tāds mākslinieks kā Kristofs ar tik jūtīgu sirdsapziņu citādi nevarēja kā nostāties strādnieku pusē. Kam gan vairāk jācieš no sociālo dzīves apstākļu amoralitātes, no apkaunojošās cilvēku nevienlīdzības kā gara darbiniekiem? Mākslinieks nomirst bada nāvē vai top Dar miljonāru, un iemesls tam tikai viens: modes kaprīze vai to ļaužu kaprīzes, kuri ar modi spekulē. Sabiedrība, kas saviem lielākajiem gariem liek bojā iet vai tos pārspīlēti algo, ir nedabiska sabiedrība: tāda jāizdeldē no pasaules. Ikvienam cilvēkam, vai viņš strādā vai ne, ir tiesības uz dzīves minimumu. Ikvienam darbam, vai tas labs vai nenozīmīgs, jābūt algotam nevis pēc tā īstās vērtības (Kas to gan varētu tik nemaldīgi izšķirt?), bet pēc šī darba darītāja likumīgajām un normālajām prasībām. Māksliniekam, zinātniekam, izgudrotājam, kas sabiedrību ceļ godā, jānodrošina dzīve, lai

viņam būtu laiks un līdzekļi sabiedrību celt vēl lielākā godā. 'I'ikai to un vairāk nekā. Mona Liza nebūt nav miljonu vērta. Starp mākslas darbu un naudu nav un nevar būt nekāda sakara, mākslas darbs nav ne augstāks, ne zemāks par naudas vērtību: tas paceļas pāri visiem vērtējumiem. Nevar būt runas par mākslas darba samaksu, jāgādā tikai par to, lai mākslinieks var dzīvot. Dodiet viņam tik daudz, lai viņš var paēst un mierīgi strādāt! Ir nejēdzīgi un muļķīgi, ja viņu grib padarīt par sveša īpašuma zagli. Jāsaka skaidri un gaiši: ikviens, kam ir vairāk, nekā vajadzīgs viņa paša un viņa ģimenes, viņa garīgo spēju normālai attīstībai, ir zaglis. Kas viņam ir pārlieku, iā citiem trūkst. Cik bieži, dzirdot runājam par Francijas neizsmeļamajām bagātībām, par neskaitāmajiem mantu krājumiem, mēs, strādnieki, inteliģenti, vīrieši un sievietes, esam skumji smaidījuši — mēs, kas no savas dzimšanas visu mūžu esam strādājuši un plēsušies, lai iegūtu kaut tik daudz, ka nebūtu jānomirst badā, bet bieži mēs nenopelnām ne dienišķo maizi un redzam, ka labākie no mums aiz pārmērīgām pūlēm aiziet bojā, — mēs, savas tautas augstākie gara īstenieki! Jūs, kam pieder vairāk nekā jūsu tiesa no pasaules bagātības, — jūs bagātībā cēlušas mūsu ciešanas un mūsu nabadzība. Bet tas jūs netraucē, jums nekad netrūkst sofismu, kas jūs apmierina, jūs daudzināt svētās privātīpašuma tiesības, veselīgo cīņu par eksistenci, cēlās progresa intereses, šī teiku ērma apšaubāmās labklājības intereses, kurām jūs ziedojat īsto labklājību — citu cilvēku mantu un dzīvību! Un tomēr jūs nekad nevarēsiet noliegt: jūsu bagātība ir pārāk liela. Pārāk liela, lai tikai dzīvotu savu dzīvi. Mēs ciešam trūkumu. Bet mēs esam vērtīgāki nekā jūs. Ja nevienlīdzība jums patīk, tad piesargieties, ka rīt tā nevēršas pret jums!

TA KRISTOFU aizrāva kaislību reibonis, kas kūsāja viņam visapkārt. Vēlāk viņam pašam bija brīnums par savu pēkšņo daiļrunības dedzību. Bet tādām nejaušībām viņš neveltīja lielāku vērību. So vieglo aizrautību viņš izskaidroja ar skurbumu. Viņš tikai nožēloja, ka vīns nebija labāks, un viņš sumināja savus Reinas vīnus. Viņš aizvien vēl bija pārliecināts, ka viņam nav nekāda sakara ar revolucionārām idejām. Bet notika kaut kas savāds: Kristofs, šīs idejas iztirzādams vai pat tās aizstāvēdams, iekvēlojās aizvien kaislākā cīņas sparā, turpretim viņa biedru dedzība likās lēni izdziestam.

Un tiešām, viņi mazāk |āvās ilūzijām nekā Kristofs. Pat dedzīgākie vadoņi, no kuriem buržuāzija visvairāk baidījās, savā dvēselē bija nedroši un sasodīti buržuāziski. Kokars ar saviem skaļajiem, zviedzošajiem smiekliem gan dimdināja balsi un no acīm meta zibšņus, bet tikai pa pusei ticēja tam, ko pats runāja. Viņu dzina prieks mūžīgi runāt, komandēt, darboties. Viņš bija varas un spēka mutesbajārs. Viņš redzēja buržuāzijas gļēvulību, un viņam patika to baidīt, izliekoties stiprākam un briesmīgākam, nekā viņš bija! Ar Kris-tofu sarunādamies, viņš jautri smējās un vaļsirdīgi atzinās, ka nemaz nav tik bīstams. Graijo kritizēja visu, arī to, ko pats gribēja darīt; katru darbu viņš izpostīja jau pašā sākumā un neļāva tam nobriest. Zusjē vienmēr pastāvēja pie saviem apgalvojumiem, gribēja, lai viņam būtu taisnība. Reizēm viņš pats atzina savu argumentu aplamību, bet turējās pie tiem ar visu spītību. Savas partijas uzvaru viņš labprāt butu ziedojis savai patmīlībai. Bet aklas un ietiepīgas ticības uzliesmojumi viņā mainījās ar ironiska pesimisma brīžiem, kuros viņš rūgti nosodīja ideoloģiju melīgumu un jebkuras cīņas veltīgumu.

Strādnieku vairums bija tāds pats. Pēc apskurbināšanās ar vārdiem viņi vienā mirklī varēja krist visdziļākā neticībā. Viņiem bija milzīgas ilūzijas, bet tām nebija pamata. Viņi nebija tās iekarojuši neatlaidīgā darbā, nebija tās radījuši paši, bet aizguvuši no citiem, sekodami mazākās pretestības likumam, tam pašam, kas viņus dzina izklaidēties dzertuvēs vai šantānos. Tā bija nedziedināma domu kūtrība, kurai gan bija pārāk daudz attaisnojumu: šie ļaudis taču bija kā trenkāti zvēri, kas ilgojas tikai pēc miera, lai varētu atgulties un netraucēti atgremot savu barību un savus sapņus. Bet, kad šie sapņi izgaisa, pāri palika vēl lielāks gurdums un savas nevarības apziņa. Nepārtraukti viņi iedegās sajūsmā par kādu vadoni, taču drīz sāka turēt viņu aizdomās un novērsās no tā. Visbēdīgākais bija tas, ka viņiem bija taisnība: visus šos vadoņus citu pēc cita kārdināja un aizrāva bagātības, slavas un godkārības elks. 2usjē no šī kārdinājuma atturēja dilonis, kas grauza viņa veselību, un draudošais nāves tuvums, bet pēc viņa nāca daudzi citi, kas kļuva par nodevējiem un atkritējiem! Viņi visi bija sērgas upuri, kura postīja visu partiju politiskos darbiniekus: viņus samaitāja sievietes un nauda. (Tie ir divi ļaunumi, taču būtībā tas ir viens un tas pats posts!) Tiklab valdībā, kā opozīcijā bija visapdāvinātākie ļaudis, kas būtu varējuši izveidoties par lieliem valstsvīriem (citos laikos viņi varbūt tādi būtu kļuvuši), bet viņiem nebija pārliecības, viņiem nebija rakstura. Viņu nervus jau darbības sākumā bija samaitājusi dzives baudu dziņa, kas pēcgalā pārvērtās par ierašu. Viņi varēja pusceļā atsacīties no lieliem nodomiem un pēkšņi sākt darboties bez mērķa un bez jēgas vai vienā mirklī aizmirst visu: savas dienas gaitas, savu tēviju, savu partiju, lai tikai varētu ļauties saldai atpūtai un dzīves baudai. Viņiem netrūka drosmes kaujā krist, bet tikai reti no šiem vadoņiem būtu varējuši mirt savā darbā, droši noturēties savā sarga vietā, neizlaižot no rokām stūri un acis neatlaidīgi vēršot uz tālo mērķi.

$īs dziļi iesakņotās vājības apziņa pārcirta revolūcijas dzīvibas pavedienu. Strādnieki savu laiku izšķieda savstarpējos apvajnojumos. Viņu streikiem nebija panākumu — tos kavēja mūžīgās ķildas starp vadoņiem un strādniekiem, starp reformistiem un revolucionāriem un pārāk lielā neno-svērtība, neraugoties uz lielīgiem draudiem. Uzvarēt viņiem neļāva iedzimtais bara instinkts, kas visus šos dumpiniekus klusināja, tiklīdz atskanēja pirmais likuma mājiens; to līdzbiedru gļēvā patmīlība un zemsirdība, kuri izmantoja katru dumpi, lai pieglaimotos darba devējiem, lai paši izkultos sveiķā un savu pašlabuma diktēto uzticību liktu jo dārgāk samaksāt. Nemaz nerunājot par tautas masām piemītošo nedisciplinētību un anarhistisko instinktu. Vir,ii labprāt gribēja rīkot ekonomiskus streikus ar revolucionāru raksturu, bet negribēja, lai viņus atzīst par revolucionāriem. Ar policistu durkļiem viņi negribēja sastapties. Viņi iedomājās, ka olu kulteni var izcept, olas nesasitot Bez šaubām, viņiem labāk būtu paticis, ja olas būtu pārsitis kāds cits.

Olivjē to visu redzēja, vēroja, taču nebrīnījās. Viņš tūdaļ noprata, ka visi šie ļaudis vēl nav pacēlušies līdz tam uzdevumam, kas viņiem bija piepildāms, bet atskārta arī to likteņa varu, kura viņus visus trauca, un redzēja, kā Kristofs neapzinīgi peldēja straumei līdzi. Olivjē arī labprat būtu ļāvies šai straumei, bet tā viņu atvairīja. Viņš palika krastā un noskatījās, kā pali aizšalc.

Tā bija varena straume: tā uzvandīja kaislības, dziņas un pārliecības, kas sadūrās, sašķēlās un putojošās bangās aiz-brāzās, pretēju strāvu rautas. Vadoņi peldēja pa priekšu; viņi bija visnebrīvākie, jo citi viņus dzina, un varbūt viņi bija visneticīgākie no visiem. Reiz viņi bija ticējuši; viņi bija līdzīgi garīdzniekiem, par kuriem paši tik bieži zobojās: saistīti pie saviem zvērestiem, pie savas jau izdzisušās ticības, viņi bija spiesti to sludināt līdz galam. Aiz viņiem vilkās lielais bars, kas bija rupjš, neuzticams un akls. Lielākais vairums savā ticībā iedegās pēkšņi, nejauši, jo straume viņus rāva tieši uz šīm utopijām; jau rīt viņi vairs neticēs, tiklīdz straume aizplūdīs citā virzienā. Daudzi ticēja aiz darbošanās alkām, aiz dēku prieka. Ciliem ticības pamats bija romantiska muļķība, kam nebija sakara ar cilvēka veselo prātu. Un daži retie ticēja aiz savas ^bsirdības. Attapīgie gudrinieki idejas izlietoja tikai kā cīņas ieroci; tiem bija tuvi un tverami mērķi, tie cīnījās par noteiktu darba algu, par noteiktām darba stundām. Kārīgākie klusībā cerēja reiz mūžā sevi gandarīt par visu savu posta dzīvi.

Bet straume, kas viņus nesa, bija gudrāka par viņiem, tā zināja savu mērķi. Kāda tai bēda, ja pašreiz tai vēl būs jāsašķīst pret vecās pasaules dambi. Olivjē skaidri redzēja, ka sociālai revolūcijai tagad nevar būt panākumu. Bet viņš zināja arī, ka ar sakāvi tā tikpat droši sasniegs mērķi kā ar uzvaru, jo apspiedēji tikai tad atzīst apspiesto prasības, kad apspiestie viņiem top bīstami. Tā revolucionāri ar savu ne-taisnigo varmācību veicināja savas idejas uzvaru ne mazāk kā šīs idejas taisnīgums pats par sevi.

«Un jūs, ko aicinājis tas kungs, jel atjēdzieties, kas jūs esat. Nav jūsu vidū daudz ne gudru, ne. stipru, ne cēlu. Bet viņš izraudzījās šīs pasaules neprātības, lai uzvarētu gudros; un viņš izraudzījās šīs pasaules vājības, lai uzvarētu stipros; un viņš izraudzījās šīs pasaules nešķīstības un nejēdzības, un to, kā nemaz nav, lai izdeldētu to, kas ir .. .»

Lai pasaules kārtību vadīja prāts vai neprāts, lai sociālā organizācija, ko veidoja sindikālisms, nākotnē solīja samērā labus panākumus, Olivjē tomēr domāja, ka Kristofam un viņam nav vērts savu ilūziju un ziedošanās prieku šķiest šajā ikdienišķajā cīņā. kura neatklās jaunu pasauli. Savā mistiskajā ceribā uz revolūciju viņš bija vīlies. Strādnieku tauta viņam nelikās labāka un patiesāka par citām šķirām un, galvenais, ne ar ko sevišķu neatšķīrās.

Olivjē skatienus un sirdi valdzināja vientulīgās brīvo domu salas, mazās ticīgo dvēseļu grupas, kas pacēlās šajā netīro kaislību un savtīgo nolūku purvā kā puķes ūdens līmenī. Velti izlase cenšas saplūst ar pūli: tā mūžīgi tieksies uz izlasi, uz visu šķiru un visu partiju augstāko izlasi, uz tiem, kas nes gaismas lāpu. Un viņu svētais pienākums ir modri sargāt šo uguni, lai tas nemūžam neizdziest viņu rokās.

Olivjē beidzot saprata, kur slēpts viņa dzīves uzdevums.

DAŽAS mājas tālāk no tā nama, kurā dzīvoja Olivjē, bija kurpnieka darbnīca. Tā atradās mazliet zemāk par ielas līmeni; darbnīcas iekšiene bija izsista ar dažiem kopā sanaglotiem dēliem, logi netīri, ar papīru aizlīmēti. Trīs pakāpieni veda šajā pagraba telpā, kurā cilvēks varēja stāvēt tikai saliecies. Tur bija vieta solam, uz kura stāvēja salāpītu kurpju rinda, un diviem ķeblīšiem. Kā daždien klasiskā tipa kurpnieks mazās darbnīcas saimnieks augu dienu dziedāja, svilpoja, sita naglas zolēs, aizsmakušā balsī gvelza ielas divdomības un izkliedza revolucionāras dziesmas vai arī no savas alas jautrā garā uzsauca zobgalības garām staigājošām kaimiņienēm. Žagata ar aizlauztu spārnu, kas dzīvoja pie kaimiņu mājas durvju sarga, lēkādama staigāja pa trotuāru un bieži apciemoja arī kurpnieku. Tā_ notupās uz ieejas pirmā pakāpiena un noskatījās uz viņu. īsu brīdi viņš novērsās no darba, lai maigā fleites balsi tai pateiktu kādu mīlīgu vārdu vai ar lielām pūlēm nosvilpotu «Internacionāli». Žagata tupēja un nopietni klausījās, svarīgi izslējusi knābi; lāgiem viņa saduga, izstiepa knābi, klanījās it kā sveicinādama un tūļīgi sasita spārnus, lai atgūtu līdzsvaru, tad pēkšņi apcirtās, frāzes vidū pameta savu sarunas biedru un, veselo spārnu vicinādama, slimo līdzi kuldama, aizlaidās un notupās uz sola atzveltnes, no kuras droši varēja kaitināt kvartāla suņus. Jautrais kurpnieks atkal sāka sist pa zolēm, un klausītājas aizbēgšana viņu netraucēja nobeigt savu pārtraukto runu.

Viņš bija piecdesmit sešus gadus vecs vīrs ar labsirdīgu, mazliet pūcīgu seju, mazām, smejošām acīm biezo uzacu ēnā un kailu galvvidu, kas no matu ligzdas izcēlās kā ola; viņam bija spalvainas ausis, liela bezzobu mute, kas rēgojās melna kā akas dzīle, kad viņš smējās, un netīra, izspūrusi bārda, kurā viņš mūžīgi vandījās ar saviem resnajiem, piķa aptraipītajiem pirkstiem. Viss kvartāls viņu dēvēja par Feijē tēvu vai Feijeta papiņu. Kas viņu gribēja kaitināt, tam viņš bija tikai jānosauc par La Faijetu, jo politikā šis vecais goda vīrs bija pavisam «sarkans». Agrā jaunībā viņš bija piedalījies Komūnā, ticis notiesāts uz nāvi un beidzot aizdzīts trimdā. Viņš lepojās ar savām atmiņām un dusmās sajauca Badengē^1 ar Galifē un Futrikē^10 [11]. Viņš kārtīgi gāja uz visām revolucionāru sapulcēm un bija dedzīgs Kokāra piekritējs, jo viņu valdzināja tas atriebības ideāls, ko pērkona balsī sludināja šis bārdainais vīrs. Kurpnieks nepalaida nedzirdētu nevienu Kokāra runu, it kā dzertin dzēra katru viņa vārdu, lielu, platu muti smējās par viņa jokiem, jūsmoja par viņa lamu vārdiem un priecājās par gaidāmo cīņu un apsolīto paradīzi. Citu rītu, pirmo vīna glāzi dzerdams, viņš vēlreiz avīzē izlasīja visu runas atstāstījumu; viņš lasīja to skaji — sev un

savam māceklim. Kad viņam uznāca dziņa runas jaukumu izbaudīt vēl pilnīgāk, viņš māceklim lika to lasīt priekšā un cirta puikam pliķi vaigā, ja tas izlaida kaut rindiņu. Darbu viņš gandrīz nekad nepaveica līdz apsolītajai dienai. Toties šis darbs bija solīds: viņa apavi gan maitāja kājas, bet paši nemaitājās nekad.

Vecais vīrs dzīvoja kopā ar savu trīspadsmit gadus veco mazdēlu, slimīgu un rahītisku kuprīti, kas bija viņa izsūtāmais un māceklis. Zēna māte septiņpadsmit gadu vecumā bija pametusi savu ģimeni un aizgājusi ar palaidnīgu strādnieku, kas pēcgalā izvērtās par apašu; itin drīz policija to saķēra un tiesa tam piesprieda cietuma sodu, un beidzot tas pazuda bez miņas. Jaunā sieviete, savu tuvinieku atstumta, palika viena pati ar bērnu un audzināja mazo Emanuēlu. Tam viņa veltīja visu savu mīlestību un savu naidu, ko bija jutusi pret mīļāko. Viņa bija sieviete ar slimīgi kaislīgu un greizsirdīgu raksturu. Savu bērnu viņa mīlēja drudžaini iekaistošā mīlestībā, bet bija pret zēnu brutāla un neganta, taču, kad bērns sasirga, viņa plosījās izmisumā. Tādās dienās, kad viņa bija nelāgā omā, viņa lika puisēnu gulēt bez vakariņām, bez maizes kumosa. Kad viņa to aiz rokas vilka pa ielām un bērns pagura, krita zemē un negribēja tālāk iet, viņa piecēla to ar kājas spērienu. Viņas runa bija nesakarīga; viņa pēkšņi varēja raudāt un tikpat pēkšņi smieties histēriskā jautrībā. Viņa nomira agri. Toreiz sešus gadus veco puisēnu vectēvs pieņēma pie sevis. Emanuēlu viņš sirsnīgi mīlēja, bet savas jūtas apliecināja loti dīvainā un īpatnējā veidā: viņš bērnu mūžīgi rāja, lamāja visneķītrākiem vārdiem, plēsa aiz ausīm un no rīta līdz vakaram vienā laidā sita un dauzīja, lai tas labi mācās savu amatu. Un viņš ne brīdi neaizmirsa tam galvā iekalt savu sociālo un antiklerikālo katķismu.

Emanuēls zināja, ka vectēvs nav ļauns cilvēks. Bet savu elkoni zēns mūžīgi turēja paceltu, lai atgaiņātos pret pliķu cirtieniem: no vectēva viņam bija bailes, sevišķi, kad tas pārnāca no dzertuves. Jo kurpnieku velti nesauca par Feijeta 1 papiņu: viņš piedzērās divi trīs lāgi mēnesī. Tad viņš gvelza un trieca visādas nejēdzības, smējās un ākstījās, un beidzot mazo Emanuēlu pamieloja ar dažām dunkām. Tās bija skalas, bet ne sāpīgas. Taču zēns bija iebaidīts; sava slimīguma dēļ [12]

tas bija jūtīgāks nekā citi bērni. Viņa prāts bija pāragri attīstīts, un no mātes viņš bija mantojis neapvaldītu, mežonīgu dvēseli. Vectēva rupjības viņu uztrauca tāpat kā revolucionārās balamutības. Trīcēdamas viņā atskanēja visas ārpasaules parādības, tāpat kā +rīcēja mazā veikala telpa, kad garām brauca smagie omnibusi. Emanuēla drudžainajā fantāzijā saplūda un kā zvanu dimdieni dobji atbalsojās visi ikdienišķās dzīves iespaidi, viņa lielās bērna sāpes, pāragro piedzīvojumu bēdīgās atmiņas, stāsti par Komūnu, vakara lekciju fragmenti, avīžu feļetoni, mītiņu runas, tumšas un mocošas dzimuma dziņas, kas viņam bija iedzimtas no vecākiem. Tas viss izveidojās par dīvainu, nemierīgu sapņu pasauli, no kuras smacīgā haosa un drūmās nakts lāgiem izšāvās žilbinoši cerību stari.

Dažreiz kurpnieks savu mācekli veda līdz uz krodziņu pie Orelī. Tur Olivjē ievēroja mazo kuprīti ar gaišo, vidžinošo balsi. Strādnieku vidū sēdēdams, daudz ar tiem nerunādams, Olivjē varēja pētīt un vērct slimīgo bērna seju ar lielo pieri un biklo, nomākto sejas izteiksmi; viņš dzirdēja rupjos jokus, ko pieaugušie zēnam teica, un redzēja, ka tādos brīžos tā vaibsti drudžaini saviebās. Olivjē redzēja, kā, revolucionārām runām skanot, zēna kastaņbrūnajās, samtainajās acīs atstaroja neminama ielīksme par gaidāmo laimi — par laimi, kas, kaut piepildījusies, tomēr nevarētu par labu vērst viņa nožēlojamo dzīvi. Tādos mirkļos acu zaigojums apgaroja viņa neglīto seju un lika aizmirst viņa kroplību. Pat skaistā Berta brīnījās par viņa acīm. Kādu dienu Berta viņam to pateica unL iekams viņš atģidās, noskūpstīja viņu uz lūpām. Zēns pietrūkās, uztraukumā nobālēja un riebumā atvirzījās. Meičai nebija laika to pamanīt: viņa jau ķildojās ar Zusjē. Tikai Olivjē redzēja Emanuēla apmulsumu; viņš neatlaidīgi vēroja zēnu un redzēja, kā tas trīcošām rokām, nodurtu galvu nolīda tumsā un meiču uzlūkoja drūmi kvēlošiem, piktiem skatieniem. Olivjē piegāja tam klāt un uzrunāja to maigi un laipni, un zēna biklums pēkšņi izgaisa ... Kā sirdi, ko vērība nav lutinājusi, var ielīksmot laipnība! Tā ir kā spirgta ūdens lāse, ko kāri uzsūc izkaltusi zeme. Bija vajadzīgi tikai daži vārdi, tikai smaids, lai mazais Emanuēls ar visu sirdi tiektos uz Olivjē un domātu, ka no šīs dienas Olivjē pieder viņam. Kad vēlāk viņš satika Olivjē uz ielas un dzirdēja, ka viņi ir kaimiņi, šī ziņa viņam likās kā noslēpumaina likteņa zīme,

lus rādīja, ka viņš nav maldījies. Viņš mūžīgi gaidīja, kad Olivļē ies garām vectēva darbnīcai, lai varētu tam pateikt labdienu; ja Olivjē aizgāja gar durvīm un izklaidībā nepalū-kojas uz zēna pusi, Emanuēls jutās sāpīgi apvainots.

Kad Olivjē kādu dienu atnāca pie Feijē tēva un atnesa viņam darbu, Emanuēls jutās svētlaimīgs. Kad darbs bija padarīts, zēns aiznesa to Olivjē, iepriekš nogaidījis, kad viņš pārradās mājās, lai droši varētu viņu satikt. Olivjē bija tik dziļi iegrimis savās domās, ka zēnu gandrīz neievēroja, un samaksāja tam, neteikdams ne vārda. Emanuēls mīņājās pie durvīm, likās ko gaidām, lūkojās pa labi un pa kreisi un bēdīgs dzīrās iet projām. Olivjē savā labsirdībā noprata, kas norisinājās zēna dvēselē, pasmaidīja un centās sākt ar viņu sarunu, kaut vienmēr juta dīvainu mulsumu, kad bija jārunā ar cilvēkiem no tautas. Šoreiz viņam laimējās atrast sirsnīgus un mīļus vārdus. Ar ciešanās rūdīta cilvēka intuīciju Olivjē redzēja (kaut pārāk vienpusīgi), ka šis zēns, tāpat kā viņš pats, ir dzīves ievainots putniņš, kas, galvu paslēpis zem spārna, noskumis un sarāvies tup uz kārts un sapņo par brīviem, pārdrošiem lidojumiem gaismas plašumā. Zēns uz Olivjē tiecās instinktīvā paļāvībā; viņu apbūra šis klusais cilvēks, kurš nekad viņam neuzkliedza, neteica rupjus vārdus un kura tuvumā varēja justies pasargāts no skarbiem ielas trokšņiem. Un grāmatu pilnā istaba, apjozta ar plauktiem, kuros snauda gadsimtiem seni sapņi, zēnam iedvesa reliģisku bijību. Viņš nevairījās no Olivjē jautājumiem un atbildēja mīlu prātu, kaut lāgiem viņam uznāca pēkšņas, mežonīgas bailes; viņam trūka vārdu. Pacietīgi un jūtīgi Olivjē centās atvērt šo nomākio, stostīgo dvēseli. Viņš sāka tajā ielūkoties un pamazām uzminēja visas tanī slēptās cerības un smieklīgo, aizkustinošo ticību, ka pasaule reiz atdzims labāka un skaistāka. Viņš nevarēja smieties par šo ticību, jo zināja, ka zēna sapņi nav piepildāmi un ka cilvēku šī ticība nespēj pārvērst. Arī seno kristīgo sapņi bija nepiepildāmi, un tie cilvēku nepārvērta. Kur tad ir tikumiskais progress no Pe-rikla laikmeta līdz Faljēra kungam^13? Bet katra ticība ir skaista; ja viena ticība zūd, tad jāapsveic jaundzimstošā; ticību nekad nav pārāk daudz. Aizvien dziļākā un maigākā iejūtā Olivjē vēroja, cik nemierīga kvēle mulsināja mazā zēna garu. Cik dīvainas domas šajā mazajā galvā! ... Olivjē nevarēja izsekot viņa trauksmīgajai domu gaitai, kam sveši bija prāta sakarības likumi. Šīs domas virzījās lēcieniem, reizēm atpalika, apstājās, piekļāvās kādam tēlam, ko izbūra nejauši izrunāts vārds, un tikpat pēkšņi aizsteidzās garām sarunas tematam, no gluži ikdienišķas domas, no vienkāršiem vārdiem uzburdamas tālu burvju pasauli, varonīgu un neprātīgu kredo. Šo snaudošo dvēseli, kas pēkšņi atmodās ielīksmotā trauksmē, gavilēdama nesa vientiesīga un varena optimisma dziņa; visu, ko viņam stāstīja par mākslu vai par zinātni, viņš noslēdza ar melodramatisku finālu, kas saskanēja ar viņa fantāzijām un viņu pilnīgi apmierināja.

Svētdienās Olivjē zēnam lasīja kaut ko priekšā, gribēdams redzēt, kā viņš to uztvers. Olivjē iedomājās, ka varēs ieinteresēt viņu ar reālistiskiem, vienkāršiem stāstiem, tā dēļ izraudzījās Tolstoja bērnības atmiņas. Uz puisēnu tās neatstāja dziļāku iespaidu. Viņš teica:

— Tā tas ir, kas tad to nezina!

Un viņš nevarēja saprast, kā gan cilvēki ar tik lielām pūlēm centās aprakstīt visiem pazīstamus dzīves faktus ...

— Tādi jau ir visi puikas, — viņš nicīgi nosprieda.

Tikpat vienaldzīgs viņš bija pret vēsturi, un zinātne viņu

garlaikoja — tā viņam likās kā garlaicīgs ievads brīnišķīgai pasakai par neredzamiem spēkiem, kas nodoti cilvēka kalpībā kā baigie un cilvēku gudrības savaldītie dēmoni. Ķam gan vajadzīgi visi šie paskaidrojumi? Ja cilvēks ko atradis, viņam nav jāstāsta, kā viņš to atradis, bet ko viņš atradis. Domu analizē ir buržuāziska greznība. Tautas dvēselei vajadzīga sintēzē, noskaidrotas idejas, vienalga, vai tās pilnīgas vai nepilnīgas; tās drīzāk var nepilnīgas būt, bet tām jābūt dzīvā sakarā ar darbību, kas ir elektrības un dzīvības piestrāvota īstenība. No visas rakstniecības, ko Emanuēls pazina, visvairāk viņu aizkustināja dažu Igo lappušu episkais patoss un revolucionāro oratoru brāzmainā retorika, ko viņš gan skaidri nesaprata, jo arī viņi, tāpat kā Igo, ne vienmēr saprata paši sevi. Pasaule viņiem nebija cēloņu un seku sakarīga celtne, bet bezgalīga, tumsā tīta un reizēm trīsuļojošas gaismas pielieta telpa, kurā saules stari šaudījās kā milzīgu spārnu vē-dieni naktī. Olivjē velti centās Emanuēlam iepotēt savu buržuāzisko loģiku. Dumpīgā un ilgās tvīkstošā dvēsele raisījās vn|a no viņa varas. Tā apreiba savu murgu neskaidrajā, skur-blnošajā nemierā kā mīloša sieviete, kas aizvērtām acīm ļaujas savam mīļākam.

Tas, ko Olivjē šajā bērnā juta radniecīgu, viņu valdzināja un arī skumdināja: zēna vientulība, lepnā nevarība, ideālistiska kvēle un viņam gluži svešā nenosvērtība, aklās un pirmatnējās dziņas, jutekliskā nesavaldība, kurai nebija nojēgas par labu un (aunu, kā to nosaka buržuāziskā morāle. Emanuēls atraisīja tikai mazu daļu no sava nevaldāmā temperamenta, kas nosvērto Olivjē būtu gaužām iztrūcinājis, ja viņš būtu ielūkojies šī zēna dvēseles dziļumos. Viņam nebija gandrīz ne jausmas par tumšo kaislību pasauli, kāda bangoja viņa mazā drauga sirdī un domās. Mūsu buržuāziskais atavisms mūs darījis pārāk saprātīgus. Mēs pat neiedrošināmies ielūkoties paši sevī. Ja mēs vārdos izteiktu kaut simto daļu no tiem sapņiem, kādus redz katrs godīgs cilvēks, vai tās noslēpumainās dziņas, kas trauc un kairina šķīstu sievieti, mums būtu jākliedz izbailēs un brīnumā. Bet lai šīs dīvainības paliek! Nerunāsim vairs par tām! Tikai neaizmirsīsim, ka pasaulē tās tomēr eksistē un neganti plosās jaunās dvēselēs.— Emanuēlu mocīja visas tās kaislības un visi tie erotiskie sapņi, ko mēdz dēvēt par perversiem; tie viņu satvēra ar joni, kā viesuļa brāzma, un, tā kā viņa nejaukais izskats viņu ieslēdza vientulībā, šīs kārības dega jo niknāk. Olivjē to nenojauta. Emanuēls kaunējās no viņa. Olivjē miers un skaidrība darīja uz zēnu svētīgu iespaidu; šī cēlā_ dzīve klusināja viņa dziņas. Un bērna dvēsele tiecās karstā mīlestība uz Olivjē. Viņa nomāktās kaislības joņodamas pārvērtās par drudžainiem sapņiem: viņš sapņoja par cilvēces laimi, par sociālo brālību, par zinātnes brīnumiem, par fantastiskiem lidojumiem, par bērnišķīgu un barbarisku dzeju — tā bija varonīga, neprātīga, erotiska un pašuzupurēšanās pilna pasaule, kurā tvīka un svaidījās viņa prāts un griba

Daudz laika viņam nebija [auties šiem sapņiem, vismazāk viņš to varēja sava vectēva darbnīcā, jo tas ne mirkli neklusēja un no rīta līdz vakaram svilpoja, dauzījās un penterēja.. Bet sapņiem vienmēr rodas laiks un vieta. Cik neskaitāmas un ilgas sapņu dienas var izdzīvot vienā mirklī, kājās stāvot, ar vaļējām acīm! — Strādnieka dienas darbs ļoti labi saskaņojas ar šādām saraustītām, svaidīgām domām. Viņa garam daudz grūtāk būtu sekot ilgākai un loģiski sakarīgai domu

gaitai, vismaz tā prasītu lielu gribas koncentrāciju. Un, ja arī viņam tas izdodas, daži domu virknes gredzeni tomēr aizvien zūd, bet pauzēs starp ritmiskām kustībām viņa apziņā iespraucas dažādas idejas, pazib tēli; ķermeņa vienmērīgās kustības tos rada, tāpat kā kalēja plēšas uzpūš dzirkstis. Tautas domas! Tās ir kā dūmu un uguns kūļi, kā dzirkstēju lietus, kas izdziest, uzliesmo un atkal dziest! Bet dažreiz viena pati dzirkstele, vēja pūsta, iededzina ugunsgrēku sausos mežos un pārpildītes buržuā šķūņos . ..

Olivjē mazo Emanuēlu iekārtoja kādā grāmatu spiestuvē. Tās bija zēna senās ilgas, kuru piepildīšanai vectēvs nepretojās: viņam ļoti gribējās savu meitas dēlu redzēt izglītotāku, nekā bija viņš pats, un viņš juta cieņu pret melno drukas krāsu. Jaunajā amatā darbs bija nogurdinošāks nekā vecajā, bet daudzo strādnieku pulkā zēns varēja brīvāk ļauties savām domām nekā pagrabiņā, kur viņš viens pats bija sēdējis blakus vectēvam.

Visskaistākā bija azaida stunda. Emanuēls izvairījās no strādnieku bariem, kas apsēda mazos galdiņus trotuāra malās un vīna dzertuvēs, un, steigā klibodams, aizzagās uz tuvējo skvēru. Jāšus atsēdies uz sola kastaņa lapotnes pajumē blakus bronzas faunam, kas rokā turēja vīnogu ķekaru, zēns tur notiesāja savu maizes riku un desas gabalu, kas bija ietīts taukainā papīrā; viņš ēda lēni un kāri, un ap viņu lēkāja zvirbuļu bars. Šalcošas strūklakas zaļajā maurā lēja liegi smidzinošu lietu. Saules piestarotā kokā dūdoja zili baloži ar apaļām acīm. Un visapkārt dūca Parīzes nerimstošā rūkoņa, ratu rīboņa, neskaitāmu soļu dima, sendzirdēti ielas saucieni, katlu lāpītāja tālie, jautrie svilpieni, akmeņkaļa vesera klaudzieni pa ielas bru&i, strūklakas klusi čalojošā mūzika, un zēnu ietina tas drudžaini karstais un zeltītais burvju mētelis, kas noslēpumaini sedz kairo sapni — «Parīzi». Mazais kuprītis, jāšus sēdēdams uz sola, nesteidzās norīt kumosus. Viņš sapņoja, gurdams tvīka lieglaimcs apmātībā un nejuta vairs ne savu sāpošo muguru, ne slimo dvēseli: viņš mazgājās teiksmainā, reibinošā laimes straumē. . .

«Ak siltā gaisma, taisnības saule, kas rīt mūs apstaros, vai tu nespīdi jau šodien? Viss ir tik labi, tik skaisti! Spēks, veselība, mīlestība ... Es mīlu, es mīlu visus, un visi mīl mani .. . Ak, cik skaisti! Un cik skaista būs rītdiena!»

Iekaucās fabriku svilpes. Zēns atmodās,, norija pēdējo kumosu, iedzēra dziļu malku no tuvākās strūklakas, ievilkās atpakaļ savā kuprainajā čaulā un klibojošiem, lēkājošiem soļiem aizsteidzās uz spiestuvi savā darba vietā pie burvju burtiem, ar kuriem kādu dienu būs jāraksta revolūcijas Mene, tekel, fares.

FEIJE TĒVAM bija vecs draugs — rakstāmlietu tirgotājs Truijo, kas dzīvoja otrā ielas pusē. Viņam piederēja papīra un sīku preču tirgotava, kuras logā laistījās rozā un za]as konfektes stikla traukos un bija izliktas kartona lelles bez rokām un kājām. Bieži vien abi draugi saskatījās pāri ielai un sapratās ar galvas mājieniem un daždažādiem žestiem; tā sazinoties, vi^ns stāvēja uz savas bodes sliekšņa, otrs pie sava pagraba durvīm. Dažreiz, kad kurpnieks bija piekusis un, kā pats teica, gurnos juta kaula lauzēju, abi draugi sasaucās: La Feijets ar spiedzošu rējienu. Truijo ar ērmīgu aizsmakuša teļa kliedzienu; satikušies viņi gāja uz tuvāko dzertuvi iztukšot glāzi vīna. Mājās viņi nesteidzās. Viņi abi bija briesmīgi pļāpas. Viņi pazinās gandrīz jau piecdesmit gadus. Arī papīra tirgotājam bija sava maza loma 1871. gada lielajā melodrāmā. Neviens nebūtu varējis to iedomāties, redzot šo resno, miermīlīgo vīru ar melno benīti galvā un balto kamzoli mugurā, ar pelēkajām karavīra ūsām, neizteiksmīgām, bāl-zilām, sarkanu dzīsliņu izstīgotām acīm, zem kurām nokarājās plakstu maisiņi, un ar spīdīgiem, ļenganiem vaigiem, — šo viru, kas mūžīgi svīda, aizdusā dvesa, runāja gausi un smagi vilka reima-tisko kāju. Bet no savām seno dienu ilūzijām viņš nebija zaudējis nekā. Dažus gadus Šveicē dzīvodams kā bēglis, viņš bija iepazinies ar dažādu tautību domu biedriem, visvairāk ar krieviem, kas viņu pievērsa anarhistu brālības skaistumam. Šajā jautājumā viņš

nevarēja saprasties ar La Feijetu, kas bija veco laiku francūzis un atzina stipru varu un absolūtismu brīvībā. Visos citos jautājumos viņi sapratās pilnīgi un ticēja sociālajai revolūcijai un strādnieku nākotnes paradīzei. Par savas partijas vadoni, kurā viņi saskatīja to ideālu, pēc kura paši centās, viņi būtu varējuši skriet vai cauri ugunīm. Truijo bija Žusjē piekritējs, bet La Feijets dievināja Kokāru. Par to, kas viņu domas šķīra, viņi ķildojās mūžīgi, bet abi bija pārliecināti par savu vienkopējo uzskatu pareizību (par savu uzvaru viņi nešaubījās, un bieži vien pēc divām vīna glāzēm viņi jau šķita to piepildītu). — No viņiem abiem kurpnieks bija lielākais prātvēders. Savu ticību viņš dibināja uz prāta pamatiem, vismaz viņš pats tā iedomājās, bet īstenībā viņa pamati bija mazliet dīvaini un neviens cits tos nevarēja skaidri aptvert. Bet, tā kā prāta un loģikas likumi viņam nebija tik tabi pazīstami kā viņa darinātās kurpes, tad viņš iedomājās, ka visiem jāaujas pēc viņa mēra. Papīru tirgotājs, kas bija slinkāks un nekvēloja tik karstā cīņas dedzībā, necentās savu pārliecību pierādīt. Pierāda tikai to, par ko pašam ir šaubas. Taču viņš nešaubījās. Viņš savā mūžīgajā optimismā it visu skatīja tādu, kādu pats to gribēja redzēt, un, ja tas tomēr bija citāds, tad viņš gluži vienkārši to neredzēja vai arī tūdaļ aizmirsa. Grūtības un pretrunas viņš atvairīja ar vieglu roku, tas nepameta pēdas viņa dvēselē. — Viņi abi bija veci, romantiski bērni, kam nebija jēgas par īstenību, un revolūcija, kuras vārds vien jau viņus reibināja, viņiem likās kā skaista pasaka, ko (audis stāsta cits citam, bet neviens skaidri nezina, vai tā jebkad piepildīsies, vai arī kādreiz jau būtu piepildījusies. Un abi, gluži vienkārši transponējot senās ticības formuiu, kas gadu simteņiem bija likusi ceļus locīt Cilvēka dēla priekšā, ticēja jaunam svētumam — Cilvēcībai. Pats par sevi saprotams, viņi abi bija antiklerikāļi.

Visjocīgākais bija tas, ka krietnais papīru tirgotājs dzīvoja kopā ar savu dievbijīgo māsasmeitu, kas ar viņu darīja, ko gribēja. Mazā, apa]ā tumšmate ar ņiprām acīm bija ļoti valodīga, un viņa runāja ar stipru Marseļas akcentu. Viņa bija kāda tirdzniecības ministrijas ierēdņa atraitne. Šī pretenciozā mietpilsone, kas pēc vīra nāves palika viena, bez mantas, ar mazu meiteni, ko tēvocis pieņēma pie sevis, iedomājās, ka viņa savam radiniekam vēl lielu godu parāda, strādājot par pārdevēju viņa veikalā. Tur viņa sēdēja kā no troņa nogāzta karaliene, bet viņas godību par laimi tēvoča veikalam un pircējiem mazliet dzēsa viņas iedzimtā pļāpība. Alek-sandrinas kundze, kā daždien piederas tik cēlai būtnei, bija« ruajāliste un klerikāle. Savas jūtas viņa izpauda dedzīgi un nesmalkjūtīgi, un viņai bija ļaunprātīgs prieks pukot un kaitināt veco, bezdievīgo vīru, kura mājā viņa bija ieperinājusies. Viņa dižojās kā mājas valdniece, kam jābūt atbildīgai par visas dzimtas tikumību. Ja arī tēvoci viņa nevarēja pievērst īstajai ticībai (kaut bija nozvērējusies to agri vai vēlu panākt), tad vismaz ar gluži pagānisku prieku centās velnu noslīcināt svētītajā ūdeni. Pie sienām viņa sakāra Lurdas dievmātes un Pādujas svētā Antonija attēlus, kamīnu izgreznoja ar mazām, krāsainām relikvijām stikla traukos un savas meitas alkovā, tiklīdz atnāca gavēnis, ierīkoja altāri, ko izpušķoja ar mazām, zilām svecītēm. Grūti bija pateikt, ko viņa ar savu uzmācīgo dievbijību gribēja vairāk rādīt: sirsnīgo piekļāvību tēvocim, ko pūlējās pievērst ticībai, vai prieku, ko viņa juta, tēvoci kaitinādama.

Vecais goda vīrs, būdams mazliet apātisks un miegains, ļāva māsasmeitai pilnu vaļu, jo neiedrošinājās vēl vairāk satraukt savas bīstamās radinieces cīņas kāro garu: ar tik asu mēli ķildoties nevarēja, un vairāk par visu viņš gribēja mieru. Tikai vienu vienīgu reizi, kad sv. Jāzepa mazā statuja slepus bija ienesta viņa istabā un nolikta pie viņa gultas galvgaļa, vecais vīrs sadusmojās no visas tiesas. Šoreiz apstākļi izšķīrās par labu tēvocim, jo viņu aiz dusmām gandrīz ķēra trieka, un varonīgā māsasmeita pārdzīvoja lielas bailes; šo eksperimentu viņa vairs neatkārtoja. Visās citās lietās viņš bijā piekāpīgs un izlikās, ka neredz nekā; saprotams, ka vīraka smarža viņam nevarēja patikt, bet viņš centās to nevērot. Dvēseles dziļumos viņš jūsmoja par savu māsasmeitu, un viņam gandrīz patika, ka tā viņu kaitināja. Turklāt viņus abus vienoja maigās jūtas pret mazo Reginu, ko viņi dēvēja par Reneti.

Viņai bija trīspadsmit gadu, un viņa vienmēr slimoja. Jau mēnešiem ilgi gūžas kaula tuberkuloze viņu bija piekalusi pie gultas; vieni sāni viņai bija iekļauti ģipsī, un viņa gulēja kā maza Dafne savā koka mizas jostā. Viņai bija ievainotas stirnas acis, bāla seja kā puķei, kas uzziedējusi bez saules, pārāk liela galva, kuru vēl lielāku vērta ļoti gaišie, smalkie, gludi atsukātie mati, bet viņai bija kustīga un glezna seja, mazs, izteiksmīgs deguns un mīlīgs bērna smaids. No mātes iedzimtā dievbijība slimā, uz nekustību notiesātā bērna dvēselē pārvērtās par reliģisku eksaltāciju. Ilgas stundas viņa virināja savu rožu kroni — mazu koraļļu rožu kroni, ko bija iesvētījis pats pāvests; lāgiem viņa pārtrauca lūgšanu un kaislīgi skūpstīja skaistos koraļļus. Augu dienu mazā meitene nedarīja gandrīz nekā; rokdarbi viņu nogurdināja, Aleksandrinas kundze nebija mācējusi viņu ierosināt uz tiem. Tikai reizēm meitene lasīja vientiesīgus traktātus par dvēseles pestīšanu, kādu banālu brīnumstāstu, kura pārspīlētais stils Viņai likās kā skaistākā dzeja, vai arī stāstus par noziegumiem ar krāsainām ilustrācijām svētdienas avīzēs, ko viņai deva neapdomīgā māte. Lūpas kustinādama, viņa apmeta tikai dažas cilpiņas ap tamborējamo adatu, bet darbs viņu nevaldzināja, jo viņa savā nodabā sarunājās ar kādu svēto vai ar pašu mīļo dievu. Jo aplami ir domāt, ka tikai pie Žannas d’Arkas var atnākt dievs; tas lemts ikvienam no mums. Taču šie debesu viesi mēdz sēdēt pie mūsu pagalvja, bet runāt liek mums un paši klusē. Renetei prātā nenāca par viņu klusēšanu dusmoties: kas klusē, tas piekrīt. Turklāt viņai tik daudz kas bija sakāms, ka viņa nebūtu Jāvusi tiem atbildēt, to vietā viņa atbildēja pati. Renete bija klusējoši runīga, pļāpību viņa bija mantojusi no mātes; tikai meitenei vārdu straume plūda uz iekšu — viņas dvēselē kā strautiņš, kas izgaist pazemē. — Saprotams, ka viņa piedalījās sazvērestībā pret tēvoci, lai to pievērstu ticībai. Viņa priecājās ikreiz, kad gaismas gari atkal bija uzvarējuši tumsas garus, un vairāki lāgi viņai laimējās vectēva svārku oderē iešūt amuletu vai tam kabatā iebāzt rožu kroņa krelli, un vecais Truijo, gribēdams ielīksmot savu mazo radinieci, izlikās nekā nemanījis. — Par abu dievbijīgo sieviešu iespaidu uz veco bezdievi viņa draugs kurpnieks gan sašuta, gan smējās. Feijē tēva rupjām zobgalībām par sievietēm, kas grib valkāt vīriešu bikses, nebija gala, un viņš allaž izsmēja savu draugu, kas sievietēm |āva pār sevi valdīt. Taisnību sakot, viņam nebija iemesla priecāties par drauga nelaimi, jo viņu pašu divdesmit gadus bija neganti tramdījusi pūcīga un špetna sieva, kura viņu lamāja par vecu žūpu un kuras tuvumā viņš bija pazemīgs un lēns kā jērs. Bet viņš labprāt negribēja par to runāt. Papīra tirgotājs aizsargājās vāji, tādos brīžos vienmēr apmulsa un kaunīgi norādīja uz Kropot-kln.'i mācību par iecietību.

Rcnete un Emanuēls bija draugi. Kopš agras bērnības viņi satikās katru dienu. Emanuēls tikai reti iedrošinājās iezagties pie viņas mājā. Aleksandrinas kundze uz zēnu raudzījās greizi: viņai tas bija bezdievja meitas dēls un netīrs kurpnieka puika. Bet Renete pavadīja dienas, guļamkrēslā gulēdama pie apakšstāva loga. Garām iedams. Emanuēls vienmēr piebungoja pie rūts, pie kuras piespieda degunu un vaibstīdamies novēlēja labdienu. Vasarā, kad logs bija vajā, viņš apstājās un ar abām rokām atspiedās uz palodzes, kas bija |oti augsta un grūti aizsniedzama, bet zēnam likās, ka šāda poza viņam izdevīgāka, jo paceltie pleci slēpa viņa kroplību; tā viņi abi trieca un tērzēja. Viesi apciemoja Reneti ļoti reti, un viņa pamazām aizmirsa, ka Emanuēls bija kuprītis. Emanuēls, kas baidījās no visām meitenēm, Renetes tuvumā nejuta ne bailes, ne nepatiku. Mazā slimniece, kas gulēja pa pusei ieslēgta ģipsī, viņam likās tāla un neaizsniedzama, it kā tā nebūtu no šīs pasaules. Tikai tovakar, kad skaistā Berta noskūpstīja viņa lūpas, un arī visu nākamo dienu instinktīvas bailes viņam lika vairīties no Renetes; galvu nodūris, ne mirkli neapstājies, viņš aizgāja garām mājai, bikli kā noklīdis suns aizzagdamies ar lielu līkumu. Bet vēlāk viņš nāca atkal. Viņa tik maz bija sieviete^1 . . Kad viņš iznāca no spiestuves salīcis un sarāvies, jo viņam bija jāizlaužas cauri brošētavas strādnieču baram, kuras stāvēja, ģērbušās garos darba uzvalkos, gluži kā naktskreklos, visas staltas, skaļi smejošas un trokšņainas, un ar savām kārīgajām acīm likās katru izģērbjam līdz kailām miesām, — ak, cik tad viņš ātri steidzās pie Renetes loga. Savai draudzenei viņš bija pateicīgs, ka tā bija slima; pret Reneti zēns varēja izturēties ar pārākuma apziņu, pat ar vēlīgu iecietību. Viņš dižojās ar savu svarīgumu, stāstīja draudzenei dažādus ielas notikumus, pats sevi izceldams varoņa lomā. Dažreiz, kad juta vēlēšanos izrādīt laipnību, viņš ziemā Renetei atnesa grauzdētus kastaņus, vasarā — ķiršu ķekarus. Viņa savukārt deva tam krāsainas konfektes, kas stikla traukos laistījās skatlogā, un abi kopā viņi skatīja ilustrētās atklātnes Tie bija laimīgi brīži. Viņi aizmirsa savu kroplo miesu, kuras gūstā nīka šīs bērnu dvēseles.

Taču reizēm viņi tāpat kā lielie cilvēki strīdējās par politiku un reliģiju. Tad viņi kļuva tādi paši muļķi kā pieaugušie. Visa viņu saprašanās pēkšņi izgaisa. Viņa stāstīja par brīnumiem, lūgšanām, papīra bārkstīm izpušķotiem svēto tēliem un par grēku piedošanu. Viņš teica, ka tās tikai aplamības, tikai niekošanās, jo tā to visu dēvēja viņa vectēvs. Bet, tiklīdz viņš sāka stāstīt par tautas sapulcēm, uz kurām vectēvs viņu veda, par runām, ko viņš dzirdējis, Renete nicīgi pārtrauca zēnu un visus šos mītiņu ļaudis nosauca par riebīgiem dzērājiem. Saruna vērtās aizvien asāka. Viņi apvainoja viens otra radus. Ko Emanuēls bija ļaunu dzirdējis par viņas māti un ko Renete bija dzirdējusi par viņa vectēvu, to abi nekautrēdamies atkārtoja viens otram. Un beidzot viņi sāka ķildoties paši par sevi. Viņi centās viens otru sāpināt un dzelt. To viņi panāca bez pūlēm. Emanuēla vārdi bija rupji. Bet Rene'tes valoda bija ļauna un skarba. Tad viņš aizgāja un, atkal atnācis, stāstīja, ka bijis kopā ar citām meitenēm, kas esot ļoti glītas, viņi esot ļoti jautri pavadījuši laiku un norunājuši atkal satikties citu svētdienu. Renete klusēja un izlikās, ka nevērīgi nicina Emanuēla vārdus. Bet pēkšņi viņa iekaisa dusmās, meta zēnam sejā tamborējamo adatu, uzkliedza, lai tas ejot projām, jo viņa to ienīstot. Tad viņa ieslēpa seju rokās. Viņš aizgāja, bet par savu uzvaru nejutās priecīgs. Viņam uznāca neklusināma dziņa satvert šīs kuslās rociņas un teikt, ka tā nav tiesa. Bet lepnums viņam neļāva atgriezties pie loga.

Kādu dienu Renete tika atriebta. Emanuēls bija kopā ar saviem darba biedriem. Tie viņu necieta, jo viņš cik vien varēdams no tiem vairījās un nekad nesarunājās, bet, ja runāja, tad pārāk augstā stilā, it kā grāmatu vai avīžu rakstu lasīdams (kuru viņam bija pilna galva). — Todien viņi runāja par revolūciju un par nākotni. Viņš iedegās sajūsmā un kļuva smieklīgs. Kāds biedrs viņam brutāli uzkliedza:

— Tu pats esi viens no tiem, kas nākotnes valstī būs lieki, tev ir nejauks izskats. Nākotnes sabiedrībā tādu kropļu nebūs. Tiklīdz tie piedzims, tos iesviedīs ūdenī.

Šie vārdi notrieca Emanuēlu no aizrautības augstumiem. Apstulbis viņš klusēja. Visi citi smējās, vēderus turēdami. Visu pēcpusdienu viņš neteica vairs ne vārda. Vakarā viņš pārradās mājās; viņš gribēja jo drīzāk mājās būt, lai nolīstu kaktā un viens pats ciestu savas bēdas. Ceļā viņu satika

Olivjē To pārsteidza viņa bālā seja; Olivjē nojauta zēna ciešanas

— Vai esi noskumis? Kas tev kaiš?

Emanuēls negribēja runāt. Olivjē bija maigi neatlaidīgs. Bet zēns klusēja. Zods viņam trīcēja, un grūti viņam bija valdīt raudas. Olivjē saņēma viņa roku un aizveda uz savu māju. Un, kaut arī viņš pret kroplību un slimību sajuta to instinktīvo un neganto riebumu, kādu sajūt visi, kas nav dzimuši ar žēlsirdīgās māsas dvēseli, viņš savas jūtas tomēr apslēpa.

— Vai tevi kāds sāpinājis?

— Jā.

— Kas tev nodarīts?

Zēns |āva vaļu savai sirdij. Viņš teicās esam riebīgs kroplis, pastāstīja, ko sacījuši darba biedri: ka revolūcija nebūšot tādiem, kāds esot viņš.

— Tā nav ne viņiem, mans mīļais, ne mums. Revolūcija nav vienas dienas darbs. Mēs strādājam to paaudžu labā, kas nāks pēc mums.

Emanuēls jutās vīlies, ka laimes laiks vēl tik tālu.

— Vaī tad tev nav prieks, ka mēs strādājam tūkstošu tādu pašu jaunekļu labā, kāds esi tu, ka mēs cīnāmies par tūkstošu cilvēku laimi?

Emanuēls nopūtās un teica:

— Bet būtu tik skaisti, ja arī mēs paši varētu baudīt kaut mirkli šīs laimes.

— MīJo zēn, neesi nepateicīgs! Tu dzīvo visskaistakaja pasaules pilsētā, brīnumu pilnā laikā, tu neesi muļķis, un acis tev modras. Padomā, cik daudz skaistu lietu ir ap tevi, kuras tu vari redzēt un mīlēt.

Un Olivjē norādīja uz dažām.

Zēns klausījās, papurināja galvu un sacīja:

— Jā, bet ko lai es daru, ja man visu mūžu jānīkst šajā miesā!

— Jel nē, gan arī tu k|usi atpestīts.

— Kad man būs gals.

— Ko tu zini par galu?

Zēns apmulsa. Materiālisms bija viņa vectēva kredo sastāvdaļa. Viņam likās, ka tikai melnsvārči tic mūžīgai dzīvībai. Viņš zināja, ka viņa draugs nav nekāds svētulis, un nesaprata, vai Olivjē runāja nopietni vai tikai jokoja. Bet

Olivjē satvēra viņa roku un ilgi viņam stāstīja par savu ideālistisko ticību, par bezgalīgās dzīvības vienību, kurai nav ne sākuma, ne gala un kuras dzīvo radību miljardi, kuras mirkļu miriādes ir tikai vienas vienīgās saules stari. Bet to viņš zēnam neteica abstrakta forma. Savus vārdus viņš instinktīvi piemēroja bērna domu pasaulei: viņš atkal atcerējās senās leģendas, viegli tveramos un dziļos simbolus senajās mācības par pasaules radīšanu; pusē nopietni, pusē jokodamies viņš runāja par dvēseles nemirstību un par neskaitāmajām formām, kādās ietveras dvēsele un skaidrojas kā avots, kas līst no vienas gultnes otrā. Savā stāstījumā viņš iepina senās kristīgās leģendas un vasaras vakara ainas, kas laistījās zeltainā miglā. Viņš sēdēja pie atvērta loga. Zēns stāvēja viņam blakus, savu roku ielicis Olivjē rokā. Bija sestdienas vakars. Zvanīja zvani. Pirmās bezdelīgas, nupat atlidojušas no siltajām zemēm, šaudījās gar namu sienām. Tālās debesis smaidīja pār pilsētu, kas sāka grimt mijkrēslī. Elpu aizturējis, zēns klausījās pasaku, ko viņam stāstīja viņa lielais draugs. Un Olivjē, sava mazā klausītāja iedvesmots, aizvien vairāk iedegās savu stāstu brīnišķībās.

Ir dzīvē izšķiroši mirkji, kad dvēseles tumsā atblāzmo mūžīgā gaisma, tāpat kā lielpilsētas naktī pēkšņi uzliesmo elektrības spožums. Viena pati dzirksts, ko izšķiļ cilvēka dvēsele, otrā ilgās tvīkstošā dvēselē iemet Prometeja uguni. Viņā pavasara vakarā Olivjē mierīgie un klusie vārdi iededzināja nedzēšamu gaismu bērnišķīgajā dvēselē, kas slēpās sīkā, bezveidīgā ķermenī. Olivjē prāta slēdzienus Emanuēls nesaprata, tos viņš gandrīz nedzirdēja. Bet leģendas un tēli, kas viņa ^skolotā jam likās tikai skaistas teikas un poētiskas līdzības, Emanuēlam kļuva dzīva īstenība. Burvju teika atdzīvojās un apšalca viņu. Un visu, ko viņš redzēja savā logā: cilvēkus, kas gāja garām pa ielu, bagātos un nabagos, bezdelīgas, kas šaudījās gar sienām, novārgušos zirgus, kuri vilka smagi piekrautus vezumus, un namu akmeņus, kas iesūca mijkrēšļa tumsu un bālstošās debesis, kurās dzisa gaisma, — visu šo ārpasauli viņš uztvēra un izjuta vienā mirklī kā skūpstu. Šis mirklis aizšāvās kā zibsnis. Pēc tam atkal izgaisa viss. Viņš domāja par Reneti un jautāja:

— Bet vai tie, kas iet uz mesu, tic mīļajam dievam, vai tie tomēr nav muļķi?

Olivjē pasmaidīja:

— Viņi tic tāpat kā mēs, — viņš atbildēja. — Mums vi-•iem viena ticība. Tikai viņi netic tik dziļi kā mēs. Tie ir ļaudis, kas, gribēdami gaismu redzēt, aizdara slēģus un iededzina lampu. Dievu viņi ieliek cilvēka tēlā. Mums ir modrākas acis nekā viņiem. Bet gaisma, ko mēs mīlam, ir viena un tā pati.

Zēns gāja mājās pa tumšām ielām, kurās vēl nedega gāzes lukturi. Olivjē vārdi dūca viņam galvā Viņš savā nodabā nodomāja, ka smieties par tādiem cilvēkiem, kas labi neredz, ir tikpat neganti kā smieties par kuprainiem kropliem. Un viņš atcerējās Renetes skaistās acis, atcerējās, ka viņa dēļ tās raudājušas. Šīs domas viņu plosīja. Viņš devās atpakaļ uz papīru tirgotāja māju. Logs vēl bija pusviru. Viņš bikli pabāza galvu un klusi sauca:

— Renete ...

Meitene neatbildēja.

— Renete, piedod man!

Renetes balss atskanēja no tumsas:

— Tu Jaunais puika! Tu esi man riebīgs!

— Piedod! — viņš atkārtoja.

Viņš apklusa. Un tad pēkšņā jūtu uzliesmojumā viņš samulsis kaunīgi iesaucās:

— Vai zini ko, Renete? Es arī ticu labajiem dieviem tāpat kā tu!

— Vai tiešām?

— Tiešām.

To viņš teica vairāk tādēļ, ka gribēja būt cēlsirdīgs. Bet, pateicis to, pats gandrīz jau sāka tam ticēt.

Brīdi viņa klusēja. Viņi neredzēja viens otru. Cik ārā bija brīnišķīga nakts! . . .

Mazais kroplis izdvesa:

— Cik skaisti būs, kad būsim miruši!

Skaidri bija dzirdama Renetes vieglā elpa.

Viņš teica:

— Labu nakti, mazais vardulēn!

Renete atbildēja aizkustinātā balsī:

— Labu nakti!

Viņš aizgāja ar atvieglotu sirdi. Viņš bija priecīgs, ka Renete viņam piedevusi. Un sirds dzijumos šim mazajam,

nelaimīgajam bēdulim tomēr patika, ka cita dvēsele bija mazliet cietusi viņa dē|.

OLIVJĒ atkal noslēdzās vientulībā. Un Kristofs drīz darīja to pašu. Viņu vieta tiešām nebija re- ] volucionārā sociālā kustībā. Olivjē ļ nevarēja pieslēgties šīs kustības cī- ] nītājiem. Un Kristofs negribēja. Olivjē no viņiem atsacījās vājo un nomākto vārdā, Kristofs atsacījās stipro, neatkarīgo garu vārdā.

Bet, kaut viņi atkāpās — viens uz kuģa priekšgalu, otrs uz pakaļgalu, abi tomēr bija un palika tajā pašā kuģī, kas nesa strādnieku pulkus un visu sabiedrību. Brīvais un pašapzinīgais Kristofs izaicinošā ziņkārībā vēroja strādnieku apvienošanos; lāgiem viņam vajadzēja mesties tautas dzīvē, tā viņu atspirdzināja, un viņš atkal kļuva spirgts un darbības dziņā kaistošs. Sakarus ar Kokāru viņš nepārtrauca un kā ļ senāk dažreiz gāja pusdienās pie Orelī. Krodziņā viņš tūdaļ aizmirsās un ļāva vaļu savām fantastiskajām iejūtām. Paradoksi viņu nebaidīja, un viņam bija ļaunprātīgs prieks savus oponentus aizdzīt līdz viņu pretrunīgo un dedzīgi aizstāvēto principu galējām konsekvencēm. Nekad nevarēja zināt, vai viņš runāja nopietni vai jokojās, jo runādams aizrāvās un beidzot aizmirsa savu paradokso nodomu. Viņš bija mākslinieks, tādēļ viņu reibināja citu runātāju skurbā sajūsma. Reiz šādā estētiskas satrauktības brīdī notika, ka Orelī restorāna dibenistabā viņš improvizēja revolucionāru dziesmu, ko visi turpat nodziedāja, vairāki lāgi atkārtoja, un otrajā dienā to mācēja jau visi strādnieki. Sī dziesma viņu cēla kļūmā slavā. Viņu sāka uzraudzīt policija. Manusam, kam bija visplašākie sakari pat pašā ienaidnieku nometnes centrā, to pateica kāds viņa draugs, Ksavjē Bernārs — jauns policijas ierēdnis, kas interesējās par rakstniecību un teicās sajūsmināts par Kris-tofa muziku (jo diletantisms un anarhisma gars bija samaitājis pat Trešās Republikas spiegus).

— Jūsu Krafts rotaļājas ar uguni, — Bernārs sacīja Ma-

misām. — Viņš tēlo šķēpu rijēju. Mēs paši gan zinām, kā par to domāt, bet augstākajās sfērās visi būtu priecīgi, ja šajā revolucionārajā jukuputrā varētu iepīt kādu svešinieku — un turklāt vēl vācieti. Tas ir klasisks līdzeklis partijai radīt neslavu un modināt tanī aizdomas. Ja šis nelga pats neatjēgsies, mums viņš būs jāDāž cietumā. Tas nebūtu patīkami. Brīdiniet viņu!

Manuss brīdināja Kristofu, un Olivjē lūdzās, lai viņš ir uzmanīgs. Bet Kristofs šos padomus neklausīja.

— Nieki, — viņš atbildēja. — Vai tad šie nu nezina, ka es viņiem neesmu bīstams. Bet man taču gan būs tiesības mazliet papriecāties. Man patīk šie (audis, viņi strādā tāpat kā es, un viņiem ir sava ticība, tāpat kā man. Taisnību sakot, gluži tāda nu gan tā nav, jo mēs neesam no vienas nometnes ... Bet — lai notiek! Ja kautiņš, tad kautiņš. Man tas gluži labi patīk. Ko tu no manis gribi? Es nevaru ierauties savā gliemežvākā kā tu. Man vajadzīga brīva elpa. Buržuā vidū man jānosmok.

OLIVJĒ, kam nebija tik prasīgas plaušas, jutās labi šaurajā sprostā un savu divu draudzeņu mierīgajā sabiedrībā, kaut viena no tām, Arno kundze, ar sirdi un dvēseli nodevās labdarības darbam un otra, Sesile, tik aizrautīgi rūpējās par mazo bērniņu, ka runāja tikai par viņu un ar viņu, smieklīgi un jocīgi čivinādama bērnišķīgā balsī, kas centās izburt putna vidžināšanu, pārvērstu cilvēka valodā.

No tiem laikiem, kad Olivjē bija tuvāki sakari ar strādniekiem, viņam bija palikuši divi draugi, divi neatkarīgi cilvēki, tādi paši kā viņš. Viens no tiem — Gerēns bija tapsētājs. Darbā viņš pilnīgi ļāvās savai fantāzijai, savām kaprīzēm, bet strādāja ļoti veikli, savu amatu viņš mīlēja. Viņam bija krietna mākslas amatnieka gaume, ko viņš bija izkopis, strādādams, vērodams un muzejus apmeklēdams. Olivjē viņam lika izlabot kādu senlaicīgu mēbeli; darbs bija grūts, bet veiklais amatnieks to veica labi. Viņš bija tam ziedojis daudz laika un pūļu un no. Olivjē prasīja ļoti niecīgu algu, jo bija priecīgs, ka darbs laimējies. Olivjē sāka par viņu interesēties, izvaicāja par visu viņa dzīvi un raudzīja izdibināt,

ko viņš domā par strādnieku kustību. Gerēns nedomāja par to nekā. Tā viņam bija vienaldzīga. Viņš nepiederēja ne pie vienas partijas. Viņš lasīja maz. Visu savu garīgo izglītību viņš bija ieguvis tīri jutekliski — ar acim, rokām, ar īstajai Parīzes tautai iedzimto gaumi. Viņš bija laimīgs cilvēks. Šāds tips nav nekāds retums Parīzes sīkajā darba buržuāzijā, kas ir viena no nācijas inteliģentākajām grupām, jo tā lieliski prot savienot fizisko darbu un veselīgu garīgo darbību.

Otrs Olivjē paziņa bija vēl īpatnējāks nekā šis. Tas bija pastnieks, vārdā Irtelū. Viņš bija slaids, skaists vīrietis ar vaļsirdīgu un jautru seju, gaišām acīm, gaišu bārdu un ūsām. Kādu dienu, atnesis apdrošinātu vēstuli, viņš iegāja Olivjē istabā. Kamēr Olivjē parakstījās, pastnieks apstaigāja grāmatu plauktus un ielūkojās grāmatu mugurās.

— Ahā, — viņš ieteicās, — jums ir klasiķi...

Un piebilda:

— Es krāju vecus vēsturiskus rakstus. Visu, kas rakstīts par Burgundiju.

— Vai esat burgundietis? — jautāja Olivjē.

«Burgundiet sāļais,

Ar zobenu pie sāniem,

Ar zoda bārdiņu,

Palēkā, burgundiet!»

smiedamies atbildēja pastnieks. — Es esmu no Avalonas. Man ir raduraksti no trīspadsmitā gadsimta sākuma ...

Olivjē iedegās ziņkārībā un gribēja izdibināt par viņu vairāk. Irtelū bija priecīgs, ka varēja stāstīt par savu cilti. Viens no viņa senčiem tiešām bija piedalījies Filipa Augusta krustakaros. Otrs bija valsts sekretārs Indriķa II valdības laikā. No septiņpadsmitā gadsimta sākās Irtelū cilts bojā eja. Revolūcijas laikā visa šī nabadzībā grimusī un panīkusī dzimta izkusa bezgalīgajā tautas masā. Tagad atkal to sāka augšup celt pastnieka Irtelū godīgais darbs, fiziskais un tikumiskais spēks un uzticība savai ciltij. Irtelū mīļākais laika kavēklis bija vēsturisku un ģenealoģisku dokumentu krāšana, kuri attiecās uz viņa cilti un visu viņa dzimteni. Brīvajā laikā viņš rakās arhīvos un norakstīja senus dokumentus. Ja viņš ko nesaprata, tad lūdza paskaidrojumus no kāda sava klienta, kas beidzis vai nu arheoloģijas institūtu, vai Sor-bonu. Irtelū nelielījās ar saviem dižciltīgajiem senčiem; viņš stāstīja par tiem smiedamies un negaudās par kļūmo likteni. Viņa bezrūpību un veselīgo jautrību redzēt bija bauda. Viņu uzlūkodams, Olivjē domāja par cilšu noslēpumainiem slavas un bojā ejas laikiem, par to, ka gadu simteņiem tās strāvo ka plaša un spirgta straume, tad ilgus mūžus izgaist pazemē un tad atkal paceļas gaismā, kad zemes dzīles tās smēlušās jaunus spēkus. Un tauta viņam likās ka milzu baseins, kurā satek pagātnes upes, un no tām atkal rodas nākotnes strauti, kas saucas gan citā vārdā, bet bieži vien tomēr ir tie paši.

Gerēns un Irtelū viņam bija simpātiski. Bet saprotams, ka tuvi draugi tie viņam nevarēja būt. Viņiem nebija daudz kopēju sarunas tematu. Mazais Emanuēls viņu valdzināja vairāk; tas nāca pie viņa gandrīz ik vakaru. Kopš noslēpumainās sarunas ar Olivjē zēna dvēselē bija notikusi liela pārvērtība: ar kaislīgu zinību kāri viņš sāka lasīt grāmatas. No grāmatām novērsis acis, viņš likās kā apmāts. Zēna gars šķita vēl nomāktāks nekā senāk, viņš nerunāja gandrīz ne vārda, un Olivjē velti centās no viņa lūpām izvilināt kaut dažus balsienus. Kad Olivjē kaut ko jautāja, zēns atbildēja tikai muļķības. Olivjē zaudēja pacietību; viņš centās savas dornas slēpt, tomēr jutās maldījies un domāja, ka zēns ir gluži stulbs. Viņš neredzēja drudžainās attīstības milzīgo darbu, kas bija norisinājies šīs dvēseles slēptākajos dziļumos. Olivjē nebija labs pedagogs un drīzāk būtu varējis uz labu laimi druvā izsēt zelta graudu sauju nekā pacietīgi art un ecēt zemi. — Kristofa klātbūtne viņa mulsumu vēl vairoja: Olivjē kautrējās savu mazo audzēkni rādīt draugam. Viņš kaunējās par Emanuēla muļķību, kas izvērtās taisni satriecoša, kad pie viņiem bija Kristofs. Tādos brīžos zēns spītīgi klusēja. Viņš ienīda Kristofu, jo Olivjē to mīlēja; viņš necieta, ka viņa skolotāja sirdī bija vieta kādam citam. Ne Kristofam, ne Olivjē nebija jausmas par fantastisko mīlestību un greizsirdību, kādā tvīka un plosījās šī bērna dvēsele. Bet arī Kristofs reiz bija pazinis šīs mokas. Un tomēr viņš ševi nepazina šajā būtnē, kas bija izlieta no cita metālā nekā viņš pats. Slimīgo iedzimto dziņu jauktajā kausējumā visa mīlestība, viss naids un snaudošais talants izskanēja citā skaņā.

TUVOJAS Pirmais Maijs.

Parīzē klīda satraucošas baumas. Vispārējās Darba Konfederācijas mulesbajāri darīja visu, lai satraukumu vairotu. Viņu avīzes bazūnēja lielās dienas atnākšanu, aicināja kopā strādnieku miličus un izkliedza briesmīgo vārdu, kas buržuāziju ķēra visvārīgākajā vietā, proti, vederā ... Feri ven-trem![14]. .. Viņi draudēja ar vispārēju streiku. Iztrūcinātie parīzieši brauca uz laukiem un nodrošinājās ar pārtiku kā aplenkuma laikā. Kristofs satika Kanē, kas brauca automobilī un veda mājās žāvētu cūkas gurnu un tupeņu maisu; viņš bija kā apmāts, pats vairs nezināja, pie kādas partijas pieder: drīz viņš dēvējās par vecu republikāni, drīz par ruajālistu, drīz par revolucionāru. Kanē varas kults bija līdzīgs samaitātam kompasam, kura rādītājs svaidās no ziemeļiem uz dienvidiem un no dienvidiem uz ziemeļiem. Publiski viņš gan vēl piebalsoja savu draugu graujošajām runām, bet klusībā labprāt būtu piekritis katram diktatoram, kas būtu varējis aiztriekt sarkano rēgu.

Kristofs smējās par šo gļēvulību, kas bija pārņēmusi visus. Viņš bija pārliecināts, ka nenotiks nekas. Olivjē nejutās tik drošs. No savas buržuāziskās cilts viņš uz visu mūžu bija mantojis tās bailes, ko buržuāzijai iedveš revolūcijas atmiņas un gaidas.

—_ Nieki! — teica Kristofs. — Tu vari gulēt mierīgi. Tava revolūcija rīt vēl nesāksies. Jūs visi esat sabijušies, jums visiem bailes no trieciena .. . Un šīs bailes ir visur: buržuāzijā, tautā, visā nācijā, visās Rietumu nācijās. Cilvēkiem nav vairs miņu. Viņi bīstas tās izliet. Jau četrdesmit gadus visu veic m vārdiem un avīžu rakstiem. Atceries tikai jūsu slaveno Dii'ifusa lietu. Cik skaļi jūs toreiz kliedzāt: «Nāvi! Asinis! Nost šos slepkavas!» ... Ak jūs jokupēteri! Kas tas bija par vardu lēveni, kas tie bija par tintes plūdiem! Un cik tur bija asins pilienu?

— Nedibini savu patiesību uz asinīm, — atbildēja Olivjē.

- Sīs bailes no asinīm diktē noslēpumains instinkts, slepena nojauta, ka pirmās izlietās asinis var zvēru saniknot un no kultūras cilvēka ādas izskries plēsonis. Un dievs zina, kas viņu tad vairs varētu valdīt! Karš biede visus, bet, ja tas sāksies, tas būs šausmīgs.

Kristofs paraustīja plecus un teica, ka ta esot zīmīga parādība, ja mūsu laikmets par saviem varoņiem izraudzījies lielo balamuti Sirano un lielības gaili Šanteklēru 1 — abus šos melu bruņiniekus.

Olivjē pakratīja galvu. Viņš zināja, ka Francijā lielība ir darba sākums. Bet, tāpat kā Kristofs, arī viņš neticēja, ka revolucionārā kustība jau būtu tik tuvu. Tas nakšana bija izkliegta pārāk skaļi, un valdība bija modra. Varēja gandrīz ticēt, ka dumpja stratēģi cīņu atliks līdz izdevīgākam laikam.

Aprīļa otrajā pusē Olivjē sasirga ar gripu: tā viņu_ piemeklēja katru ziemu gandrīz vienā un tajā pašā laikā un vienmēr atjaunoja viņa mūžīgo bronhītu. Kristofs aizgāja divas trīs dienas dzīvot pie drauga. Slimība bija diezgan viegla, un Olivjē drīz atspirga. Bet tā viņu vienmēr nogurdināja, un gurdums viņu māca vēl ilgāku laiku pēc tam, kad temperatūra bija kritusies. Ilgas stundas viņš gulēja gultā, un viņam nepatika ne celties, ne pakustēties. Viņš gulēja un raudzījās uz Kristofu, kas sēdēja pie viņa galda un strādāja.

Kristofs bija iegrimis darbā. Piekusis rakstīt, viņš dažreiz pēkšņi piecēlās un sēdās pie klavierēm. Viņš nespēlēja to muziku, ko nupat bija komponējis, bet kas iešāvās prātā. Un notika kaut kas brīnišķīgs: tas, ko Kristofs bija komponējis, bija rakstīts viņa seno darbu stilā, bet tas, ko viņš spēlēja, tikās pavisam cita gara izburts. Šī mūzika skanēja ar robustu un neizlīdzinātu elpu. Tā bija nesakarīga, brāzmaini [15] satraukta un aukaini juceklīga, kurai sveša bija citu viņa darbu noskaidrotā loģika. Likās, ka šīs pēkšņās, apziņai netveramās improvizācijas, kas kā zvēra kliedzieni drīzāk izlauzās no asinīm nekā no domu avotiem, — likās, ka tās izpauž dvēseles līdzsvara katastrofu, junda vētru, kuras padebeši blīvējas tālas nākotnes klēpī. Kristofs pats to neapzinājās, bet Olivjē klausījās, vēroja draugu, un viņam uzmācās dīvains nemiers. Savās vājuma dienās Olivjē visas parādības skatīja gaišākām un redzīgākām acīm: viņš saskatīja to, ko cits neviens neredzēja.

Kristofs, uzsitis pēdējo akordu, apstājās nosvīdis, uztraukts; viņš uzlūkoja Olivjē, bet viņa skatiens aizvien vēl bija tālā miglā tīts. Tad viņš pēkšņi sāka smieties un atkal piesēdās pie galda. Olivjē viņam jautāja:

— Kas tas bija, Kristof?

— Nekas, — atteica Kristofs, — es tikai pašļakstināju ūdeni, lai pievilinātu zivis.

— Vai tu to uzrakstīsi?

— Ko tad? To?

— To, ko tu nupat izteici.

— Un ko tad es izteicu? Es vairs neatceros.

— Bet ko tu domāji?

— Nezinu, — atbildēja Kristofs un neviļus pielika roku pie pieres.

Viņš atkal sāka rakstīt. Un abu draugu istabā no jauna iestājās klusums. Olivjē aizvien vēl lūkojās uz Kristofu. Kris-tofs juta šo skatienu; viņš pagriezās atpakaļ. Olivjē acis viņā vērās ar bezgalīgas mīlestības maigumu!

— Ak tu lielais sliņķi! — viņš jautri uzsauca.

Olivjē nopūtās.

— Kas tev kaiš? — jautāja Kristofs.

Ak Knstof, kāds spēks un kādas bagātības ir tavā dvēselē, un tu sēdi tepat, tik tuvu pie manis, un tomēr es zinu, ka tās lemtas citiem: savu tiesu es nekad vairs nesagaidīšu! .. .

— Ko tu runā? Kas tev nāk prātā?

— Kāda būs tava dzīve? Kādas briesmas, kādas bēdas vēl tevi piemeklēs? ... Es gribētu tev līdz iet, es gribētu visur pie tevis būt.... Man nebūs lemts šīs bagātības redzēt. Es palikšu pusceļā kā muļķis, kā apmāts nelga.

Tu runā tiešām kā muļķis. Vai tu domā, ka es tevi pa*-metišu, kaut tu pats to gribētu? '

— Tu mani aizmirsīsi, — teica Olivjē.

Kristofs piecēlās un atsēdās gultas malā draugam blakus; satvēra Olivjē vājās, valgās plaukstas. Krekla apkaklīte vi^ ņam bija vaļā, redzamas bija vārgās krūtis, dzidri bālā āda, liega un savilkta kā bura, ko piepūš vēja elpa un grib pār plēst. Kristofa stiprie pirksti tūļīgi aizpogāja apkaklīti. Olivjē viņam ļāva to darīt.

— Mīļais Kristot, — viņš maigi sacīja, — es savā mūžā tomēr esmu bijis ļoti laimīgs!

— Ak, rimsti jel! Kas tās par ērmīgām iedomām! — rajas Kristofs. — Tu esi tikpat vesels kā es!

— Jā, — atbildēja Olivjē.

— Nu redzi nu! Ko tad tu tik aplami runa?

— Tev taisnība, — mulsdams un smaidīdams piekrita Olivjē, — tā tikai gripas vaina, jo tā man laupijusi^ spēku.

— Nav vairs nekāda gulēšana! Hop! Celies augšā!

— Vēl ne, gan jau vēlāk.

Un atkal Olivjē gulēja un sapņoja. Otrajā dienā viņš piecēlās, bet tikai tādēļ, lai atsēstos kamīna kaktā un atkal vandītos savās domās.

Aprīlis bija silts un miglains. Aiz sudrabainas miglas liegā plīvura raisījās sīkās, zaļās lapiņas, neredzami putni ar savām dziesmām sumināja sauli, kas vēl slēpās mākoņos. Olivjē vērpa savu atmiņu kodaļu. Viņš atcerējās sevi kā bērnu, kad bija sēdējis vilcienā, kas viņu blakus raudošajai mātei miglā veda projām no dzimtās pilsētas. Otrā vagona kaktā viena pati sēdēja Antuanete. Viņš atkal skatīja maigus siluetus, gleznas lauku ainavas. Viņš atcerējās skaistus pantus, un vārdi, dziedošie ritmi paši izkārtojās dzejā. Viņa galds bija turpat līdzās, viņam bija tikai jāizstiepj roka, lai paņemtu spalvu un uzrakstītu savas dzejiskās vīzijas. Bet viņam nebija gribas, viņš bija noguris. Viņš zināja, ka_ viņa sapņu smarža izkūpēs, tiklīdz viņš gribēs tos izteikt vārdos. Tā bija vienmēr: viņa dvēseles skaistākais saturs nekad neizveidojās tveramā izteiksmes formā. Viņa gars bija kā puķu pilna ieleja, bet gandrīz neviens tanī nevarēja ieiet, un, tiklīdz šīs puķes noplūca, tās tūdaļ novīta. Tikai dažas no tām dzīvoja kuslu dzīvi: dažas liegas noveles, daži panti, kas izdvesa vāru un vīstošu elpu. Šī mākslinieciskā nevarība ilgi bija Olivjē lielākais posts. Viņš sevi juta dzīvības pārpilnību un nevarēja to pasargāt! .. Nu viņš jau bija samierinājies. Lai puķes ziedētu, tām nav vajadzīgs, ka tās kāds redz. Visskaistākās tās ir klajā laukā, kur neviena roka tās neplūc. Laimīgi ir puķu lauki, kas sapņo saules gaismā! — Olivjē dvēselē nebija daudz saules, taču viņa sapņi plauka jo krāšņāki. Cik neskaitāmus stāstus, skumjus, maigus un fantastiskus, viņš pats sev stāstīja šajās dienās! Tie nāca no nezināmas pasaules, peldēja kā balti mākoņi vasaras debesīs, izgaisa dzidrā gaisā, un to vietā radās citi. Pilnas debesis bija ar tiem. Dažreiz visi mākoņi bija izgaisuši. Un zem mirdzošajām debesīm Olivjē iegrima liegā snaudā, līdz atkal garām slīdēja klusuma līgotās sapņu laivas ar plaši izplestām, piepūstām burām.

Vakarā atnāca mazais kuprītis. Olivjē tik ļoti bija ielīksmots par savu stāstu jaukumu, ka smaidīdams vienu no tiem izstāstīja savam viesim. Cik bieži Olivjē tā stāstīja, un viņš klausījās, neizdvesdams ne skaņu! Un beidzot Olivjē aizmirsa, ka zēns bija pie viņa ... Kristofs, reiz ienācis stāsta vidū un sajūsmināts par tā skaistumu, lūdza, lai Olivjē sāk to stāstīt no gala. Olivjē atteicās.

— Es esmu tāds pats kā tu, — viņš teica, — es vairs neatceros sākumu.

— Nav tiesa! — iesaucās Kristofs. — Tu esi sasodīti viltīgs francūzis, kas vienmēr skaidri zina, ko viņš saka un dara. Tu nekad nekā neaizmirsti!

— Diemžēl! — Olivjē nopūzdamies piekrita.

— Tad sāc no gala!

— Es esmu noguris, un kam tev tas vajadzīgs?

Kristofs saskaitās.

— Tas nav labi, — viņš sacīja. — Ko tev līdz tavas domas? Tu izkaisi tās vējā. Un tās ir zudušas uz mūžiem.

— Pasaulē nekas tā nepazūd, — atbildēja Olivjē.

Mazais kuprītis atžilba no stinguma, kurā viņu bija iekalis

Olivjē stāsts, pievērsās logam un vērās tanī ar apmiglotām acīm, drūmu seju, sakniebtām lūpām. Neviens nevarēja uzminēt, ko zēns domāja. Viņš piecēlās un sacīja:

— Rīt būs jauks laiks.

— Derēsim, — Kristofs teica savam draugam, — ka viņš nekā nav dzirdējis.

— Rīt ir pirmais maijs, — turpināja Emanuēls, un viņa īgnajā sojā atstaroja burvīgs spožums.

— Tas ir viņa stāsts, — Olivjē klusi sacīja. — To tu man rit pastāstīsi!

— Muļķības! — iesaucas Kristofs.

OTRAJĀ dienā Kristofs atnāca pie Olivjē, lai abi kopā ietu pa Parīzi staigāt. Olivjē bija jau vesels, bet aizvien vēl viņš juta dīvainu gurdumu. Viņš diezin kā negribēja iet laukā, viņu māca neizdibināmas bailes, viņam nepatika iejukt laužu burzmā Sirds un gars gan tiecās laukā, bet miesa bija vāja. Viņu baidīja drūzma, kņada un laužu bara rupjība. Viņš pārāk labi apzinājās, ka ir dzimis, lai kļūtu tā upuris, jo nespēja un ari nevēlējās aizstāvēties: sagādāt ciliem ciešanas viņam bija tikpat grūti kā pašam ciest. Fiziskās ciešanas vienmēr vairāk baida slimīgos cilvēkus, jo viņiem tās labāk pazīstamas un viņu satrauktā fantāzija tās iztēlojas niknākas un nevairāmākas, nekā tās īstenībā ir. Olivjē kaunējās par savas miesas gļēvumu, kas bija asā pretstatā viņa gribas stoi-cismam, un visiem spēkiem centās to nomākt. Bet torīt cilvēku tuvums viņam bija sevišķi mocošs, un viņš labprāt visu dienu būtu palicis savā istabā. Kristofs zobojās par draugu, centās viņu pierunāt, lai viņš iziet laukā un atraisās

no sava stinguma: jau desmit dienas Olivjē nebija elpojis $vaigu gaisu. Olivjē izlikās viņu nedzirdējis. Kristofs teica:

— Labi, tad es iešu viens pats. Es gribu redzēt jūsu Pirmo iVlaiju. Ja es šovakar nepārnāku mājās, tad zini, ka bušu iespundēts.

Viņš aizgāja. Kāpnēs Olivjē viņu panāca. Olivjē negribēja Kristofu vienu laist laukā.

Ielās bija tikai reti gājēji. Dažas strādnieces ar kreimeņu žiediņiem pie krūts, daži svētdienas drēbēs ģērbušies strādnieki garlaikodamies staigāja. Ielu stūros, metropolitēnu staciju tuvumā grupās stāvēja cilvilā ģērbušies policisti. Luk-šemburgas dārza vārti bija aizslēgti. Gaiss aizvien vēl kūpēja miglains un silts. Sen jau nebija redzēta saule! ... Abi draugi gāja roku rokā ... Viņi nerunāja daudz, bet bija viens otram miji. Daži vārdi atmodināja senas, intīmas atmiņas. Pie mērijas nama viņi apstājās, lai ielūkotos barometrā, kas lēni sāka celties.

— Rīt es redzēšu sauli, — teica Olivjē.

j. Viņi bija gandrīz sasnieguši Sesiles namu. Viņi gribēja ieiet iekšā un noskūpstīt bērnu.

— Labāk ne, iegriezīsimies, mājās nākot.

No Sēnas viņa krasta pretim nāca jau vairāk ļaužu; mierīgi staigātāji svētku drēbēs, ar svētku prieku sejās, ielas slaisti, mazi bērni, bez mērķa klīstoši strādnieki. Dažiem pogcaurumā laistījās sarkana mežroze. Izskats viņiem bija gluži nevainīgs: tie bija revolucionāri, kas pūlējās tādi izlikties. Varēja manīt, ka tie ir optimistiski ļaudis, priecīgi par katru laimes brīdi un pateicīgi par siltu vai tikai mērenu laiku tādā svētku dienā, kāda bija šī. Kam viņi bija pateicīgi, viņi paši nezināja ... Patiesību sakot, visai apkārtnei. Viņi staigāja mierīgi un jautri, apbrīnoja plaukstošos pumpurus, garām ejošo meiteņu skaistās drānas un lepni runāja:

— Tik skaisti ģērbtus bērnus var redzēt tikai Parīzē ... i Kristofs zobojās par izdaudzināto lielo traci... Šie mīļie, labie ļautiņi!... Viņš juta maigumu, bet arī nicību pret tiem.

Jo tālāk viņi gāja, jo ļaužu drūzma vērtās lielāka. Barā ložņāja aizdomīgas, kalsenas sejas, glūnoši viepļi, gaidīdami brīdi, kad varēs uzklupt laupījumam. Dzelme bija uzvandīta. Ik soli tālāk upe mutuļoja aizvien duļķaināka. Un drīz tā jau

plūda tumša un smaga. Kā burbuli, kas netīrā ūdens līmenī !/šaujas no dzīles, šur un tur atskanēja saucieni, svilpieni, ielas tirgoņu kliedzieni, pāršalkdami ļaužu bara dobjo mur-desanu un ļaudami atšķirt dažādo kārtu sablīvējumus. Ielas galā, Orelī krodziņa tuvumā, bija tāds troksnis kā pie krāces. Ļaužu straume atsitās pret policijas un karaspēka dambi. Pie paša šķēršļa bars sablīvējās biezā masā, kas gaudoja, svilpoja, dziedāja, smējās un bangoja uz visām pusēm... Tur bija dzirdami tautas smiekli, šis vienīgais līdzeklis izteikt tūkstoš dziļi snaudošu jūtu, kas nevar izpausties vārdos!...

Ļaužu pūlis nebija noskaņots naidīgi. Tas nezināja, ko pats gribēja, un pagaidām uzjautrinājās savā īpatnējā veidā — trauksmaini, rupji, bet bez ļauna nodoma. Šiem ļaudīm patika grūstīties, lamāt policistus un lamāties pašiem savā starpā. Bet viņu nemiers sāka bangot aizvien draudošāk. Citiem aiz muguras stāvošie dusmojās, ka viņi nekā nevarot redzēt, un bija izaicinošāki tādēļ, ka dzīvo cilvēku vairoga aizsardzībā jutās drošāki. Tos, kas stāvēja priekšā, grūda un spieda tie, kas lauzās uz priekšu, un tie, kas viņus stūma atpakaļ, un, jo viņu stāvoklis vērtās neizturamāks, jo piktāki viņi bija; straumes spiediens no aizmugures simtkār-šoja viņu pašu spiedienu spēku. Jo ciešāk viņi tika sablīvēti, kā lopu bars, jo vairāk juta, ka krūtis un gurnus viņiem sveļ pūļa tveicējošais karstums, un viņi jutās visi kā viens: ikvienā bija vienoti visi, ikviens bija milzenis Briarejs. Lāgiem tūkstošgalvainā ērma sirdī iešalca asins jonis; tad acīs iekvēlojās naids un kliedzienos skanēja neganta asinskārība. Daži tipi, kas bija paslēpušies trešajā ceturtajā rindā, sāka sviest akmeņus. Pa namu logiem raudzījās mierīgi ļaudis, visi ģimenes locekļi; viņi iedomājās, ka sēž teātrī, musināja pūli un dīvainās trīsās baiļu pilnā nepacietībā gaidīja, kad uzbruks karaspēks.

Kristofs ar ceļgalu un elkoņu grūdieniem brīvoja sev ceļu cauri blīvajai ļaužu masai, iegriezdamies tanī kā ķīlis. Olivjē gāja viņa pēdās. Dzīvā klints pēkšņi atšķēlās, izlaida viņus cauri un tūdaļ atkal aizvērās. Kristofs gavilēja. Viņš bija aizmirsis, ka pirms piecām minūtēm pilnīgi noliedza tautas kustības iespējamību. Tiklīdz viņš spēra pirmo soli šajā straumē, tā viņu tūdaļ aizrāva. Lai gan šis franču pūlis ar savām prasībām viņam bija svešs, viņš tomēr jutās ar to vienots. Viņam

bija gandrīz vienaldzīgi, ko gribēja šie (audis: viņš gribēja pats! Viņš nezūdījās par to, kurp straume viņu dzina; viņš gāja, ieelpodams neprāta dvašu ...

Straumes rauts, bet bez kāda prieka Olivjē gāja viņam līdz. Olivjē bija tālredzīgs un nekad nezaudēja savaldību. ; Šīs tautas — viņa paša tautas kaislības viņam bija tūkstoš- ] kārt svešākas nekā Kristofam, un tomēr pūlis viņu ierāva ! savā virpulī kā vētras salauzta kuģa atšķeltu daļu. Slimība, kas viņu bija novājinājusi, šķita sarāvusi viņa saites ar dzīvi. Cik tālu viņš jutās no šiem ļaudīm! ... Viņš nebija apskurbis, un viņa gars bija brīvs, tādēļ visus notikumus viņš skatīja un savā apziņā uztvēra līdz pēdējam sīkumam. Klusā ielīksmē viņš novēroja viņam pa priekšu ejošās meitenes pakausi, kurā vizmoja zeltaini mati, un tās bālo, glezno kaklu. Un viņam derdzās jestrā smaka, kas nāca no sablīvētajām miesām.

— Kristof! — viņš lūdzās.

Kristofs nedzirdēja.

— Kristof!

— Ko?

— • Iesim atpakaļ...

— Vai tu bīsties? — jautāja Kristofs.

Viņš gāja tālāk. Olivjē, skumji smaidīdams, no viņa neatkāpās.

Dažas rindas viņiem priekšā, visbīstamākās drūzmas centrā, kur atpakaļ atgrūstais pūlis bija sablīvēts kā nepārraujams dambis, Olivjē ieraudzīja savu draugu — mazo kuprīti. Tas bija uzrāpies uz avīžu kioska jumta, cieši turējās ar abām rokām un, neērtā pozā sarāvies, smaidot raudzījās pāri kareivju sienai: ar uzvarētāja smaidu sejā zēns pievērsās pūlim. Ieraudzījis Olivjē, viņš uzlūkoja to starojošām acīm, tad atkal dedzīgi modriem skatieniem vērās laukumā: viņš gaidīja ... Ko gan viņš gaidīja? — To, kam bija jā-nāk .. Viņš nebija viens. Neskaitāmi citi viņam visapkārt gaidīja brīnumu! Un Olivjē, vērodams Kristofu, redzēja, ka arī Kristofs to gaida.

Olivjē sauca zēnu, uzkliedza, lai tas kāpj lejā. Emanuēls izlikās nedzirdējis un neskatījās vairs uz viņu. Zēns bija ieraudzījis Kristofu. Emanuēlam bija prieks justies briesmās sāļā drūzmā gan tādēļ, lai Olivjē redzētu viņa drosmi, gan nri tādēļ, lai Olivjē justos sodīts, ka bija kopā ar Kristofu.

Olivjē un Kristofs pūlī satika dažus draugus — Kokāru ar zeltaino bārdu, kuram likās, ka gaidāms tikai niecīgs kautiņš, un kura piedzīvojumos rūdītais skatiens vērīgi gaidīja to brīdi, kad pārpildītais kauss plūdīs pāri. Mazliet nomaļus stāvēja skaistā Berta, kas nekautrīgi jokojās ar kaimiņiem un labprāt uzklausīja viņu glaimus. Viņai bija laimējies izlauzties pirmajā rindā, kur viņa lamāja policistus, kamēr aizsmaka balss. Kokārs piegāja pie Kristoia. Viņu ieraudzījis, Kristofs sāka zoboties:

— Ko es teicu? Te nenotiks nekas.

— Pagaidiet! — atbildēja Kokārs. — Labāk nestāviet pašā priekšā. Mums vēl klāsies plāni.

— Nieki! — Kristofs atsaucās.

Taisni tobrīd kirasieri, kam bija apnicis atrasties zem akmeņu krusas, devās uz priekšu, lai atbrīvotu ielas, kas veda uz laukumu; žandarmi, jādami pašā vidū, zirgus palaida rikšiem. Bars tūdaļ sāka izklīst. Un, pēc evaņģēlija vārdiem, pirmie palika pēdējie. Bet viņi centās ilgi nepalikt pēdējie. Sevi gandarīdami par apkaunojošo bēgšanu, tie dusmās svilpa un kliedza uz saviem vajātājiem: «Slepkavas!» — kad vēl nebija norībējis neviens šāviens. Berta kā zutis izslīdēja cauri rindām un bļāva spalgā balsī. Viņa atrada savus draugus un, paslēpusies aiz Kokāra platās muguras, atguva elpu, piespiedās pie Kristofa un aiz bailēm vai citiem iemesliem knieba tam rokā, lakstojās ar Olivjē, vīstīja dūres pret ienaidnieku un nebeidza lādēties. Kokārs satvēra Kristofu aiz rokas un teica:

— Iesim pie Orelī!

Līdz turienei bija tikai daži soļi. Berta ar Graijo un dažiem strādniekiem jau bija turp aizgājuši. Kristofs, kam līdzi gāja Olivjē, dzīrās iet iekšā. Iela šajā vietā aizklīda starp divām nogāzēm. Trotuārs restorāna priekšā bija vairākus pakāpienus augstāks nekā bruģis. Beidzot izkūlies no ļaužu strāvas, Olivjē atviegloti uzelpoja. Viņam derdzās iet iekšā, elpot dzertuves smacīgo gaisu un klausīties apstulboto ļaužu rēcienus. Viņš sacīja Kristofam:

— Es iešu mājās.

— Ej, manu zēn! — Kristofs teica. — Pēc stundas es bušu pie tevis.

— Tikai nedodies vairs briesmās, Kristof!

— Tu nu gan esi bailīgs kā zaķisl — smiedamies atsaucās Kristofs un iegāja krodziņā.

Olivjē grasījās nogriezties aiz ielas stūra. Vēl daži soji — un viņš nokļūtu mazā šķērsieliņā, kas viņu šķirtu no trokšņa un mudžekļa. Te pēkšņi viņš atcerējās savu audzēkni. Viņš atskatījās un ar acīm meklēja to. Un ieraudzīja taisni tajā brīdī, kad Emanuēls, gribēdams norāpties no sava novērošanas posteņa, pēkšņi iekrita trakojošajā ņurdzī: bēgošās kājas mina viņam virsū, tuvojās policisti. Olivjē nepārdomāja ne mirkli: viņš steidzās palīgā. Kāds strādnieks pamanīja draudošās briesmas, kailos zobenus, redzēja Olivjē, kas izstiepa roku, lai glābtu bērnu, redzēja policistu straumi, kas viņus abus nogāza zemē. Strādnieks iekliedzās un arī steidzās palīgā. Daži biedri skrēja viņa pēdās. Atsteidzās arī tie, kas bija stāvējuši uz krodziņa sliekšņa, un vēl citi, kas bija jau sēdējuši istabā un dzirdējuši ārā stāvētāju palīgā saucienus. Pretinieki kā suņi ieķērās cits citam rīklē. Un sievietes, augšā uz pakāpieniem stāvēdamas, kauca un vaimanāja. — Tā šis smalkais, aristokrātiskais buržuā bija cīņas sācējs, kaut viņš pats to gribēja vismazāk...

Strādnieku aizrauts, Kristofs metās ņudzeklī, nezinādams, kā tas radies. Viņam prātā nenāca, ka arī Olivjē tur varētu būt. To viņš šķita jau tālu un pilnīgā drošībā. Cīņas ainu pārskatīt nebija iespējams. Ikviens moži vēroja, kas viņam uzbrūk. Olivjē izgaisa virpulī kā grimstoša laiva. Zobena cirtiens, kas nebija lemts viņam, ķēra viņa krūtis. Viņš pakrita, pūlis viņu samina. Nevairāma drūzmas pretstrāva Kris-tofu aizsvieda cīņas lauka viņā galā. Kristofs bija gluži mierīgs, ļāva sevi grūstīt un jautrā garā grūstījās pats, it kā viņš būtu kādos tautas svētkos. Viņš neapzinājās stāvokļa nopietnību, un, kad viņu satvēra policists ar milzīgi platiem pleciem, viņš jokodamies savukārt saķēra policistu ap vidukli un jautāja:

— Vai dejosim valsi, mīļā jaunkundzi

Bet, kad Kristofam uz muguras uzklupa otrs policists, viņš sapurinājās kā meža kuilis un abus sadunkāja dūru belzieniem: viņš negribēja ļauties tiem rokās. Viens no viņa pretiniekiem — tas, kas viņu bija sagrābis no muguras, kājas tirinādams, novēlās uz ielas bruģa, bet otrs iekaisa niknās dusmās un izrāva zobenu. Spožo asmeni Kristofs ieraudzīja taisni pie savām krūtīm; viņš atrāvās, sažņaudza policista

i'lknui un centās izraut tam ieroci no rokas. Viņš neaptvēra v<iirs, kas notiek: līdz šim mirklim viss viņam bija licies tiltu! joks. Bet nu viņi jau spēkojās no tiesas un viens otram m ja dvesa karstu elpu. Domāt nebija laika. Pretinieka acis viņš redzēja slepkavības prieku. Un šis prieks pamodās ari viņā pašā. Viņš redzēja, ka šis vīrs viņu nomiegs kā jēru. Ar pēkšņu sparu Kristofs atlieca policista elkoni un zobenu vērsa pret viņa paša krūtīm; Kristofs dūra, viņš juta, ka nokauj, viņš nokāva. Un pēkšņi viņa acu priekšā viss pārvērtās. Viņš bija apreibis, viņš rēca.

Viņa kliedzieniem bija neticams iespaids. Pūlis juta asins smaku. Un vienā mirklī tas pārvērtās par saniknotu zvēru baru. No visām pusēm rībēja šāvieni. Namu logos sāka plandīties sarkani karogi. Parīzes revolūcijas senā kvēle pēkšņā steigā lika celt barikādes. Tūdaļ bija uzrakta iela, izgāzti gāzes lukturu stabi, nocirsti koki, apgāzts omnibuss. Barikādes cēlāji izmantoja pirms dažiem mēnešiem pazemes dzelzceļa vajadzībām izraktu bedri. Čuguna žogi ap ielas kokiem, gabalos salauzti, tika mesti virsū ienaidniekam. No kabatām, no namu logiem parādījās ieroči. Nepilnas stundas laikā iedegās dumpis: viss kvartāls bija aplenkuma stāvoklī. Un uz barikādes stāvēja Kristofs, ko vairs nevarēja pazīt, un dziedāja savu revolūcijas dziesmu, kuru atkārtoja divdesmit citas balsis.

Olivjē bija ienests Orelī restorānā. Viņš bija nemaņā. Tumšā dibenistabā viņu noguldīja gultā. Kājgalī, bēdu satriekts, stāvēja mazais kuprītis. Bertai bija lielas izbailes: iztālēm viņai bija licies, ka ievainots Graijo, bet, kad viņa pazina Olivjē, tad iesaucās:

— Ak tavu laimi! Es domāju, ka tas ir Leopolds! ... Pēkšņi viņa iesila līdzcietībā. Viņa skūpstīja Olivjē un atbalstīja tā galvu uz spilvena. Orelī kā daždien mierīgi un lēni atpogāja viņam drēbes un apsēja brūci. īstajā laikā atnāca Manuss Heimans un Kanē, viņa nešķiramais draugs. Tāpat kā Kristofs, viņi bija gājuši noskatīties demonstrāciju. Viņi bija redzējuši, kā sākās kautiņš un kā pakrita Olivjē. Kanē gaudoja kā suns un tai pašā laikā domāja:

«Ko es še nācu un iekūlos tādā ķezā?»

Manuss apraudzīja ievainoto un tūdaJ konstatēja, ka cerību nav. No visas sirds viņš žēloja Olivjē, tomēr nebija tas virs, kas skumst par to, ko nevar grozīt. Un viņš vairs nedomāja par Olivjē, bet zūdījās tikai par Kristofu. Viņš apbrīnoja Kristofu, kaut atzina to par pataloģisku tipu. Manusam bija zināmas Kristofa domas par revolūciju, un viņš gribēja glābt komponistu no aplamajām briesmām, kurās to bija iedzinušas svešas idejas. Kristofs nebija riskējis ar to vien, ka cīņā viņam varēja iedauzīt galvaskausu. Ja viņš būtu apcietināts, tad viņu apsūdzētu visi, lai paši sevi glābtu. Viņš jau sen bija brīdināts, viņu uzraudzīja policija. Viņš tiktu tiesāts ne vien par saviem, bet arī par citu pārkā- j purniem. Ksavjē Bernārs, kas pūlī ložņāja gan ziņkārības, j gan savu dienesta pienākumu dzīts, bija nupat saticis Ma- ļ nusu, pamājis tam ar galvu un sacījis:

— Jūsu Krafts ir traks. Nu, ko jūs teiksiet: viņš jau uz- ] kāpis barikādē! Šoreiz mēs viņu vaļā nelaidīsim! Dieva dēļ, gādājiet, lai viņš pazūd uz karstām pēdām!

Tas bija vieglāk pasakāms, nekā padarāms. Ja Kristofs būtu dabūjis zināt, ka Olivjē mirst, viņš būtu sācis trakot un kaut un pats būtu nokauts. Manuss teica Bernāram:

— Ja viņš tūdaļ nedosies prom, viņš būs pazudis. Es iešu un viņu aizvedīšu.

— Bet kā?

— Kane automobilī, kas turpat pie ielas stūra gaida.

— Jā, bet atļauj ... — gluži apmulsis ieteicās Kanē.

— Tu viņu aizvedīsi uz Larošu, — turpināja Manuss. — Jūs vēl pagūsiet uz Pontarljē ātrvilcienu. Tev viņš jānogādā Šveicē.

— Bet viņš jau negribēs.

— Gan gribēs. Es viņam pateikšu, ka tur viņš satiks Žanēnu, ka Žanēns jau aizbraucis.

Nevērodams Kanē pretošanos, Manuss gāja Kristofu aizvest no barikādēm. Manuss nebija nekāds varonis. Ik šāvienam norībot, viņš salīka. Viņš skaitīja ielas akmeņus (pāris vai nepāris) un zīlēja, vai lode viņu ķers vai neķers. Atpakaļ viņš tomēr neatgriezās, bet devās taisni uz savu mērķi. Kristofs sēdēja uz apgāzta omnibusa rata un jautri gaisā raidīja revolvera šāvienus. Visapkārt ap barikādēm aizvien lielāks auga Parīzes kankarbikšu bars, tie saplūda no visām ielām kā netīrs ūdens pēc stipras lietus gāzes. Manuss pasauca Kristofu, kas viņam bija pagriezis muguru. Kristofs nedzir-dcļii. Manuss uzrāpās pie viņa augšā un parāva viņu aiz piedurknes. Kristofs viņu atgrūda, un viņš gandrīz nogāzās zemē. Bet Manuss neatlaidās, uzkāpa atkal augšā un kliedza:

— Žanēns ...

Teikuma beigas izgaisa troksnī. Kristofs pēkšņi apklusa, aizsvieda revolveri, norāpās no barikādes un piegāja pie Ma-nusa, kas viņu aizvilka sev līdz.

— Jums jābēg! — Manuss sacīja.

— Kur Olivjē?

— Jums jābēg! — atkārtoja Manuss.

— Velns un elle, kādēļ man jābēg? — Kristofs iesaucās.

— Pēc stundas barikāde būs sagrauta. Vēl šo pašu vakaru jūs sēdēsiet cietumā.

— Ko tad es esmu ļaunu darījis?

— Paraugieties uz savām rokām ... Vai redzat? Tur nav vairs šaubu, neviens jūs nesaudzēs. Visi jūs pazinuši. Jūs nevarat kavēties ne mirkli.

— Kur Olivjē?

— Mājās.

— Es iešu pie viņa.

— To jūs nevarat. Policija jūs gaida pie durvīm. Viņš mani sūtīja jūs brīdināt. Bēdziet!

— Uz kurieni lai bēgu?

— Uz Šveici. Kanē jūs aizvedīs savā automobilī.

— Bet Olivjē?

— Mums nav laika tērzēt. ..

— Es nebraukšu, viņu neredzējis.

— Gan jau tur viņu redzēsiet. Rīt viņš jūs uzmeklēs. Viņš brauks ar pirmo vilcienu Drīzāk! Es visu jums izskaidrošu.

Viņš satvēra Kristofa roku. Apstulbis no trokšņa un trakojošās vētras, kas viņā plosījās, Kristofs neatskārta, ko viņš padarījis un ko no viņa prasa: viņš paklausīgi gāja līdz. Manuss viņu saņēma pie vienas, Kanē pie otras rokas. Kanē nemaz nebija sajūsmināts par lomu, kāda viņam bija lemta šajā notikumā. Manuss viņus abus iesēdināja automobilī. Lāga Kanē nemūžam nebūtu varējis atrast dvēseles mieru, ja Kristofs būtu ieslodzīts cietumā, bet viņam būtu labāk paticis, ja Kristofu glābtu kāds cits. Manuss labi pazina Kanē. Bīdamies par tā gļēvulību, Manuss pēkšņi nolēma braukt viņiem līdz un, kad auto jau sakustējās, arī ielēca mašīnā.

OLIVJĒ neatguva samaņu. Is* tabā bija tikai Orelī un mazais kuprītis. Tā bija bēdīga istaba, bez gaismas un bez gaisa. Bija gandrīz tik tumšs kā naktī... īsu mirkli Olivjē izpeldēja no tumsas dzel-meņa. Uz savas rokas viņš sajuta Emanuēla lūpas un asaras. Viņš gurdeni pasmaidīja un ar pūlēm uzlika roku uz zēna galvas. Cik smaga bija šī roka! ... Un atkal viņš iegrima tumsā.

Uz mirēja spilvena Orelī nolika mazu Pirmā Maija ziedu pušķīti — dažas kreimenītes. Sētā no cieši neaizgrieztā ūdens krāna spainī pilēja skanošas lā* ses. No atmiņu dzīlēm trīcēdamas raisījās senas ainas un īsu mirkli pazibēja kā dziestoša gaisma ... Provinces mājiņa, glicīniju apvīta siena, dārzs, kurā rotaļājas bērns: tas bija atgulies zaļā maurā, strūklaka savas šaltis lēja akmens baseinā. Un kaut kur smējās maza meitene...

OTRA DAĻA

VIŅI ATSTĀJA Parīzi. Viņi brauca pa plašiem, miglā tītiem līdzenumiem. Pirms desmit gadiem tādā pašā vakarā Kristofs bija iebraucis Parīzē. Arī toreiz viņš bēga, tāpat kā tagad. Bet toreiz dzīvs bija draugs, kas viņu mīlēja, un Kristofs neapzinīgi bija steidzies tam pretim...

Sākumā Kristofs vēl bija cīņas uztraukuma varā. Viņš runāja daudz un skaļi, nesakarīgi stāstīja, ko bija redzējis un darījis, lepojās ar saviem varoņdarbiem un neizjuta sirdsapziņas ēdas. Manuss un Kanē runāja tikpat skaļi, lai Kris-tofam neļautu attapties. Bet drudzis pamazām pārgāja, un Kristofs apklusa. Viņa pavadoņi runāja vieni paši. Pēcpusdienas notikumi bija viņu mazliet apmājuši, bet ne satriekuši. Viņš atcerējās tos laikus, kad bija iebraucis Francijā, jau toreiz kā bēglis, mūžam kā bēglis. Viņam bija jāsmejas. Tāds laikam bija viņa liktenis. Parīzi atstāt viņam nebija žēl; pasaule bija plaša, un cilvēki visur vienādi. Viņam bija gandrīz vienalga, kur dzīvo, ja tikai viņš bija pie sava drauga. Viņš cerēja to citu rītu atkal satikt.

Viņi iebrauca Larošā. Manuss un Kanē nepameta Kris-tofu ne mirkli, kamēr viņš nebija iesēdināts vagonā. Kristofs vēlreiz lūdza nosaukt piestātni, kurā viņam bija jāizkāpj, un to viesnīcu un pasta nodaļu, uz kuru tie viņam sūtīs ziņas. Kristofu atstādami, viņi nevarēja savas jūtas vairs slēpt, un viņu sejas pārvērtās drūmā skumībā. Kristofs viņiem jautri sniedza roku.

— Žēlīgais dievs, jel nerādiet man tādas bērinieku sejas! — viņš uzsauca tiem. — Gan jau atkal tiksimies! Es

taču neesmu nekāds valsts noziedznieks! Rīt mēs jums rakstīsim.

Vilciens aizbrauca. Viņi abi stāvēja un noskatījās.

— Nabaga puisisl — teica Manuss.

Viņi atkal iekāpa automobilī. Viņi klusēja. Pēc dažiem mirk|iem Kanē sacīja Manusam:

— Man liekas, mēs esam grēkojuši.

Manuss neatbildēja ilgi; tad viņš teica:

— Miroņi ir miruši, jāglābj dzīvie.

Satumsa nakts, un Kristofa uztraukums izgaisa pilnīgi. Vagona kupejas stūrī iespiedies, viņš visu pārdomāja. Savas rokas aplūkojis, viņš ieraudzīja asinis — tās nebija viņa paša asinis. Viņš notrīcēja aiz riebuma Viņš atcerējās slepkavības mirkli. Viņš zināja, ka ir nogalinājis cilvēku, bet nesaprata, kādēļ. Viņš atmiņā atdzīvināja visu cīņas ainu, bet šoreiz to skatīja pavisam citām acīm; viņš nesajēdza, kā bija ticis ierauts niknajā ņurdzī. Kristofs domās atjaunoja visu šo dienu kopš tā brīža, kad kopā ar Olivjē bija atstājis māju, viņš atkal izstaigāja visu Parīzi un nonāca līdz tai vietai, kur viņu satvēra un aizrāva ļaužu virpulis. Un te nu viņa domu pavediens pārtrūka: kā viņš bija varējis kliegt, sist; kauties kopā ar šiem |audīm, kuru mērķus neatzina? Tas nebija viņš, nē, tas nebija viņš! . .. Tas izskaidrojams tikai ar viņa gribas pilnīgu apmātību! ... Viņš sašuta un kaunējās par sevi. Vai viņš nebija savs kungs un pavēlnieks? Bet kas tad bija viņa kungs? ... Ātrvilciens viņu nesa cauri naktij. Arī viņa dvēselē bija tikpat tumša nakts, viņu trauca reibinošs, nejaušams spēks... Viņš centās gainīt savu mulsumu, bet viņam uzmācās jaunas rūpes. Jo tuvāk viņš brauca mērķim, jo neatlaidīgāk viņu sāka tirdīt netverams nemiers.

Kad vilciens iebrauca stacijā, Kristofs lūkojās pa logu un uz platformas meklēja mīļo, pazīstamo seju ... Nebija neviena. Viņš izkāpa un raudzījās uz visām pusēm. Vairāki lāgi Kristofs šķita viņu ieraudzījis . .. Nē. tas nebija «viņš». Kristofs aizgāja uz norunāto viesnīcu. Olivjē tur nebija. Kristo-fam nebija iemesla par to brīnīties: kā gan Olivjē būtu varējis aizsteigties viņam priekšā? .. . Bet no šī brīža sākās gaidu mokas un bailes.

Rija rīts. Kristofs uzkāpa savā istabā. Un kāpa atkal lejā’.

Vi11^ paēda brokastis. Viņš klaiņāja pa ielām. Viņš centās •cvi pārliecināt, ka sirds viņam mierīga. Viņš lūkojās zaigoj-ļošā ezerā, raudzījās veikalu skatlogos, jokojās ar restorāni apkalpotāju, šķirstīja ilustrētus žurnālus ... Nekas viņu nevaldzināja. Diena vilkās gausi un smagi. Septiņos vakarā, daudz agrāk, nekā bija ieradis, un bez ēstgribas Kristofs paēda pusdienas, jo cita nekā viņam nebija ko darīt, tad atkal iegāja savā istabā, palūdzis, lai viņa draugu, kad tas atbrauks, tūda| ved pie viņa augšā. Kristofs sēdēja pie galda ar muguru pret durvīm. Viņam nebija nekā, ar ko viņš būtu varējis kavēt laiku, ne bagāžas, ne grāmatu, tikai avīze, ko nupat bija nopircis. Kristofs centās lasīt, bet domas aizklīdā citus ceļus: viņš ieklausījās so|u troksnī, kas skanēja koridorā. Gaidu pilnā diena un bezmiega nakts bija pārkairinājusi viņa jutekļus.

Pēkšņi viņš dzirdēja, ka atveras durvis. Neizdibināmas jūtas liedza viņam atskatīties. Uz sava pleca viņš sajuta kādu roku. Viņš atskatījās un ieraudzīja Olivjē, kas viņam uzsmaidīja. Viņš nebrīnījās un teica:

— Beidzot tu atnāci!

Parādība izgaisa ...

Kristofs pēkšņi pietrūkās, atgrūda galdu un krēslu tik sparīgi, ka tas apgāzās. Viņam sacēlās mati. Brīdi viņš stāvēja gluži bāls, un zobi viņam klabēja.

No šī brīža — kaut Kristofs nezināja nekā un vienā laidģ atkārtoja: «Es nezinu nekā,» — viņš tomēr zināja visu, viņš skaidri zināja, kas notiks.

Viņš nevarēja palikt savā istabā. Viņš izgāja uz ielas, veselu stundu klaiņāja apkārt. Kad viņš pārnāca, viesnīcās priekštelpā šveicars viņam pasniedza vēstuli. Taisni to vēstuli. Viņš zināja, ka tā atnākusi. To saņemot, roka viņarri trīcēja. Viņš iegāja savā istabā, lai vēstuli izlasītu. Viņš atplēsa-to un lasīja, ka Olivjē ir miris. Un viņš pakrita nemaņāļ.

' . • » ji.1,

Vēstuli bija rakstījis Manuss. Tur bija teikts, ka vakar, no Kristofa slēpjot šo bēdu ziņu, lai pasteidzinātu viņa aizbraukšanu, esot tikai paklausīta Olivjē griba, jo tas lūdzis, lai viņa draugs tiekot glābts, — ka Kristofa palikšana nekā nebūtu līdzējusi un viņš pats būtu līdzi iekritis nelaimē, ka

viņam jādzīvo sava drauga piemiņas un citu savu draugu un ari savas slavas labā ... un tā joprojām ... Orelī ar savu trīcošo, nedrošo roku bija pierakstījusi trīs rindas, kurās solījās, cik labi vien varēdama, izpildīt pēdējo pienākumu pret nabaga jauno kungu ...

Kad Kristofs atžilba, viņu pārņēma neprātīgs niknums. Viņš gribēja Manusu nogalināt. Viņš steidzās uz staciju. Viesnīcas priekštelpa bija tukša, ielas kā izmirušas. Arā, nakts tumsā, retie gājēji nevēroja aizelsus skrejošo cilvēku ar neprātā zvērojošām acīm. Kā buldogs ar ilkņiem viņš bija ieķēries uzmācīgajā domā: «Nogalināt Manusu! Nogalināt! . ..» Kristofs gribēja braukt atpakaļ uz Parīzi. Nakts ātrvilciens bija aizbraucis jau pirms stundas. Viņam bija jāgaida līdz rītam. Bet gaidīt viņš nevarēja. Viņš iekāpa pirmajā vilcienā, kas brauca uz Francijas robežu, — vilcienā, kas pieturēja katrā piestātnē. Vagonā, kur Kristofs bija viens, ..viņš vairāki lāgi iekliedzās:

— Nav tiesa! Nav tiesa!

Otrajā piestātnē aiz Francijas robežas vilciens apstājās. Tālāk tas nebrauca. Dusmās trīcēdams, Kristofs izkāpa, jautāja, kad pienāks nākošais vilciens, un pukojās par miegaino ierēdņu vienaldzību. Lai viņš darītu ko darīdams, Parīzē viņš tomēr iebrauktu par vēlu. Par vēlu priekš Olivjē. Viņš pat nepagūtu aiziet pie Manusa, jo jau pa ceļam tiktu apcietināts. Ko lai dara? Vai braukt tālāk? Vai doties atpakaļ? Kādēļ? Kādēļ? ... Kristofam iešāvās prātā neprātīgas domas aizturēt pirmo garām ejošo žandarmu, lai tas viņu apcietina, bet dzīvības instinkts viņu atturēja un lika viņam braukt at-.pakaļ uz Sveici. Taču pirms divām trim stundām neviens vilciens nebrauca ne uz vienu, ne uz otru pusi. Kristofs atsēdās uzgaidāmā telpā, bet arī tur nevarēja nosēdēt, izsteidzās no piestātnes un beidzot devās ceļā tumšajā naktī. Drīz viņš at-ģidās tukšā, klajā laukā, kur vietumis pacēlās priežu puduri; tie liecināja, ka tuvumā ir mežs. Viņš gāja tālāk. Paspēris dažus soļus, viņš pakrita zemē un iekliedzās:

— Olivjē !

Viņš nogulās šķērsām pāri ceļam un raudāja.

Pēc vairākām stundām, kad tālumā iekaucās vilciena svilpe, viņš piecēlās. Viņš gribēja doties atpakaļ uz staciju,

bet aizmaldījās. Vai nebija vienalga, kurp viņš gāja? Viņš ' gribēja klaiņāt, lai nebūtu jādomā, klaiņāt, līdz domas iz-; dziest, līdz noguris viņš pakrīt. Viņam bija tikai viena vēlēšanās: mirušam būt...

Saulei lecot, Kristofs iegāja franču ciematā tālu no robežas. Visu nakti viņš bija gājis tālāk, aizvien tālāk no tās. Viņš iegāja viesnīcā, kāri paēda azaidu, atkal aizgāja un klīda tālāk. Dienas vidū viņš apgulās p)avā un nogulēja līdz vakaram. Kad viņš atmodās, jau atkal tuvojās nakts. Viņa niknums bija rimis. Viņu plosīja skaudras sāpes. Viņš aizvilkās līdz kādai lauku mājai, palūdza maizei riecienu un. salmu klēpi naktsguļai. Zemnieks viņu nopētīja no galvas līdz kājām, nogrieza viņam maizes riku, ieveda viņu kūtī un^1 aizslēdza durvis. Kristofs atlaidās uz pakaišiem blakus silti' kūpošām govīm un apēda maizi. Pa vaigiem viņam bira' asaras. Bet izsalkums un sāpes nerimās. Arī šonakt miegs viņu dažas stundas atpestīja no ciešanām. Citu rītu viņu atmodināja vaļā vērto durvju troksnis. Viņš gulēja kā sastindzis: viņš negribēja vairs celties un dzīvot. Zemnieks nostājās viņam priekšā un ilgi uz viņu nolūkojās, lāgiem acis uzmezdams avīzei, ko turēja rokā. Beidzot viņš paspēra soli uz priekšu un avīzi piebāza Kristofam pie deguna. Priekšpusē Kristofs ieraudzīja savu attēlu.

— Tas esmu es, — Kristofs teica. — Apcietiniet mani!

— Celieties kājās! — uzsauca zemnieks.

Kristofs piecēlās. Zemnieks pamāja ar roku, lai Kristofs viņam seko. Viņi aizgāja garām siena šķūnim un sasniedza taku, kas starp augļu kokiem aizlocījās kā čūska. Pie kāda ceļmalas krusta piegājis, zemnieks parādīja Kristofam ceļu un teica:

— Tur ir robeža.

Kristofs mehāniski devās tālāk. Viņš nezināja, kādēļ viņš gāja. Viņš bija tik noguris, fiziski un garīgi tik salauzts, ka labprāt nespertu vairs ne soli tālāk. Bet viņš juta, ja apstā-! sies, tad tālāk nevarēs iet, nevarēs izkustēties no tās vietas, kur būs pakritis. Un tā viņš atkal klīda augu dienu. Kabatā viņam vairs nebija ne sū, ar ko nopirkt maizi. No lauku cie-t? matiem viņš vairījās. Dīvainas jūtas, ko neaptver prāts, šimf; cilvēkam, kas gribēja mirt, lika baidīties no cietuma: viņš^

jutās, kā trenkāts zvērs, kas bēg no saviem vajātājiem. Fiziskās mokas, nogurums, bads, neminamas bailes, ko radīja vārgums, īsu brīdi klusināja dvēseles izmisumu. Viņš tikai ilgojās pēc patvēruma, kur varētu ieslēgties ar savām ciešai nām un bēdām un ļauties tikai tām.

Kristofs pārgāja robežu. Tālumā viņš redzēja pilsētu; tai f^āri zvīgoja zvanu torņi un fabriku skursteņi, no kuriem izkūpēja gari dūmu stabi un kā melnas upes pelēkā’lietus gaisā; vienmulīgi mutuļoja visi uz vienu pusi. Kristofs gandrīz vairs nevarēja noturēties kājās. Te pēkšņi viņš atcerējās, ka šajā pilsētā dzīvo pazīstams ārsts no viņa dzimtenes, kāds firihs Brauns, kas pagājušajā gadā pēc kāda veiksmīga Ķristofa kompozīcijas izpildījuma bija atrakstījis vēstuli un atgādinājis par sevi. Kaut šis Brauns bija nenozīmīgs cilvēks lin Ķristofa dzīvē ieņēma gluži niecīgu vietu, tomēr ar ievainota zvēra instinktu un ar pēdējiem spēkiem Kristofs cēlās un meklēja patvērumu pie cilvēka, kas viņam nebija gluži svešs.

KAD KRISTOFS iegaja pelēki sarkanajā pilsētā, to ietina dūmu un lietus plīvurs. Viņš klīda pa ielām, nekā neredzēdams, taujādams un meklēdams ceļu, nomaldīdamies, atpakaļ nākdams un uz labu laimi atkal iedams tālāk. Viņam nebiia

vairs jaudas. Ar pēdējo saspringtās gribas spēku viņš uzkāpa pa kraujām kāpnēm, kas veda uz šaura pakalna galu; tur nami bija cieši sablīvējušies ap tumšu un drūmu baznīcu. Sešdesmit sarkana akmens pakāpieni, pa trim vai pa sešiem pēc kārtas. Starp katru pakāpienu grupējumu mazs laukumiņš, uz kuru atvērās nama durvis. Uz katra laukumiņa Kristofs grīļodamies apstājās un atvilka elpu. Augšā pār zvanu torni lidinājās vārnas.

Beidzot viņš pie kādām durvīm izlasīja meklēto vārdu. Viņš pieklauvēja. — Šaurā ieliņa grima nakts tumsā. Nogurumā viņš aizvēra acis. Ari viņa dvēselē bija melna nakts ... Aizritēja mūži

Šaurās durvis pa pusei atvērās. Uz sliekšņa iznāca sieviete. Viņas seja bija ēnā, bet stāva aprises ļoti skaidri iezīmējās uz maza dārziņa gaišā fona, kurš bija redzams garās ejas galā saules rieta atblāzmā. Viņa bija liela, stāvēja taisni, nerunāja un gaidīja, lai Kristofs uzrunā viņu. Viņš neredzēja šīs sievietes acis, bet juta tās skatienu. Viņš jautāja, vai doktors Ērihs Brauns mājās, un pateica savu vārdu. Grūti viņam bija parunāt. Viņš bija novārdzis aiz pārpūles, slāpēm un bada. Sieviete iegāja istabā, neteikusi ne vārda. Kristofs viņai sekoja. Istabā visi slēģi bija aizvērti. Tumsā Kristofs uzgrūdās sievietei, ar ceļgaliem un vēderu neviļus pieskārās sievietes mēmajam ķermenim. Viņa izgāja, aizvērdama durvis un pamezdama Kristofu vienu bez gaismas. Bīdamies ko apgāzt, viņš nekustēdamies stāvēja pie sienas, pieri piespiedis pie gludās tapetes. Ausīs viņam dūca, acīs zibēdamas plandījās ēnas.

Augšstāvā atskanēja pagrūsta krēsla troksnis, pārsteiguma pilni izsaucieni, durvju aizciršanās. Lejā kāpa smagi soļi.

— Kur viņš ir? — jautāja pazīstama balss.

Istabas durvis atkal atvērās.

— Kā, viņš pamests tumsā? Anna! Kas tā par kārtību! Gaismu!

Kristofs bija tik vārgs, viņš jutās tik pamests, ka šīs ska|ās, bet sirsnīgās balss skaņa viņu atviegloja viņa postā. Viņš satvēra rokas, kuras sniedzās viņam pretī. Ienesa lampu. Viņi abi saskatījās. Brauns bija maza auguma vīrs ar sarkanu seju, melnu, cietu un šķidru bārdu, labsirdīgām, aiz briļļu stikliem smaidošām acīm, platu, izliektu, grumbu izvagotu, rūpju sagrauztu, neizteiksmīgu pieri, ar rūpīgi sasukātiem, līdz pašam pakausim pāršķirtiem matiem. Viņš bija ārkārtīgi neglīts, taču Kristofs ar prieku uzlūkoja viņu un spieda viņam roku. Brauns neslēpa savu pārsteigumu.

— Ak dievs, cik ļoti jūs esat pārvērties! Un kā jūs izskatāties!

— Es braucu no Parīzes, — Kristofs paskaidroja. — Es bēgu.

— Es zinu, zinu, mes lasījām avīzēs, tur jau bija rakstīts, ka esat apcietināts. Paldies dievam! Mēs abi ar Annu esam daudz par jums domājuši.

Brauns apklusa un norādīja Kristofam uz nerunīgo sievieti, kas vii,iu bija ielaidusi istabā:

— Mana sieva.

Viņa stāvēja uz istabas sliekšņa ar lampu rokā. Viņai bija noslēgta seja ar asi veidotu zodu. Gaisma spīdēja viņas brūnajos, iesarkanajos matos un bālajos vaigos. Ar stīvu kustību viņa sniedza Kristofam roku, elkoni piespiedusi pie sāniem. Viņu neuzlūkodams, Kristofs satvēra šo roku. Viņam reiba galva.

— Es atnācu ... — viņš centās izskaidroties, — man likās, ka jūs būsiet tik mīli... ja tik es jūs pārāk netraucēju ... un jausiet man kādu dienu atpūsties...

Brauns nejāva viņam turpināt.

— Kādu dienu! .. Divdesmit, piecdesmit dienas, cik vien jums pašam patiks. Kamēr jūs būsiet šajā pilsētā, jūs dzīvosiet mūsu mājās, un es ceru, ka tas būs ilgi! Tas mums ir gods un laime.

Šie sirsnīgie vārdi Kristofu aizkustināja. Viņš apskāva Braunu.

— Mīļais, labais Kristof, dārgais Kristof, — teica Brauns. — . . Viņš raud ... Kas viņam kaiš? Anna! Anna! Ātrāk, viņš zaudējis samaņu ...

Kristofs saļima sava viesmīlīgā saimnieka rokās. Nemaņa, kuras tuvošanos viņš jau bija jutis vairākas stundas, beidzot viņu piemeklēja.

Kad Kristofs atkal atvēra acis, viņš gulēja lielā, platā gultā. Pa atvērto logu istabā ieplūda valgās zemes smarža. Brauns stāvēja, noliecies pār viņu.

— Piedodiet! — izdvesa Kristofs un lūkoja piecelties.

— Viņš taču ir šausmīgi izsalcis! — iesaucās Brauns.

Sieva izsteidzās laukā, atgriezās ar krūzīti rokā un sniedza Kristofam dzērienu. Brauns atbalstīja viņa galvu. Kristofs atžilba, bet nogurums bija stiprāks nekā izsalkums: tiklīdz galvu nolicis uz spilvena, viņš tūdaļ aizmiga. Brauns un viņa sieva brīdi pasēdēja pie gultas, taču, redzēdami, ka Kristofam vajadzīgs tikai miers, tie atstāja viņu vienu.

TAS BIJA miegs, kas likās ilgs kā mūžība, miegs, kurā cilvēks iegrimst kā ezera dzīlēs svins.Tada miegā cilvēks kļūst ilgi krājušos gurduma brīžu un ērmīgu halucināciju laupījums, kuras mūžīgi ložņā gar viņa apziņas vārtiem. Drudzī iztvīcis, novārdzis, pazudis_ šaja bezgalīgajā naktī, Kristofs pūlējās atmosties, pastāvīgi dzirdēja sienas pulksteņa mūžīgos pusstundu sitienus; viņš nevarēja ne elpot, ne domāt, ne pakustēties, viņš gulēja kā sasiets, ar aizbāztu muti, un viņam likās, ka viņu grib noslāpēt; viņš centās atkauties un atkal iegrima dziļā miegā. Beidzot ausa diena, atblāzmoja vēlas un pelekas lietainas dienas ausma. Izgaisa neizturamā drudža kvēle, kas viņu bija dedzinājusi, bet viņa miesu žņaudza un māca kā kalns. Viņš atmodās. Briesmīga atmoda! ...

«Kādēļ lai atveru acis? Kādēļ lai atmostos? Ak, labāk gulēt, kā guļ mans nabaga draugs, kas atdusas zem velēnām .. .»

Kristofs gulēja augšpiēdus un nekustējās, kaut gulēšana viņam bija neērta, rokas un kājas bjja smagas kā akmeņi. Viņš gulēja zārkā. Blāva gaisma. Loga rūtis atsitās dažas lietus lāses. Darza kāds putns žēli izdvesa klusas, skumjas skaņas. Kāds posts ir dzīvot! Cik dzīve gan tukša un nejēdzīga! ...

Stundas aizritēja. Ienāca Brauns. Kristofs nepacēla galvu. Redzēdams, ka viņš guļ atvērtam acīm, Brauns viņu jautri uzrunāja,

un, kad Kristofs savu drūmo skatienu nenovērsa no griestiem, namātevs centās viņa grūtsirdību gainīt: atsēdās uz gultas un sāka skaļi triekt un tērzēt. Šis troksnis Kristofam bija neciešams. Ar milzīgām, kā viņam pašam likās, — pārcilvēcī-gām pūlēm viņš izrunāja:

— Lūdzu, atstājiet mani Vienu!

Krietnais vīrs tūdaļ pārvērta toni:

— Jūs gribat viens būt! Jā, lūdzu, pats par sevi saprotams! Bez šaubām! Guliet vien mierīgi! Atpūtieties un nerunājiet, ēdienu jums uznesīs augšā, un neviens jūs netraucēs ar savām runām!

Bet Brauns nevarēja savas domas izteikt nedaudzos vārdos. Pēc nebeidzamiem paskaidrojumiem viņš, Dacēlies uz smago kurpju pirkstu galiem, parketam čīkstot, atstāja istabu. Kristofs atkal palika viens un ļāvās savam nāves nogurumam. Viņa domas izkusa smeldzošu sāpju miglā. Ar izmisuma sparu viņš centās visu saprast... «Kādēļ es iepazinu Olivjē? Kādēļ mīlēju viņu? Kādēļ Antuanete ziedojās? Kāda jēga biia visām šīm dzīvēm, šīm paaudzēm? Tik daudz likteņa triecienu, tik daudz cerību, kas noslēdzās Olivjē dzīvē un tai līdzi zuda nebūtībā! .. .» Bez jēgas visa dzīve! Bez jēgas nāve! Bez miņas izdzēsta, aizmesta cilvēka dzīve, izpostīta visa cilts. Vai tas bija riebīgi vai drīzāk groteski? Kristofam uzmācās ļauni smiekli, naida un izmisuma smiekli. Viņa nevarība pret šādām sāpēm, viņa sāpes par šo nevarību viņu satrieca. Viņa sirds bija salauzta . ..

Visā mājā nekāda trokšņa, tikai pie saviem slimniekiem aizejošā doktora soli. Kristofam bija zudusi laika atskārta, viņš nezināja, cik ilgi bija gulējis, kad ienāca Anna. Viņa ienesa pusdienas. Viņš uzlūkoja to nekustēdamies, pat lūpas nepavērdams, lai pateiktos. Bet viņa stingušajās acīs, kas likās nekā neredzam, ar fotogrāfisku pareizību iespiedās jaunās sievietes tēls. Daudz vēlāk, kad Kristofs jau pazina Annu labāk, viņš redzēja to tādu, kāda tā bija šajās dienās; vēlākie iespaidi nevarēja izdzēst pirmo atmiņu. Viņai bija biezi, lielās, smagās pīnēs savīti mati, apaļa piere, plati vaigi, īss un taisns deguns, spītīgi nodurtas acis, kas, no svešiem skatieniem vairīdamās, zvēroja nelaipnā, ļaunā izteiksmē. Viņas enerģiskās, sakniebtās lūpas liecināja par stipru, gandrīz bargu raksturu. Viņas lielais augums likās spēcīgs un saskanīgi veidots, bet, neglītās drēbēs iežņaugta, viņa izskatījās .maga un nekustīga. Viņa ienāca klusi, bez trokšņa, paplāti nolika uz galda gultai blakus un, rokas piespiedusi pie sāniem, galvu nodūrusi, atkal izgāja. Kristofam prātā nenāca brīnīties par šo dīvaino, mazliet smieklīgo sievieti; ēdienam viņš nepieskārās un klusēdams cieta savas mokas.

Diena aizgāja. Pienāca vakars, un atkal Anna ienesa jaunus ēdienus. Azaidu viņa redzēja neaizskartu un, ne vārda neteikusi, to aiznesa. Viņai nebija neviena laipna vārda, kādus instinktīvi atrod katra sieviete slimnieka tuvumā. Likās, ka Kristofu viņa nemaz neredz, un arī viņa pati likās kā ēna. Šoreiz Kristofs nepacietīgi vēroja viņas stīvās un tūļīgās kustības un juta pret viņu neizprotamu naidu. Un tomēr viņš bija tai pateicīgs, ka tā nesāka runāt. — Viņš bija tai vēl pateicīgāks, kad pēc tās aiziešanas viņam bija jāiztur doktora vārdu uzbrukums, kad Brauns dabūja zināt, ka Kristofs nekā nav ēdis. Brauns sirdījās, ka sieva nebija ar varu likusi Kristofam ēst, un nu viņš to gribēja darīt pats. Miera labā Kristofs izdzēra dažus malkus piena. Un tūdaļ pagrieza doktoram muguru.

Nākošā nakts bija mierīgāka. Kristofs atkal iegrima ilga un smaga miega nebūtībā. Nicināmā dzīve izgaisa bez miņas. — Bet atmoda toties bija jo mocošāka. Viņš atcerējās visus liktenīgās dienas sīkumus: kā Olivjē nebija gribējis atstāt māju un neatlaidīgi bija tiecies atpakaļ. Un izmisumā Kristofs domāja:

«Es pats esmu viņu nokāvis.»

Kristofs nespēja viens pats, četrās sienās ieslēgts, nekustīgi palikt sfinksas nagos, jo šis ērms ar asinskārīgajām acīm viņu žņaudza ar savu mūžīgo jautājumu jūkli un sejā viņam pūta iznīcības dvašu. Drudzī trīcēdams, viņš piecēlās. Grīļodamies viņš izvilkās no istabas un kāpa lejā, viņam uznāca instinktīva, baiļu pilna dziņa atrasties citu cilvēku tuvumā. Bet, izdzirdis svešu balsi, viņš atkal gribēja bēgt.

Brauns bija ēdamistabā. Viņš Kristofu sagaidīja skaļiem draudzības apliecinājumiem un tūdaļ sāka to izvaicāt par Parīzes notikumiem. Kristofs satvēra Brauna roku.

— Nē, — viņš teica, — nejautājiet man nekā! Vēlāk ... Jums tādēļ nevajag uz mani dusmoties. Es nevaru. Es esmu nāvīgi noguris, es esmu tik noguris .. .

— Es zinu, zinu, — sirsnīgi atbildēja Brauns. — Jums galīgi satricināti nervi. Tās ir nemierīgo dienu sekas. Ja [16]

nevarat, tad nerunājiet vis, nedariet sev pāri! Esiet gluži brīvs, jūtieties kā savās mājās! Te neviens jūs netraucēs.

Viņš turēja vārdu. Lai nenopūlētu savu viesi, Brauns iekrita pretējā pārspīlētībā: Kristofa klātbūtnē viņš vairs neiedrošinājās sarunāties ar savu sievu; viņi runāja klusā balsī, staigāja uz pirkstgaliem, visā mājā nebija dzirdams ne klusākais troksnis. Kristofs, šī nedabiskā, čukstošā klusuma satraukts, lūdza Braunu, lai viņi savās mājās dzīvo tāpat, kā dzīvojuši senāk.

Turpmākajās dienās viņi vairs nelikās ne zinis par Kris-tofu. Ilgas stundas viņš sēdēja istabas kaktā vai klīda apkārt pa māju kā mēnessērdzīgs. Ko viņš domāja? Viņš pats to nebūtu varējis pateikt. Viņam gandrīz vairs nebija spēka ciest. Viņš bija pazudināts. Viņu baidīja viņa paša sirds bez-jūtība. Kristofam bija vairs tikai viena vēlēšanās: kopā ar «viņu» apraktam būt, lai visam būtu gals. — Reiz Kristofs ieraudzīja dārza vārtus vaļā un izgāja laukā. Bet spilgtā gaisma viņam bija tik sāpīga, ka viņš ātri ieskrēja atpakaf mājā un ieslēdzās savā istabā ar aizvērtiem slēģiem. Skaistā diena viņam sagādāja mokas. Viņš ienīda sauli. Daba ar savu brutālo jautrību viņu nomāca. Pie galda viņš klusēdams ēda to, ko Brauns viņam pasniedza, un sēdēja, ne vārda nerunādams, stingās acis nenovērsdams no galda Kādu dienu Brauns savā viesistabā parādīja viņam klavieres. Kristofs šausmās novērsās no tām. Ik troksnis viņu bendēja. Klusumu, klusumu un nakti! ... Viņa dvēselē bija tikai bezgalīgs tukšums un nevairāma tieksme uz šo tukšumu. Dzisis bija viņa dzīvesprieks, miris likās prieka varenais putns, kas kaislīgā sparā reiz dziedādams lidoja augstumos. Augām dienām Kristofs sēdēja istabā, un vienīgā dzīvības izjūta viņam bija sienas pulksteņa nelīdzenie tikšķi blakus istabā, turklāt likās, ka šis pulkstenis tikšķ viņa paša smadzenēs: Un tomēr viņā vēl dzīvoja šis brāzmainais prieka putns; reizēm tas pēkšņi izpleta spārnus, atsitās pret krātiņa sienām, un Kristofa dvēselē uzbangoja cīņa ar sāpēm, tas bija «bezgalīgā pasaules tuksnesī vientulīgi pamestas būtnes izmisuma kliedziens».

Šīs pasaules lielākā nelaime ir tā, ka cilvēkam gandrīz nekad nav dzīves līdzgaitnieka. Varbūt reizēm gadās draudzenes, nejauši draugi. Skaisto'vārdu «draugs» cilvēki daudzina pārāk izšķērdīgi. īstenībā cilvēkam visā mūžā ir tikai

vlnis vienīgs draugs. Un reti ir tie, kam tas ir. Bet šī laime Ir tik liela, ka, to zaudējot, visai dzīvei zūd nozīme. Draugs, mums pašiem to nezinot, piepilda mūsu dzīvi. Viņa vairs nav, 4iii dzīve ir tukša. Zaudēts nav tas vien, ko mēs mīlējām, zaudēts ir pats mīlestības pamats, un mēs nesaprotam, kādēļ K>ijām mīlējuši. Kādēļ dzīvoja mīlētais draugs? Kādēļ dzīvojam paši? .

Olivjē nāve Kristofam bija jo briesmīgāks likteņa trieciens tādēļ, ka tā viņu pārsteidza taisni tādā brīdī, kad viņa dvēselē jau bija noticis lūzums. Dažos dzīves periodos organismā norisinās nevairāms pārvērtības darbs; tad miesa un dvēsele ir jūtīgāka pret ārpasaules iespaidiem, gars kļūt vājš, to grauž neminamas skumjas, apnikums un vienaldzība, cilvēkam uznāk dziņa atraisīties no visa, kas jau veikts, un māc nedrošība par to, ko vēl varēs veikt. Tajā vecumā, kad šādas krizes norisinās, vairumu cilvēku saista ģimenes pienākumi; tie viņus sargā, kaut tādēļ laupa viņiem garīgo brīvību, kas vajadzīga, lai nokaidrotu sevi un celtu jaunu un stipru dzīvi. Cik daudz apslēptu skumju, cik daudz rūgtu vilšanos!... Uz priekšu! Uz priekšu! Tam jāiet pāri... Ikdienišķie pienākumi, rūpes par ģimeni, par ko viņš atbildīgs, cilvēku notur kājās kā zirgu, kas stāvēdams guļ un piekusis tomēr iet tālāk savās ilksīs. — Bet pilnīgi brīvam cilvēkam nav nekā, kas izmisuma brīžos viņu atbalsta un liek viņam doties uz priekšu. Viņš iet aiz ieraduma, un viņš nezina, kurp iet. Viņa spēki zūd, viņa apziņa dziest. Nelaime tam, ja šādā snaudas brīdī pērkona spēriens viņu uztrauc no mēnessērdzīgā gājiena! Viņš var iegāzties aizā ...

DAŽAS vēstules no Parīzes, kuras viņam beidzot pienāca, uz īsu laiku Kristofu izrāva no viņa baigās nejūtības. Tās rakstīja Sesile un Arno kundze. Šīs vēstules viņam nesa mierinājuma vārdus. Nožēlojamus, veltīgus vārdus. Tie, kas pa: sāpēm runā, paši sāpes necieš ... Bet šīs vēstules viņam atnesa izdzisušās balss atskaņu ... Kristofam nebija drosmes atbildēt, un vēstules vairāk nenāca. Savā nomāktībā viņš centās izgaisināt savas pēdas. Pazust... Sāpes ir netaisnas: neviens, ko viņš bija mīlējis, viņam vairs neeksistēja. Eksistēja tikai viena būtne: tas, kura vairs nebija. Nedēļām ilgi viņš neatlaidīgi centās atdzīvināt Olivjē tēlu. Viņš klusībā sarunājās ar to, rakstīja tam:

«Mana sirds, es šodien no Tevis neesmu saņēmis vēstuli. Kur Tu esi? Nāc atpakaļ, atgriezies, runā ar mani, raksti man!...»

Naktī viņš tomēr neredzēja Olivjē sapņos. Tos, ko esam zaudējuši, mēs reti redzam sapņos, kamēr viņu zaudējums mums vēl plosa sirdi. Vēlāk, kad nāk jau aizmirstība, viņi parādās atkal.

Kristofa dvēseles zārkā pamazām tomēr lauzās ārpasaules iespaidi. Viņš atkal sāka dzirdēt mājas dažādos trokšņus, un, pašam nemanot, tie saistīja viņa vērību. Viņš jau zināja, kurā stundā un cik reižu durvis atveras un aizveras un cik dažādi bija šie durvju trokšņi — katram nācējam citādi. Viņš pazina Brauna soļus un domās skatīja doktoru, kā tas pārnāca no saviem slimniekiem, kā priekšnamā apstājās, pakāra platmali un mēteli un vienmēr bija slimīgi akurāts. Un, ja kāds no šiem ierastajiem trokšņiem neatskanēja parastajā kārtībā, Kristofs gluži neviļus meklēja šīs pārvērtības, iemeslu. Pie galda sēžot, viņš mehāniski ieklausījās sarunā. Viņš ievēroja, ka Brauns gandrīz vienmēr runāja viens pats. Viņa sieva atbildēja tikai ar īsām replikām. Brauns, kuru tas netraucēja, pļāpīgā vientiesībā stāstīja par saviem slimniekiem un atkārtoja dzirdētās tenkas. Dažreiz, viņam runājot, Kristofs viņu vēroja. Brauns bija laimīgs par šo vērību un meklēja visādus līdzekļus, lai Kristofu ieinteresētu.

Kristofs centās atkal iejusties dzīvē... Tas prasīja lielas pūles! Viņš jutās vecs, tik vecs kā pasaule! ... No rīta celdamies, viņš ielūkojās spogulī un juta riebumu pret savu miesu, kustībām, muļķīgo izskatu. Kādēļ lai viņš ceļas, kādēļ lai ģērbjas? ... Bezgala grūti bija sākt atkal strādāt: darbs viņam riebās! Kādēļ lai rada, ja viss lemts iznīcībai? Mūzika viņam bija kļuvusi neciešama. Par mākslu, tāpat kā par visu citu, ļaudis pareizi spriež tikai nelaimē. Nelaime ir īstais pārbaudījuma akmens. Tikai nelaimē redzami tie, kas pārdzīvo gadsimtus un ir stiprāki par nāvi. Tikai retie iztur šo pārbaudījumu. Nelaimē atklājas dažu dvēseļu niecība, kaut mēs tām ticējām, un dažu mākslinieku nevērtība, kaut mēs tos mīlējām, un dažu draugu neuzticība. — Tikai retie paliek mūsu sirdīs! Cik tukši skan viss pasaules skaistums, kad tā stīgas tricina sāpju pirksti!

Bet sāpes rimst, un viņu roka pagurst. Kristofa nervi nomierinājās. Viņš gulēja, gulēja bez gala. Likās, ka šo miega izsalkumu viņš nevarēs remdēt nemūžam.

Un kādu nakti viņa miegs beidzot bija tik dziļš, ka viņš atmodās tikai nākamajā pēcpusdienā. Māja bija tukša. Brauns un viņ-a sieva bija izgājuši. Logs bija vaļā, istabā smiedamās lija gaisma. Kristofs jutās atpestīts no grūta sloga. Viņš piecēlās un nokāpa dārzā. Tas bija šaurs, augstu sienu ieslēgts taisnstūris, kā klosterī. Starp maura kvadrātiem un sīkpilsoniskām puķu dobēm locījās dažas smilšainas taciņas, dārza galā pacēlās lapene, ap kuru vijās rozes un vīnogulāji. No gliemežvākiem izliktas grotas tecēja sīka ūdens strūkla; pār sētu noliekusies akācija savus smaržīgos zarus nokāra kaimiņu dārzā. Aiz dārza pacēlās vecās baznīcas tornis no sarkana smilšakmens. Pulkstenis bija četri pēc pusdienas. Dārzā jau iegula ēna. Saule vēl apstaroja koku galotnes un sarkano torni. Kristofs atsēdās lapenē, muguru atspieda pret sienu un, galvu atliecis, vērās debesīs, kas smaidīja starp rožu un vīnogu lapām. Viņam likās, ka viņš atmostas no murgiem. Visapkārt šalca klusums. Viņam pār galvu liegi nokarājās rožu zars. Te pēkšņi visskaistākajai rozei nobira lapiņas, un tā bija mirusi. Rozes lapu sniegs izkaisījās gaisā. Likās, ka izdzisa skaista, jaunavīga dzīvība. Tik vienkārši! ... Kristofa dvēselē šī klusā nāve viesa saldi smeldzošas sāpes. Viņš nemierīgi elpoja un, seju rokās ieslēpis, sāka raudāt...

Zvanīja torņa zvani. Baznīcas sasaucās savās zvanu balsīs ... Kristofs zaudēja laika apziņu. Kad viņš atkal pacēla galvu, zvani jau klusēja, saule bija norietējusi. Kristofs jutās asarās atvieglots. Viņa gars bija spirgts un skaidrs. Kristofs ieklausījās, kā viņā klusi čaloja mūzikas strauts, un lūkojās augstumos uz vāro mēness sirpi, kas peldēja vakara debesīs. Kāds pārnāca mājās, soļu troksnis Kristofu atmodināja. Viņš uzkāpa savā istabā, aizslēdza durvis un ļāva plūst mūzikas avotam. Brauns viņu aicināja pusdienās, klauvēja pie durvīm, lūkoja tās atvērt: Kristofs neatbildēja. Baiļu mākts, Brauns ielūkojās pa atslēgas caurumu un apmierinājās, Kristofu ieraudzījis sēžam pie galda starp aprakstītām nošu lapām.

Pēc dažām stundām Kristofs noguris nokāpa lejā un viesistabā satika doktoru, kas, pacietīgi lasīdams, viņu gaidīja. Kristofs apkampa Braunu, lūdza piedošanu par savu izturēšanos kopš atbraukšanas un nevaicāts pats sāka stāstīt pēdējo nedēju dramatiskos notikumus. Tā bija vienīgā reize, kad viņš par tiem runāja, bet nebija pārliecināts, vai Brauns būs visu pareizi sapratis: jo Kristofa stāstījums bija straujš un nesakarīgs. Bija jau vēls, un Brauns, neraugoties uz ziņkārību, milzīgi gribēja gulēt. Beidzot, kad pulkstenis nosita divi, Kristofs to pamanīja. Viņi novēlēja viens otram labu nakti.

No šī brīža Kristofs sāka dzīvot jaunu dzīvi. Viņu vairs neplosīja pārejošie, slimīgie uztraukumi. Viņš gan reizēm atkal lāvās savām skumjām, bet tās nebija vairs drūmi smeldzošās skumjas, kas viņam bija laupījušas dzīvesprieku. Viņam bija jādzīvo! Sis cilvēks, kas nesen bija zaudējis to, kuru mīlēja par visu vairāk, — šis cilvēks, kas sāpēs gura un nesa sevī nāvi, kvēloja tik pārplūstošā, varenā dzīvības dziņā, ka tā izskanēja pat viņa skumjajos vārdos un staroja viņa acīs, lūpās, kustībās. Bet šī spēka serdē bija ieperinājies negants grauzējs. Kristofu tagad mēdza pārņemt izmisuma joņi. Tie viņu durstīja kā ar asmeni. Viņš bija mierīgs, centās lasīt vai gāja staigāt: te pēkšņi parādījās Olivjē smaids, gurdenā un maigā seja ... Kristofa sirdi sažņaudza skaudras sāpes ... Viņš sagrīļojās un vaidēdams spieda roku pie krūts. Kādu dienu Kristofs sēdēja pie klavierēm, ar seno dienu dedzību viņš spēlēja Bēthovenu ... Pēkšņi viņš spēli pārtrauca, pakrita zemē un, seju iespiedis krēsla spilvenā, raudās iekliedzās:

— Mans dārgais draugs ...

Visklūmākie bija «jau pārdzīvotā» iespaidi, kas Kristofu pārsteidza ik uz soja. Visur viņš saskatīja jau redzētas kustības, visur dzirdēja jau dzirdētus vārdus, viss bija tikai mūžīgs atkārtojums. Viss viņam bija zināms. Viņš visu jau paredzēja. Kristofs satika cilvēku, kas atgādināja jau senāk redzētu seju, un viņš zināja: šis cilvēks tūdaļ teiks — un jau teica — to pašu, ko viņš jau bija dzirdējis no cita; līdzīgas būtnes pārdzīvo līdzīgas pārvērtības, cīnās pret' līdzīgiem luīvckjiem un savā cīņā izšķiež līdzīgus spēka krājumus. Ja taisnība, ka «dzīvē nekas tā nenogurdina ar savu apnicību kā mīlestības atkārtojums», cik bezgala apnicīgāks tad ir visu parādību atkārtojums! Kristofs jutās kā apmāts no šīs atkār-lotibas. — Viņš centās par to vairs nedomāt — nedrīkstēja par to domāt, ja gribēja dzīvot. Un viņš gribēja dzīvot. Mo-i'ošā liekulība, kas aiz kauna vai aiz žēluma negrib atzīt pati sevi, neuzvaramā dzīvības dziņa, kas pati slēpjas! Zinot, ka pasaulē nav nekāda mierinājuma, cilvēks pats rada mierinājumu. Būdams pārliecināts, ka dzīvei nav nekāda mērķa, viņš pats iecer dzīves mērķus. Viņš sevi pārliecina, ka viņam jādzīvo, kaut nevienam viņa dzīve nav vajadzīga — tikai viņam pašam. Un, ja viņš citādi nevar sevi pārliecināt, tad izgudro, ka dzīvot viņam liek kāds miris draugs. Un viņš zina, ka pats šī drauga lūpās licis tādus vārdus, kādus būtu gribējis no tā dzirdēt. Ak, cik nožēlojams ir cilvēks! ...

Kristofs turpināja savu ceļu, un likās, ka viņa soji atguvuši seno spēku. Savas sāpes viņš ieslēdza dziji sirdī. Nekad viņš citiem nestāstīja par šīm sāpēm un arī pats vairījās kavēties ar tām vienatnē. Viņš likās mierīgs.

«īstās sāpes,» saka Balzaks, «it kā mierīgi guj dzijā gultnē, ko pašas sev izrakušas, un liekas aizmigušas, bet dvēseli grauž aizvien joprojām.»

Ja kāds, kas Kristofu pazina, būtu viņu labi novērojis un redzējis, kā viņš staigāja, kā runāja un spēlēja, pat kā smējās (Viņš tagad jau smējās!), tas droši vien būtu jutis, ka šim varenajam cilvēkam ar dzīvības kvēlē dzirkstošajām acīm būtības dzīlēs ir kaut kas aizlauzts.

TIKLĪDZ Kristofs atkal bija saistījies ar dzīvi, viņam vajadzēja gādāt par savu dienišķo maizi. Šo pilsētu atstāt viņš nevarēja. Šveice bija drošākais patvērums. Un kur vēl citur viņš būtu atradis sirsnīgāku viesmīlību? — Bet viņa lepnums nevarēja samierināties ar domām, ka viņš apgrūtina savu draugu. Lai gan Brauns pretojās un negribēja no viņa ņemt nekā, Kristofs tikmēr nerimās, līdz atrada dažas mūzikas stundas, kas viņam ļāva saviem saimniekiem kārtīgi maksāt par uzturu. Stundas sameklēt nebija viegli. Baumas par viņa revolucionārajām dēkām bija izpaudušās visur. Un buržuāziskās ģimenes neiedrošinājās savās mājās ielaist tik bīstamu, vismaz neparastu cilvēku, kas nevarēja būt īsti «pieklājīgs». Tomēr Kristofa mākslinieka vārds un Brauna gādība beidzot viņam atvēra četru piecu namu durvis; tie nebija tik bailīgi, bet varbūt ziņkārīgāki ļaudis, un varbūt aiz artistiska snobisma viņi vēlējās pacelties citiem pāri. Tomēr viņi modri uzraudzīja Kristofu, un starp skolotāju un skolniekiem tika ievērots bijīgs atstatums.

Dzīve Brauna mājā norisinājās pēc metodiski izkārtota plāna. Rītos katrs gāja savā darbā: ārsts pie saviem slimniekiem, Kristofs uz savām stundām, Brauna kundze uz tirgu vai labdarības darbā. Kristofs pārnāca ap pulksten vieniem, gandrīz vienmēr agrāk par Braunu, kas negribēja, ka citi uz viņu gaida, un kopā ar jauno namamāti sēdās pie galda. Tas Kristofam nebija patīkami, jo Anna viņam bija nesimpātiskā un viņš nezināja, ko ar to lai runā. Anna necentās gaisināt šo antipātiju, kaut gan nevarēja to nepamanīt. Viņa nepūlējās ne skaistāk ģērbties, ne izteikt kādu asprātību; nekad viņa Kristofu neuzrunāja pirmā. Viņas kustību un ģērba sevišķā nepievilcība, viņas nevīžība un vienaldzība varēja atbaidīt kairu vīrieti, kas bija tik jūtīgs pret sievietes graciozo maigumu kā Kristofs. Atcerēdamies Parīzes sieviešu apgaroto eleganci, viņš, redzēdams Annu, nevarēja nedomāt:

«Cik viņa neglīta!»

Tas tomēr nebija gluži taisnīgs spriedums, un drīz Kristofs sāka ievērot viņas matu, roku, lūpu, viņas acu skaistumu — tajos retajos brīžos, kad laimējās uztvert viņas skatienu, kas vienmēr vairījās. Bet Kristofa spriedums negrozījās. Aiz pieklājības viņš centās ar to runāt, ar lielām pūlēm meklēdams sarunu tematu. Viņa nepalīdzēja tam. Divas trīs reizes Kristofs sāka izvaicāt Annu par pilsētu, par viņas vīru, par viņu pašu, bet nevarēja nekā izdibināt. Viņa atbildēja banālus vārdus, centās smaidīt, taču šīs pūles bija nepatīkami sajūtamas: viņas smaids bija mākslots, balss skanēja dobji, katru vārdu viņa izrunāja ar lielām grūtībām, pēc katra teikuma iestājās mocošs klusums. Beidzot Kristofs ar viņu runāja, cik maz vien varēdams, un viņa bija tam pateicīga. Abii jutās atviegloti, kad mājās pārnāca Brauns. Viņš vienmēr bija labā omā — skajš, rūpīgs, parupjš, īsi sakot, jauks cilvēks. Viņš ēda, dzēra, runāja un smējās, cik sirds vien kāroja. Ar viņu* Anna mazliet sarunājās, bet viss, ko viņi viens otram teica, attiecās gandrīz tikai uz ēdieniem, kas bija galdā, un uz to, cik katra lieta maksā. Dažreiz Brauns pazobojās par viņas labdarību, par mācītāja sprediķiem. Tādos brīžos viņa uzpūtās un apvainota klusēja līdz pusdienu beigām. Bet visbiežāk ārsts stāstīja par saviem slimniekiem, ar sevišķu prieku visos sīkumos attēlodams riebīgus gadījumus no savas prakses, un to viņš stāstīja tik jautrā garā, ka Kristofs neizcieta. Viņš nosvieda salveti uz galda un piecēlās ar tik asu riebuma grimasi sejā, ka stāstītājs nevarēja beigt par viņu smieties. Brauns tomēr apklusa un smiedamies mierināja savu draugu. Taču pie vakariņu galda viņš sāka atkai no gala. Likās, ka šie slimnīcu joki uzjautrināja nejūtīgo Annu. Viņa klusēšanu pārtrauca ar nervoziem smiekliem, kuros izskanēja kaut kas dzīvniecisks. Bet varbūt tas, par ko viņa smējās, viņai derdzās tāpat kā Kristofam,

Pēcpusdienās Kristofam bija maz skolnieku. Parasti viņš palika mājās kopā ar Annu, bet Brauns aizgāja savās gaitās. Reti viņi bija visi kopā. Katram bija savs darbs. Kādu dienu Brauns lūdza Kristofu, lai tas viņa sievai māca spēlēt klavieres, un teica, ka viņa esot muzikāla. Kristofs lika Annai spēlēt. Viņa nejāvās lūgties, kaut spēlēt viņai nepatika. Arī te viņa bija tikpat negracioza kā visur: viņas spēle bija mehāniska, nejūtīga. Visas notis skanēja vienādi, bez noskaņu niansēm; kad viņai bija jāpāršķir lapas puse, viņa nejūtīgi pārtrauca frāzi pašā vidū un nesteigdamās atkal sāka no nākošās nots. Kristofs tik loti uztraucās, ka viņam grūti bija nepateikt viņai kādu rupjību. Viņš izvairījās tikai tādēļ, ka pirms spēles beigām atstāja istabu. Viņa nejutās traucēta, mierīgi spēlēja tālāk līdz pēdējai notij un par Kristofa nelaipnību nebija ne apvainota, ne sāpināta. Bet par muziku viņi vairs nerunāja. Pēcpusdienās, kad Kristofs bija izgājis un negaidot atkal pārnāca mājās, dažreiz notika, ka viņš Annu ieraudzīja pie klavierēm; viņa spēlēja ar trulu un vienaldzīgu neatlaidību, piecdesmit reižu atkārtodama vienu un to pašu takti un nekad neaizraudamās. Zinādama, ka Kris^ tofs mājās, viņa nemuzicēja nekad. Visu laiku, kas viņai at-lika pēc reliģisko pienākumu pildīšanas, viņa veltīja mājas saimniecībai. Viņa šuva, lāpīja, uzraudzīja kalponi; viņu bija apsēdis kārtības un tīrības velns. Vīrs viņu atzina par krietnu, kaut mazliet dīvainu sievieti («kā jau visas sievietes»), bet arī par uzticīgu un pašaizliedzīgu dvēseli («kā jau katras sievietes dvēsele»). Par pēdējo atzinumu Kristofam klusībā bija mazliet norobežotāks spriedums: šāda psiholoģija viņam likās bērnišķīgi vienkāršota. Bet viņš nolēma, ka tā ir tikai Brauna darīšana, un vairs nedomāja par to.

Pēc vakariņām viņi sēdēja visi kopā. Brauns un Kristofs sarunājās, Anna strādāja kādu rokdarbu. Brauna lūgumu mudināts, Kristofs dažreiz sēdās pie klavierēm un līdz vēlai naktij spēlēja lielajā, vāji apgaismotajā viesistabā, kuras logi vērās uz dārzu. Brauns bija sajūsmināts . .. Kas gan nepazīst šos cilvēkus, kuri jūsmo par mākslas darbiem, ko viņi nesaprot vai arī saprot gluži ačgārni! (Taisni tādēj viņi par tiem jūsmo!) Kristofs par to vairs neuztraucās: viņš savā mūžā bija redzējis tik neskaitāmi daudzus muļķus! Bet, dažiem aplamas sajūsmas saucieniem atskanot, viņš pārtrauca spēli un, ne vārda neteicis, iegāja savā istabā. Brauns beidzot to saprata un klusināja savu jūtu dedzību. Viņa mūzikas mīlestība drīz izdzisa, uzmanīgi klausīties viņš varēja tikai kādu stundas ceturksni; tad viņš sāka lasīt avīzi vai snaust un Kristofam bija miers. Anna, sēdēdama nomaļus, klusēja. Klēpī viņai bija rokdarbs, un viņa izlikās strādājam, bet viņas acis bija stingas un rokas nekustīgas. Dažreiz viņa spēles vidū klusi izgāja un atpakaļ vairs nenāca.

TA AIZRITĒJA dienas. Kristofs atspirga. Brauna parupjā, bet patiesā sirsnība, mājas miers, šīs ikdienišķās dzīves dziedinošā kārtība, pēc vācu ierašas bagātīgi sniegtā barība atkal atkopa Kristofa stipro veselību. Fiziski viņš bija izdziedināts, bet viņa dvēsele aizvien vēl bija slima. Atdzimstošais spēks vēl vairāk lika sajust garīgo nemieru; viņa gars nespēja atgūt līdzsvaru un bija līdzīgs nepareizi piekrautai laivai, ko apgāž visniecīgākais grūdiens.

Kristofs dzīvoja dziļā vientulībā. Garīgas tuvības ar

Braunu viņam nevarēja būt. Viņa attiecības pret Annu aprobežojās gandrīz tikai ar sasveicināšanos rītos un vakaros. Pret skolniekiem Kristofs drīzāk bija naidīgs nekā draudzīgs, viņš neprata no tiem slēpt, ka tie darītu labāk, ja mūzikai atmestu ar roku. Pilsētā viņš nepazina nevienu. Vaina nebija meklējama viņā vien, kaut savās bēdās viņš no cilvēkiem vairījās. Arī citi vairījās no viņa.

Viņš dzīvoja vecā pilsētā, kurā netrūka inteliģences un spēka, bet tā bija sevī noslēgusies, pašapmierināta un dižojās savā patriciešu lepnumā. Buržuāziska aristokrātija, strādīga un kulturāla, bet šaursirdīga un svētulīga, pārliecināta par savu un savas pilsētas pārākumu un laimīga tikai savā ģimenes noslēgtībā. Šeit bija lielas ģimenes ar plašiem ciltsza-riem. Katrai bija savas tuvinieku pieņemšanas dienas. Citiem viņu durvis vērās reti. Šiem bagātajiem namiem ar viņu gadsimtiem vecajiem īpašumiem nebija nekādas vajadzības savu bagātību rādīt. Viņi apzinājās savu vērtību. Citu cilvēku domām viņi neveltīja lielu vērību. Tur bija redzami miljonāri, kas ģērbās kā sīkpilsoņi; viņi runāja rupjā, neizkoptā dialektā un visu mūžu ik dienas godprātīgi strādāja savos birojos pat tādā vecumā, kad visstrādīgākie (audis atzīst tiesības uz atpūtu. Viņu sievas lepojās ar saviem namamātes tikumiem. Meitām pūru viņi nedeva. Bagāti ļaudis saviem bērniem lika izbaudīt tos pašus sūros mācību gadus, ko paši bija izbaudījuši. Ikdienišķā dzīvē viņi ievēroja vislielāko taupību. Toties savus grandiozos īpašumus viņi ar plašu vērienu izlietoja, gādādami par mākslas kolekcijām, gleznu galerijām, sabiedriskām vajadzībām. Nepārtraukti ieplūda lieli un gan-

drīz vienmēr anonīmi ziedojumi labdarības iestādēm vai muzeju papildinājumiem. Cēluma un smieklīguma sajaukums — abas cita laikmeta cilvēku īpašības. Sie ļaudis, kam visa pārējā pasaule likās neesoša (kaut viņi to ļoti labi pazina gan no saviem veikalu sakariem, gan no ilgajiem un plašajiem studiju braucieniem, kuros bija jādodas viņu dēliem), — šie (audis, kas kādu lielu vārdu, kādu slavenu ārzemnieku atzina tikai no tās dienās, kad tam bija atvērušās viņu durvis un kad tas iekaroja viņu simpātijās, — šie (audis paši sevi turēja visbargākajā disciplīnā. Visi cits citu aizstāvēja un arī uzraudzīja. Tā radās kopapziņa, kas visas individuālās atšķirības (šajos skarbajos cilvēkos sevišķi asi izpaustas) apslēpa zem reliģiskas un morāliskas vienkopības plīvura. Visi gāja baznīcā, visi bija ticīgi. Nevienam nebija nekādu šaubu, vai arī neviens negribēja savas šaubas atzīt. Grūti bija saprast, kas norisinās šo dvēseļu dziļumos, kuras tādēļ jo ciešāk noslēdzās no svešiem skatieniem, ka iutās mūžīgi uzraudzītas, ka ikviens bija piesavinājies tiesības ielūkoties un rakties savu tuvāko sirdsapziņā. Pat tie, kas atstāja dzimteni un iedomājās esam brīvi no šī morāles sloga, tiklīdz atkal savu kāju spēra pilsētā, tūdaļ padevās tās tradīcijām, ierašām, tās atmosfērai: visneticīgākiem tūdaļ atkal bija jāiet baznīcā un jāsāk ticēt. Neticēt viņiem būtu licies nedabiski. Neticēt varēja tikai zemākās šķiras ļaudis, kam bija rupjas manieres. Nebija pieļaujams, ka cilvēks no viņu aprindām varētu novērsties no reliģisko pienākumu pildīšanas. Kas negāja baznīcā, tas pats sevi izslēdza no savas šķiras, un visi tam aizvēra savas durvis.

Šāds disciplīnas slogs viņiem bija licies par mazu. Sie ļaudis bija atzinuši, ka viņu kastas gars viņus nesaista vēl diezgan cieši kopā. Tādēļ viņi lielās «biedrības» sirdī nodibināja neskaitāmi daudz mazu biedrību, lai viņi būtu pilnīgi vienoti un saistīti. So biedrību skaits sniedzās vairākos simtos, un ik gadus tas vērtās lielāks. Tās bija dibinātas visdažādākajiem mērķiem: labdarības, tirdzniecības, mākslas, zinātnes, dziedāšanas, mūzikas, pašizglītības, vingrošanas mērķiem, visas tās tika radītas vai biedrošanās, vai kopīgos izklaidēšanās nolūkos; vēl bija atsevišķo pilsētas kvartālu un atsevišķo amatu, vienādas kārtas, vienādas turības, vienāda svara, vienādu vārdu un citādi vienādu cilvēku biedrības. Bi-ļl*. nodoms dibināt arī bezbiedrībnieku biedrību, bet tādu ļnližu salasījies tikai nepilns ducis.

Tā dvēsele bija iespīlēta trīskārtējā žņaugā: pilsētas, kasījis un biedrības spīlēs. Raksturus nomāca neredzams slogs.

I iclākā da|a tajā iejutās kopš bērnības, dzīvoja tajā kopš gadu simteņiem, un daudziem šis slogs likās veselīgs un derīgs. Tikumiskās korsetes atraisīšana viņiem būtu šķitusi neveselīga un nepieklājīga. Redzot šo laužu pašpieticīgos smaidus, neviens nebūtu varējis iedomāties, kādas mocības viņi varēja izciest. Taču daba atriebās. Lāgu lāgiem no šīm aprindām pacēlās kāda dumpīga personība, kāds spilgts mākslinieks vai pārdrošs domātājs, kas savas važas salauza ar varu un pilsētas sargiem lika pārkost dažu labu cietu riekstu. Viņi bija tik gudri, ka nekad nesāka sīvu cīņu ar šo dumpinieku, ja tas bija stiprāks un viņi nebija to nomākuši jau pašā dīglī (šāda cīņa būtu varējusi radīt skandalozas eksplozijas), un tā viņi centās to savā varā gūt. Ja tas bija gleznotājs, viņi lika to muzejā, ja domātājs, tad bibliotēkā. Viņš varēja visas savas plaušas izkliegt, tos sodīdams: viņi izlikās nedzirdējuši. Velti viņš apliecināja savu neatkarību: tas bija viņu varā. Indes iespaids tika neitralizēts: tā bija homeopātiskā dziedināšana. — Bet tādi gadījumi bija reti, lielāko tiesu dumpju izdevās apslēDt. Sajās mierīgajās mājās bija slēptas nevienam nezināmas traģēdijas. Notika, ka reizēm kāds no viņu iedzīvotājiem mierīgiem soliem, nevienam neteicis ne vārda, aizgāja un iemetās upē vai arī uz pusgadu ieslēdzās savās četrās sienās, vai sievu ieslodzīja trako namā, lai atgūtu dvēseles līdzsvaru. Par to visi runāja bez kautrēšanās kā par gluži dabisku parādību, un viņu runās skanēja tas rāmais miers, kas bija viena no šīs pilsētas skaistākajām īpašībām un ko nevarēja satricināt ne ciešanas, ne nāve.

Šī stiprā buržuāzija, būdama pret sevi barga un nepiekāpīga, jo tā apzinājās savu vērtību, pret citiem nebija tik pretencioza, jo tos mazāk cienīja. Pret ārzemniekiem, kas dzīvoja pilsētā, kā Kristofs, kā vācu profesori vai politiskie emigranti, šie [audis izlikās pat diezgan iecietīgi, io tie viņiem bija vienaldzīgi. Un viņi mazliet bijāja inteliģenci. Progresīvas idejas viņus nebaidīja: tie zināja, ka viņu dēlus tās neaizraus. Pret saviem viesiem viņi izpauda vēsu labvēlību, un šis labvēlības vēsums tos turēja pienācīgā atstatumā.

Kristofam tas nebija vēl īpaši jānorāda. Būdams slimīgi jūtīgs, viņš dzīvoja it kā ar atsegtu sirdi un tāpēc neatlaidīgi tiecās noslēgties sevī, jo visur saskatīja egoismu un vienaldzību.

Turklāt Brauna pacienti — loti šaura ļaužu grupa, pie kuras piederēja viņa sieva, bija sevišķi neiecietīga maza protestantu pasaulīte. Uz Kristofu kā dzimūsu katoli un neticīgu cilvēku, kas negāja baznīcā, tur lūkojās greizi. Arī viņam pašam daudz kas derdzās šajā sabiedrībā. Kaut būdams neticīgs, savā dvēselē viņš tomēr glabāja gadsimtiem senās katolicisma tradīcijas, ko, bez šaubām, izjuta vairāk mākslinieciski nekā tīri intelektuāli. Viņš bija iecietīgs pret cilvēka dabu un mazāk raizējās par to, vai var ko izskaidrot un saprast, nekā par to, vai viņš ko mīl vai nemīl; arī Parīzes intelektuālā un morālā brīvība, pašam neapzinoties, viņam bija iezīdusies asinīs. Viņš sašuta par šo sīko, svētulīgo pasaulīti, kurā pārspīlēti asi izpaudās kalvinisma trūkumi: reliģiskais racionālisms, kas ticībai apgrieza spārnus un pameta to bezspēcīgi karājoties pār dzelmeni, jo tas izauga no zināma a priori, kas bija tikpat apstrīdams kā ikviens misticisms: tā nebija ne poēzija, ne proza, tā bija prozā pārcelta poēzija. Intelektuāla augstprātība, absolūta, bīstama ticība prātam, savam prātam. Sie Jaudis neticēja ne dievam, ne nemirstībai, bet viņi ticēja prātam, kā katolis tic pāvestam vai elku pielūdzējs savam elkam. Viņi nevarēja ne iedomāties, ka par viņu prātu varētu šaubīties. Ja dzīve viņus būtu pieķērusi pie meliem, viņi drīzāk būtu nolieguši dzīvi. Psiholoģijas nepazīšana, dabas noslēpumaino spēku, būtības sakņu, «zemes gara» izpratnes trūkums. Viņi paši izgudroja dzīvi, paši iz gudroja cilvēkus, kas bija bērnišķīgi, primitīvi, shematiski. Viņu vidū bija arī izglītoti, pieredzes bagāti ļaudis; tie bija daudz lasījuši un daudz redzējuši. Taču viņi nelasīja, viņi neredzēja to, kas grāmatā vai dzīvē patiesi bija: visu viņi pārvērta ačgārnā formulā. Viņiem nebija dzīvu asiņu; viņiem gan netrūka tikumiski cēlu īpašību, bet viņiem trūka cilvēcības, un tas ir lielākais grēks. Viņu sirds skaidrība, bieži vien patiesa, cildena un vientiesīga, reizēm komiska, daudzos gadījumos, diemžēl, bija traģiska: tā viņus pret citiem darīja baisminoši negantus, vienaldzīgi necilvēcīgus, un šī necilvēcība bija pašapzinīga un bez dusmām. Kā viņi būtu varējuši šaubīties? Vai viņu pusē nebija patiesība, tiesības, likums? Vai no tiem viņi nesmēlās sava svētā prāta atklāsmi? Prāts ir neganta un barga saule, tā apgaismo, bet arī dara aklu. Un šajā saltajā gaismā bez valgmes un bez ēnām izaug bezkrāsainas dvēseles, viņu sirdsasinis ir izsūktas.

Bet taisni prāts bija tas, kas Kristofam toreiz likās bez jēgas. Sī saule viņa acīm apgaismoja tikai aizas sienas, bet nerādīja izeju, nejāva izmērīt aizas dziļumu.

Ar mākslinieku pasauli iepazīties Kristofam nebija ne izdevības, ne patiesas vēlēšanās. Muziķi modri un uzticīgi sargāja Sūmana un Brāmsa tradīcijas, pret kurām Kristofs senāk bija lauzis šķēpus. Bija tikai divi izņēmumi: ērģelnieks Krebss, lielas konditorejas īpašnieks, krietns cilvēks un labs mūziķis, kas būtu bijis vēl labāks mūziķis, ja, kāda viņa tautieša vārdiem runājot, «nebūtu jājis uz Pegaza, kam pats deva pārāk treknas auzas». Un otrs bija jauns ebreju komponists, oriģināls talants ar kaislīgām un nemierīgām asinīm, tirgotājs, kas pārdeva dažādus Šveices ražojumus: kokgriezumus, Bernes lāčus, šveiciešu mājiņas. Viņi abi droši vien tādēļ, ka māksla viņiem nebija amats, bija neatkarīgāki par citiem un labprāt būtu sadraudzējušies ar Kristofu. Un citā laikā arī Kristofs būtu vēlējies ar viņiem iepazīties, bet šajā viņa mūža periodā visa mākslinieciskā un cilvēciskā ziņkārība viņa dvēselē bija nomākta: viņš drīzāk izjuta to, kas viņu no cilvēkiem šķīra, nekā to, kas ar tiem vienoja.

Kristofa vienīgais draugs, viņa domu īstenieks bija upe, kas tecēja cauri pilsētai, — tā pati varenā un mī]ā, dārgā upe, kas ziemeļos apskaloja viņa tēva pilsētu. Upes tuvumā Kristofs atkal atcerējās savus bērnības sapņus ... Bet skumjās, kas viņu ietina, šie sapņi bija tikpat grūtsirdīgi kā pati Reina. Vakara mijkrēslī, pie krasta margām atspiedies, viņš noraudzījās drudžaini aizplūstošajā straumē, virpuļojošajā, smagajā, drūmi dūcošajā ūdeņu masā, kura traucās nerimstošā brāzmā un kurā varēja izšķirt tikai garas, kustīgas grambas, strāvu, straumju, atvaru tūkstošus, kuri mutuļoja un atkal plūda tālāk kā drudža murgu radīts ainu haoss: mūžam pazibošas un atkal izdziestošas kontūras. Šajā mijkrēšļa maldu gleznā kā zārki slīdēja spokainas laivas, kurās nebija redzams neviens cilvēka tēls. Nakts satumsa aizvien melnāka. Upe zvīļoja bronzā. Melno krastmalas balustrādi apspīdēja krasta ugunis, mezdamas blāvas gaismas atspīdumus: gāzes laternu iesārtos atspulgus, elektrisko lampu zilgano vizmu, asinssarkanās sveču mirgas no namu logiem. Upes dobjā murdēšana piešalca tumsu. Mūžīgā urdzēšana, savā vienmuļībā skumjāka par jūras šņākoņu . ..

Stundām ilgi Kristofs ieklausījās šajā nāves un dzīves apnikuma dziesmā. Viņš tikai ar pūlēm varēja atraisīties no tās; tad atkal kāpa augšā pa kraujo ieliņu sarkanajām, izmīdītajām kāpnēm un smagiem soļiem gāja mājās. Fiziski un garīgi salauzts, viņš ķērās pie sienā iemūrētajām dzelzs margām, kuras apmirdzēja augšā, tuksnesīgajā baznīcas laukumā spoži degošo ielas laternu gaisma ...

Viņš nesaprata vairs, kādēļ cilvēki dzīvoja. Atcerēdamies cīņas, ko bija redzējis pats savām acīm, viņš rūgti brīnījās par šo cilvēci ar tās sīksto ticību. Vienas idejas nomainīja citas, pretējas, darbības laikmetam sekoja reakcijas laikmets: demokrātijās vietā stājās aristokrātija, sociālismu nomainīja individuālisms, romantismu — klasicisms, progresu — tradīcijas, un tā līdz mūžības galam. Ik jauna paaudze, sadegot kādos desmit gados, aizrautīgi ticēja, ka viņa vienīgā sasniegusi augstumus, un savus priekšgājējus gāza dzelmē: tā iekaisa dedzībā, kliedza, pati sev piešķīra varu un slavu, un beidzot viņu pašu notrieca jauno atnācēju akmens sviedieni. Kas būs nākošie? ...

Muzikālā radīšana Kristofam vairs nebija drošākais patvērums, tā bija bez sistēmas, bez kaislības, bez mērķa. Komponēt? Kam? Cilvēkiem? Viņš pārdzīvoja rūgtas mizantro-pijas krizi. Radīt sev pašam? Viņš juta, cik veltīga un nenozīmīga ir māksla, kas nevarēja piepildīt nāves tukšumu. Tikai Kristofa aklais spēks lāgiem viņu cēla augstumos un nesa uz saviem varenajiem spārniem, bet salauzts viņš krita atpakaļ. Viņš bija kā negaisa mākonis, kas dobji granda tumsībā. Nebija vairs Olivjē, un viņam nebija vairs nekā. Kristofs jutās sarūgtināts pref visu, kas senāk piepildīja viņa dzīvi, pret jūtām, pret domām, ko bija iedomājies par visas cilvēces jūtām un domām. Un viņam likās, ka viņš bijis tikai kādu maldu paija: visa sabiedriskā dzīve dibinājās uz bezgalīgu pārpratumu, kura cēlonis bija cilvēku valoda ... Vai tu tici, ka savas domas vari saskaņot ar citu cilvēku domām? īstenībā kāds sakars ir tikai starp vārdiem. Tu izrunā un tu dzirdi vārdus, bet nevienam vārdam nav vienāda nozīme, ja to izrunā divi cilvēki. Un tas vēl nav nekas: neviens, neviens vienīgs vārds dzīvē nepiepildās. Vārdi sniedzas pāri pārdzīvota-.ii īstenībai. Mēs sakām: mīlestība un naids... Nav ne mī-estības, ne naida, ne draugu, ne ienaidnieku, ne ticības, ne («lislības, ne laba, ne ļauna. Ir tikai no izdzisušām saulēm, no gadsimtiem jau mirušām zvaigznēm krītošu gaismas staru salti atspīdumi ... Draugi? Tādu ir daudz, kas pretendē uz šo vardu. Bet kāda ir viņu draudzības banālā īstenība? Kas ir draudzība vispārējā nozīmē? Cik minūtes savā mūžā par draugu iedomājies cilvēks veltī sava drauga izdzisušajai piemiņai? Ko viņš tam ziedotu, nevis no tā, kas viņam pašam nepieciešams, bet no savas pārpilnības, no sava laiskuma, no savas garlaicības? Ko viņš pats ir ziedojis savam draugam Olivjē? (Jo Kristofs sevi skaitīja citiem līdz; vienīgi Olivjē viņš atdalīja no niecības, kurā ieslēdza visus cilvēkus.) — Māksla nav patiesāka par mīlestību. Kāda tai dzīvē īstā vieta? Ar kādu mīlestību mākslu mīl tie, kas daudzina sevi par mākslas pielūdzējiem? ... Cilvēka jūtu nožēlojamā nabadzība ir bezgalīga. Ja atskaita sugas instinktu — šo kosmisko spēku, kas ir visas pasaules svira, pāri paliek tikai daži izjūtu putekli. Cilvēku vairumam nav tik liela dzīvības spēka, lai pilnīgi |autos kādai kaislībai. Viņi taupa sevi kā sīkstuļi. Viņi ir kaut kas no visa, un nekas viņiem nav viss. Kas bez apdoma katru sava mūža mirkli viss ļaujas tam, ko viņš dara, un cieš par to, ko mīl un ko nīst, tāds cilvēks ir brīnums — lielākais brīnums pasaulē, jo tikai retiem lemts tādu cilvēku redzēt zemes virsū. Kaislība, tāpat kā ģēnijs, ir brīnums. Citiem vārdiem sakot, tās nemaz nav.

Tā domāja Kristofs, bet dzīve pa to laiku viņam dzīrās sniegt briesmīgu pretpierādījumu. Brīnums slēpjas visur kā uguns akmenī, un to izšķil viens sitiens. Mēs nenojaušam dēmonus, kas snauž mūsu būtības dziļumos ...

... Pero non mi destar, deh! parla basso!... 1

KĀDU VAKARU, kad Kristofs sēdēja pie klavierēm un improvizēja, Anna piecēlās un atstāja istabu, kā viņa darīja bieži, kad Kristofs spēlēja. Mūzika droši vien Annu garlaikoja. Kristofs to nelika vairs vērā, viņam bija vienalga, ko

» Tāpēc nemodini mani, lūdzu, runā klusu! (ltāl.) — Uzraksts Mikel-andželo «Nakts» pakājē. (Red.) šī sieviete domāja. Viņš spēlēja tālāk. Te pēkšņi viņu apstaroja domas, ko viņš gribēja uzrakstīt. Pārtraucis spēli, viņš gribēja iet savā istabā pēc nošu papīra. Atvēris blakus istabas durvis un ieiedams tumsā, viņš uzdrāzās virsū nekustīgam, pie durvīm stāvošam ķermenim. Anna ... Grūdiena spars un izbailes lika viņai iekliegties. Kristofs, sabijies un noraizējies, vai nav viņu sāpīgi satriecis, sirsnīgi saņēma viņas rokas — tās bija saltas kā ledus. Viņa trīcēja — droši vien aiz izbailēm. Viņa izdvesa neskaidrus vārdus, gribēdama izskaidrot savu atrašanos šajā vietā:

— Es ... ēdamistabā ... meklēju ...

Kristofs nesaprata, ko viņa meklējusi, un varbūt viņa to nemaz nepateica. Viņam likās savādi, ka Anna kaut ko meklē tumsā. Bet par viņas dīvainībām Kristofs vairs nebrīnījās un arī šoreiz viņas vārdus neievēroja.

Pēc stundas viņš atgriezās mazajā viesistabā, kur mēdza pavadīt vakaru kopā ar Braunu un Annu. Viņš atsēdās pie galda un lampas gaismā rakstīja. Anna galda otrā galā šuva savu rokdarbu. Aiz viņiem, atlaidies zemā atzveltnī pie kamīna, Brauns lasīja avīzi. Visi trīs klusēja. Lāgiem atskanēja lietus šļaksti dārza taciņās. Lai pilnīgi nošķirtos no visiem, Kristofs pagriezās ar muguru pret Annu. Taisni viņam pretim sienas spogulī atēnojās galds, lampa un abi darbā iegrimušie stāvi. Kristofam likās, ka Anna viņu uzlūko. Sākumā tas viņu neuztrauca, bet galu galā, kad šī sajūta neatlaidās, tā sāka viņu kaitināt. Viņš ielūkojās spogulī un redzēja: Anna tiešām raudzījās uz viņu. Un kādām acīm! Viņš pēkšņi it kā sastinga, aizturēja elpu un vēroja. Viņa nezināja, ka Kristofs viņu redz. Lampas gaisma apspīdēja viņas bālo seju, vienmēr nopietnu un klusu, bet tagad pārvērstu nomāktas kaislības izteiksmē. Sievietes acis, šīs svešās acis, kurās Kristofs-nekad nebija varējis ielūkoties, bija neatlaidīgi vērstas uz viņu: tumšzilas acis ar lieliem redzokļiem un kvēlošu, skarbu skatienu; tās nenovērsās no Kristofa un pētīja viņu mēmā,

Iiwl/.ušamā kvēlē. Viņas acis? Vai tās tiešām bija viņas acis? Kristofs redzēja tās un neticēja. Vai viņš skaidri redzēja? Viņš strauji atskatījās... Acis bija nodurtas. Viņš centās ar t<> sarunāties un likt tai ieskatīties viņam sejā. Nekustīgais Iris gan atbildēja, bet nepacēla no rokdarba skatienu, kas Hja ieslēpts zilgano plakstiņu un biezo skropstu dziļajā lumsā. Ja Kristofs nebūtu pārliecināts par savas apziņas skaidrību, viņam būtu licies, ka tas bijis tikai jutekļu malds. Taču viņš zināja, ko bija redzējis.

Bet, tā kā viņa gars bija iededzies darbā un Anna viņu daudz neinteresēja, šis dīvainais iespaids drīz izgaisa.

Pēc kādas nedēļas Kristofs sēdēja pie klavierēm un spēlēja dziesmu, ko tikko bija komponējis. Brauns, gan gribēdams apmierināt savu vīra patmīlību, gan sievu ķircinādams, vienmēr viņai uzmācās ar lūgumiem, lai taču viņa reiz padziedot un painuzicējot, un taisni tovakar viņš bija sevišķi neatlaidīgs. Anna bija ieradusi izvairīties ar vienaldzīgu un nepielūdzamu «nē» un necentās vairs klausīties vīra lūgumos vai jokos; sakniebusi lūpas, viņa likās nedzirdīga. Šoreiz Brau-nam un Kristofam par lielu brīnumu viņa nolika darbu, piecēlās un piegāja pie klavierēm. Un viņa dziedāja dziesmu, kuras notis nekad nebija lasījusi. Tas bija kā brīnums, tiešām — īsts brīnums. Viņas balss skanēja maigi un izjusti, tā nebija līdzīga parupjajai, nomāktajai balsij, kādā viņa runāja. No pirmās nots viņa dziedāja droši un bez mulsuma, muzikālajai frāzei viegli un brīvi ļāva izskanēt bangojošā, skaidrā lieliskumā un pacēlās varenā kaislības spēka izteiksmē, kas Kristofam lika notrīcēt drebuļos: viņam likās, ka viņš dzird pats savas sirds balsi. Annai dziedot, Kristofs viņu uzlūkoja mulsām acīm un beidzot ieraudzīja viņu pirmo reizi. Viņš redzēja Annas tumšās acis, kurās liesmoja trakojoša kvēle, viņas lielo, kaislīgo muti ar asi veidotām lūpām, juteklisko, drūmo un neganto smaidu, veselīgos, baltos zobus, skaistās un stiprās rokas, no kurām viena atbalstījās uz klavieru pults, redzēja spēcīgi veidoto, šaurajā tērpā iežņaugto augumu, kas stingrajā dzīvē bija novājējis, tomēr vēl jauns, •spraigs un saskanīgs.

Dziesmu nodziedājusi, viņa atkal atsēdās un salika rokas klēpī. Brauns uzslavēja sievu, tomēr teica, ka viņa dziedājusi ibez vajadzīgā maiguma. Kristofs neteica nekā. Viņš tikai

vēroja dziedātāju. Anna smaidīja netveramu smaidu, jo zināja, ka Kristofs viņu uzliiko. Tovakar viņus visus auklēja dziļš klusums. Viņa atskārta, ka bija pacēlusies pati sev pāri, varbūt pirmo reizi mūžā bijusi pati. Viņa nesaprata, kādēj. ;

NO TĀS dienas Kristofs sāka Annu uzmanīgi vērot. Viņa atkal bija kļuvusi nerunīga, vienaldzīga pret visu, pilnīgi iegrimusi trakā strādībā, kura kaitināja pat viņas vīru un ar kuru viņa iemidzināja savas satrauktās un tumšās domas. Lai Kristofs Annu vēroja cik vērodams, viņš atkal redzēja tikai nevīžīgu buržuā sievu, kāda tā bija senāk. Lāgiem viņa sēdēja, sevī iegrimusi, bezdarbīga, nedzīvām acīm. Kādu viņu atstāja, tādu pēc stundas ceturkšņa viņu atkal uzgāja: viņa nebija pakustējusies. Kad vīrs viņai jautāja, ko viņa domā, viņa iztrūkās un smaidīdama teica, ka nedomājot nekā. Un viņa teica patiesību.

Nekas nevarēja iztraucēt viņas mieru. Kādu dienu, viņai ģērbjoties, eksplodēja spirta lampiņa. Vienā mirklī Annu apņēma liesmas. Kalpone izsteidzās laukā un sauca pēc palīdzības. Brauns apstulbis skrēja, kliedza un gandrīz zaudēja samaņu. Anna atrāva rīta ģērbu, pār gurniem nolaida svārkus, kurus bija satvērusi liesma, un mīdīja tos kājām. Kad Kristofs uztraukumā iesteidzās ar neatmaņā paķertu ūdens karafi

rokā, viņš Annu ieraudzīja stāvam uz krēsla apakšsvārkos un ar kailiem pleciem un redzēja, ka viņa mierīgi ar rokām dzēsa degošos logu aizkarus. Viņa apdedzinājās, bet par to daudz nebēdāja un likās sadusmota tikai tādēļ, ka bija redzēta šādā apģērbā. Viņa pietvīka, ar rokām neveikli aizsedza kailos plecus un apvainotas cienības izskatā ieskrēja blakus istabā. Kristofs apbrīnoja viņas mieru, bet nebūtu varējis pateikt, vai šis miers ir drosmes vai truluma zīme. Viņam likās, ka pareizs ir pēdējais izskaidrojums. Šī sieviete

tiešām likās pret visu vienaldzīga, tiklab pret citiem, kā pati pret sevi. Kristofs šaubījās, vai viņai vispār krūtīs ir dzīva sirds.

Un pēc kāda notikuma, ko redzēja savām acīm, viņš par to vairs nešaubījās. Annai bija maza, melna kucīte ar gudrām, pazemīgām acīm, visas mājas lutekle. Braunam viņa bija mīļākā par visu. Kad Kristofs ieslēdzās savā istabā, lai strādātu, viņš suņuku ņēma pie sevis un bieži vien nestrādāja, bet kūvējās ar to. Kristofam laukā ejot, mazais sunītis jau gaidīja pie sliekšņa un gāja viņam pa pēdām, jo Kristofam bija vajadzīgs pastaigāšanās gājienu līdzgaitnieks. Kucīte lēkādama skrēja pa priekšu, tik viegli ņirbinādama savas četras peciņas, it kā viņa lidotu. Lāgiem viņa apstājās, juzdamās lepna, ka aizskrējusi Kristofam priekšā, un, slaidi izliekusies, krūtis izgāzusi, raudzījās atpakaļ. Viņa lielīgi un nikni rēja uz resnu baļķi. Bet, tiklīdz tālumā ieraudzīja citu suni, viņa vēja ātrumā bēga atpakaļ un trīcēdama meklēja patvērumu starp Kristofa kājām. Kristofs smējās par sunīti, un tomēr tas bija viņam mīļš. Kopš viņš vairījās no cilvēkiem, viņš aizvien vairāk pievērsās dzīvniekiem; tie viņam likās žēlojami un aizkustinoši. Cik paļāvīgi nabaga lopiņi uzticas tam, kas pret viņiem labs! Viņu dzīvība un viņu nāve ir cilvēka varā, un, ja tas šīm vārgajām radībām, kas tam pazemīgi klausa, dara gauži, tad briesmīgi neģēlīgi izlieto savu varu. .

Lai šis piemīlīgais dzīvnieciņš diezin cik mīļi pieķērās visiem citiem, tomēr Anna viņam bija pirmajā vietā. Viņa ne darīja nekā, lai suni pievilinātu, bet labprāt to glāstīja, |āva tam gulēt savā klēpī, gādāja tam barību un droši vien mīlēja to, cik viņa vispār spēja mīlēt. Kādu dienu kucīte nevarēja izbēgt no automobiļa riteņiem. Un viņas kungu acu priekšā viņu sabrauca. Viņa bija vēl dzīva, žēli smilkstēja un kauca. Brauns ar kailu galvu izskrēja laukā, pacēla asiņaino, mazo ķermeni un centās lopiņu mierināt. Piegāja Anna, nenoliekusies paskatījās, riebumā savieba seju un aizgāja. Asaru pilnām acīm Brauns noskatījās mazās radībiņas nāves agonijā. Kristofs lieliem soļiem staigāja pa dārzu un vīstīja dūres. Viņš dzirdēja, ka Anna mierīgā balsī kalponei teica savus rīkojumus. Viņš nevarēja vairs savaldīties un jautāja tai:

— Jums laikam sunīša nemaz nav žēl?

Viņa atbildēja:

— Tur taču nekas nav vairs grozāms, vai ne? Tad labāk par to vairs nedomāt.

Kristofs sajuta naidu pret Annu, te pēkšņi viņu pārsteidza atbildes komiskā puse, un viņš sāka smieties. Viņš klusībā nodomāja, ka Annai būtu jāpavaicā recepte, kas palīdz atpestīties no domām par bēdīgām lietām. Un viņš saprata, ka dzīve ir viegla tiem laimīgajiem, kam nav sirds. Kristofs iedomājās, cik maz gan Anna skumtu, ja nomirtu Brauns, un jutās laimīgs, ka pats nav precējies. Vientulība viņam nelikās tik skumja kā šādas ieraduma važas, kas uz visu mūžu saista divus naidīgus vai — kas ir vēl briesmīgāk — divus vienaldzīgus cilvēkus. Šī sieviete acīm redzot nemīlēja nevienu. Svētulība bija izkaltējusi viņas dvēseli.

Kādu dienu oktobra beigās viņa atkal Kristofu pārsteidza. — Viņi sēdēja pie galda. Kristofs ar Braunu pārrunāja par kādu noziegumu, kas bija izdarīts aiz romantiskas kaislības un satrauca visu pilsētu. Uz laukiem divas itālietes, abas māsas, jaunas meitenes, iemīlējušās vienā vīrietī. Tā kā ne viena, ne otra labprāt nav gribējusi uzupurēties, viņas metušas kauliņus, kurai no abām jāpazūd no pasaules. Zaudētājai bijis jānoslīcinās Reinā. Bet, kad liktenis teicis savu vārdu, tā vairs negribējusi spriedumam paklausīt. Otra māsa par šādu nodevību sašutusi. Viņas sākušas lamāties un durties ar nažiem, bet tad vējš pēkšņi grozījies: abas apkampušās un raudot nozvērējušās viena bez otras nedzīvot. Savu iemīļoto tomēr nevarēdamas dalīt, nolēmušas to nokaut. Tā arī noticis. Kādu nakti abas mīlētājas savu izredzēto ielūgušas pie sevis. Tas bijis lepns un priecīgs par divkāršo mīlestības laimi, par to, ka viņam pieder divu sieviešu sirdis, un, kamēr viena viņu kaislīgi apskāvusi, tikmēr otra tikpat kaislīgi iegrūdusi viņam dunci mugurā. Dieva laime, ka viņa kliedzienus izdzirdējuši ļaudis, kas saskrējuši un gandrīz jau nedzīvu izrāvuši viņu no abu māsu skaujām; abas apcietinātas. Viņas pretojušās un sacījušas, ka tur nevienam neesot nekāda teikšana, jo viņas vienprātīgi nolēmušas atpestīties no tā, kas piederējis viņām. Pats cietušais arī gandrīz jau viņām piekritis, • bet tiesa domājusi citādi. Arī Brauns domāja citādi.

— Viņas ir prātu zaudējušas, — Brauns teica. — Tās jāieslēdz trako namā. Tādas briesmones! ... Es saprotu, ja mīlestības mokās cilvēks nokauj pats sevi. Es saprotu arī, ja nokauj to, ko mīl un kas pieviļ ... Bez šaubām, es to neattais-mīļu. bet cs to saprotu kā dzīvnieciskā atavisma atliekas. Tas li barbariski, bet loģiski: nokauj to, kas liek ciest. Bet bez niknuma, bez naida nokaut cilvēku, ko pats mīl, un tikai tA<lr|, ka to mīl citi, tas ir neprāts ... Vai tu to saproti, Ki Islof?

Es esmu jau pieradis daudz ko nesaprast, — atbildēja Kilstofs. — Mīlestība un neprāts ir viens un tas pats.

Anna it kā neklausīdamās visu laiku klusēja, te pēkšņi pacēla galvu un savā mierīgajā balsī teica:

— Tas nav nekāds neprāts. Tas ir gluži dabiski. Ja cilvēks nu 1, tad viņš grib nokaut to, ko mīl, lai tas nepiederētu nevienam citam.

Brauns mulsumā pavērās uz sievu, cirta dūri galdā, salika rokas uz krūtīm un iesaucās:

— Kur šī tādas domas ķērusi?... Tavu gudrību te nu gan neviens neprasa! Ko tu no tādām lietām saproti?

Anna pietvīka un klusēja. Brauns turpināja:

— Ja cilvēks mīl, tad viņš grib nokaut... Kāda nejēdzība! Ja cilvēks nokauj to, kas viņam dārgs, viņš nokauj pats sevi. Gluži otrādi: kad mīl, tad, gluži dabiski, cilvēks grib labu darīt tam, kas viņam labu darījis, grib viņu glāstīt, viņu lolot un sargāt, viņam un visai pasaulei grib darīt tikai labu. Mīlestība ir paradīze zemes virsū.

Stingām acīm raudzīdamās tumsā, Anna jāva viņam runāt, tad pakratīja galvu un dzedrā balsī teica:

— Kad cilvēks mīl, viņš nekad nav labs.

KRISTOFS nekad vairs negribēja dzirdēt Annas dziedāšanu. Viņš baidījās ... no vilšanās — varbūt no kā cita? Viņš nebūtu varējis to pateikt. Anna juta tās pašas bailes. Kad Kristofs sāka spēlēt, viņa nekad nepalika viesistabā.

Bet kādā novembra vakarā, pie kamīna lasīdams, viņš redzēja to pārdomās iegrimūsu ar rokdarbu klēpī. Anna vērās tukšumā, un viņas skatienā Kristofs šķita uztvēris savādā, neaizmirstamā vakara dīvaino kvēli. Viņš aizvēra grāmatu. Viņa juta, ka Kristofs viņu novēro, un sāka atkal šūt. Bet cauri nolaistajiem plakstiņiem viņa redzēja visu. Viņš piecēlās un teica:

— Nāciet!

Viņa pacēla uz Kristofu acis, kurās vēl trīsēja nemierīga liesma, saprata un gāja tam līdz.

— Kurp iesiet? — jautāja Brauns.

— Pie klavierēm, — Kristofs atbildēja.

Viņš spēlēja. Viņa dziedāja. Un lūdaj Kristofs Annu redzēja tādu, Kāda tā likās viņā vakarā. Viegli an droši viņa iegāja heroiskajā -mākslas pasaulē, it kā tā būtu viņas īstā pasaule. Viņš pārbaudīja Annu: spēlēja otru kompozīciju, tad trešo straujākā sparā, atraisīdams viņas kaislību viesuļus, viņu aizraudams un pats aizraudamies. Kad viņi bija sasnieguši augstāko kāpinājumu, Kristofs pēkšņi pārtrauca spēli un, cieši ieskatīdamies viņai acīs, jautāja:

— Sakiet, — kas jūs īsti esat?

Anna atbildēja:

— Nezinu.

Viņš skarbi jautāja:

— Kas jūsu dvēselē slēpts, ka varat tā dziedāt?

Viņa atbildēja:

— Tas, ko jūs man liekat izdziedāt.

— Vai tiešām? Kā tad jūs varat uzminēt, ko es gribu. Es pats brīnos, kas šo muziku radījis: es vai jūs. Vai tiešām jūs, taisni jūs tā jūtat, kā dziedat?

— Es nezinu. Man liekas, ka dziedot 'cilvēks nav vairs viņš pats.

— Bet man liekas, ka tikai dziedot jūs esat tā, kas jūs esat.

Viņi apklusa. Annas vaigos liegi vizmoja valga tvīksme. Krūtis viņai lēni cilājās. Stingām acīm viņa vērās sveču gaismā un mehāniski kasīja vaska piles, kas bija notecējušas uz luktura malas. Viņš atkal ļāva pirkstiem slīdēt pa taustiņiem un raudzījās uz Annu. Skarbā balsī viņi viens otram pateica vēl dažus nesakarīgus vārdus, centās izrunāt dažas ikdienišķas frāzes, baidīdamies aiziet pārāk tālu ...

Citu rītu viņi neteica viens otram gandrīz ne vārda, tikai zagšus bikli saskatījās. Taču pamazām viņi pierada vakaros muzicēt. Drīz arī pēcpusdienās viņi abi kopā muzicēja un ik dienas jo ilgāk. Ikreiz jau no pirmā akorda Annu satvēra tā pati neminamā, visā viņas būtnē tvīkstošā kaislība, un, kamēr skanēja mūzika, šī mietpilsone pārvērtās par valdonīgu Venēru, visu dvēseles neprātu iemiesojumu.

Brauns brīnījās par Annas pēkšņo aizraušanos ar dziedāšanu, bet necentās meklēt sieviešu kaprīzes izskaidrojumu. Viņš bija šo mazo koncertu uzcītīgs klausītājs, sēdēja un taktī māja galvu, izteica savus spriedumus un jutās laimīgs, kaut viņam labāk būtu patikusi klusāka mūzika: šāda spēku izšķērdība viņam likās pārspīlēta. Kristofs nojauta briesmas, taču viņam noreiba galva: pēc pārciestās krizes novājinātā dvēsele nepretojās, un viņš neapzinājās, kas viņā norisinās, nepētīja, kas norisinās Annas dvēselē. Kādu pēcpusdienu viņa pēkšņi pārtrauca kaislībā pārplūstošu muzikālu frāzi un, ne vārda neteikusi, atstāja istabu. Kristofs gaidīja viņu; viņa atpakaļ nenāca. Pēc pusstundas, pa koridoru garām iedams Annas istabai, Kristofs ielūkojās pa pusviru atstātajām durvīm un redzēja viņu iegrimūsu dzijā lūgšanā.

VIŅU attiecībās pamazām sāka ieviesties savstarpēja uzticība. Kristofs centās ierosināt Annu uz vaļsirdību, gribēja panākt, lai viņa stāsta par savu pagātni, bet viņa runāja tikai par ikdienišķām lietām. Ar bezgalīgām pūlēm viņš tomēr izvilināja dažus sīkumus. Pateicoties Brauna indiskrētajai labsirdībai, Kristofs beidzot uzminēja viņu dzīves noslēpumu.

Viņa bija dzimusi šajā pašā pilsētā. Jaunavas vārds viņai bija Anna Marija Zenfla. Viņas tēvs, Martēris Zenfls, piederēja pie gadsimtiem vecas, bagātas tirgoņu dzimtas, kurā kastas lepnums un reliģiozais rigorisms bija sakāpināti līdz galējībai. Kā daždien dēku kārs un drosmīgs vīrs viņš vairākus gadus bija nodzīvojis svešumā, Austrumos un Dienvidamerikā, tāpat kā daudzi viņa tautieši. Viņš bija arī devies pārgalvīgā ekspedīcijā uz Centrālo Āziju, kur viņu dzina sava tirdzniecības nama intereses, zinātnes mīlestība un dēku prieks. Sājos pasaules braucienos viņš nokratīja visu veco aizspriedumu slogu. Un tik pilnīgi, ka, mājās pārbraucis, šis dedzīgais un spītīgais vīrs, nevērodams savu tuvinieku sašu* tumu, apprecēja kāda apkārtnes zemnieka meitu ar šaubīgu reputāciju, jo pirms tam šī meitene bija viņa mīļākā. Laulība viņam likās vienīgais ceļš, lai nebūtu jāzaudē skaistā meitene, no kuras viņš vairs nevarēja atsacīties. Velti centusies uzlikt savu veto, visa dzimta novērsās no tā, kas nicināja viņas svētāko autoritāti. Pilsēta, proti, visi svarīgākie pilsētas vīri kā daždien bija vienis prātis par vispārības tikumisko cieņu un pieteica karu nepadevīgajam pārim. Un tad pasaules braucējs pats uz savas ādas izbaudīja, ka pretoties ļaužu aizspriedumiem ir tikpat bīstami Kristus piekritēju tautās kā Dalai-lamas pielūdzēju zemē. Viņš nebija tik stinrs, lai paceltos pāri sabiedrības spriedumam. Savu mantojuma tiesu viņš jau bija krietni izšķiedis, darbu viņam nedeva nekur, un visas durvis viņam bija aizvērtas. Velti viņš iedegās nevarīgās dusmās pret nesamierināmās pilsētas varmācību. Viņa veselība, nemierīgajā dzīvē un Austrumu drudzī iedragāta, neizcieta šo pārbaudījumu. Piecus mēnešus pēc kāzām viņu ķēra trieka. Pēc četriem mēnešiem radību gultā nomira viņa sieva, labsirdīga, bet vāja un garīgi maz attīstīta sieviete, kas kopš kāzām nevienu dienu nebija palaidusi bez asarām. Un krastā, no kura viņa aizbrauca nāves laivā, viņa pameta mazo Annu.

Martēna māte vēl bija dzīva. Viņa nepiedeva ne savam dēlam, ne tai, ko nebija gribējusi atzīt par savu vedeklu, nepiedeva pat pie viņu nāves gultas. Bet, kad viņi abi bija nomiruši un dievišķīgā atriebība remdināta, bērnu viņa pieņēma pie sevis. Šī sieviete bija šaursirdīga svētule, bagāta un skopa; viņai piederēja zīda preču veikals kādā vecpilsētas drūmā ielā. Pret sava dēla meitu viņa izturējās kā pret svešu bāra bērnu, kas pieņemts aiz līdzcietības un kam tādēļ jābūt mūžīgi pateicīgam un pakalpīgam. Tomēr viņa lika meiteni rūpīgi un labi audzināt, bet neuzticīgo cietsirdību pret bērnu nekad neatmeta. Likās, ka meiteni viņa vainoja par vecāku grēkiem un ar savu negantību gribēja tos izdeldēt bērna dvēselē. Meitenei viņa neatļāva nekādas izpriecas un nomāca visu dabisko Annas kustībās, vārdos, pat domās, jo uzskatīja dabiskumu par netiklu un grēcīgu. Viņa nokāva visu jaunās dzīvības prieku. Anna jau no mazotnes pierada baznīcā garlaikoties un savu garlaicību slēpt. Visa apkārtne viņu biedēja ar elles briesmām. Viņas bērna acis ar nolaistiem plakstiem katru svētdienu tās skatīja uz vecās baznīcas durvīm nepie-

Mājīgās un izķēmotās statujās, kurām ugunis dega starp kājām un ap gurniem ložņāja krupji un čūskas. Anna ierada savus instinktus nomākt un pati sev melot. Kad viņa jau bija uzaugusi tik liela, ka savai vecaimātei varēja palīdzēt, viņai no rīta līdz vakaram bija jāstrādā drūmajā un tumšajā veikalā. Viņa piesavinājās savas apkārtnes ierašas: kārtības garu, smagi uzmāktu taupību, nevajadzīgu atsacīšanos no visiem priekiem, un viņu žņaudza tā vienaldzīgā garlaicība, nevērīgā un īdzīgā dzīves izjūta, kas ir nereliģiozu cilvēku reliģiskās ticības dabiskās sekas. Anna pilnīgi iegrima dievbijībā, kas pat viņas vecaimātei likās pārmērīga. Meitene pārspīlēja gavēņus un šauta savu miesu; kādu dienu viņai ienāca prātā valkāt ar adatām piespraudītu korseti, kas dūrās miesā, tiklīdz viņa kustējās. Viņa bieži nobālēja, bet neviens nezināja, kas viņai kaiš. Beidzot, kad viņa pakrita nemaņā, ataicināja ārstu. Anna neļāva sevi izmeklēt (viņa drīzāk būtu mirusi nekā vīrieša acu priekšā noģērbusies), bet beidzot tomēr atzinās. Ārsts viņu sarāja tik nikniem vārdiem, ka viņa apsolījās šo korseti vairs nevalkāt. Annas solījumam neticēdama, vecāmāte no tās dienas sāka pārlūkot viņas drēbes. Sajās mokās Anna neizjuta nekādu mistisku baudkāri, kā citi iedomājās; viņai nebija tik dzīva fantāzija. Viņa nekad nebūtu varējusi saprast Asizes Franča vai svētās Terēzas poēziju. Viņa nešauta sevi tādēļ, ka viņā pasaulē cerēja iemantot debesu žēlastību, bet tādēļ, ka juta negantu dzīves riebumu, kas vērsās pret viņu pašu, un viņai bija nežēlīgs prieks sevi sāpināt. Bet dabas dīvainība bija tā, ka šī cietā un saltā dvēsele, līdzīga vecāsmātes dvēselei, bija jūtīga pret muziku, pati nenojauzdama savu muzikalitāti. Citas mākslas Annai bija svešas, varbūt visā mūžā viņa nebija redzējusi nevienu gleznu. Pret plastisko skaistumu Anna šķita nejūtīga, un savā augstprātīgajā, spītīgajā vienaldzībā pret gaumi viņa to ignorēja. Domas par skaistu miesu viņā modināja tikai kailuma sajūtu, tāpat kā Tolstoja zemniekā tās modināja riebumu, ko Anna izjuta vēl dziļāk tādēļ, ka tie cilvēki, kas viņai patika, viņu iesvēla drīzāk ledaini smeldzošā baudkārē nekā estētiska vērojuma rāmajā priekā. Anna nenojauta ne pati savu skaistumu, ne savu nomākto instinktu spēku, pareizāk sakot, negribēja to apzināties un, pieradusi pati sev melot, pievīla sevi arī tagad.

Brauns Annu satika kādā kāzu mielastā, kur viņa izņēmuma kārtā piedalījās, jo reti tika ielūgta: sakarā ar to, ka viņas izcelšanās nebija nevainojama, viņai aizvien vēl nebija laba reputācija. Viņai bija divdesmit divi gadi. Braunu viņa savaldzināja. Viņa necentās vērst uz sevi uzmanību. Nekustīga un bezgaumīgi ģērbusies, viņa sēdēja pie galda tam blakus un neizrunāja gandrīz neviena vārda. Bet Brauns, vienā laidā ar meiteni tērzēdams, īstenībā sarunādamies pats ar sevi, mājās aizgāja sajūsmināts. Viņa rūdītais un asais skatiens uztvēra kaimiņienes jaunavīgo skaidrību, viņš apbrīnoja Annas nosvērto prātu un mieru, viņam patika arī meitenes ziedošā veselība un krietnas namamātes jaukās īpašības, kas — kā viņam likās — tai piemita. Brauns aizgāja vizītē pie vecāsmātes, apciemoja viņu vēlreiz, lūdza Annas roku un saņēma piekrišanu. Līgavai pūra nebija. Visu savu bagātību Zenfla kundze bija novēlējusi pilsētai, tirdzniecības pasākumiem.

Jaunā sieviete ne mirkli nebija iemīlējusies savā vīrā: viņai likās, ka mīlestības domām nav vietas tikumiskā dzīvē un ka tās drīzāk jāgaina kā grēka kārdinājums. Bet Anna cienīja Brauna labsirdību un bija tam pateicīga (lai gan to slēpa), ka tas viņu apprecējis, nevērodams viņas izcelšanos. Laulības goda jūtas viņai bija stipras un dziļas. Septiņus gadus, kopš viņi bija precējušies, nekas viņu dzīvi netraucēja. Viņi dzīvoja kopā, viens otru nesaprazdami, bet tādēļ nezūdījās: visi viņus atzina par priekšzīmīgu laulātu pāri. Viņi reti kur izgāja. Braunam bija daudz pacientu, taču savu sievu ievest viņu sabiedrībā tam neizdevās. Anna nevienam nepatika, un nebija vēl dzisis viņas dzimšanas kauna traips. Anna pati necentās, lai sabiedrība viņai atver savas durvis. Sirdī viņa aizvien vēl glabāja naidu par tiem zaimiem, kas bija aptumšojuši viņas bērnību. Turklāt sabiedrībā viņa nejutās brīvi, un viņai bija gluži patīkami, ka tā viņu aizmirsa. Viņa gāja tikai pie tiem un mājās pieņēma tikai tos, ar kuriem bija saistītas viņas vīra sabiedriskās intereses. Visas šīs viešņas bija ziņkārīgas un mēlnesīgas mietpilsones. Viņu tenkas Annai bija vienaldzīgas, un savu vienaldzību jaunā sieviete necentās slēpt. Tas nebija piedodams. Viesi pie viņas nāca aizvien retāk, līdz Anna palika viena. Taisni to viņa gribēja: nekas vairs netraucēja sapņus, ko viņa vērpa, un asiņu dobjās šalkas.

JAU VAIRĀKAS nedēļas Anna likās sasirgusi. Viņas seja kļuva aizvien vājāka un bālāka. Viņa vairījās no Kristofa un Brauna tuvuma un augas dienas pavadīja savā istabā. Anna domāja savas domas, un, kad viņu uzrunāja, viņa neatbildēja. Brauns nelikās daudz zinis par šādām sieviešu kaprīzēm. Ar Kristofu sarunādamies, viņš centās tās izskaidrot. Kā gandrīz visi vīrieši, kas radīti, lai sievietes viņus pieviļ, Brauns bija pārliecināts, ka viņš labi pazīst sievietes. Un tiešām viņš pazina tās diezgan labi, bet tas neko nelīdzēja. Viņš zināja, ka sievietēm bieži uznāk grūtsirdīgu sapņu, spī tīgas un naidīgas klusēšanas brīži, un viņam likās, ka tad ir labāk atstāt tās mierā un necensties meklēt cēloņus, nevan-dīties viņu dvēseles noslēpumainajā un bīstamajā pasaulē un neļaut arī viņām pašām to darīt. Un tomēr viņš sāka raizēties par Annas veselību. Brauns teica, ka viņa tikai tādēļ esot bāla, ka mūžīgi sēžot istabā un reti atstājot māju. Viņš gribēja, lai Anna biežāk iet staigāt. Bet viņš pats sievu nevarēja pavadīt: svētdienās viņu nodarbināja baznīcas pienākumi, darbdienās ārsta prakse. Un Kristofs vairījās ar Annu kopā staigāt. Vienu divas reizes viņi izgāja pilsētas apkārtnē un abi nāvīgi garlaikojās. Sarunas neveicās. Daba viņai bija gluži vienaldzīga, viņa neredzēja nekā. Katrā ainavā viņa saskatīja tikai zāli un akmeņus, viņas nejūtība stindzināja. Kristofs centās Annu iejūsmināt, rādīdams apkārtnes skaistumu. Viņa skatījās, vēsi smaidīja un, ar lielām pūlēm cenzdamās viņu iepriecināt, teica:

— Jā, tiešām mistiski...

Un to viņa teica tādā balsī, it kā sacītu:

«Šodien ir ļoti saulains laiks.»

Dusmās Kristofs nagus iespieda plaukstās. No šī brīža viņš nekā tai vairs nejautāja. Un, kad Anna gāja staigāt, viņš vienmēr atrada kādu iemeslu, lai paliktu mājās

īstenībā Anna nebūt nebija tik nejūtīga pret dabu. Vienaldzīga viņa bija pret to, ko visi dēvē par skaistām ainavām: viņa neatšķīra vienu ainavu no otras. Bet viņa mīlēja dabu pašu par sevi — viņa mīlēja zemi un gaisu. Tikai viņa pati to neapzinājās, tāpat kā neapzinājās citas savas dziļākās jūtas Un tie, kas dzīvoja ar viņu kopā, to nojauta vēl mazāk.

Braunam beidzot izdevās pierunāt sievu izbraukt uz vienu dienu ārpus pilsētas. Anna īdzīgi pieļāvās, lai tikai viņš liktu to mierā. Izbraukums bija nolemts uz kādu svētdienu. Pēdējā brīdī Braunam, kas par šo dienu bija priecājies kā bērns, vajadzēja palikt pie kāda bīstami slima pacienta. Un Kristofs devās ceļā ar Annu viens.

Bija skaista ziemas diena bez sniega, spirgts un salts gaiss, dzidras debesis, spilgta saule un sīvi vēji. Viņi iekāpa šaursliežu vilcienā, kas veda uz vienu no zilo pakalnu līnijām, kas visu pilsētu ietina tālā staru vainagā. Viņu kupeja bija ļaužu pilna, viņi sēdēja viens no otra šķirti. Viņi nesarunājās. Anna bija drūma. Vakar Braunam par lielu brīnumu viņa bija paziņojusi, ka rīt neiešot baznīcā. Pirmo reizi mūžā viņa kavēja dievkalpojumu. Vai tas bija protesta dumpis? .. Kas gan spēja nojaust tās cīņas, kas plosījās viņas dvēselē? Acis viņai raudzījās stingi; viņa bija bāla.

Viņi izkāpa no vilciena. Gājiena sākumā viņu attiecību naidīgais vēsums neizgaisa. Viņi gāja abi blakus. Viņa soļoja enerģiski, apkārt neskatījās un neredzēja nekā; rokas viņai brīvi svārstījās gar sāniem. Uz sasalušās zemes sperto soļu troksnis spalgi skanēja gaisā. — Viņas sejā klusi atplauka dzīvība, ātrā gaita sārtoja bālos vaigus, pusvērtās lūpas dzēra spirgto gaisu. Kādā augšup aizklīstošās takas līkumā viņai uznāca dziņa kāpt taisni kalnā, un viņa metās skriet viegli kā kalnu kaza; viņa traucās gar akmeņaino nogāzi un, lai nenokristu, turējās pie krūmiem. Kristofs gāja viņas pēdās. Viņa kāpa aizvien ātrāk, paklupa, bet atkal piecēlās, ar rokām ķerdamās pie zāļu stiebriem. Kristofs sauca, lai viņa pagaida. Viņa neatbildēja un četrrāpus kāpa tik augstāk. Viņi gāja cauri miglai, kas ielejā plandījās kā sudraba šķidrauts, kuru saplosīja krūmi; un pēkšņi viņi sajuta silto augstienes sauli. Pašā galā uzkāpusi, Anna noskatījās lejup; seja viņai staroja, viņa elpoja ar atvērtu muti. Izsmējīgām acīm uzlūkojusi Kristofu, kas vēl rāpās augšup, viņa novilka mēteli, uzmeta to viņam uz galvas un, nenogaidījusi, ko viņš teiks, traucās tālāk. Kristofs dzinās viņas pēdās. Šī rotaļa abus ielīksmoja, gaiss viņus skurbināja. Viņa drāzās lejā pa krauju nogāzi, izkustināja akmeņus, un tie vēlās dunēdami; viņa nezaudēja līdzsvaru, kaut lāgiem pakrita, bet tūdaļ bija atkal kājās un šāvās tālāk kā bulta. Ik brīdi viņa atskatījās atpakaļ, lai redzētu, cik tālu aizsteigusies Kristofam priekšā. Viņš nāca aizvien tuvāk. Viņa iespurdza krūmos. Vītušās lapas čaukstēja zem viņu soļiem, zari, ko viņa pašķīra, sitās tam sejā. Viņa paklupa pret koka sakni. Viņš satvēra Annu. Viņa vairījās ar rokām un kājām, sita Kristofam un centās to nogāzt zemē, kliedza un smējās. Viņas krūtis piespiedās pie Kristofa krūtīm un cilājās līksmā elpā, abu vaigi pēkšņi saskārās, uz savām lūpām Kristofs sajuta viņas apsvīdušos deniņus, ieelpoja viņas valgo matu smaržu. Ar spēju grūdienu viņa beidzot atraisījās un pārgalvīgi uzlūkoja Kristofu izaicinošām acīm Viņu apmulsināja spēks, kas slēpās šajā sievietē un ko ikdienišķā dzīvē tā neizlietoja.

Viņi devās uz tuvāko ciematu, līksmi soļodami un mīdīdami sausos rugājus, kas, viņiem tālāk ejot, atkal izslējās. Gaisā lidoja kraukļu bari, kas papuvēs meklēja ēsmu. Saule dedzināja, un ziemelis knaibīja sejas. Kristofs bija saņēmis Annu aiz rokas. Viņas apģērbs bija diezgan plāns, zem drēbēm viņš sajuta valgo, saules pietveicēto ķermeni. Kristofs gribēja, lai viņa apģērbj mēteli; viņa to nedarīja un lielīdamās atsita vēl apkaklīti vaļā. Viņi atsēdās pie galda restorānā, uz kura izkārtnes bija rakstīts: «Pie trakā meža vīra». Ārā pie durvīm auga maza eglīte. Ēdamistaba bija izgreznota ar vācu četrrindu pantiņiem un divām hromolitografi-jām, no kurām viena, sentimentāla, saucās «Ziedonī», otra, patriotiska — «Svētā Zaķa kauja». Tur bija vēl krucifikss ar galvaskausu krusta pakājē. Anna ēda tik kāri, ka Kristofs jutās pārsteigts, jo nebija varējis iedomāties, ka viņai tik veselīga ēstgriba. Jautrā garā viņi dzēra vieglu baltvīnu. Paēduši viņi atkal aizklīda pa laukiem kā divi labi draugi. Apslēptas un grēcīgas domas viņus nenomāca. Viņi priecājas tikai par jautro gājienu, par savām dziedošajām asinīm un par vēju, kas sitās viņiem sejā. Annai atraisījās valoda. Viņa jutās brīva un tērzēja vienā laidā, triekdama par visu, kas vien nāca prātā.

Anna stāstīja par savu bērnību: vecmāmiņa viņu vedusi līdz pie savas draudzenes, kas dzīvojusi baznīcas tuvumā; kamēr vecās dāmas tērzējušas, tās sūtījušas viņu lielajā dārzā, kurā kritusi baznīcas ēna. Anna iesēdusies kaktiņā un nekustēdamās klausījusies lapu šalkoņā un vērojusi kukaiņu ņudzekli; viņa izjutusi prieku un reizē bailes. — Viņa noklusēja to, ka viņai toreiz bija bailes no velniem, tie bija apsēduši viņas fantāziju. Lielie cilvēki viņai bija stāstījuši, ka velni klīstot ap baznīcu, bet neiedrošinoties iekšā iet, un viņai likās, ka velns mājo zirnekļos, ķirzakās, skudrās, visos nejaukajos kukaiņos, kas čumēja zem lapām, ložņāja pa zemi un mudžēja sienu spraugās. — Tad viņa sāka stāstīt par māju, kurā bija dzīvojusi, un par savu istabu bez saules, kuru atcerējās ar gaišu prieku, jo ilgas naktis tur bija palaidusi bez miega un pati sev stāstījusi brīnišķīgas teikas .. .

— Kādas teikas?

— Gluži neprātīgas.

— Pastāstiet!

Viņa pakratīja galvu.

— Kādēļ lai stāstu?

Viņa pietvīka, sāka smieties un sacīja:

— Un tās es stāstīju arī savā dienas darbā.

Brīdi viņa iegrima atmiņās, atkal iesmējās un teica:

— Tās bija gluži aplamas un nelabas pasakas.

Viņš jokodamies jautāja:

— Un vai jums nebija bailes?

— No kā?

— No dveseles samaitāšanas.

Pēkšņi viņas seja sastinga.

— Par to nevajag runāt, — viņa teica.

Viņš sarunu novērsa uz citu tematu. Kristofs izteica apbrīnu par Annas spēku, ko tā bija parādījusi, ar viņu lauzdamās. Anna atkal sāka runāt vaļsirdīgi un stāstīja par saviem meitenes varoņdarbiem. (Viņa gan sevi dēvēja par puiku, jo bērnībā viņai vienmēr paticis rotaļāties un plosīties ar zēniem.) — Reiz, būdama kopā ar kādu zēnu, kas bijis par galvas tiesu lielāks nekā viņa, tā iesitusi viņam ar dūri, cerē-daina, ka zēns sitīs pretim. Bet zēns aizmucis, brēkdams, ka viņa šo piekāvusi. Un reiz uz laukiem viņa uzrāpusies melnai govij mugurā; nabaga lops savās izbailēs viņu triecis pret koku: viņa gandrīz oijusi beigta. Viņai prātā nākušas vēl lielākas pārgalvības, viņa izlēkusi no pirmā stāva loga, jo neticējusi, ka varēs to izdarīt. Par laimi viņa tikai izmežģījusi kāiu. Kad viņa mājās palikusi viena, tad vienmēr izdomājusi visbrīnišķīgākos un bīstamākos vingrojumus, pakļaudama savu ķermeni visdīvainākajiem un dažādākajiem pārbaudījumiem.

— Kas to būtu varējis iedomāties, — viņš teica, — redzot jūsu mūžīgo nopietnību? ...

— O! — viņa iesaucās. — Ja jūs dažu labu dienu redzētu, ko es daru savā istabā, kad esmu vienai

— Vai tiešām? Un arī tagad vēl?

Viņa smējās. Ierunādamās par ko citu, viņa jautāja Kris-tofam, vai viņš ejot medībās. Viņš atteica, ka ne. Viņa stāstīja, ka reiz viņa šāvusi melnam strazdam un trāpījusi. Kris-tofs sašuta.

— Vai tad tas kāds grēks? — viņa iesaucās.

— Vai jums nemaz nav sirds?

— Es nezinu

— Vai jūs nekad neiedomājaties, ka dzīvnieki ir tādi paši radījumi kā mēs?

— Iedomājos gan, — viņa atbildēja. — Taisni to cs jums gribēju jautāt: vai jūs ticat, ka arī dzīvniekiem ir dvēsele?

— Jā, bez šaubām.

— Mācītājs saka, ka viņiem dvēseles neesot. Bet man arī liekas, ka ir ... Un es domāju, — viņa turpināja loti nopietnā balsī, — ka agrākajā dzīvē es esmu bijusi dzīvnieks.

Viņam bija jāsmejas.

— Kas tur ko smieties! — viņa sacīja. — (Arī viņa pati sāka smieties.) — Tā ir viena no tām teikām, ko es pati sev stāstīju, kad biju maza. Es iedomājos, ka esmu kaķis, suns, putns, cālis vai telēns. Es sevī jūtu viņu dziņas. Man gribējās kaut stundu ielīst viņu ādā vai viņu spalvās, man likās, ka esmu jau ielīdusi. Jūs droši vien to nesaprotat?

— Jūs esat dīvains zvēriņš. Bet, ja jūs jūtat tik tuvu radniecību dzīvniekiem, kā jūs varat tiem darīt ļaunu?

— Mēs vienmēr kādam darām ļaunu. Citi moca mani, es mocu citus. Tāda ir pasaules kārtība. Es par to nezūdos. Dzīvē nevajag pārāk jūtīgam būt! Es mocu arī pati sevi, jo man tādas mokas patīk!

— Pati sevi?

— Jā. Redziet: kādu dienu es sev rokā iedzinu naglu.

— Kādēļ?

— Tāpat vien.

(Viņa neteica, ka gribējusi sevi krustā sist.)

— Dodiet man savu roku!

— Ko jūs gribat darīt?

— Dodiet!

Viņš sniedza Annai savu roku. Viņa satvēra un saspieda to tik stipri, ka Kristofam bija jāiekliedzas. Kā divi lauku resgaļi viņi plosījās, it kā gribēdami viens otram lielākas sāpes darīt. Viņi bija laimīgi. Visa pasaule, viņu dzīves važas, pagātnes raizes, bažas par nākotni un vētra, kas viņos vandījās, viss pēkšņi izgaisa.

Viņi nogāja vairākas jūdzes, bet nemaz nejuta nogurumu. Pēkšņi viņa apstājās, pakrita zemē, izstiepās pērnajā zālē un nerunāja ne vārda. Augšpēdus gulēdama, galvu rokās atspiedusi, viņa vērās debesīs. Kāds miers! Kāda līksme! ... Dažu soļu attālu murdēja pazemes strauts, joņaini burbuļodams kā pulsējoša artērija — drīz vājāka, drīz stiprāka. Apvārsnis laistījās kā perlamutrs. Viegla migla locījās pār mēļo zemi, no kuras pacēlās kailie, melnie koki. Debess jumā staroja aizejošās ziemas saule, jauna, snaudā grimstoša, bāli zeltaina saule. Kā zibošas bultas gaisā šaudījās putni. Ciema zvanu mīlīgās balsis sasaucās un cita citai atbildēja no viena ciema uz otru. Kristofs sēdēja Annai blakus un vēroja viņu. Viņa nedomāja par Kristofu. Viņa līgoja dzijā, gaišā priekā. Viņas skaistā mute klusi smaidīja. Viņš domās jautāja:

«Vai tiešām tā esat jūs? Es nepazīstu jūs vairs.»

«Es sevi arī ne. M.an liekas, es esmu pavisam cita. Man nav vairs baiļu; man nav vairs baiļu no «Viņa» ... Ak, kā Viņš mani nomāca, un cik neganti es cietu! Man liekas, ka es būtu gulējusi aiznaglotā zārkā... Nu es elpoju brīvi, šī miesa, šī sirds ir mana. Mana miesa, mana mīlā miesa, mana brīvā, mīlestības pilnā sirds! Es sevī jūtu tik daudz laimes! Un es pati sevi nepazinu! Kā jūs mani esat pārvērtis!...»

Kristofs šķita dzirdējis viņu atbildam ar klusu nopūtu. Bet Viņa nedomāja neko, varbūt tikai to, cik viņa laimīga un cik viss ir labi.

Diena jau dzisa. Jau pulksten četros nogurusī saule sāka rietēt un izgaist mēļi pelēkā miglas plīvurā. Kristofs piecēlās un piegāja pie Annas. Viņš noliecās pār jauno sievieti. Viņa pievērsa Kristofam skatienu: tas bija vēl noreibis no plašās debesu telpas, kurā bija vēries. Tikai pēc dažiem mirkļiem viņa pazina Kristofu. Viņas acis to uzlūkoja ar noslēpumainu smaidu, kas viņas tumšo nemieru ieviesa arī Kristofā. No šī skatiena vairīdamies, viņš īsu mirkli aizvēra acis. Kad viņš atkal tās atvēra, Anna aizvien vēl raudzījās uz viņu. Un viņam likās, ka tā viņi saskatās jau daudzas dienas. Likās, ka viņi lasa viens otra dvēselē. Bet viņi negribēja zināt, ko bija izlasījuši.

Viņš sniedza Annai roku. Viņa saņēma to klusēdama. Abi kopā viņi atgriezās ciematā, no kura lejā, gravas ielīksnī, bija redzami torņi ar zvīgojošām smailēm; viena torņa galā, kas bija apjumts ar apsūnojušiem dakstiņiem, kā uz pieres uzmaukta cepure bija redzama tukša stārķu ligzda. Pie krustcelēm ciema vārtu tuvumā viņi gāja garām akai, kurai pāri pacēlās maza katoļu dievmātes statuja, kokā izcirsta Mada|a, graciozi un mazliet koķeti izstiepusi rokas. Anna, instinktīvi paklausīdama viņas lūdzošajam žestam, izstiepa viņai pretim savas rokas, pakāpās uz akmens margām un skaistās dievmātes plaukstās ielika ērkšķu zaru un sarkano pīlādžu čemuru, ko putni un sals bija saudzējuši.

Pa ceju viņiem pretim nāca svētku drēbēs ģērbušies zemnieki un zemnieces, sārti iedegušas lauku sievietes ar bieziem, grodos mezglos savītiem matiem, spilgtās un gaišās drēbēs, puķēm izpušķotām cepurēm galvā. Rokās viņām bija balti cimdi, bet elkoņi laistījās sārti un brūni. Dzedrām, mierīgām, ne visai pareizi skanošām balsīm viņas dziedāja tiklas dziesmas. Kūtī māva govs. Kādā mājā bērns aizrāvās garā klepus lēkmē. Iztālēm atskanēja klarnetes un korneta šņākulīgās skaņas. Ciema laukumā starp krodziņu un baznīcu jaunie ļaudis griezās dejā. Uz galda sakāpuši, spēlēja četri muzikanti. Anna un Kristofs nosēdās pie krodziņa durvīm un noskatījās dejotājos. Pāri grūstījās un skaļi lamājās. Meitenes spiedza, jo viņām gluži vienkārši patika klaigāt. Dzērāji ar dūrēm uz galda sita takti. Citreiz šī rupjā jautrība

Annai būtu riebusies, bet tovakar viņa priecājās no visas sirds. Viņa noņēma platmali un satraukta lūkojās uz visām pusēm. Kristošam nāca smiekli par šīs mūzikas un pašu muzikantu komisko nopietnību. Parakņājies pa kabatu, viņš izvilka zīmuli un uz mājvietas rēķina otrās puses uzvilka svītras un zīmēja punktus: viņš rakstīja deju muziku. Lapa drīz bija pilna. Viņš palūdza vēl otru, kuru, tāpat kā pirmo, pierakstīja ar savu smago, nepacietīgo un neveiklo rokrakstu. Savu vaigu gandrīz pieglaudusi viņa vaigam, pārliekusies viņam pār piecu, Anna lasīja un klusā balsī dungoja līdz, viņa centās uzminēt frāžu beigas un plaukšķināja, kad bija pareizi uzminējusi vai kad uzminējums pārāk atšķīrās no uzrakstītās frāzes. To, ko Kristofs bija uzrakstījis, viņš aiznesa muzikantiem. Tie bija švābu goda vīri, kas prata savu amatu: viņi skatījās lapiņās un spēlēja bez kļūdām. Sajās melodijās izskanēja labsirdīgs un burlesks humors ērmīgi klūpošos ritmos, it kā tos raustītu smieklu joņi. Mūzikas jocīgajai, aizraujošajai jautrībai nevarēja pretoties: kājas pašas lēca līdz. Anna iedrāzās barā. Uz labu laimi viņa satvēra divas rokas un sāka griezties kā neprātīga: matadata viņai izkrita no matiem, kuru šķipsnas atira un sitās sejā. Kristofs nenovērsa no viņas acis. Viņš sajūsmā brīnījās par šo stipro, skaisto zvēru, ko neganta disciplīna bija nolādējusi uz klusēšanu un nekustību. Viņš redzēja Annu tādu, kādu to neviens vēl nebija redzējis un kāda tā īstenībā bija zem uzspiestās maskas: sava spēka apskurbināta bakhante. Viņa aicināja Kristofu. Tas piesteidzās un apkampa viņu ap viduci. Viņi dejoja, dejoja, līdz noreibuši atdūrās pret sienu. Viņi apstā jās kā apmāti. Jau bija tumša nakts. Brīdi viņi atpūtās, tad atvadījās no ciema ļaudīm. Anna, vai nu aiz kautrības, vai nicības, nekad nejutās brīva, sarunājoties ar vienkāršiem cilvēkiem, bet tagad draudzīgi sniedza roku muzikantiem, pašam saimniekam un lauku puišiem, kas viņai stāvēja vistuvāk.

Viņi atkal bija divi vien zem starojošām, saltām debesīm un pa laukiem gāja to pašu ce]u atpakaļ, ko bija nākuši no rīta. Anna aizvien vēl bija satraukta. Viņa runāja aizvien mazāk, beidzot pavisam apklusa, it kā viņu nomāktu gurdums vai noslēpumainā nakts. Viņa liegi pieglaudās Kristofam. Pa nogāzi lejā kāpdama, kurā pirms dažām stundām bija uzskrējusi viegliem soļiem, viņa nopūtās. Viņi tuvojās stacijai. Pie pirmās mājas viņš apstājās un uzlūkoja Annu. Arī viņa pa* skatījās uz Kristofu un sērīgi tam uzsmaidīja.

Vilcienā bija tikpat liela drūzma kā šurp braucot. Viņi nevarēja sarunāties. Kristofs sēdēja Annai pretim un neatlaidīgi vērās viņā. Viņa raudzījās zemē. Viņa skatienu juzdama, Anna pacēla acis uz viņu. Te pēkšņi viņa novērsās, un velti Kristofs centās atkal uztvert viņas skatienu. Viņa lūkojas naktī. Netverams smaids rotājās viņas lūpās, kuru kakliņos tvīka gurdums. Smaids izdzisa. Viņas seja satumsa. Kristofam likās, ka viņa ieklausās vilciena ritmā, un centās ar viņu sākt sarunas. Viņa atbildēja vēsi, aprauti, seju nepievērsdama. Viņš lūkoja sevi pārliecināt, ka šo pārvērtību radījis nogurums. Bet viņš labi zināja, ka cēlonis meklējams citur. Jo vairāk viņi tuvojās pilsētai, jo skaidrāk viņš redzēja, ka Annas seja sastingst, dzīvība tanī izdziest un visa šī skaistā miesa savā mežonīgajā grācijā atkal top par akmeni. Izkāpdama viņa neatbalstījās uz Kristofa rokas, ko tas pasniedza. Klusēdami viņi atgriezās mājās.

PĒC DA2ĀM dienām kādā pēcpusdienā ap pulksten četriem viņi mājās bija divi vien. Brauns bija izgājis. Jau visu dienu un nakti pilsētu ietina bālzaļa migla. Dobji kurnēdama, strāvoja neredzamā upe. Tramvaju elektriskās dzirkstis šaudījās miglā. Dienas gaisma apslāpēta dzisa: ne vairs bija diena, ne nakts.

Bija viena no tām stundām, kad izgaist īstenības apziņa, stunda ār pus gadu simteņiem. Pēc vairāku dienu griezīgajiem vējiem miklais gaiss pēkšņi atmaiga, kļuva silts un mīlīgs. Likās, ka debesis pilnas sniega.

Viņi sēdēja viesistabā, kuras iekārta ar savu salto un saspīlēto gaumi atspoguļoja namamāte'-garu. Viņi nerunāja. Kristofs la sija. Anna šuva. Viņš piecēlās ur piegāja pie loga, savu plato seju

piespieda pie loga rūts un stāvēja sapņodams — viņu mulsināja šī blāvā gaisma, ko drūmās debesis lēja uz zilgani miglaino zemi. Domas viņam nemierīgi šaudījās, velti viņš centās tās apvaldīt: tās traucās projām. Viņu satvēra bailes; viņš jutās dzelmenī ierauts, un no viņa dvēseles tukšuma, no drupu kaudzēm, spējos viesuja joņos uzbrāzās versmīgs vējš. Viņš pagriezās ar muguru pret Annu. Viņa neredzēja Kris-tofu un iegrima savā darbā, bet viņas miesa trīcēja vieglos drebuļos; vairāki lāgi viņai pirkstā iedūrās adata un viņa nejuta to. Viņi abi bija briesmu tuvuma apmāti.

Kristofs atraisījās no stinguma un sāka staigāt pa istabu.

Klavieres viņu vilināja un arī baidīja. Viņš centās tās neuzlūkot. Bet, garām ejot, viņa roka nevarēja atturēties no kārdinājuma: tā piesita taustiņu. Skaņa nodrebēja gaisā kā cilvēka balss. Anna satrūkās, darbs viņai izkrita no rokām. Kristofs jau sēdēja pie klavierēm un spēlēja. Neatskatījies viņš juta, ka Anna piecēlās, nāca un nostājās viņam blakus. Un neapzinīgi viņš sāka spēlēt to pašu reliģisko un kaislīgo melodiju, ko Anna bija dziedājusi pirmo reizi, kad viņā vakarā tā Kristofam atvēra savu dvēseli. Par šo tēmu viņš improvizēja aukainas variācijas. Anna sāka dziedāt, kaut viņš tai nebija teicis ne vārda. Viņi neatskārta vairs savu apkārtni. Mūzikas svētais neprāts viņus satvēra un aiznesa reibinošos augstumos ...

Ak mūzika, tu dvēseles dzelmeņu vērēja! Tu gaisini ierasto prāta līdzsvaru. Ikdienišķā dzīvē ikdienišķās dvēseles ir kā aizslēgtas istabas. Tur novīst dīkā pamestie spēki, tikumi un netikumi, ko mēs neuzdrošināmies likt lietā; istabas atslēgas savā rokā glabā praktiskā gudrība, gļēvais, veselais cilvēka prāts. Tas ļauj saskatīt tikai dažus priekšzīmīgi sakārtotus skapjus. Bet mūzikai rokā ir burvju zizlis, kas atdara visas atslēgas. Viņa atver visas durvis. Laukā izskrej sirds dēmoni. Un pirmo reizi dvēsele sevi skata savā kailumā ... — Kamēr dzied sirēna, tikmēr dīdītājs savus zvērus tur sava skatiena varā. Liela mūziķa varenais gars apvalda visas kaislības, kuras pats atraisījis. Kad mūzika apklust, dīdītāja vairs nav* bet atmodinātās kaislības plosās satricinātajā sprostā un uzglūn laupījumam ...

Melodija izskanēja. Klusums... Dziedot viņa savu roku nolika uz Kristofa pleca. Viņi vairs neiedrošinājās pakustē-lies, un abi juta, ka viņi trīc. Te pēkšņi — kā zibens šautra — Anna noliecās pie Kristofa, viņš pievērsa tai savu seju, abu lupas savienojās: viņu svēla tās elpa ...

Viņa atgrūda Kristofu un aizskrēja. Sastindzis viņš palika tumsā. Mājās pārnāca Brauns. Viņi sēdās pie galda. Kris-lofa domas traucās klaidā. Anna likās kā neesoša. Viņa vērās neminamā tālumā. Tūdaļ pēc vakariņām viņa iegāja savā istabā. Kristofs, nespēdams palikt divatā ar Braunu, ari aizgāja.

Pusnaktī, kad Brauns jau bija nolicies gulēt, viņu izsauca pie slimnieka. Kristofs dzirdēja, kā viņš nokāpa lejā un atstāja māju. Kopš sešiem vakarā sniga sniegs. Namus un ielas ietina līķauts. Viss gaiss bija kā vatēts. Arā nebija dzirdams ne soju, ne ratu troksnis. Pilsēta šķita kā mirusi. Kristofam nenāca miegs. Viņu plosīja bailes, kas vērtās ik bridi lielākas. Viņš nevarēja pakustēties. Atvērtām acīm viņš gulēja augšv pēdu, it kā savā gultā būtu pienaglots. Istabas sienas laistījās metāliskā spožumā, ko radīja baltās zemes un balto jumtu gaišums ... Tikko sadzirdams troksnis viņu iztrūcināja. To būtu varējusi uztvert tikai drudžaini satraukta dzirde. Koridora grīda klusi čīkstēja. Kristofs pietrūkās gultā sēdus. Klusais troksnis nāca aizvien tuvāk un apklusa, nočīkstēja grīdas dēlis. Aiz durvīm kāds stāvēja: viņš gaidīja ... Vienu mirkli, varbūt vairākas minūtes viņš sastinga ... Kristofs neelpoja vairs, viņš bija nosvīdis. Sniega pārslas kā liegi spārni čabēja logu rūtīs. Kāda roka pieskārās pie durvīm, kas atvērās. Uz sliekšņa stāvēja balts tēls, tas lēni tuvojās, dažus soļus no gultas apstājās. Kristofs neizšķīra nekā, bet viņš dzirdēja dzīvu elpu un pats savas sirds pukstus. Tēls piegāja pie gultas. Vēlreiz tas apstājās. Viņu sejas bija tik tuvu, ka viņu elpa savienojās. Velti viņu skatieni tumsā meklēja viens otru .. Baltais tēls ieslīga viņam klēpī. Klusēdami viņi apkampās kaislības neprātā ...

Aizritēja stunda, divas stundas, mūžība. Lejā norībēja ārdurvis. Anna atraisījās no skaujām, kurās viņi bija ieslīguši, izslīdēja no gultas un, ne vārda neteikusi, atstāja Kristofu tāpat, kā bija ienākusi. Kristofs klausījās, kā aizskanēja viņas kailo kāju soļi, kuru steiga čīkstēja parketa grīda. Viņa ieskrēja savā istabā un, kad ienāca Brauns, jau gulēja gultā un izlikās aizmigusi. Tā viņa visu nakti vajā acīm, bez elpas, nekustēdamās nogulēja šaurajā gultā blakus aizmigušajam Braunam. Cik daudz tādu nakšu viņa bija jau izcietusi!

Arī Kristofs negulēja. Viņš bija izmisis. Uz mīlestības sakariem un sevišķi uz laulību viņš raudzījās ar traģisku nopietnību. Viņš ienīda to rakstnieku vieglprātību, kuri savu mākslu piparoja ar laulības pārkāpšanas pikantērijām. Laulības pārkāpēji Kristofam iedvesa dziju riebumu, viņa lauci-nieciski dabiskā skaidrība pilnīgi saskanēja ar viņa augsto tikumisko viedokli. Pret sveša vīra sievu viņš juta reliģisku godbijību, un sieviete, kas piederēja citam, viņu fiziski atbaidīja. Viņam derdzās lopiskā pārošanās, kādu piekopa eiropiešu sabiedrības augstākā izlase. Vīrs, kas laulības pārkāpšanu klusībā pieļauj, ir kauna traips; ja vīrs saka, ka viņš nekā nezina, tad tie ir nekrietna sulaiņa neķītrākie meli; tas ir sulainis, kas savu kungu klusībā nodod un aptraipa viņa godu. Cik bieži Kristofs pats bija nesaudzīgi tiesājis tādus ļaudis, kas šādu kauna darbu bija darījuši! Viņš bija sanīdies ar draugiem, kas tā bija apgānījuši savu godu ... Un nu viņš pats bija apgānījis sevi! Nozieguma apstākļi viņa vainu vēl palielināja. Viņš bija slims un nelaimīgs, kad ienāca šajā namā. Draugs deva viņam patvērumu, palīdzēja viņam un klusināja viņa ciešanas. Tas bija viņam labs un uzticīgs. Tas glāba viņa dzīvību. Un kā pateicību viņš nozaga tam godu un kluso ģimenes laimi! Viņš nekrietni bija to pievīlis, un ar ko? Ar sievieti, kuru viņš nepazina, kuru nesaprata, kuru nemīlēja . . . Kuru viņš nemīlēja? Asinis viņam iekaisa sašutumā. Mīlestība bija pārāk nevarīgs vārds, lai izteiktu to liesmu strāvu, kas viņu dedzināja, tiklīdz viņš domāja par Annu Tā nebija mīlestība un tomēr tūkstošreiz lielāka par mīlestību ...

Nakti viņš palaida kvēlošās mokās. Viņš cēlās, galvu bāza saltā ūdenī, līdz aizelsās un sāka trīcēt saltos drebuļos. Krize beidzās ar drudža lēkmi.

Kad Kristofs, gluži satriekts un salauzts, piecēlās, viņš domāja, cik daudzreiz lielāks kauns ir jāpārdzīvo viņai. Viņš piegāja pie loga. Saule mirdzināja žilbinoši balto sniegu. Dārzā uz izstieptas auklas Anna kāra veļu. Viņa bija iegrimusi savā darbā, un likās, ka nemiers viņas dvēseli neplosa.

Viņas gaitā un kustībās bija cēla pašapziņa, kādu Kristofs viņā nekad nebija redzējis, — neapzinīgi viņa raisīja antis-kas statujas žestus.

Pie pusdienu galda viņi atkal satikās. Brauns visu dienu nebija mājās. Kristofs nebūtu varējis viņam acīs lūkoties. Viņš gribēja ar Annu runāt. Bet viņi nebija divi vien: kalpone nāca un gāja, viņiem bija jāuzmanas. Kristofs velti meklēja Annas skatienu. Viņa nepacēla acis. Ne jausmas no mulsuma. Un visās viņas kustībās aizvien vēl tā pati pašapziņa un šis viņā neparastais dižciltīgais cēlums. Viņš cerēja, ka pēcpusdienā viņi beidzot varēs parunāt, taču kalpone sevišķi gausi un ilgi novāca galdu. Un, kad viņi iegāja blakus istabā, kalpone savu darbu iekārtoja tā, ka varēja iet viņiem līdz: viņai vienmēr bija kas jānes iekšā vai ārā, viņa čabinājās koridorā, visu laiku staigāja gar pusvērtajām durvīm, kuras aizvērt Anna nesteidzās: gandrīz likās, ka kalpone viņus uzrauga. Anna piesēdās pie loga ar savu mūžīgo rokdarbu klēpī. Kristofs sēdēja dziļā atzveltnī ar muguru pret logu un rokā turēja atvērtu grāmatu, ko nelasīja. Anna, varēdama redzēt tikai Kristofa profilu, zagšus ielūkojās viņa izmocītajā sejā, acīs, kas stingi raudzījās sienā, un pavīpsnāja negantu simīnu. No nama jumta, no dārza kokiem, dzidri skanēdamas, smiltīs krita kūstošā sniega lāses. Uz ielas pikojās mazi bērni un jautri skanēja viņu smiekli. Anna likās iesnaudusies. Klusums Kristofu žņaudza, viņš būtu varējis aiz sāpēm kliegt.

Beidzot kalpone nokāpa lejas stāvā un atstāja māju. Kristofs piecēlās, pievērsās Annai un gribēja teikt: «Anna, Anna, ko mēs esam darījuši?»

Anna uzlūkoja Kristofu, viņas spītīgi nodurtās acis bija atvērušās un ar savu postošo liesmu apsvilināja Kristofu. Šis skatiens viņu ķēra kā zibens šautra, viņš sagrīļojās, viss, ko viņš gribēja teikt, pēkšņi izgaisa. Viņi metās viens pie otra un atkal apskāvās ...

Satumsa vakars. Viņu asinis vēl bangoja. Drēbes norāvusi, rokas izstiepusi, viņa gulēja gultā un nepakustējās, lai apsegtu savu miesu. Kristofs bija seju iespiedis spilvenā un vaidēja. Anna piecēlās sēdus, pacēla viņa galvu un ar

pirkstiem liegi glāstīja viņa acis un lūpas; savu skatienu viņa ievērsa Kristofa acīs. Un viņas acis bija dzi|as kā ezers, tās smaidīja, nejūtīgas pret ciešanām. Sirdsapziņa bija aizmigusi. Kristofs klusēja. Viņu miesās izšalca kaislību trīsas...

Tonakt, savā istabā iegājis, Kristofs domāja par pašnāvību.

Citu rītu atmodies, viņš meklēja Annu. Nu Kristofs bija tas, kas vairījās no viņas skatiena. Tiklīdz viņš ielūkojās tai acīs, pēkšņi izgaisa visas domas, ko viņš bija gribējis izteikt. Viņš tomēr saņēmās un sāka runāt par viņu rīcības zemiskumu. Tiklīdz Anna to saprata, ar drudžainu žestu viņa ar plaukstu tam aizspieda muti. Drūmi sarauktām acīm, sakniebtām lūpām un niknām acīm viņa novērsās no tā. Kristofs turpināja. Rokdarbu viņa nometa zemē, atvēra durvis un dzīrās aiziet. Kristofs satvēra viņas rokas, aizvēra durvis un rūgti sacīja, ka viņai, bez šaubām, esot loti viegli, ja viņa no savām domām varot izdzīt nodarītā grēka apziņu. Viņa gainījās kā sagūstīts zvērs un dusmās kliedza:

— Jel klusi!... Tu esi gļēvulis! Vai tad tu neredzi, cik loti es ciešu?... Es negribu dzirdēt tavus vārdus! Ļauj man iet!

Viņas seja bija pārvērsta piktumā, acīs zvēroja naids un bailes kā zvēram, kas tiek nežēlīgi mocīts. Annas acis būtu Kristofu nogalinājušas, ja varējušas! — Viņš palaida Annu vaļā. Viņa aizskrēja istabas otrā kaktā, lai paglābtos no Kristofa. Viņš negāja tai līdz. Sirds viņam sažņaudzās rūgtumā un šausmās. Pārnāca Brauns. Viņi abi to uzlūkoja trulā neizpratnē. Ārpus viņu ciešanām viņiem nekas neeksistēja.

Kristofs aizgāja. Brauns un Anna sēdās pie galda. Te pēkšņi Brauns pietrūkās un steidzās atvērt logu: Anna bija zaudējusi samaņu.

Uz divām nedēļām Kristofs atstāja pilsētu, aizbildinādamies ar kādu ceļojumu. Anna veselu nedēļu ieslēdzās savā istabā, no kuras iznāca tikai ēdiena laikā. Viņa atkal bija savas sirdsapziņas, savu ierašu, visas agrākās dzīves gūsta, no kura jau bija sevi iedomājusies atbrīvotu, bet no kura neviens netiek vaļā. Kaut viņa centās neredzēt, kas notiek viņas dvēselē, tomēr sāpju nemiers aizvien dziļāk smeldza sirdī. Un beidzot tas viņu satvēra pilnīgi. Svētdien viņa atkal negāja uz rīta dievkalpojumu. Bet nākamo svētdienu aizgāja un no tas dienas nekad vairs nekavēja dievkalpojumu. Viņa bija uzvarēta, bet padevusies nebija. Dievs bija viņas ienaidnieks — ienaidnieks, kas viņu turēja sava vara. Anna gaja pie viņa ar apslēptām dusmām kā vergs, kam nepaklausība liegta. Dievkalpojuma laikā viņas seja bija naidīga un salta, bet savas dvēseles dziļumos visu reliģisko dzīvi viņa izjuta kā nepārtrauktu, niknu cīņu, mēma izmisuma cīņu pret dievu, kas viņu tirdīja ar saviem pārmetumiem. Viņa izlikās, ka nedzird tos. Bet viņai bija jādzird, un, zobus sakodusi, pieri saraukusi dziļā, spītīgā grumbā, viņa ķildojās ar dievu, un acīs viņai dega sausa kvēle. Par Kristofu viņa domāja tikai ar naidu. Viņa nevarēja tam piedot, ka tas uz īsu brīdi bija viņu izrāvis no dvēseles cietuma, lai atkal mestu turpat atpakaļ bendēm par upuri. Naktīs viņai vairs nenāca miegs. Dienām un naktīm viņa cilāja un kārtoja savas mokpilnās domas. Viņa nevaimanāja, viņa dedzīgi nodevās saviem mājsaimniecības pienākumiem, izpildīja visus savus uzdevumus un ar savu gribasspēku katrā ikdienišķās dzīves sīkumā pasargāja savu garīgo spēku un lepnumu, visu, kas viņai bija darāms, darīdama ar mašīnas mehānisko akurātību. Viņa novājēja, viņu sagrauza ciešanas. Bikli un jūtīgi Brauns viņai jautāja, kas viņu tā māc, gribēja viņu izmeklēt. Anna dusmās atgrūda Braunu. Jo skaudrākas sirdsapziņas ēdas viņa juta pret Braunu, jo asāka bija pret to.

Kristofs bija nolēmis atpakaļ vairs nebraukt. Viņš tīšu prātu devās vislielākajās grūtībās. Viņš gāja lielus ceļa gabalus, izpildīja visgrūtākos ķermeņa vingrojumus, airēja, skrēja, kāpa augstos kalnos. Bet dvēselē trakojošo liesmu dzēst viņam neizdevās.

Viņš bija kaislības varā. Ģēnijiem kaislība ir neuzveicama dabas prasība. Pat visšķīstākajiem gariem, kādi bija Bēthovens, Brukners, mūžīgi vajadzēja kvēlot mīlestības ugunīs. Visi cilvēciskie spēki viņos koncentrēti visaugstākajā kāpinājumā, un, tā kā viņu spēki ļauti fantāzijai, tad viņu smadzenes ir mūžīgu kaislību upuris. Lielāko tiesu tā ir tikai pārējoša svelme: viena liesma iznīcina otru, un visas tās izdeldē radošā gara lielais uguns spēks. Bet, tiklīdz ēzes svelme vairs nepiepilda dvēseli, neaizsargātā dvēsele kļūst par upuri kaislībām, bez kurām nevar dzīvot; viņa prasa tās, viņa rada tās, un šīs kaislības viņu aprij ... — Bet līdzi rūgtām baudu

dziņām, kas deg asinīs, ir vēl tieksme pēc maiguma, kura nogurušo, dzīves pievilto cilvēku dzen mierinošos mātes glāstu skāvienos. Lielie vīri ir kā mazi bērni un vēl vairāk nekā citi — vairāk nekā visi citi viņi jūt neklusināmu dziņu ļauties sievietes glāstiem, savu pieri slēpt viņas maigajās rokās, galvu guldīt viņas klēpī...

Bet Kristofs to nesaprata ... Viņš neticēja kaislības liktenīgajam spēkam — šai romantiķu aplamajai izdomai! Viņš ticēja pienākumam un cīņas sparam, savas gribas spēkam .. . Savas gribas! ... Kur bija palikusi viņa griba? Ne jausmas vairs nebija no tās. Viņš bija kā apmāts. Atmiņu ērkšķi viņu durstīja dienu un nakti. Visapkārt strāvoja Annas miesas smarža. Kristofs bija kā smaga laiva, kas bez stūres skrien vēju patvaļā. Velti viņš izmisumā centās laivu pagriezt uz citu pusi: vēji to mūžīgi atdzina tajā pašā vietā, un viņš kliedza šiem vējiem:

— Tad satrieciet mani! Ko gribat no manis?

Kādēļ, kādēļ taisni šī sieviete? ... Kādēļ viņš mīlēja to? Vai tās garīgo un dvēselisko īpašību dēļ? Bija daudzas citas sievietes, gudrākas un labākas par Annu. Vai viņas miesas dēļ? Kristofam bijušas citas mīļākās, kas viņa jutekļus remdēja vairāk. Kas tad tas bija? Kas viņu valdzināja? — Cilvēks mīl tādēļ, ka viņš mīl. — Jā, bet arī jūtām ir savs pamats, kaut to neaptver parastais prāts! Vai tas ir neprāts? Bet tas nav nekāds izskaidrojums. Un kur šis neprāts radies?

Katrā cilvēkā ir slēpta vēl otra dvēsele, tanī mājo aklas varas, dēmoni. Kopš cilvēce dzīvo, tā visiem spēkiem centusies šim iekšējās būtības okeānam priekšā celt prāta un reliģijas aizsprostu. Bet izbrāžas vētra (un, jo bagātākas ir dvēseles, jo drīzāk šī vētra tās aizrauj), salauž aizsprostus, dēmoni izlaužas brīvībā, atrod citas dvēseles, kuras sveļ un trauc tādi paši dēmoni... Tās iekaist cīņā viena pret otru un žņaudz viena otru savos apkampienos. Vai tas ir naids? Vai tā ir mīlestība? Vai tas ir savstarpējas iznīcināšanas trakums? ... Kaislība ir dvēseles plēsīgais zvērs.

DIVAS nedēļas veltīgi pūlējies atpestīties no savām kaislībām, Kristofs atkal atgriezās Annas namā. Viņš nevarēja vairs ilgāk no viņas projām būt. Viņu smacēja mokas.

Bet viņš nebeidza cīnīties. Vakarā pēc Kristofa pārnākšanas viņi atrada iemeslu, lai nesatiktos, kopā nesēdētu pie galda; naktī viņi bailīgi ieslēdzās katrs savā istabā. — Bet kaislība bija stiprāka par visu. Nakts vidū Anna kailām kājām piegāja pie Kristofa durvīm un klauvēja; viņš atvēra; viņa apgulās tam blakus salta kā ledus. Anna klusi raudāja. Viņas asaras tas juta uz saviem vaigiem Viņa centās nomierināties, bet nevarēja klusināt savas mokas un raudāja, lūpām pieplakusi pie Kristofa kakla. Viņas sāpju samulsināts, Kristofs aizmirsa savas ciešanas, teica viņai maigus, mierinošus vārdus. Viņa vaidēja:

— Es esmu tik nelaimīga, es gribētu būt mirusi.

Viņas vaimanas dzirdot, Kristofam sirds vai lūza. Viņš gribēja noskūpstīt Annu. Tā atgrūda viņu.

— Es ienīstu jūs!... Kādēļ jūs atgriezāties?

Viņa atraisījās no Kristofa skaujām, aizmetās uz otru gultas malu. Bet gulta bija šaura. Kaut viņa vairījās, viņu miesas tomēr saskārās. Kristofam viņa pagrieza muguru un trīcēja dusmās un sāpēs. Viņa ienīda Kristofu līdz nāvei. Gluži satriekts, Kristofs klusēja. Klusumā Anna dzirdēja viņa nomāktās elsas, pēkšņi pievērsās viņam, savām rokām apvija viņa kaklu un teica:

— Nabaga Kristof! Es tevi sāpinu ...

Pirmo reizi viņas balsī Kristofs dzirdēja līdzjūtību.

— Piedod, — viņa teica.

Viņš atbildēja:

— Piedosim viens otram.

Viņa piecēlās sēdus, it kā viņai nebūtu vairs elpas. Sadugusi, salīkusi viņa sēdēja un vaimanāja:

— Es esmu pazudusi... Tas ir dieva prāts, viņš man ļāva grēkā krist... Pret viņu mans spēks ir nevarīgs!

Ilgi viņi tā sēdēja, tad atkal atgulās un nepakustējās vairs. Bāls gaismas atspīdums jundīja dienas ausmu. Rīta

mijkrēslī viņš skatīja sāpju izmocīto seju, pieglaustu pie savas sejas. Viņš klusi izdvesa:

— Jau gaisma aust.

Viņa nekustējās.

Viņš sacīja:

— Lai! Vai nav vienalga?

Viņa atvēra acis un ar nāves nogurumu sejā izkāpa no gultas. Atsēdušies uz gultas malas, viņa stingi raudzījās grīdā. Gurdenā balsī viņa sacīja:

— Šonakt es gribēju viņu nogalināt.

Kristofs šausmās satrūkās.

— Anna! — viņš iesaucās.

Drūmi viņa vērās logā.

— Anna! — viņš atkārtoja. — Ak dievs, tikai ne viņu! ... Viņš ir labāks par mums abiem ...

— Nē, ne viņu, — Anna atkārtoja Kristofa vārdus.

Viņi saskatījās.

To viņi sen jau zināja. Viņi zināja, ka tā ir vienīgā izeja. Ilgāk melos dzīvot viņi vairs nevarēja. Un nekad viņiem prātā nebija nācis abiem kopā bēgt. Viņi saprata, ka tas šo konfliktu neizšķirtu; jo traģēdija neslēpās ārējos kavēkļos, kas viņus šķīra, bet viņos pašos, dvēseļu dažādībā. Kopā dzīvot viņiem bija tikpat neiespējami kā dzīvot šķirti. Izejas nebija.

No šī brīža viņi vairs nepieskārās viens otram: viņiem pāri lidoja nāves ēna, viņi bija viens otram svēti.

Bet viņi vairījās norunāt dienu.Viņi domāja: «Rīt, rīt. ..» Un no šīs rītdienas abi novērsa acis. Kristofa stiprā dvēsele vēl reizēm dumpojās, viņš negribēja padoties, nicināja pašnāvību un nespēja samierināties ar savas lielās dzīves nožēlojamo, pēkšņi aprauto galu. Un kā gan Anna labprātīgi, bez spaida varēja doties nāvē, kas veda mūžīgā iznīcībā? Taču baigā nenovēršamība viņus dzina uz to, un kvēlošais loks viņus iežņaudza aizvien ciešāk.

Torīt Kristofs pirmo reizi pēc savas nodevības palika divatā ar Braunu. Līdz tai dienai viņam vienmēr bija laimējies no Brauna izvairīties. Šī tikšanās viņam sagādāja neciešamas mokas. Viņam bija jāatrod kāds iemesls, lai Braunam nesniegtu roku. Viņam bija jāatrod iemesli, lai pie galda nesēdētu tam blakus, kumosi viņam aizspriedās rīklē. Braunam spiest roku, viņa maizi ēst, — nē, tas ir Jūdasa skūpsts! ...

Un lielākās mokas nebija slēptas pašnicinājumā, bet bailēs par Brauna ciešanām, kad viņš visu dabūs zināt... Šīs domas Kristofu dedzināja kā ugunīs. Viņš zināja, ka nabaga Brauns nekad neatriebsies, ka tam varbūt nebūs spēka viņus abus ienīst. Bet kāds briesmīgs trieciens! Kādām acīm viņš tos uzlūkotu! Kristofs jutās nevarīgs izturēt šī skatiena sodu. — Un agri vai vēlu Brauns tomēr tiks brīdināts. Vai viņš jau tagad kaut ko nenojauta? Kad Kristofs pēc divu nedēju ilgās prombūtnes Braunu atkal ieraudzīja, viņu pārsteidza tā pārvērstais izskats. Brauns nebija vairs tāds pats kā senāk. Zudusi bija viņa jautrība, un viņš smējās mākslotiem smiekliem. Pie galda sēžot, viņš zagšus uzlūkoja Annu, kas nerunāja, neēda, kas dzisa kā svece. Ar biklu un aizkustinošu gādību viņš mudināja Annu, lai tā ēd. Brauna uzmanību tā skarbi atraidīja. Viņš noliecās pār savu šķīvi un klusēja. Pusdienu vidū, saspīlētībā aizelsdamās, Anna nometa salveti un izgāja laukā. Abi vīrieši klusēdami paēda, vismaz izlikās, ka ēd; viņi neiedrošinājās pacelt acis. Kad viņi paēda un Kristofs dzīrās iet projām, Brauns abām rokām pēkšņi satvēra viņa elkoni.

— Kristof! ... — Brauns iesaucās.

Kristofs viņu uzlūkoja mulsām acīm.

— Kristof! — atkārtoja Brauns (un balss viņam trīcēja). — Vai tu zini, kas viņai kaiš?

Kristofs juta, it kā sirdī viņam iedurtu nazi; brīdi viņš klusēja un neatbildēja. Brauns viņu bikli uzlūkoja. Tad steidzās atvainoties par savu jautājumu:

— Tu biežāk viņu redzi, un tev viņa uzticas ...

Kristofs gandrīz būtu varējis skūpstīt Brauna rokas un

lūgties piedošanu. Brauns redzēja Kristofa satraukto seju, iztrūcināts ilgāk negribēja to redzēt, lūgdamies, mulsdams klusi jautāja, pats jau atbildēdams:

— Tu taču nezini nekā, ko, vai nav tiesa?

Kristofs atbildēja nomāktā balsī:

— Nē ...

Ak, kadas mokas, kad cilvēks nevar atzīties savā vainā, lūgties piedošanu, jo atzīdamies viņš salauztu tā cilvēka sirdi, kuru ir nāvīgi apkaunojis! Ak, kādas mokas, kad nedrīkst patiesību teikt, jo tā cilvēka acīs, kurš patiesību prasa, redzams, ka viņš negrib to zināt! ...

— Labi labi, es tev pateicos ... — izdvesa Brauns.

Viņš stāvēja, aizvien vēl ar abām rokām ieķēries Kristofa piedurknē, it kā gribētu tam vēl ko jautāt, bet neiedrošinājās un vairījās no Kristofa skatiena. Tad palaida viņu vajā, nopūtās un aizgāja.

Šie jaunie meli Kristofu nomāca kā jauns slogs. Viņš aizsteidzās pie Annas. Uztraukumā vārdus gūdams, viņš pastāstīja tai, kas bija noticis. Anna drūmi klausījās, tad atbildēja:

— Nu, lai taču viņš zina! Vai nav vienalga?

— Kā tu vari tā runāt! — iekliedzās Kristofs. — Tas ir briesmīgi! Es nemūžam, nemūžam nepieļaušu, ka viņam jācieš.

Anna iekaisa:

— Lai viņš cieš! Vai es arī neciešu?

Viņi teica viens otram rūgtus vārdus. Viņš nopēla Annas patmīlību, viņa pārmeta Kristofam, ka viņas vīrs tam mī]āks nekā viņa pati.

Bet pēc brīža, kad viņš tai pateica, ka tā vairs ilgāk nevar dzīvot, ka viņš ies pie Brauna un atzīsies, Anna Kristofu arī nosauca par egoistu un kliedza, ka viņa sirdsapziņas mokas tai vienaldzīgas un ka Brauns nekā nedrīkst zināt.

Par spīti skarbajiem vārdiem Anna domāja par Braunu ne mazāk kā Kristofs. Viņa nejuta pret vīru īstu mīlestību, bet bija tam sirsnīgi pieķērusies. Viņa reliģiski bijāja sabiedriskās saites un pienākumus, ko tās uzlika. Varbūt viņa nedomāja, ka precētai sievai jābūf labai un ka viņai jāmīl savs vīrs. Bet viņa domāja, ka savi saimniecības pienākumi tai jāizpilda rūpīgi un jābūt uzticīgai savam vīram. Atraušanās no šiem pienākumiem, kā viņa bija darījusi, viņai likās vislielākais negods.

Un labāk nekā Kristofs viņa zināja, ka Braunam drīz tas viss vairs nebūs nekāds noslēpums. Anna to slēpa no Kristofa: vai nu negribēdama sāpināt un nomākt vēl vairāk, vai drīzāk aiz lepnuma.

LAI BRAUNA nams bija cik noslēgts būdams, lai ģimenes traģēdija, kas tajā norisinājās, tika turēta lielā noslēpumā, tomēr kaut kas izpaudās uz āru.

Neviens šajā pilsētā nevarēja lepoties, ka viņa dzīve būtu citiem nezināma. Dīvaini: uz ielām neviens jums neskatās virsū, namu durvis un logu slēģi aizvērti. Taču logu stūros iekārti spiegu spoguļi, un, garām ejot, jūs dzirdat, kā paveroties un aizvēro ties sausi noklakst žalūzijas. Neviens neliekas par jums ne zinis, it kā neviens jūs nevērotu, bet drīz jūs redzat, ka nav zudis neviens jūsu vārds, neviens jūsu žests: visiem zināms, ko kāds darījis vai teicis, ko kāds redzējis vai ēdis, un zināms arī (vismaz visi tā iedomājas), ko kurais domā. No visām pusēm jūs esat ieslēgts slepenā, vispārējā uzraudzībā. Māju kalpotāji, preču piegādātāji, radi, draugi, sveši ļaudis, nezināmi, dīki klaidoņi — visi klusēdami saskaņojas šajā labprātīgajā spiegošanas darbā, kura atsevišķie elementi neizdibināmā ceļā beidzot nevairāmi apvienojas. Šie spiegi neuzglūn jūsu darbībai vien, tie vandās arī pa jūsu sirdi. Nevienam šajā pilsētā nav tiesības savu svētāko pārliecību glabāt noslēptu, toties katram ir tiesības jums uzmākties, rakņāties jūsu slēptākajās domās un prasīt atbildību par tām, ja tās nesaskan ar sabiedrības uzskatiem. Kolektīvās dvēseles neredzamais despotisms žņaudz atsevišķo īpatni. Visu mūžu tas ir un paliek kā bērns sava aizgādņa ziņā. Nekas nepieder viņam pašam: viņš pieder pilsētai.

Ar to, ka Anna divas svētdienas nebija redzēta baznīcā, jau pietika, lai modinātu aizdomas. Senāk neviens neievēroja, vai viņa dievkalpojumā bija vai nebija. Anna dzīvoja nomaļus un varēja gandrīz domāt, ka pilsēta viņu pilnīgi aizmirsusi. — Pirmās svētdienas vakarā, kad viņa neaizgāja uz baznīcu, visi to jau zināja, un neviens vairs neaizmirsa. Nākamo svētdienu visi baznīcēni savus dievbijīgos skatienus vērsa uz dieva vārdiem dziesmu grāmatās vai uz mācītāja lūpām, un likās, ka viņu dievbijības dedzību nevar traucēt nekas. Bet, baznīcā ieiedami, visi redzēja, ka Annas vieta bija tukša, un, laukā iedami, vēlreiz par to pārliecinājās. Otrajā dienā pie Annas vizītē ieradās dāmas, ko viņa nebija redzējusi jau vairākus mēnešus. Savu atnākšanu viņas aizbildināja ar dažādiem iemesliem. Viena baiļojusies, vai viņa nav

sasirgusi, otra likās ļoti ieinteresēta par viņas saimniecību, trešā nākusi apvaicāties par viņas vīru; citas likās brīnišķīgi labi informētas par visu, kas notiek viņas mājā. Un neviena neieminējās par to, ka Anna jau divas svētdienas nav bijusi baznīcā. Anna teicās savārgusi un pārāk nodarbināta savā saimniecībā. Dāmas viņu vērīgi uzklausīja un līdzjūtīgi piekrita visam, ko viņa teica. Anna zināja, ka tās netic nevienam viņas vārdam. Viņu skatieni klīda pa istabu, glūnēja, meklēja, ievēroja visu. Visu laiku viņas bija skaļi labvēlīgas, bet uzmācīgas un pārspīlēti mīlīgas. Un viņu acīs zvēroja neslēpjamā ziņkārība, kurā viņas vai sadega. Divas trīs pārspīlēti vienaldzīgi apvaicājās, kā klājoties Krafta kungam.

Pēc dažām dienām (tas notika Kristofa prombūtnē) atnāca pats mācītājs. Ļoti izskatīgs goda vīrs, sārts un veselīgs, laipns un vērīgs, neiztraucējamā mierā starojošs un tik pašapzinīgs, kāds var tikai tas būt, kas apzinās, ka viņam vienīgajam ir tiesības runāt patiesības vārdā. Viņš mīļi un rūpīgi apvaicājās par savas draudzes bērna veselību, laipni un izklaidīgi uzklausīja atvainošanās vārdus, ko izteica Anna un ko viņš nemaz nebija prasījis, tad izdzēra tasi tējas un draudzīgi pazobojās par bībelē minēto vīnu, kurā droši vien neesot bijis alkohola, pieminēja dažus citātus par to, izstāstīja vairākas anekdotes un, projām ejot, neskaidri un mīklaini izsacījās par kļūmas draudzības briesmām, par aizdomīgiem pastaigāšanās gā-jieniem, par bezdievības garu, par dejas prieku netiklību un samaitājošām kārībām. Likās, ka viņš runā par visu laikmetu, kurā pats dzīvoja, un nevis par Annu. Brīdi viņš klusēja, ieklepojās, piecēlās, pateica Annai oficiālus novēlējumus Brauna kungam, izmeta kādu latīņu asprātību, atsveicinājās un aizgāja. — Anna sastinga izbrīnā par viņa dīvainajiem mājieniem. Vai tas bija mājiens? Kas mācītājam bija stāstījis par Kristofa un viņas pastaigāšanās gājienu? Tur viņi nebija satikuši nevienu, kas viņus pazina. Bet vai šai pilsētā visi cits citu nepazina? Un saprotams, ka mūziķis ar spilgto un raksturīgo seju un jaunā, melnās drēbēs ģērbtā dāma, kuri krodziņā dejoja, bija saistījuši ciema ļaužu ziņkārību. Visi par viņiem interesējās, visi viņus cits citam aprakstīja, un, tā kā baumas nekad nepaliek tur, kur cēlušās, drīz tās atskanēja arī pilsētā, kur jau spārnos paceltā ļaunvēlība pēc šī apraksta tūdaļ pazina Annu. Tās vēl bija tikai aizdomas, bet kairinošas un vilinošas; tās apstiprināja Annas kalpones sniegtās ziņas. Sabiedrības ziņkārība sāka ausīties, gaidīt, kad viņi paši būs tik neuzmanīgi un iekritīs, un uz viņiem nu blenza tūkstoš neredzamu acu. Klusā un viltīgā pilsēta bija sataisījusies uz lēcienu kā kaķis, kas uzglūn laupījumam.

Neraugoties uz briesmām, Anna varbūt nebūtu padevusies, varbūt, apzinādamās šo gļēvo naidu, viņa būtu sabiedrībai acīs metusi niknu izaicinājumu, ja šīs viņai naidīgās sabiedrības varizejiskais gars nebūtu slēpies viņā pašā. Audzināšana bija nomākusi viņas dabu. Viņa pareizi sprieda par sabiedrības domu tirāniju un muļķību, taču klusībā tās bijāja. Anna parakstīja sabiedrības tiesas spriedumu, kaut tas bija vērsts pret viņu pašu. Ja viņas sirdsapziņa būtu pretojusies šim spriedumam, viņa būtu atzinusi savu sirdsapziņu par maldā grimūsu. Viņa nicināja visu pilsētu, bet nebūtu varējusi izturēt visas pilsētas nicinājumu.

Sabiedrības tenku paudējiem bija gaidāma laimīga izdevība deldēt savas mēles. Tuvojās karnevāls.

Tanī laikā, kurā norisinājās šī drama (kopš tā laika viss jau pārvērties), karnevāls vēl nebija zaudējis savu senās vaļības un robustās jautrības raksturu. Uzticīgs savai pirm-būtībai, kad kalpinātais cilvēka gars nokratīja slogu un ļāva vaļu savai mežonībai, karnevāls nekad un nekur neuzgavi-lēja tik pārgalvīgā un vaļīgā skurbā kā tajos laikmetos un tajās zemēs, kur ierašas un likumi, šie prāta izbīdītie sargi, vissmagāk žņaudza cilvēkus ar savu varu. Tādēļ arī Annas dzimtā pilsēta bija vislabvēlīgākā arēna karnevālam. Jo niknāk tikumiskā bardzība savalgoja kustības un klusināja balsis, jo nedaudzajās karnevāla dienās tās kļuva izaicinošākas un skaļākas. Viss, kas bija krājies dvēseles dzīlēs, — skaudība, apslēpts naids, nekaunīga ziņkārība, visi sabiedrības zvēram iedzimtie ļaunie instinkti pēkšņi izlauzās negantā atriebības priekā. Ikvienam bija Jauts iziet uz ielas un, saprātīgi slēpjoties maskā, pienaglot pie kauna staba to, kas viņam nepatika, katram garāmgājējam sejā gāzt visas tenkas, ko cauru gadu pacietīgās pūlēs bija krājis, ar skalu troksni gaismā celt visus noslēpumus, ko bija saokšķerējis spītīgā neatlaidībā. Viens dižojās ar tiem, braukdams ratos, otrs vadāja caurspīdīgus lukturus, kuru uzraksti un zīmējumi

pauda pilsētas intīmos noslēpumus. Un vēl cits kāds iedrošinājās ielās rādīties sava ienaidnieka maskā, kas bija tik viegli pazīstama, ka ielas zēni to sauca vārdā. Visas šīs trīs dienas iznāca paskvilu avīzes, un šajā nerru spēlē slepeni piedalījās arī augstāko aprindu ļaudis. Cenzūras te nebija nekādas, aizliegti bija tikai politiski mājieni, jo rupjo joku brīvība bieži sanaidoja pilsētas pārvaldi un ārzemju sūtniecības. Bet nekas neaizsargāja pilsētas iedzīvotājus citu no cita. Un bailes no publiska apkaunojuma, kas visiem karājās par galvu kā šausmīgs bieds, stipri veicināja šķietami cēlos tikumus, ar ko pilsēta tik ļoti lepojās.

Annu biedēja šīs dienas būtībā gluži nedibināti. Viņai nebija iemesla baiļoties. Pilsētā viņa bija pārāk nenozīmīga persona, lai kādam prātā nāktu viņai uzbrukt. Bet vientulīgā noslēgtība, kādā viņa dzīvoja, nervozajā, vairāku bezmiega nedēļu radītajā dvēseles satrauktībā viņas fantāzija izperināja visbaigākos ķēmus. Viņa pārspīlēja to ļaužu naidu, kuri viņu necieta. Viņai likās, ka aizdomas glūn uz katra soļa un pietiek vismazākā nieka, lai viņu pazudinātu. Un kas viņu būtu varējis mierināt, ka viņas zūdīšanās ir veltīga? Ja viņas pārkāpums tiks gaismā celts, tad viņu gaida negods, nežēlīgi zaimi, viņas sirds noslēpumu izklāstīšana visiem ielas gājējiem, tik briesmīgs kauns, ka Anna, par to domādama, gribēja mirt. Viņa bija dzirdējusi, ka pirms dažiem gadiem kāda meitene, kas tikusi tā vajāta, bijusi spiesta ar visu ģimeni aizbēgt no dzimtenes. Un neviens nekā nevarēja darīt, lai sevi aizsargātu, lai šīs nejēdzības novērstu, un nevarēja pat zināt, kādas briesmas īsti gaidāmas. Šaubas nomāca vēl vairāk nekā droša pārliecība. Anna lūkojās visapkārt ar trenkāta zvēra acīm. Pati savā mājā viņa jutās spiegu apsēsta.

Annas kalponei jau bija pāri četrdesmit gadiem, viņu . sauca — Bēbi. Tā bija liela, ražena meita, viņas seja ap deniņiem un pieri bija kaulaina un asa, bet uz leju paplašinājās, ap zodu kļūdama pavisam apaļa, līdzīga kaltētam bumbierim. Viņa mūžīgi smaidīja, viņai bija mazas, apaļas acis, tik dziļi iedobtas, ka zem sarkanajiem plakstiņiem, kam nebija sķropstu, tās likās ierautas uz iekšu. Savā niķīgajā, māksloti mīlīgajā jautrībā viņa bija mūžīgi sajūsmināta par saviem kungiem, kuriem aizvien piekrita un par kuru veselību mūžīgi raizējās. Viņa smaidīja, kad viņai lika ko darīt, viņa

smaidīja, kad viņu rāja. Brauns ticēja viņas nevainojamai uzticībai. Viņas svētulīgi pašpieticīgā seja bija pilnīgs pretstats Annas vēsajai apvaldībai. Bet daudzējādi Bēbi bija viņai līdzīga: viņa, tāpat kā Anna, bija dievbijīga, ar savu kundzi kopā gāja baznīcā, izpildīja savus reliģiskos pienākumus un mājas darbos bija godprātīga, tīrīga, čakla. īsi sakot, viņa bija priekšzīmīgas kalpones paraugs. Anna, kuras sievišķīgais instinkts tikai reti maldījās par citu sieviešu slepenajām domām, nemaldījās arī par Bēbi. Viņas necieta viena otru, abas to zināja, bet nekādi to neizrādīja.

Naktī pēc Kristofa pārnākšanas Anna, aizmirsusi savu apņēmību nekad vairs viņu nesatikt, tomēr savās mokās atkal gāja pie viņa. Tumsā zagdamās, taustīdamās gar sienām, viņa pēkšņi zem kailajām kājām Kristofa istabas durvju tuvumā nesajuta vairs salto, gludo parketu, bet siltus, mīkstus un klusi čaukstošus putekļus. Viņa noliecās, ar pirkstiem palūkoja grīdu un saprata: divus trīs soļus no durvīm visā koridora platumā bija izkaisīta pelnu kārta. Pati to nezinādama, Bēbi bija ķērusies pie senās viltības, kuru, kā bretoņu dziesmās dzied, lietojis rūķītis Frosens, lai noķertu Tristanu, kas zagās pie Izoldes gultas; te atkal pierādījās, ka visiem gadu simteņiem radīts visai ierobežots skaits (aunā un labā tipu. Cik pasaules visums ir gudri taupīgs! — Anna tomēr neapstājās, dīvainā, nicinošā spītībā viņa turpināja savu ce|u. Iegājusi Kristofa istabā, viņa tam neteica nekā, kaut pati trīcēja nemierā; atpakaļ ejot, viņa paņēma pie krāsns pieslieto slotiņu un rūpīgi izdzēsa savu soļu pēdas. — Kad citu rītu Anna un Bēbi satikās, Anna kā daždien bija apvaldīti vēsa un Bēbi kā daždien smaidīja.

Pie Bēbi lāgiem nāca sērst kāds radinieks, par viņu mazliet vecāks. Baznīcā tas izpildīja ķestera pienākumus, dievkalpojumu laikā apsargāja baznīcas durvis; tad viņš valkāja melnbaltu rokas saiti ar sudraba vizuļiem un rokā turēja lielu, izliektu zizli. Pēc sava amata viņš bija zārku taisītājs. Viņu sauca — Sami Vitši.

Sami bija liels un kalsens, un galvu ar skūto un nopietno veca zemnieka seju viņš vienmēr turēja mazliet piešķiebtu. Viņš bija dievbijīgs un labāk par visiem citiem zināja visus noslēpumus, kādi cirkulēja par viņa draudzes locekļiem. Bēbi un Sami gribēja precēties. Viņi ļoti cienīja viens otra godājamās īpašības: dievbijību, godprātību un piktumu. Bet viņi

nesteidzās savu nodomu piepildīt, viņi viens otru uzmanīgi pētīja. — Pēdējā laikā Sami apciemojumi kļuva biežāki. Viņš atnāca klusi, nevienam nemanot. Virtuvei garām iedama, Anna vienmēr pa stikla durvīm redzēja Sami, kurš tupēja pie krāsns, un Bēbi, kas sēdēja dažus soļus no viņa, šūdama savu rokdarbu. Kad viņi sarunājās, nebija dzirdama ne skaņa. Redzama bija tikai Bēbi uzjautrinātā seja un viņas virājošās lūpas; Sami nopietnā un lielā mute, vaļā neatvērdamās, savilkās ņirdzīgā smīnā, bet dzirdams nebija nekas: viņi likās mēmi. Annai virtuvē ieejot, Sami godbijīgi piecēlās un, ne vārda neteikdams, stāvēja, līdz viņa atkal izgāja. Dzirdējusi durvju atvēršanos, Bēbi veikli izlikās, ka viņa pārtrauc visvienaldzīgāko sarunu, un ar vēlīgu smaidu gaidīja Annas rīkojumus. Anna bija pārliecināta, ka tie abi runāja par viņu, taču viņa tos pārāk nicināja, lai pati pazemotos un klausītos aiz durvīm.

Kad otrā dienā pēc viltīgi izlikto pelnu lamatu uziešanas Anna iegāja virtuvē, viņa tūdaļ Sami rokā ieraudzīja mazo slotiņu, ar ko naktī bija dzēsusi savu kailo kāju pēdas. Slotiņu viņa bija paņēmusi Kristofa istabā un tikai tagad pēkšņi atģidās, ka bija aizmirsusi to ienest atpakaļ; viņa bija to atstājusi savā istabā, kur Bēbi modrās acis to tūdaļ ieraudzīja. Abi sazvērnieki, bez šaubām, visu viņnakts notikumu bija izdibinājuši. Annas seja nepārvērtās. Bēbi, pamanījusi savas kundzes skatienu, smaidīja pārspīlētā vēlībā un teica:

— Slota bija izjukusi, es iedevu, lai Sami to salabo.

Anna necentās rupjos melus gaismā celt; viņa izlikās pat nedzirdējusi, ko Bēbi teica, pārbaudīja kalpones darbu, izteica dažas piezīmes un neiztraucējamā mierā izgāja no virtuves. Bet, tiklīdz durvis aizvērās, viss viņas lepnums pēkšņi izgaisa, viņa nevarēja pretoties kārdinājumam, paslēpās koridora kaktā un sāka ieklausīties abu sarunā (viņa jutās savā dvēselē pazemota, ka jāizlieto šādi līdzekļi). — Pēkšņi atskanēja aprauti, aizturēti smiekli, tad atkal tik klusa sačukstēšanās, ka nekā nevarēja saprast. Bet uztraukumā Annai likās, ka viņa visu sapratusi, bailes viņai teica tos vārdus, ko viņa baidījās dzirdēt. Viņa iedomājās, ka tie abi sarunājas par gaidāmo maskarādi un par kādu zobgalīgu izrādi. Viņai nebija šaubu: tie visai ielai gribēja attēlot notikumu koridorā . .. Varbūt Anna bija pārklausījusies, taču slimīgajā satrauktībā, kādā viņa atradās, kad jau pāris nedēļu

viņu apsēda iedomas par publiskf pulgošanu, katru varbūtību viņi jau šķita īstenību.

Un no šī brīža viņas nodoms bija skaidrs.

TĀS PAŠAS dienas vakarā (tas bija pēdējo trešdienu pirms karnevāla) Braunu aizsauca pie slimnieka kādus divdesmit kilometrus aiz pilsētas. Mājās viņš varēja būt tikai citu rītu. Anna nekāpa lejā pusdienās un palika savā istabā.

Šo nakti viņa bija izraudzījusies sava klusā nodoma piepildīšanai. Bet viņa bija nolēmusi to piepildīt viena, Kristofam nesakot nekā. Viņa nicināja to. Viņa domāja:

«Viņš gan apsolījās. Bet viņš ir vīrietis, viņš ir egoists un melis; viņš dzīvo savai mākslai un drīz mani aizmirsīs.»

Un varbūt viņas brāzmīgajā sirdī, kas likās labām, tīrām jūtām nesasniedzama, tomēr iesila līdzjūtība pret sava nozieguma līdzgaitnieku. Bet viņa bija pārāk skarba un pārāk kaislīga, lai to atzītu.

Bēbi pateica Kristofam, ka kundze lūdz piedošanu, jo viņa nejūtoties vesela un gribot atpūsties. Kristofs ēda viens pats Bēbi uzraudzībā; tā viņu nogurdināja ar savu pjāpību, centās atraisīt viņa valodu un tik pārspīlēti cildināja Annu, ka Kristofam, kas aizvien pārāk viegli uzticējās cilvēkiem, pēkšņi pamodās aizdomas. Taisni tovakar viņš bija nodomājis pēdējo reizi izskaidroties ar Annu. Arī viņš vairs nevarēja kavēties. Viņš nebija aizmirsis norunu, ar ko tie viņā skumīgajā rītausmā abi saistījās. Viņš bija mierā to pildīt, tiklīdz Anna liks. Bet viņš atzina, ka viņu abu nāve būtu neprāts, kas nekā nevarētu par labu vērst, un ar savu kaunu un sāpju smagumu tikai nomāktu Braunu. Kristofam likās, ka vislabāk būtu, ja viņi šķirtos, ja viņš vēlreiz lūkotu aizbraukt vai vismaz dzīvotu no viņas tālu, ja spēki to ļautu. Pēc pirmā veltīgā mēģinājuma viņš gan šaubījās par to, bet klusībā

sev teica, ka viņam vēl laika diezgan, citiem nezinot, vienam pašam spert pēdējo soli.

Kristofs cerēja, ka pēcpusdienā īsu brīdi varēs uzkāpt Annas istabā. Bet Bēbi neatstājās no viņa ne soli. Darbu viņa mēdza beigt agri, taču tovakar nevarēja vien izmazgāt virtuvi, un, kad Kristofs domāja, ka Bēbi ar darbu jau galā, viņa iedomājās kārtot traukus sienas skapī koridorā, kas veda uz Annas istabu. Kristofs ieraudzīja Bēbi uz ķeblīša uzkāpušu un saprata, ka tā visu vakaru tur stāvēs un zemē nekāps. Viņam uznāca pikta, nevaldāma dziņa to nogāzt ar visām šķīvju kaudzēm, taču viņš savaldījās un lūdza, lai tā pavaicā, kā kundzei klājas un vai viņš nevar iet un novēlēt tai labu nakti. Bēbi iegāja, tūdaļ iznāca atpakaļ un, ņirdzīgā priekā Kristofu vērodama, teica, ka cienītā kundze gan jūtoties jau labāk, bet esot nogurusi un nevienu negribot satikt. Pikts un nervozs Kristofs raudzīja lasīt, bet nevarēja un iegāja savā istabā. Bēbi novēroja gaismu viņa istabā, un tikai tad, kad tā izdzisa, viņa gāja gulēt, nolēmusi tomēr neaizmigt un sargāt visu nakti. Savas istabas durvis viņa pameta vaļā, lai varētu dzirdēt ik troksni visā mājā. Bet viņas posts bija tas, ka viņa aizmiga, tiklīdz iekāpa gultā, un viņas miegs bija tik ciets, ka līdz rītam viņu nevarēja atmodināt ne pērkons, ne pašas ziņkārība. Viņas miegs nevienam nebija noslēpums. Tas atbalsojās visā mājā, līdz lejasstā-vam. Tiklīdz Kristofs izdzirda šos pazīstamos krācienus, viņš devās pie Annas. Viņam bija ar to jārunā. Viņu mocīja dīvains nemiers. Viņš piegāja pie durvīm, nospieda kloķi: durvis bija aizslēgtas. Viņš klusi pieklauvēja: atbildes nebija. Viņš piespieda lūpas pie atslēgas cauruma un lūdzās, neatlaidās: ne skaņas, ne kustības. Viņš domāja, ka Anna aizmigusi, tomēr viņu satvēra nemiers. Kad, velti centies ko saklausīt, viņš vaigu piespieda pie durvīm, pēkšņi viņam degunā iesitās savāda smaka, kas likās izplūstam pa durvju apakšu. Viņš noliecās un pazina to: tā bija gāzes smaka. Asinis viņam sastinga dzīslās. Viņš dauzīja pie durvīm, nedomādams, ka varētu piecelt Bēbi, taču durvis neatvērās ... Kristofs saprata: garderobes telpā, blakus Annas istabai, atradās maza gāzes krāsniņa, un viņa bija to atvērusi. Bija jāatlauž durvis. Kaut Kristofs bija uztraukts, viņš tomēr savaldījās un apzinājās, ka Bēbi nekā nedrīkst dzirdēt. Klusi, bet ar milzīgu spēku viņš spiedās virsū durvīm. Stiprās, aiz-

slēgtās durvis nobrīkšķēja virās, bet vaļā negāja. Otras durvis veda Annas istabā no Brauna kabineta. Kristofs pieskrēja pie tām. Arī tās bija aizslēgtas, bet šeit slēdze bija ārpusē. Viņš nolēma to izraut. Tas nebija viegli. Vajadzēja izvilkt četras lielas skrūves, kas bija iedzītas dziļi kokā. Viņam klāt bija tikai kabatas nazis, tumsā viņš nekā neredzēja, bet neiedrošinājās iededzināt sveci, jo uguns būtu varējusi radīt visa dzīvokļa eksploziju. Ar pirkstiem taustīdams, viņš beidzot nazi ielika vienas, tad otras skrūves galvā, izlauza asmeni, sagraizīja pirkstus; viņam likās, ka skrūves ir nebeidzami garas un ka viņš nekad tās neizvilks. Drudžainā steigā darbojoties, visu miesu viņam pārklāja salti sviedri un pēkšņi prātā ienāca kāda bērnības atmiņa: desmit gadu vecumā viņš bija reiz ieslēgts tumšā būcenī; viņš izrāva atslēgu un izbēga ... Beidzot padevās pēdējā skrūve. Atslēga iznāca laukā, klusi čaukstēdamas, izbira koka skaidas. Kristofs iedrāzās istabā, pieskrēja pie loga, atrāva to vaļā Ar joni ieplūda saltais gaiss. Tumsā uzskriedams uz mēbelēm, Kristofs atrada gultu, salūkoja Annas ķermeni, trīcošām rokām pieskārās nekustīgajām kājām, vēsajiem gurniem zem segas: Anna sēdēja gultā un trīcēja drebuļos. Viņa vēl nesajuta smacējošās gāzes iespaidu: istabai bija augsti griesti, un gaiss ieplūda pa logu un durvju spraugām. Kristofs apskāva Annu. Nikni viņa gainījās un kliedza:

— Ej, pazūdi! ... Ak, ko tu esi izdarījis?

Viņa pacēla roku un gribēja tam sist, bet uztraukums viņai laupīja spēku. Viņa atkrita spilvenos un sāka elsot:

— Ak vai! Nu man atkal būs jāsāk no gala!

Kristofs saņēma un skūpstīja viņas rokas, bāra viņu, teica viņai maigus un nosodošus vārdus:

— Tu gribēji mirt! Mirt viena, bez manis!

— Ak tu! — viņa ar rūgtumu sacīja.

Viņas balsī izskanēja nepārprotamas domas:

«Tu taču gribi dzīvot.»

Kristofs sāka runāt skarbi un gribēja panākt, lai viņa atsakās no sava nodoma.

— Neprātīgā! — viņš iesaucās. — Vai tad tu nezini, ka būtu varējusi uzspridzināt visu māju!

— Taisni to es gribēju, — viņa attrauca negantā kaislībā.

Kristofs centās modināt viņā reliģiozas bailes: tā bija pareizā stīga. Tiklīdz viņš to aizkustināja, Anna sāka vaimanāt

uti lūgties, lai viņš klusē. Bet viņš nebija pielūdzams, jo atzina, ka tas ir vienīgais līdzeklis, lai Annā atmodinātu gribu dzīvot. Viņa neteica vairs ne vārda, tikai drudžaini šņukstēja. Kad Kristofs apklusa, viņa izdvesa aizturētā naidā:

— Vai nu tu būsi mierā? Vai savu mērķi esi sasniedzis? Tu esi mani iedzinis izmisumā. Un ko nu lai es tagad daru?

— Dzīvo! — viņš atbildēja.

— Dzīvoti — viņa iekliedzās. — Bet vai tad tu nezini, ka tas nav iespējams? Tu nezini nekā! Itin nekā tu nezini!

Viņš jautāja:

— Kas tad noticis?

Viņa paraustīja plecus:

— Klausies!

īsiem, aprautiem teikumiem viņa izstāstīja Kristofam visu, ko bija slēpusi klusībā: par Bēbi spiegošanu, par pelniem koridorā, par Sami nākšanu, par karnevālu un par nenovēršamo kaunu. Stāstīdama viņa vairs neizšķīra, ko bija radījusi viņas baiju māktā fantāzija un no kā jābīstas īstenībā. Kristofs mulsumā klausījās un vēl mazāk nekā Anna varēja izšķirt īstās briesmas no iedomātajām. Viņam prātā nebūtu nācis, ka uz viņiem sarīkotas tādas medības. Viņš centās visu aptvert, nevarēja izrunāt ne vārda: pret šādiem ienaidniekiem viņš bija nevarīgs. Viņš tikai ārdījās aklās dusmās un gribēja kauties bez jēgas. Viņš jautāja:

— Kādē) tu nedzen Bēbi prom?

Viņa neatbildēja. Aizdzītā Bēbi būtu izpaudusi vēl neķītrākas tenkas nekā tā, ko viņa cieta savā mājā, un Kristofs tūdaļ atskārta sava jautājuma aplamību. Viņa domas juka klaidā, viņš meklēja izeju, dzīrās ko darīt. Dūres sažņaudzis, viņš teica:

— Es viņus abus nogalināšu!

— Kurus abus? — Anna nicīgi atjautāja, ņirgādamās par viņa vējā mestajiem vārdiem. Kristofa spēks saļima. Viņš jutās iepīts neapjaušamu nodevību režģos, kur nekas nebija tverams, kur visi bija vienoti. Viņš centās izkulties no ■šī tīkla.

— Nelieši! — viņš izmisumā iekliedzās.

Viņš pakrita ceļos pie gultas un seju pieglauda pie Annas stāva. — Abi klusēja. Viņa izjuta naidu un žēlumu pret šo •cilvēku, kas nevarēja aizsargāt ne viņu, ne pats sevi. Pie sava vaiga Kristofs juta Annas trīcošās kājas. Logs visu laiku bija vaļā, un ārā sala: saltajās, skaidrajās debesis mirgoja zvaigznes.

Redzēdama viņu tikpat salauztu kā sevi pašu, Anna izbaudīja rūgtu prieku un skarbā, gurdā balsī teica:

— Iededziet sveci!

Viņš iededzināja. Annai klabēja zobi, un viņa sēdēja, rokas piespiedusi pie krūtīm, zodu atbalstījusi uz ceļiem. Viņš aizvēra logu. Viņš atsēdās gultā. Viņš apņēma Annas nosalušās kājas un sildīja tās ar savu elpu, savām rokām. Tas Annu aizkustināja.

— Kristof! — viņa ieteicās.

Viņas acis lūkojās žēli.

— Anna! — viņš atsaucās.

— Ko mēs darīsim?

Viņš uzlūkoja Annu un atbildēja:

— Mirsim.

Viņa iekliedzās priekā:

— Ak, vai tiešām tu to gribi? Vai arī tu gribi?... Un es nebūšu viena!

Viņa noskūpstīja Kristofu.

— Un tu varēji iedomāties, ka es tevi atstāšu?

— Jā ..

Kristofs saprata, cik gauži viņa cietusi.

Pēc brīža viņš uzlūkoja Annu jautājošām acīm.

Viņa saprata.

— Rakstāmgaldā, — viņa teica. — Lejas, atvilktnē pa labi.

Viņš piegāja un meklējās. Atvilktnes dibenā viņš ieraudzīja revolveri. Brauns bija to nopircis studenta gados. Viņš nekad nebija to lietojis. Salauztā vācelītē' Kristofs atrada dažas patronas. Viņš nolika tās gultā. Anna paskatījās uz tām un tūdaļ novērsa acis. Kristofs gaidīja, tad jautāja:

— Vai negribi vairs?

— Es gribu ... Bet ātri!

Anna strauji pievērsās viņam.

Viņa domāja:

«Nekas mani vairs neatpestīs no mūžīgā lāsta. Vai mans grēks būs lielāks vai mazāks, bet grēks paliek grēks.»

Kristofs neveikli pielādēja revolveri.

Anna, — viņš teica trīcošā balsī, — vienam no mums būs jāredz, kā otrs mirst.

Viņa izrāva tam ieroci no rokas un, egoismā kvēlodama,

teica:

— Es būšu pirmā!

Viņi vēlreiz saskatījās ... Ak, pat šajā mirklī, kad viņi gribēja viens par otru mirt, viņi jutās tik sveši»... Un abi šausmās domāja:

«Ko es daru? Ko es daru?»

So jautājumu viņi lasīja viens otra acīs. Par pašnāvības neprātu vairāk sašuta Kristofs. Veltīga visa viņa dzīve. Veltīgas viņa cīņas, veltīgas ciešanas un veltīgas visas cerības; viss zaudēts, vējos izkaisīts, vienai muļķīgai kustībai bija jāizdzēš viss ... Skaidras apziņas brīdī viņš būtu revolveri izrāvis Annai no rokām, izmetis to pa logu, viņš būtu kliedzis:

«Nē! Nē! Es negribu!»

Bet astoņu mēnešu ciešanas, izmisums un mocošās skumjas, turklāt šo neprātīgo kaislību brāzma bija salauzusi viņa spēku, satriekusi viņa gribu. Viņš juta, ka nespēj vairs cīnīties, ka nevar vairs sevi valdīt... Ak, vai beidzot viss nav vienalga?

Pārliecināta par savu mūžīgo postu, Anna ar visu būtni pieķērās šim pēdējam dzīves mirklim. Kristofa sāpju sagrauztā seja, ko apspīdēja līpinošā sveces gaisma, ēnas, kas locījās pje sienas, soļu troksnis uz ielas, saltais tērauds, ko viņa turēja rokā, — visi šie iespaidi viņu saistīja, un viņa ķērās pie tiem kā slīkonis pie sadragāta kuģa, kas viņu rauj līdzi dzelmē. Un aiz visa tā bija tikai šausmas. Kādēļ šo gaidu mirkli nepaildzināt? Bet viņa klusībā atkārtoja:

«Tam jā notiek...»

Viņa teica pēdējās ardievas Kristofam bez maiguma, bez sirsnības, kā steidzīgs ceļotājs, kas baidās nokavēt vilcienu; viņa atpogāja kreklu, salūkoja sirdi, piespieda revolvera stobru. Kristofs nometās ceļos pie viņas kājām un seju ieslēpa gultas segā. Nospiezdama gaili, viņa kreiso roku uzlika uz Kristofa rokas. Kā bērns, kas bīstas naktī iet viens ...

Aizritēja daži drausmi mirkļi... Anna nešāva. Kristofs gribēja pacelt galvu, gribēja saturēt viņas roku, bet baidījās, ka taisni šī kustība var ierosināt šāvienu. Viņš nedzirdēja vairs nekā, viņš zaudēja samaņu ... Annas vaids viņam sažņaudza sirdi. Viņš piecēlās. Viņš redzēja šausmās izvaibstītu

Annas seju. Revolveris bija iekritis gultā. Viņa žēli vaimanāja:

— Kristot, šāviens nesprāga! ...

Viņa paņēma ieroci: ilgi nelietots, tas bija ierūsējis, taču mehānisms bija kārtībā. Varbūt patronas bija mitrajā gaisā samaitātas. — Anna izstiepa roku pēc revolvera.

— Vairs ne! — viņš lūdzās.

Viņa uzsauca:

— Patronas!

Viņš pasniedza Annai patronas. Viņa apraudzīja tās, vienu paņēma un ielādēja, visu laiku trīcēdama, stobru atkal piespieda pie krūts un šāva. — Arī šis šāviens nesprāga.

Anna nometa revolveri uz grīdas.

— Ak, tas ir briesmīgi! Briesmīgi! — viņa kliedza. — Dievs negrib, ka es mirstu!

Viņa ietinās segā, plosījās kā neprātā. Viņš gribēja pieiet tai klāt, kliegdama viņa to atgrūda. Beidzot viņai uznāca histērija. Kristofs līdz rītam palika pie viņas. Galu galā viņa nomierinājās. Bet viņa gulēja bez elpas, aizvērtām acīm, un viņas pieri, vaigukaulus apspīlēja bālā āda: viņa izskatījās kā mirusi.

Kristofs sakārtoja izvandīto gultu, pacēla revolveri, durvīs ielika izņemto atslēgu, uzposa istabu un aizgāja, jo pulkstenis jau bija septiņi un drīz vajadzēja nākt kalponei.

NO RITA pārbraucis, Brauns atrada Annu aizvien vēl tikpat nevarīgu. Viņš redzēja, ka noticis kas neparasts, bet ne no Bēbi, ne no Kristofa nekā nevarēja izdibināt. Visu dienu Anna nepakustējās, gandrīz neatvēra acis; viņas pulss bija tik vājš, ka tikko bija jūtami tā pukstieni; un lāgiem tas pavisam apstājās, tā ka Braunam izbailēs šķita, ka sirds vairs nepukst. Mīlestība pret Annu viņam lika šaubīties par savu amata prasmi, un viņš aizsteidzās pie kāda kolēģa un atveda to. Abi ārsti izmeklēja Annu, bet nevarēja konstatēt, vai sācies drudzis vai arī tas ir histēriskas neirozes gadījums: slimniece bija modri jānovēro un rūpīgi jākopj. Brauns neatstājās no Annas gultas. Viņš atteicās ēst. Vakarā Annas pulss vairs neliecināja par drudzi, tomēr bija loti vājš. Brauns lūkoja viņai mutē ieliet dažas karotes piena: viņa

izvēma to. Vīra klēpī viņa gulēja kā salauzta lelle. Brauns visu nakti sēdēja pie viņas gultas, ik mirkli celdamies un ieklausīdamies viņas elpā. Bēbi bija vienaldzīga pret Annas slimību, bet uzticīga savam kalpones pienākumam, tādēļ negāja gulēt un Braunam līdzi modri sargāja slimnieci.

Piektdien Anna atvēra acis. Brauns viņu uzrunāja. Viņa neievēroja vīra klātbūtni. Viņa gulēja kā sastingusi un acis nenovērsa no sienas. Pēcpusdienā Brauns redzēja, ka pa viņas iekritušajiem vaigiem birst lielas asaras. Viņš maigi nožāvēja tās, bet asaras bira lāse pēc lāses. Brauns atkal mēģināja piedabūt viņu ko ēst. Viņa ļāva, lai ar viņu dara, ko grib. Vakarā viņa sāka runāt: tie bija nesakarīgi vārdi. Viņa runāja par Reinu: viņa gribējusi noslīcināties, bet upē bijis sekls ūdens. Viņa murgoja par pašnāvību, izdomādama aizvien jaunus, dīvainus nāves veidus, bet nāve no viņas bēga. Lāgiem viņa ar kādu ķildojās, tad viņas sejā zvēroja dusmas un bailes; viņa piesauca dievu un spītīgi centās tam pierādīt, ka vainīgs tikai viņš. Te pēkšņi viņas acīs iedegās kārību liesmas un viņa izrunāja nekaunīgus vārdus. Kur viņa bija tos dzirdējusi? — Ieraudzījusi Bēbi, viņa teica tai sīkus un noteiktus norādījumus par veļas dienu, kas bija rīt. Naktī viņa aizsnaudās. Pēkšņi viņa piecēlās gultā sēdus; Brauns piesteidzās pie gultas. Viņa uzlūkoja to svešādām acīm un izmuldēja nepacietīgus, neskaidrus vārdus. Viņš jautāja tai:

— Mīļā Anna, saki, ko tu gribi!

Viņa asi atbildēja:

— Atved viņu!

— Ko tad? — Brauns jautāja.

Viņa uzlūkoja to aizvien vēl tādām pašām acīm, pēkšņi sāka smieties, abām rokām pieskārās pie pieres un izdvesa:

— Ak dievs! Kaut es varējusi aizmirst!...

Viņa atkal aizmiga. Līdz rītausmai viņa gulēja mierīgi. Gaismai svīstot, viņa sakustējās; Brauns pacēla viņas galvu

un deva dzert, viņa paklausīgi iedzēra dažus malkus, noliecās pie Brauna rokas un noskūpstīja to. Un atkal iegrima snaudā.

Sestdienas rītā viņa atmodās pēc pulksten deviņiem. Ne vārda neteikusi, viņa raudzīja piecelties. Brauns piesteidzās pie viņas un gribēja viņu guldīt atpaka|. Viņa spītīgi vairījās. Brauns jautāja, ko viņa grib darīt. Viņa atbildēja:

— Iešu baznīcā dievu lūgt.

Brauns centās Annu atrunāt, pārliecināt, ka šodien nav svētdiena, ka baznīca aizslēgta. Viņa klusēja, bet, sēdēdama uz krēsla blakus gultai, trīcošiem pirkstiem ģērbās. Ienāca ārsts, Brauna draugs. Tas arī centās Annu atrunāt, tāpat kā Brauns. Un, redzēdams, ka Anna nepadosies, viņš izmeklēja to un beidzot nepretojās tās nodomam. Viņš Braunu aizveda nomaļus un pateica, ka sievas slimībai ir nervu satrauktības pamats, ka tagad jāizvairās viņai pretoties un ka nekas nedraud, ja viņa izietu pastaigāties, tikai, saprotams, Brauna pavadībā. Brauns pateica Annai, ka ies tai līdz. Viņa pretojās un gribēja iet viena. Bet jau pēc pirmajiem soļiem pa istabu viņa sagrīļojās. Tad klusēdama viņa pieķērās pie Brauna rokas, un viņi izgāja abi kopā. Viņa bija ļoti vārga un ik brīdi apstājās. Vairāki lāgi viņš tai jautāja, vai tā negrib iet atpakaļ istabā. Bet viņa gāja tālāk. Baznīcas durvis viņa atrada aizslēgtas, kā jau Brauns bija teicis. Anna atsēdās uz sola pie baznīcas durvīm un, salstot trīcēdama, nosēdēja tur līdz divpadsmitiem. Tad atkal viņa saņēma Brauna roku un klusēdami abi atgriezās mājās. Bet vakarā viņa atkal gribēja iet uz baznīcu. Brauna lūgšanas bija veltīgas. Bija jāiet atkal.

Kristofs abas šīs dienas nodzīvoja vientulībā. Brauns bija pārāk satraukts, lai domātu par viņu. Tikai reizi, sestdienas rītā, kad Brauns centās Annu atrunāt no iedomām par iešanu uz baznīcu, viņš tai jautāja, vai tā negribētu satikt Kristofu. Annas sejā pēkšņi uzliesmoja tik asa izbaiļu un riebuma izteiksme, ka Brauns jutās pārsteigts, un Kristofa vārdu viņi vairs nepieminēja.

Kristofs ieslēdzās savā istabā. Nemiers, mīlestība, sirdsapziņas ēdas viņa dvēselē izvērtās par savstarpēji naidīgu ciešanu haosu. Par visu, kas bija noticis, viņš vainoja tikai sevi. Viņu mocīja nežēlīgs riebums pret sevi. Vairāki lāgi viņš cēlās un dzīrās iet pie Brauna, lai tam atzītos, bet viņu aizturēja domas, ka šāda pašsodība visu nelaimi vērtīs vēl dziļāku. Un viņš nevarēja atpestīties arī no svelošās kaislības.

Kristofs klīda pa koridoru gar Annas istabas durvīm, taču, tiklīdz istabā izdzirdēja soļus, viņš iebēga savā istabā.

Kad pēcpusdienā Brauns un Anna izgāja staigāt, Kristofs paslēpās aiz loga aizkara un viņus vēroja. Viņš redzēja Annu. Viņai nebija vairs lepnās, cēlās gaitas, viņa gāja salīkusi, galvu nodūrusi, gluži dzeltenu seju; mētelī un uzpletnī, kurā viņu ievīstīja vīrs, Anna izskatījās veca un neglīta. Bet Kristofs neredzēja tās neglītumu, viņš redzēja tikai tās postu, un viņa sirds atvērās līdzcietībā un mīlestībā. Kristofs būtu varējis steigties pie Annas, mesties pīšļos pie viņas kājām, skūpstīt viņas pēdas un kaislību plosīto miesu, lūgties piedošanu. Un, uz Annu lūkodamies, Kristofs domāja:

«Tas ir mans darbs, mans kauna darbs!»

Bet tad viņa skatiens spogulī uztvēra paša atspulgu: savas acīs, savos vaibstos viņš skatīja to pašu likteni, tāpat ka Annas, arī savā sejā Kristofs redzēja nāves zīmi un nodomāja:

«Mans kauna darbs? Nē! To darījis viņš, negantais tirāns, kas cilvēkus dzen neprātā un nāvē.»

Māja bija tukša. Bēbi bija izgājusi, lai kaimiņiem pastāstītu dienas notikumus. Laiks ritēja. Pulkstenis nosita pieci. Domājot, ka Anna drīz var pārnākt un ka tumst jau nakts, Kristofu satvēra šausmas. Viņš juta, ka nevarēs šo nakti pavadīt vienā pajumtē ar Annu. Viņš juta, ka kaislību slogs nomāks viņa pratu. Viņš nezināja, ko darīs, nezināja, ko pats grib, zināja tikai to, ka grib iegūt Annu, lai nāk kas nākdams. Prātā viņam pazibēja nelaimes sagrauztais tēls, ko nupat bija redzējis aizejam gar savu logu, un viņš klusībā teica:

«Man viņa jāglābj no manis paša.»

Atkal atmodās Kristofa gribasspēks. Viņš savāca uz galda izkaisītās papīra lapas, sasēja tās vīstoklī, paņēma cepuri un mēteli un aizgāja. Koridorā, Annas durvju tuvumā, viņš izbailes paātrināja soļus. Lejā nokāpis, viņš pēdējo skatienu ieversa tukšajā dārzā. Viņš aizbēga kā zaglis. Ledaina migla kā adatas dūrās viņam ādā. Viņš zagšus līda gar namu sienām, bīdamies satikt kādu pazīstamu seju. Viņš aizsteidzās uz dzelzceļa staciju. Viņš iekāpa vilcienā, kas brauca uz Lucernu No pirmās piestātnes viņš rakstīja Braunam. Kristofs rakstīja, ka nevairāmi pienākumi liekot uz dažām dienām atstāt pilsētu un ka viņš jūtoties nelaimīgs, ka pametis Braunu tik grūtā brīdī. Kristofs lūdza, lai Brauns viņam sūta ziņas uz vēstulē minēto adresi. No Lucernas Kristofs devās tāiāk uz Gothardu. Nakts vidū viņš izkāpa mazā piestātnē starp Altdorfu un Gešenu. Viņš nezināja, kā šo piestātni sauc, un nekad to neizdibināj_a. Viņš iegāja pirmajā viesnīcā turpat piestātnes tuvumā. Ūdens peļķes aizšķērsoja ceļu. Lietus gāzās straumēm, lija visu nakti un visu dienu, gāzma šļāca kā dunoša krāce. Debesis un zeme pārplūda un likās izgaistam, tāpat kā Kristofa domas. Viņš iegulās mitrā gultā, kas oda pēc dzelzceļa dūmu smakas. Bet viņš nevarēja aizmigt. Pārāk neatlaidīgi viņu plosīja domas par briesmām, kas draudēja Annai, un viņam nebija laika domāt par savām ciešanām. Viņam bija jālūko maldināt sabiedrības ļaunprātīgās domas un novirzīt tās aplamās pēdās. Drudzī kaistošajā galvā iešāvās dīvaina ideja: viņš sēdās un uzrakstīja vēstuli vienam no nedaudzajiem mūziķiem, ar kuriem pilsētā bija mazliet iedraudzējies, un proti, ērģelniekam un konditorejas īpašniekam Krebsam. Kristofs lika tam noprast, ka sena mīlestība viņu sauc uz Itāliju; šī kaislīgā aizrautība viņu tirdījusi jau tad, kad viņš apmeties dzīvot pie Brauna un velti centies uzveikt savu kaislību, tā bijusi stiprāka par viņu pašu. To visu Kristofs izteica tik skaidri, ka Krebss varēja saprast, un tomēr tik aizplīvuroti, ka viņa atzīšanos tas varēja izpušķot ar savu fantāziju. Kristofs lūdza, lai Krebss šo noslēpumu glabā klusībā. Viņš zināja, ka šis goda vīrs ir loti pļāpīgs, un dibināti cerēja, ka, vēstuli saņēmis, tas tūdaļ steigsies jauno ziņu izpaust visai pilsētai. Lai pilnīgi sajauktu visu aizdomu pēdas, Kristofs savu vēstuli beidza ar dažiem ļoti vēsiem vārdiem par Braunu un par Annas slimību.

Visu nakti un visu nākamo dienu Kristofu neatlaidīgi vajāja domas par Annu. Anna .. . Anna ... Viņš vēlreiz atmiņā pārdzīvoja pēdējos mēnešus kopā ar Annu, dienu pēc dienas, neredzēja to vairs tādu, kāda tā bija, bet ietina to kaislības austā burvju plīvurā. Viņš radīja to pēc savu ilgu līdzības, iedvesa šajā sievietē garīgu lieliskumu, traģisku sirdsapziņu, kas viņam bija vajadzīga, lai to iemīlētu vēl vairāk. Šie kaislības meli Kristofa dvēselē iegulās aizvien dziļāk, jo Annas tuvums tos nevarēja vairs gaisināt. Viņš redzēja veselīgu un brīvu, bet nomāktu sievieti, kas velti vairījās no savām važām, kas ilgojās pēc klajas, plašas dzīves visā dvēseles spožumā, bet, baiļu šausta, savas tieksmes apslāpēja, jo tās nebija saskaņojamas ar viņas likteni un viņas dzīvi

vērta vēl skumīgāku. Viņa sauca tam: «Palīgā!» — un Kris-tofs atkal redzēja viņas skaisto miesu un tvēra to savās skau-jās. Atmiņas viņu tirdīja, viņam bija negants prieks uzvandīt savas brūces. Jo tuvāk nāca rīts, jo niknāk viņu plosīja zaudējuma sajūta, un beidzot viņam vairs nebija elpas.

Pats nezinādams, ko dara, viņš piecēlās, nokāpa lejā, samaksāja viesnīcas tēriņu un iesēdās pirmajā vilcienā, kas viņu veda atpakaļ uz Annas pilsētu. Viņš atbrauca nakts vidu un gāja taisni uz Annas māju. Ielu no mazā dārziņa, kas atradās blakus Brauna dārzam, šķīra mūra žogs. Kristofs uzrāpās uz žoga, ielēca mazajā dārziņā un no turienes iegāja Brauna dārzā. Viņš apstājās pie mājas durvīm. Viss bija tumsā tīts, tikai vienā logā laistījās naktslampiņas dzeltenais atspīdums: tas bija Annas logs. Tur bija Anna. Tur viņa cieta. Kristofam vajadzētu spert vairs tikai soli — un viņš jau butu istabā. Viņš izstiepa roku pēc durvju kloķa, — te pēkšņi ieraudzīja savu roku, durvis, dārzu un atskārta savu rīcību, atžilba no drudža murgiem, kas jau septiņas astoņas stundas viņu turēja gūstā. Kristofs notrīcēja drebuļos un ar spēju joni atraisījās no stinguma, kas viņa kājas bija piekalis pie zemes, aizskrēja atpakaļ pie žoga, pārrāpās tam pāri un aizbēga.

To pašu nakti viņš pilsētu atstāja jau otro reizi un citu rītu uzkāpa kādā kalnu ciematā, lai apraktos tur zem sniega lavīnām . .. Lai apraktu savu sirdi, iemidzinātu savas domas un aizmirstu, aizmirstu!.. .

«E perd Ieva su, vinci l’ambascia con l’animo che vince ogrii batlaglia se col suo gravē corpo non s’accascia.. » ieva’ mi allor, mostrandomi fornito meglio di lēna ch’io non mi sentia; e dissi: «Va, ch’io son forie ed ardito.»

Inf. XXIV

«Un tālab celies! Bēdas pārvarēt Ar garu, kas ikkatrā ciņa uzvar,

Un miesas smagmi veikt tev vajag spēt...»

Es cēlos, vairāk izlikdamies rosmigs Un garā možs, nekā patiesi biju,

Un saucu: «Raugi, cik es stiprs un drosmīgs!»

(Itāl.)

AK DIEVS, ko es esmu pret tevi grēkojis? Kādēļ tu uzvēli man tādu slogu, kas mani pīšļos liec?

No bērna dienām mans liktenis bijis tikai posts un ciņa. Es cīnījos nekurnēdams. Es mīlēju savu postu.

Es centos dvēseli, ko tu man devi, pasargāt tīru, uguni, ko tu manī iededzināji, nezaudēt... Kungs, tu pats iznīcini, ko esi radījis. Tu izdzēsi šo uguni, tu apgānīji šo dvēseli, tu laupīji man visu, kas bija man dzīvība. Man pasaulē bija tikai divi dārgumi: mans draugs un mana dvēsele. Man nav vairs nekā, tu esi man laupījis visu. Pasaules tuksnesī man piederēja viena vienīga būtne, tu esi man laupījis to. Mūsu sirdis bija vienotas, tu mūs šķīri. Tu ļāvi mums izjust tuvuma laimi un līksmi, lai jo briesmīgāk mēs atkal justu, ka esam viens otram zuduši. Visapkārt ap mani un manā dvēselē tu esi racis tukšumu. Es biju salauzts, slims, bez gribas un bez spēka, vārgs kā bērns, kas naktī raud. Šo stundu tu izvēlējies, lai mani satriektu. Tu pie-zagies man klusiem soļiem kā nodevējs un iedūri man dunci mugurā. Tu uzrīdīji man savu trako suni: kaislību. Man nebija spēka, tu to zināji, un es nevarēju cīnīties; kaislība mani satrieca pīšļos, tā mani aplaupīja, visu apgānīja, visu izpostīja ... Es pats sev derdzos. Kaut es savu kaunu, savas sāpes varējis jel izkliegt vai aizmirst, ļaujoties radošā spēka bangojošai strāvai! Bet mans spēks ir salauzts, mans radošais gars ir iztvīcis. Es esmu kā nokaltis koks ... Kāpēc es neesmu miris! Ak dievs, jel atpestī mani, iznīcini šo miesu un šo dvēseli, atraisi mani no zemes, izrauj manas dzīvības saknes, neildzini manu nāves cīņu līdz bezgalībai! Es lūdzos žēlastību ... Piepildi savu iznīcības darbu pie manis!

TĀ KRISTOFS savās sāpēs piesauca dievu, kam ar prātu neticēja.

Viņš apmetās vientulīgā zemnieku mājā Šveices Jura.

Māju, kas pacēlās meža malā, ieslēpa grava starp diviem augstiem pakalniem. Augsti pauguri to sargāja no ziemeļu vējiem. Un mājas priekšā lejup aizklīda zaļas pļavas un dziļas, mežiem apaugušas nogāzes; klinšu sienas pēkšņi izbeidzās ar kraujām kran-tīm, aizu sienās auga kroplas egles. Debesis tur bija dzisušas. Dzīvība izgaisusi. Vienmulīgs klīdums ar izplūdušām līnijām. Viss bija aizmidzis zem sniega. Tikai naktīs rēja lapsas. Ziema jau gāja uz galu. Tā bija vēla, bezgala gara ziema. Ikreiz, kad tā šķita jau galā, tā sākās atkal no jauna.

Tomēr jau kādu nedēļu vecā, sastingusī zeme juta, ka mostas viņas sirds. Pirmās maldu ziedoņa vēsmas izskrēja gaisā un savu elpu uzpūta sasalušajai koka mizai. No skābaržu zariem, kas pletās kā lidojoši spārni, lāsoja kūstošais sniegs. Baltam sniegautam cauri laukos jau spraucās liegi zāļu stiebriņi; ap šo stiebru vārajām smailēm elpoja valgā, melnā zeme, un atkusušie robi sniegā vērās kā mazas mutes. Dažas stundas dienā atkal jau murdēja ledū kaltā ūdens balsis. Kailos koku zaros daži putni svilpoja savas gaišās, vēl mazliet nedrošās dziesmas.

Kristofs to visu neredzēja. Viņam viss bija vienaldzīgs. Viņš nepārtraukti mētājās pa savu istabu vai klīda pa lauku Viņš nevarēja mierīgi sēdēt. Viņa dvēseli plosīja dēmoni. Tie paši cīnījās cits ar citu. Nomāktā kaislība aizvien vēl nik-

numā šņāca. Tikpat neklusināms bija riebums pret kaislību; kaislība un riebums bija ieķērušies viens otram rīklē un savā cīņā kdzi rāva viņa sirdi. Arī atmiņas par Olivjē prasīja savas tiesības, Kristofu mocīja izmisums par drauga nāvi, kvēlā,, bet neremdinātā radīšanas dziņa un viņa lepnums, kas dumpīgi sacēlās pret nebūtības dzelmi. Visi pasaules dēmoni bija iebrukuši viņa dvēselē. Ne mirkli viņš nevarēja atgūt elpu. Un, kad uznāca maldinošs miers, kad satrakotās bangas brīdi aprima un Kristofs atkal palika viens, viņš dvēselē juta smeldzošu tukšumu: nebija ne domu, ne mīlestības, ne gribas, viss iznīcināts.

Radīt! Tā bija vienīgā pestīšana. Savas dzīves sadragāto kuģi ļaut bangu patvaļai! Un uz galvas mesties mākslas sapņu straumē! ... Radīt!... Viņš gribēja to... Bet nevarēja vairs.

Kristofam nekad nebija bijusi noteikta darba metode. Kad viņš bija stiprs un vesels, viņu drīzāk nomāca garīgo spēku pārpilnība nekā bailes par izsīkumu. Viņš bija klausījis savai iedvesmai, strādājis, kad viņam iešāvās prātā, kā viņam ļāva apstākļu nejaušība, bez noteiktas sistēmas. īstenībā viņš bija strādājis visur un katru brīdi, viņa smadzenes allaž kaisa nepārtrauktā darbībā. Olivjē, kas nebija tik bagāts, toties bija apdomīgāks, bieži viņu biedināja:

— Esi piesardzīgāks! Tu pārāk paļaujies uz saviem spēkiem. Spēks ir kā kalnu strauts. Šodien pieplūdis, bet rīt varbūt jau izsīcis. Māksliniekam savs talants jāapvalda, viņš nevar to izšķiest velti. Ievirzi savu spēku noteiktā gultnē, pierodi pie kārtības, pie ikdienišķā darba higiēnas, pie noteiktām stundām. Māksliniekam šī kārtība tikpat vajadzīga kā militārā disciplīna tam, kam jāiet karā. Un, kad pienāks kritiski brīži (un tie nenovēršami nāk), tad šīs dvēseles dzelzu bruņas tevi pasargās. Es to ļoti labi zinu. Ja es vēl esmu dzīvs, tad tikai šī disciplīna mani glābusi.

Bet Kristofs smējās un atbildēja:

— Varbūt tev tā derīga, mans mīļais! Man nav jābīstas, ka dzīve man varētu apnikt. Man pārāk veselīga apetīte.

Olivjē paraustīja plecus:

— Pārmērības sekas ļoti bieži ir trūcība. Visveselīgākie cilvēki saslimst visbīstamāk.

Olivjē vārdi nu bija piepildījušies. Pēc drauga nāves Kris-tofa iekšējās dzīvības avots gan tūdaļ neizsīka, bet savas

šaltis sita dīvainā nekārtībā. Tas izšļāca pēkšņi un tikpat pēkšņi atkal izgaisa, ietecēja pazemē. Kristofs to nevēroja. Vai viņam nebija vienalga? Viņa sāpes un uzliesmojusī kaislība izsūca visas viņa domas. — Bet, kad auka pārskrēja un viņš atkal meklēja avotu, lai no tā dzertu, viņš to vairs neatrada. Tuksnesis. Ne ūdens lāsītes. Dvēsele bija iztvīkusi. Velti viņš raka smiltis, velti no pazemes ūdeņiem centās izburt avotu. Radīt! Gars viņam neklausīja. Viņš nevarēja palīgā saukt ieradumu, šo uzticīgo sabiedroto, kas pie mums paliek, kad zuduši ir visi dzīves mērķi, — paliek un klusi, bez vārda, bez žesta, ar nekustīgi tālumā vērstām acīm, bet ar drošu, nekad netrīcošu roku mūs ved cauri bīstamām aizām, līdz atkal mūs apstaro dienas gaisma un dzīvesprieks. Kristofs bija nevarīgs, un nakts tumsā viņa rokai pretim nesniedzās otra roka. Viņš vairs nevarēja atpakaļ pacelties dienas gaismā.

Tas bija grūtākais pārbaudījums. Viņš jutās uz ārprāta robežas. Bieži viņam bija jāiztur niknas cīņas pret savām smadzenēm, viņu vajāja dīvainas mānijās, piemēram, skaitļu mānijā: viņš skaitīja parketā dēļus, mežā kokus. Cipari un akordi, ko viņam neizdevās izkārtot, viņa galvā rīkoja īstas kaujas. Reizēm viņam uznāca pilnīgs pagurums un viņš gulēja kā miris.

Neviens par viņu nelikās ne zinis. Viens pats viņš dzīvoja mājas nomaļā piebūvē. Pats posa savu istabu, bet to viņš nedarīja katru dienu. Ēdienu viņam nolika lejā pie durvīm; viņš neredzēja nevienu cilvēka seju. Viņa saimnieks, vecs, nerunīgs un patmīlīgs zemnieks, par viņu neinteresējās. Vai Kristofs ēda vai neēda, tā bija viņa paša daļa. Un neviens varbūt nezināja, vai vakarā viņš mājās pārnācis vai ne. Reiz viņš bija mežā apmaldījies, līdz gurniem iestidzis sniegā. Daudz netrūka, un viņš nebūtu izkūlies sveikā. Viņš centās sevi nogurdināt ar fizisku piepūli, lai tikai nebūtu jādomā. Bet velti, reti viņš uz dažām stundām aizmiga drudžainā miegā.

Tikai viena dzīva radība viņu neaizmirsa: vecs senbernārs, kas savu lielo galvu ar asiņu pierietējušām acīm guldīja Kris-tofarri klēpī, kad mājas priekšā viņš sēdēja uz sola. Viņi ilgi saskatījās. Kristofs nedzina suni prom. Šīs acis viņu neuztrauca kā slimo Gēti. Kristofs nejuta vēlēšanos uzkliegt sen-bernāram:

«Ej prom! ... Lai kā tu pūlies, jaunais gars, mani tu neuzveikšu»

Viņš labprāt būtu paļāvies šīm lūdzošajam, gurdenajām acīm, labprāt būtu tām palīdzējis, jo juta tajās gūstā ieslodzītu dvēseli, kas lūdzās viņa palīdzību.

Šajā brīdī, kad Kristofs bija iegrimis ciešanās, kad dzīvās miesās viņš bija atrauts no dzīves un cilvēku patmīlības saplosīts, viņš pēkšņi ieraudzīja cilvēka upurus, ieraudzīja kaujas lauku, kurā cilvēks ir meistars citu dzīvību nokaušanā, un viņa sirds iesila līdzjūtībā un sažņaudzās šausmās. Dzīvnieki viņam vienmēr bija mīļi, arī tad, kad viņš jutās laimīgs. Kristofs necieta cietsirdību pret dzīvniekiem, viņam derdzās medības, bet viņš neiedrošinājās to izteikt, bīdamies, ka par viņu nesāk ņirgāties. Varbūt viņš neiedrošinājās par to atzīties arī pats sev, taču šis riebums bija to slēpto naida jūtu slepenais cēlonis, kuras viņā modināja daži cilvēki: nekad viņš nebūtu varējis par savu draugu saukt tādu cilvēku, kas izpriecas pēc nokauj dzīvnieku. Tā nebija sentimentalitāte: viņš zināja labāk nekā citi, ka dzīve dibināta uz nebeidzamām ciešanām un bezgalīgu nežēlību, nemaz nav iespējams dzīvot, citam neliekot ciest. Velti ir aizvērt acis un mierināties ar vārdiem. Un veltīga ir apņēmība no dzīves atsacīties vai visu mūžu dīkt kā mazam bērnam. Nē! Ja citādi nevar dzīvot, tad vajag nokaut, lai dzīvotu. Bet, kas nokauj tikai tādēļ, lai nokautu, tas ir neģēlis. Varbūt neapzinīgi — tomēr neģēlis. Cilvēka mūžīgiem centieniem jābūt vērstiem uz to, lai mazinātu ciešanas un negantības, tas ir cilvēka pirmais pienākums.

Kamēr dzīve ritēja mierīgi, šādas domas Kristofs ieslēpa savā sirdī. Viņš negribēja tās domāt. Kādēļ? Vai viņš varēja ko grozīt? Viņam bija jābūt Kristofam, viņam bija jāpiepilda savs darbs, bija jādzīvo uz vājāko rēķina ... Pasauli nebija radījis viņš ... Tikai nedomāt, nedomāt par to! ...

Bet, kad nelaime arī viņu iesvieda uzvarēto pulkā, viņam bija par to jādomā. Senāk viņš rāja Olivjē, ka tas sevi plosīja veltīgās sirdsapziņas ēdās un veltīgā žēlumā par ciešanām, kuras piemeklēja cilvēkus un kuras tie sagādāja citiem. Nu Kristofs pats gāja vēl tālāk nekā Olivjē. Visā savā vare^ nās dabas kaislībā viņš traucās pie pašiem pasaules traģēdijas pamatiem: viņš cieta visas pasaules ciešanas, viņa dvēsele bija kaila. Par dzīvniekiem viņš vairs nevarēja domāt bez baiļu jūtām. Viņš saprata dzīvnieku skatienus, redzēja, kai

tiem tāda pati dvēsele kā viņam, dvēsele, kas nevarēja runāt, bet tās vietā acis vaimanāja:

«Ko esmu jums ļaunu darījis? Kāpēc mani tik gauži sāpināt?»

Visikdienišķākās parādības, kādas Kristofs simtreiz jau bija redzējis: telīte, kas žēli brēca, ieslodzīta režģotā kastē, viņas lielās, izboztās, melnās acis ar zilgano baltumu, sārtie plakstiņi, baltās skropstas, baltās pinkas pierē, zilganais purniņš, mezglainie ceļgali; vai jēriņš, ko zemnieks stiepa aiz visām četrām kopā sasietajām kājām, — galva tam nokārta, tas lūko izrauties un kunkst kā bērns, skumji blēj, izkāris pelēko mēli; vistas, kas saspiestas kopā vienā grozā; kaujamas cūkas kviekšana tālumā; uz virtuves galda zivs ar izņemtām iekšām ... To visu Kristofs vairs nevarēja noskatīties mierīgām acīm, nevarēja vairs ciest visas šīs nežēlības. Neskaitāmās mocības, ko cilvēks lika panest šīm nevainīgajām dzīvībām, žņaudza viņam sirdi. Ja dzīvniekam ir kaut dzirkste-līte apzinīga prāta, cik baigs un briesmīgs sapnis tad viņam liekas visa pasaule. Vienaldzīgie, aklie un kurlie cilvēki, kas to nožņaudz, uzšķērž tam vēderu, izvelk zarnas, sakapā to gabalos, dzīvu met katlā un vāra un bieži vien priecājas, ka savās sāpēs tas raustās! Vai Āfrikas cilvēku ēdāji var vēl briesmīgāki būt? Cilvēkam ar skaidru sirdsapziņu dzīvnieku ciešanas ir vēl nepanesamākas nekā cilvēku ciešanas. Jo mēs vismaz zinām, ka tas, kas cilvēkam liek ciest, ir noziedznieks. Bet tūkstošiem dzīvnieku ik dienas iet moku nāvē bez vajadzības un bez attaisnojuma. Un, kas par to runā, to visi nopulgo ar savu izsmieklu. — Tas ir nepiedodams noziegums! Šis noziegums vien attaisno visu, ko cilvēks cieš. Tas kliedz pēc atriebības pret cilvēku ģinti. Ja dievs ir un to pacieš, tad tas kliedz pēc atriebības dievam. Ja dievs ir labs, tad ik sīkākai radībai jākļūst atpestītai no ciešanām. Bet, ja dievs ir labs tikai stiprākiem, ja viņa taisnības saule neapspīd visus vājos, visus mazos, kas krīt par upuri cilvēcei, tad taisnības, tad laba nemaz pasaulē nav!...

Ak! Un cilvēka roku veiktās slepkavības ir tik niecīgas pret pasaules visuma bezgalīgo kautuvi! Dzīvnieki aprij cits citu. Klusie stādi, mēmie koki ir kā plēsīgi zvēri cits pret citu. Mežu klusā līksme! — Tā jūsmot var literāti, kas dabu skata tikai savās grāmatās!... Tuvējā mežā, dažus soļus no mājas, norisinās baigas cīņas. Negantie skābarži uzbrūk egļu skaistajiem, brūni sārtajiem stāviem, sagrābj viņu slaidos stumbrus, kas līdzīgi antiskām statujām, un nožņaudz tos. Tie gāžas virsū pat ozoliem, salauž tos un darina no tiem sev balstus. Sie simtrocīgie milži, no kuriem viens pats ir tik stiprs kā desmit koki kopā, visapkārt sēj nāvi. Un, kad viņiem nav pretinieka, tie spēkojas un laužas paši savā starpā, saķeras sīvā kautiņā, ieurbjas viens otrā, savijas, sažņaudzas un gaisā slienas kā aizvēsturiski milzu ērmi. Vēl dziļāk mežā, izcirstas stigas malā, maigās akācijas metas virsū eglājam, apņem un sažņaudz ienaidnieka saknes un sazājo tās ar saviem izdalījumiem. Cīņa uz dzīvību vai nāvi, kurā uzvarētājs iegūst zaudētāja vietu. Un tad nāk mazie ērmi un piepilda to, ko lielie sākuši! Sēnes izaug sakņu starpās, izsūc slimo koku, līdz tas nokalst. Melnās skudras sagrauž trūdošo mežu. Miljoniem neredzamu kukaiņu sagrauž, izurbj, pīšļos saberž to, kas reiz bija dzīvs ... Un šīs cīņas norisinās visdziļākā klusumā ... Ak dabas miers, traģiskā maska, aiz kuras slēpjas skumjais un cietsirdīgais dzīvības vaigs!

NETVERAMĀ ātrumā Kristofs grima dzīlē. Bet viņš nebija tas cilvēks, kas noslīkst bez cīņas, dīkām rokām. Lai diezin cik kaislīgi viņš gribēja mirt, tomēr darīja visu, lai dzīvotu. Viņš bija viens no tiem, kuri, kā Mocarts saka, «grib darboties, līdz nav vairs iespējams darīt nekā». Kristofs juta, ka viņš iet bojā, un krizdams stiepa rokas pa labi un pa kreisi, meklējot atbalstu. Viņš šķita to atradis.

Viņš atcerējās Olivjē mazo bērnu.

Un tūdaļ visu savu dzīvības gribu vērsa uz to, viņš pieķērās pie tā.

Jā, viņam bija bērns jāatrod, jāņem pie sevis, jāaudzina, jāmīl, jā-būt tam tēva vietā, lai Olivjē atdzimtu savā dēlā. Savās egoistiskajās sāpēs viņš nebija varējis to atcerēties. Viņš rakstīja Sesilei, kas par bērnu gādāja. Drudžainā nepacietībā viņš gaidīja atbildi. Visa viņa būtība satraukti tiecās uz šīm domām. Viņš centās būt mierīgs: pēdējais cerības stars vēl nebija viņam dzisis. Viņš paļāvīgi ticēja, jo pazina Sesiles labsirdību.

Atbilde atnāca. Sesile rakstīja, ka trīs mēnešus pēc Olivjē nāves pie viņas atnākusi kāda dāma sērās un viņai teikusi:

— Atdodiet man manu bērnu!

Sī dāma bijusi tā pati sieviete, kas reiz pameta savu bērnu un Olivjē — Zaklina. Bet viņa esot gandrīz līdz nepazīšanai pārvērtusies. Viņas mīlestības reibonis drīz pārgājis. Mīļākais viņai apnicis ātrāk nekā viņa savam mīļākam. Un viņa atgriezusies salauzta, cerībās vīlusies, novecojusi. Viņas pārāk skaļā mīlestības dēka tai aizslēgusi daudzu namu durvis. Viņas pašas māte viņu tik sāpīgi apkaunojusi, ka Žaklina nevārējusi pie tās dzīvot. Pasaules liekulību viņa izbaudījusi līdz mielēm. Olivjē nāve 2aklinu satriekusi. Viņa bijusi tik nelaimīga, ka Sesile nevarējusi liegt viņai to, ko viņa prasījusi. Gan Sesilei grūti bijis šķirties no bērna, pret kuru jau jutusi mātes mīlestību. Bet kā viņa varējusi cietsirdīga būt pret to, kas vēl nelaimīgāka un kam daudz lielākas tiesības uz bērnu nekā viņai. Sesile gribējusi rakstīt Kristofam un lūgt viņa padomu. Bet visas vēstules, ko tā viņam sūtījusi, palikušas bez atbildes. Sesile nezinājusi Kristofa adresi, nezinājusi pat to, vai viņš vēl dzīvs vai jau miris ... Tā prieki nāk un iet. Ko cilvēks lai dara? Jāsamierinās, jāatsakās. Bet vissvarīgākais ir tas, lai bērns būtu laimīgs un mīlēts ...

Vēstule pienāca vakarā. Atkal bija pēkšņi uznākusi ziema un atnesusi sniegu. Sniga visu cauru nakti. Mežā koki, kam jau plauka jaunās lapiņas, krakstēja un lūza, sniega klēpju mākti. Mežā rībēja it kā lielgabalu kauja, Kristofs bez gaismas sēdēja savā istabā sniega baltuma piemiglotā tumsā, ieklausījās mežā, kas šķita nelaimi jundām, un, ik skaņas iztrūcināts, uzlēca kājās; viņš bija līdzīgs vienam no šiem kokiem, kas brīkšķēdami liecās zem sloga smaguma. Viņš klusībā nodomāja:

«Nu visam ir gals.»

Pagāja nakts, atausa diena; koks nebija salūzis. Visu nākamo dienu un nakti un vēl daudzas dienas un daudzas naktis koks lūza un brīkšķēja, bet nesalūza. Kristofam vairs nebija dzīves mērķa, taču viņš dzīvoja. Nekas viņu vairs nedzina cīņā, bet viņš cīnījās, cīnījās ar neredzamu ienaidnieku, kas gribēja salauzt viņam mugurkaulu. Viņš cīnījās kā Jēkabs ar eņģeli. No šīs cīņas viņš nekā vairs necerēja, viņš gaidīja tikai galu, mieru, tomēr nebeidza cīnīties un sauca: — Tad satriec jel mani! Kādēļ tu negribi mani satriekt līdz galam?

DIENAS aizritēja. Kristofam tās izsmēla pēdējos dvēseles spēkus. Tomēr viņš neatlaidīgi turējās kājās, gāja staigāt, klaiņāja. Laimīgi ir tie, kas savas dzīves satumsuma brīžos var atbalstīties uz savu veselīgās dabas mantojumu! Tēva un vectēva kājas nesa dēlu, ko gaidīja bojā eja; stipro senču spēks nesa salauzto dvēseli, kā mirušu jātnieku nes viņa zirgs.

Kristofs gāja pa kalnu ce]u starp divām gravām, kāpa lejā pa šauru, akmeņainu taku, kuras smailos oļus apvija mazu, salīkušu ozoliņu sacirtušās saknes. Viņš nezināja, kurp iet, bet viņa gaita bija drošāka, nekā kad viņu vadītu skaidra griba. Pēdējās dienās viņš nebija gulējis, gandrīz nemaz vairs neēda. Viņam acīs bija migla. Viņš kāpa ielejā.

Bija lieldienu nedēļa. Apmākusies diena. Ziemas pēdējais uzbrukums bija atsists. Visapkārt jau gavilēja siltais pavasaris. No lejas ciemiem atskanēja zvani. Pirmās skaņas nāca no maza ciemata, kas ar savu būdiņu melniem, dzelteniem, biezas un samtainas sūnas apaugušajiem jumtiem bija kā putnu perēklis, pieplacis kalna pakājē, pašā aizas malā. Tad no

otra, neredzama ciema kalnu nogāzes viņā pusē. Un tad no cita, kas pacēlās ielejā, viņā upes krastā. Un no miglā tītas tālas pilsētas atdunēja dobja rūkoņa . .. Kristofs apstājās. Sirds viņam gandrīz vairs nepukstēja. Likās, ka šīs balsis viņam sauc:

«Nāc pie mums! Te ir miers. Te visas sāpes dus. Tās aizmieg domām līdzi. Mēs ieaijājam dvēseli, un tā aizmieg mūsu klēpī. Nāc atpūties, un tu nekad vairs nemodīsies ...»

Cik noguris viņš jutās! Un cik labprāt viņš būtu gulējis! Bet viņš pakratīja galvu un teica:

— Es nemeklēju mieru, es meklēju dzīvi.

Viņš devās atkal tālāk. Viņš nostaigāja jūdzes un pats to neatskārta. Viņa satrauktajā, vārgajā dvēselē visnenozīmīgākie iespaidi atbalsojās ar negaidītu spēku. Viņa domas visapkārt pār zemi un gaisā meta fantastiskus atspīdumus. Kāda neizprotama ena, kas viņam pa priekšu skrēja pa balto, saules apžilbināto, tuksnešaino ceļu, lika viņam satrūkties

No meža izgājis, viņš ieraudzīja ciematu. Viņš uzreiz griezās atpakaj: cilvēkus redzēt viņam bija smagi. Tomēr viņam bija jāiet garām vientulīgai mājai, kas pacēlās augstāk par ciematu; tā bija it kā atspiedusies pret kalna muguru un izskatījās kā sanatorija. Māju apņēma liels, saulains dārzs, pa smilšu apkaisītām takām nedrošiem soļiem staigāja daži cilvēki. Kristofs nelikās par viņiem ne zinis, bet takas līkumā uzduras kadam vīram ar izdzisušām acīm, uztūkušu un dzeltenu seju; sa|imis tas sēdēja uz sola divu papeļu pavēnī un stingušām acīm vērās tālumā. Otrs vīrs sēdēja viņam blakus, viņi abi klusēja. Kristofs devās tiem garām. Taču pēc dažiem sojiem viņš apstājās: šīs acis viņam bija pazīstamas. Viņš atskatījās. Sēdētājs nepakustējās un joprojām stingi vērās vienā punktā. Bet šī vīra pavadonis ieraudzīja Kristofu, kas tam māja ar roku. Vīrs pienāca klāt.

— Kas viņš tāds ir? — Kristofs jautāja.

— Slimnieks no trako māias, — atbildēja virs, rādīdams uz vientulīgo namu.

— Man liekas, es viņu pazīstu, — Kristofs sacīja.

— Iespējams, — atbildēja vīrs. — Viņš bija ļoti pazīstams rakstnieks Vācijā.

Kristofs minēja kādu vārdu. — Jā, tas bija viņš. — Kristofs senāk bija viņu sastapis, toreiz, kad strādāja Manheima žurnālā. Toreiz viņi abi bija ienaidnieki; Kristofs bija tikai

iesācējs, bet viņš — jau ievērojams virs. Tas bija pašapzinīgs un spēcīgs vīrs, kas nicināja it visu, izņemot sevi, romānu rakstnieks, kura reālistiskā un jutekliskā māksla pacēlās pāri bulvāru literātu viduvējībai. Kristofs, gan viņu ienīzdams, tomēr bija apbrīnojis šīs materiālās, vaļsirdīgās, tomēr aprobežotās mākslas pilnību.

— Ar šo ligu viņš sasirga pirms kāda gada, — stāstīja slimnieku kopējs. — Viņu kopa un ārstēja un jau uzskatīja par izdziedinātu, un viņš aizbrauca mājās. Bet viņu atveda atpakaļ. Kādu vakaru viņš izlēca pa logu. Sākumā viņš trakoja un kliedza. Nu viņš pavisam mierīgs. Savas dienas viņš pavada tā, kā jūs tagad to redzat.

— Ko viņš tur vēro? — Kristofs jautāja.

Viņš piegāja tuvāk pie sola. Dziļā līdzjūtībā viņš ielūkojās salauztā cilvēka bālajā sejā, redzēja tā smagos plakstiņus, kas aizslēpa acis, viena acs bija gandrīz aizvērta. Vājprātīgais neatskārta, ka Kristofs stāv viņam blakus. Kristofs sauca viņu vārdā, saņēma viņa roku — mīkstu, valgu roku, kas bija kā nedzīvs priekšmets, un nespēja to ilgi turēt savā rokā. Slimnieks pacēla uz Kristofu miglainās acis un atkal ar bērnišķīgu smaidu vērās tālumā. Kristofs jautāja:

— Ko jūs tur skatāties?

Nepakustēdamies tas čukstus atbildēja:

— Es gaidu.

— Ko jūs gaidāt?

— Augšāmcelšanos.

Kristofs nodrebēja. Viņš ātri aizsteidzās. Šis vārds viņa bija ieurbies kā ugunīga bulta.

Kristofs iegāja dziļāk mežā un atkal kāpa pa kraujām nogāzēm, dodamies uz mājas pusj. Mulsumā viņš nomaldījās no ceļa, ieklīda biezā priežu silā. Ena un klusums. Tumšā miglā diezin no kurienes iespīdēja iesārti dzelteni, blāvi saules stari. Šie gaismas plankumi Kristofu it kā apbūra. Visapkārt šķita nakts. Viņš soļoja pa skuju paklāju, klupa pret saknēm, kas locījās kā pietūkušas dzīslas. Lielo koku pakājē neauga ne sēnes, ne sūnas, ne citi augi. Koku zaros neskanēja putnu dziesmas. Zemākie zari nokarājās kā miruši. Visa dzīvība bija aizbēgusi augšā, kur spīdēja saule Bet drīz arī šī dzīvība izdzisa. Kristofs iegāja meža posmā, ko bija piemeklējusi noslēpumaina sērga. Gari un smalki vīteņi kā zirnekļa tīkli savā plīvurā ietina sarkanos egļu zarus; vīdamies no saknēm līdz galotnei, no viena koka uz otru, tie žņaudza visu mežu. Tie bija kā jūras zāles ar kārīgiem taustekļiem. Un ari klusums bija tikpat baigs un smags kā jūras dzelmē. Augšā saule bija bāla. Migla, nodevīgi iezagusies mirušajā mežā, Kristofu smacēja. Viss izgaisa, nebija vairs ne dzīvības, ne gaismas. Kādu pusstundu Kristofs uz labu laimi klīda baltās miglas tīklos, kas vērtās aizvien biezāki, aizvien melnāki, un migla spiedās viņam rīklē. Viņam likās, ka viņš iet uz priekšu, bet zem milzīgiem zirnekļu tīkliem, kas nokarājās no nožņaugto egļu zariem, nevarēja izkulties no vienas un tās pašas apburtās vietas; pie egļu zariem migla, pāri veldamās, atstāja trīsošas lāstekas. Beidzot tīkls pašķīrās, atspīdēja it kā gaisma, un Kristofs izgāja no biezokņa. Un atkal viņš redzēja dzīvus kokus, egļu un skābaržu mēmo cīņu. Bet visapkārt stinga tā pati nekustība. Klusums, kas ilga jau vairākas stundas, viņu baidīja. Kristofs apstājās un ieklausījās ...

Pēkšņi tālumā viņš izdzirda dobju gaudošanu, tā skanēja aizvien tuvāk. No meža dziļumiem izjoņoja vēja brāzma. Kā auļojošs zirgs tā aizdrāzās pār sašūpotajām koku galotnēm. Tā Mikelandželo dievs brāžas savā vētras virpulī. Tas aiz-šņāca Kristofam pār galvu. Mežs un Kristofa sirds notrīcēja baiļu šalkās. Tas bija brīnuma vēstnesis ...

Atkal iestājās klusums. Kristofu sagrāba svētas šausmas, kājas viņam grīļojās, ātri steidzoties uz māju. Pie sliekšņa viņš vēl nemierīgi atskatījās, it kā viņu kāds vajātu. Visa daba šķita mirusi. Meži, kas auga kalnu nogāzēs, gulēja kā smagu skumju mākti. Nekustīgais gaiss ņirbēja brīnišķīgā dzidrumā. Ne skaņas. Tikai krāces — klinti dragājošā ūdens drūmā mūzika dūca kā zemes bēru himna. Drudzī kvēlodams, Kristofs atgulās gultā. Kūtī nemierīgi ausījās un īdēja lopi...

Nakts. Kristofs aizmiga. Klusumā atkal atskanēja tālā gaudošana. Šoreiz tas bija viesulis — pavasara viesulis, kas ar savu karsto elpu silda salā drebošo, vēl aizmigušo zemi un kas kausē ledu, dzen auglīgos lietus padebešus. Mežos, viņpus aizām, tas ducināja un grandīja kā pērkons. Tas drāzās aizvien tuvāk, pūta aizvien sīvāk un drebināja nogāzes. Visi kalni kauca un vīvināja. Kūtī iezviedzās zirgs, iemāvās govis. Bailēs trīcēdams, Kristofs sēdēja gultā un klausījās. Viesulis atskrēja, elsoja un krāca, raustīja logu slēģus, zemē svieda jumta dakstiņus, kratīja visu māju. Puķu pods nokrita un saplīsa. Kristofa logs ar skaļu troksni atrāvās vaļā, un istabā

iebrāzās karstais vējš, apsvēla Kristofa seju, kailās krūtis. Atvērtu muti viņš izlēca no gultas un aizelsās. Likās, ka viņa dvēseles tukšumā pēkšņi iejoņojis dzīvais dievs. Augšāmcelšanas! ... Krūtis viņam cilājās straujā elpā, viņa būtības slēptākos dziļumos iešalca jaunas dzīvības strāva. Viņam likās, ka sirds pārtrūks. Viņš gribēja kliegt, sāpēs un priekā skaļi kliegt, bet lūpas izdvesa tikai nesakarīgas skaņas. Viņš sagrīļojās; papīru lēvenī, kurus bija izsvaidījis viesulis, viņš stāvēja un ar rokām dauzīja sienu. Istabas vidū viņš pakrita un iesaucās:

— Ak tu, beidzot tu atkal esi pie manis!

— TU ATKAL esi pie manis, tu esi atnācis! O, tu, ko es biju zaudējis! ... Kādēļ tu mani atstāji?

— Lai piepildītu savu darbu, no kura tu atsacījies.

— Kādu darbu?

— Cīņu.

— Vai tev jācīnās? Vai tu neesi visas pasaules kungs un valdnieks?

— Es neesmu valdnieks.

— Vai neesi it viss, kas dzīvo?

— Es neesmu it viss, kas dzīvo. Es esmu Dzīvība, kas cīnās pret Nebūtību. Es neesmu Nebūtība. Es esmu Uguns, kas deg Naktī. Es neesmu Nakts. Es esmu mūžīgā Cīņa, bet cīņu nenomāc mūžīgais liktenis. Es esmu brīvā Griba, kas mūžīgi cīnās. Cīnies un kvēlo man līdz!

— Es esmu uzvarēts. Es cīņai vairs nederu.

— Ja esi uzvarēts, ja viss tev liekas zaudēts, tad uzvarētāji būs citi. Nedomā par sevi, domā par saviem pulkiem!

— Es esmu viens. Man pulku nav.

— Tu neesi viens, un tu nepiederi pats sev. Tu esi viena no manām balsīm, tu esi viena no manām rokām. Runā manā vārdā, sit manā vārdā! Bet, ja tava roka salūst, ja tava balss vairs neskan, es tomēr palieku nesadragāts, es cīnos ar citām balsīm, ar citām rokām, ne ar tavām. Kaut arī uzvarēts, tu esi daļa no tiem pulkiem, kas nemūžam nav uzvarami. Piemini to, un tu vēl nāvē uzvarēsil

— Ak kungs, es neganti ciešu!

— Vai tu domā, ka es neciešu? Jau gadu tūkstošiem mani vajā nāve, man uzglūn nebūtība. Tikai ar uzvarām es laužu sev ceļu. Dzīvības straume ir sarkana no manām asinīm.

— Cīnīties? Mūžam cīnīties?

— Jā, mūžam cīnīties, Dievs arī cīnās. Dievs ir iekarotājs. Viņš ir plēsīgs lauva. Viņu ieskauj nebūtība, un viņš -to salauž. Cīņas ritms rada visuma harmoniju. Šī harmonija nav lemta tavām mirstīgajām ausīm. Pietiek, ja tu zini, ka tā ir. Dari mierīgs savu pienākumu un visu citu ļauj darīt dieviem.

— Man vairs nav spēka.

— Dziedi tiem, kas stipri!

— Mana balss ir aizlūzusi.

— Lūdz dievu!

— Mana sirds ir apgānīta.

— Izrauj to! Ņem manu!

— Ak valdniek, viegli ir aizmirst pašam sevi, aizmest savu nomirušo dvēseli. Bet vai es varu aizmest savus mirušos, vai varu aizmirst tos, ko mīlu?

— Pamet savus mirušos kopā ar savu mirušo dvēseli! Un tu viņus atkal atradīsi dzīvus līdzi manai dzīvajai dvēselei.

— Ak tu, kas reiz jau mani atstāji, vai atstāsi mani atkal?

— Es atkal tevi atstāšu. Nešaubies par to! Tev pašam nu jāprot mani turēt.

— Bet ja mana dzīvība dziest?

— Iededzini to citos!

— Bet ja manī ir nāve?

— Citos ir dzīvība. Ej atver savus vārtus dzīvībai! Tu esi nelga, tu ieslēdzies sagruvušā mājā! Ej laukā pats no sevis! Ir citas mājvietas.

— Ak dzīvība! Ak dzīvība! Es redzu ... Es tevi meklēju sevī, savā tukšajā, aizslēgtajā dvēselē. Mana dvēsele lūst, pa manu rētu logiem iestrāvo gaiss, es atkal elpoju brīvi, es atkal atrodu tevi, ak dzīvība! ...

— Nu es atkal esmu tevi atradis ... Klusi un klausies!

UN KRISTOFS klausījās dzīvības dziesmā, kas viņa dveselē atkal iešalca kā čalojošs strauts. Uz palodzes atspiedies, viņš ielūkojās mežā, kas vakar vēl bija miris, bet šodien jau līgoja saulē un vējā un bangoja kā okeāns. Pāri koku galotnēm kā prieka trīsas pārskrēja vēja šalka, un salīkušie zari kā gavilēdami savas rokas stiepa pretim zaigojošajām debesīm. Krāce skanēja kā zvanu smiekli. Daba, kas vakar vēl gulēja kapā, šodien jau bija augšāmcēlusies, dzīvība bija viņā atdzimusi, tāpat kā Kristofa sirdī mīlestība. Ak žēlastības aplaimotas, uz dzīvību atdzimušas dvēseles brīnums! Viss ap viņu gavilē atmodas priekā. Sirds pukst ar jaunotu sparu. Aizbērtie avoti atkal sāk plūst.

Un Kristofs atkal devās dievišķīgajā cīņā . .. Cik sīkas likās viņa paša cīņas, visas cilvēciskās cmas šajā milzīgajā karā, kurā saules krīt kā sniega pārslas, ko dzenā vēji... Viņš bija atklājis savu dvēseli. Kā sapnī, kad cilvēks lido telpas bezgalībā, tā viņš lidoja pats sev pāri un sevi skatīja no augstumiem visu lietu dzīvajā sakarībā. Un vienā mirklī viņam noskaidrojās visu viņa dziņu nozīme, viņa ciešanu vērtība. Viņa cīņas bija lielās kosmiskās cīņas daja. Viņa maldi bija tikai mirkļa epizode, kas tūdaļ tika izlīdzināta. Viņš cīnījās par visiem, visi cīnījās par viņu. Visi dalījās viņa pārbaudījumos, viņš ar visiem dalījās savā slavā.

«Draugi, ienaidnieki, dodieties uz priekšu man pāri, lai es jūtu, ka manam augumam pāri veļas uzvarošo lielgabalu rati! Es nedomāju par šķēpu, kas dur pušu manu miesu, es nedomāju par kāju, kas samin manu galvu, es domāju par savu Atriebēju, par lielo Valdnieku, par neskaitāmo kaujas pulku Pavēlnieku. Manas asinis būs nākamās uzvaras ķīla...»

KRISTOFAM dievs nebija nejūtīgais radītājs, nebija Ne-rons, kas no saviem godības augstumiem noraudzījās uz liesmojošo pilsētu, ko pats bija aizdedzinājis. Dievs cīnījās, dievs cieta līdzi visiem tiem, kas cīnās un cieš. Jo dievs bija dzīvība, gaismas lāse, kas iekrīt tumsā, plešas, aug un gaina nakti. Bet bezgalīga ir nakts, un mūžam nerimstas dievišķīgā cīņa, un neviens nevar zināt, kāds tai būs gals. Heroiska simfonija, kurā pat disonanses, cita citai pretim brāzdamās un saplūzdamas, rada gaišu harmoniju! Kā skābaržu mežs, kas klusumā deg niknu kauju ugunīs, tā dzīvība karo mūžīgā miera klēpī.

Sīs cīņas un šis miers atbalsojās Kristofa dvēselē. Viņš bija kā gliemežvāks, kurā šalc okeāns. Tauru saucieni, skaņu viesuļi, varonīgi kliedzieni aizbrāza uz valdonīgu ritmu spārniem. Jo visa pasaule šai dziedošajai dvēselei atvērās skaņās. Gaisma dziedāja viņā, nakts dziedāja viņā, un dziedāja dzīvība un nāve. Viņa dvēsele dziedāja par tiem, kas cīņā uzvarēja. Tā dziedāja par viņu pašu — cīņas zaudētāju. Tā dziedāja. Viss bija dziesma. Visa viņa dvēsele bija tikai dziesma.

Kā pavasara lietus izgāzās mūzikas krāces, līdamas ledū kaltās zemes atsprāgušajās plaisās. Kauns, bēdas, skumjas nu piepildīja savu noslēpumaino misiju: tās uzara zemi un darīja to auglīgu; sāpes viņa sirdī izraka jaunus dzīvības avotus. Tuksnesis atzēla briedumā. Bet tie nebija vairs aizgājušā pavasara ziedi. Dzimusi bija jauna dvēsele.

Ik brīdi tā atdzima. Jo tā vēl nebija sastingusi un iesīkstējusi kā tās dvēseles, kas sasniegušas augšanas galējo robežu un kam jāmirst. Kristofa dvēsele nebija statuja, bet kūstošs metāls. Ik mirklis no tās radīja jaunu pasauli. Kristofs nenovilka sev robežas. Viņš ļāvās priekam kā cilvēks, kas aizmet savas pagātnes slogu un ar spirgtām asinīm, ar brīvu sirdi dodas tālā ceļā, ieelpo jūras gaisu un domā, ka šim ceļam mūžam nebūs gala. Un tagad, kad viņu atkal bija satvēris radošais spēks, kas strāvo pasaulē, viņš ielīksmojās par pasaules bagātību un noreiba līksmes skurbā. Viņš mīlēja, viņš izjuta savu tuvāko kā sevi pašu. Viss viņam bija tuvs, sākot no zāles, ko viņš mina kājām, beidzot ar roku, ko viņš spieda. Koks, mākoņa ēna kalnā, pļavu smarža, ko atpūta vējš, un naktī dūcošie sauļu spieti debess jumā ... Viss viņa asinīs kūsāja un mutuļoja ... Viņam nepatika ne runāt, ne domāt... Viņam patika tikai smieties un raudāt, un izgaist šajā dzīvajā brīnumā... Rakstīt?... Kādēļ rakstīt? Vai tad iespējams aprakstīt neaprakstāmo? Bet, vai viņš gribēja vai negribēja, viņam bija jāraksta. Tāds bija viņa liktenis. Lai kur viņš atradās, visbiežāk pastaigāšanās gājienos viņu apstaroja domas kā zibens stari. Viņš nevarēja gaidīt. Un viņš rakstīja, vienalga, ar ko, vienalga, uz kā. Bieži viņš pats nebūtu varējis pateikt, ko nozīmēja šīs muzikālās frāzes, kas izauloja no viņa dvēseles ar nevaldāmu joni, un rakstot viņu aplidoja jaunas, vienmēr jaunas domas, un viņš rakstīja un rakstīja — uz savām aprocēm, uz platmales malām. Lai viņš rakstīja cik ātri rakstīdams, viņa domas skrēja ātrāk, un viņam bija jāizgudro pašam sava stenografija ...

Pagaidām tās bija tikai bezveidīgas piezīmes. Grūtības sākās, kad šīs domas viņš gribēja izteikt parastajās muzikālajās formās. Viņš saprata, ka neviena no vecajām formām nebija tām pieskaņojama. Ja viņš savas domas gribēja izteikt patiesi un skaidri, viņam vispirms bija jāaizmirst visa senāk dzirdētā mūzika un viss, ko viņš pats bija rakstījis, jāaizmet visas iemācītās formulas un tradicionālā tehnika, jānosviež nevarīgā gara kruķi un jāatstāj gulta, kas klāta tiem sliņķiem, kas, bēgdami no pūlēm domāt patstāvīgi, iegulas citu izdomātās domās. Kādreiz, kad viņš jau iedomājās sasniedzis savas dzīves un savas mākslas pilnbriedumu — īstenībā Kristofs bija nonācis vienas savas dzīves galā — viņš izteicās valodā, kas jau bija pirms viņa domām; viņa jūtas nekurnēdamas paklausīja tai nolemtās attīstības loģikai, kas viņam diktēja daudzus viņa muzikālos tēlus un uzmanīgi viņu vadīja pa tradicionālo izteiksmes formu ierastajiem ceļiem, jo taisni to publika no viņa gaidīja. Tagad viņam vairs ceļu nebija, viņa jūtām pašām vajadzēja tos izcirst, un prātam bija jāiet jūtu pēdās. Kaislības viņam nebija vairs jāattēlo, viņam pašam bija kaislībās jāizgaist, cenšoties uztvert to iekšējo likumību.

Tai pašā laikā izgaisa arī pretrunas, kurās Kristofs sen jau svaidījās, kaut pats to negribēja atzīt. Gan būdams īsts mākslinieks, viņš savā mākslā bieži jauca svešus elementus, lika tai piepildīt kādu sociālu misiju un nemanīja, ka viņā dzīvo divi cilvēki: radošais mākslinieks, kas nedomāja par morāliem mērķiem, un darbīgais prāta cilvēks, kas prasīja, lai viņa māksla būtu morāla un sociāla. Bieži vien abi šie cilvēki nonāca dīvainās pretrunās. Tagad, kad katra radošā doma viņam atvērās organiskā likumībā kā augstāka īstenība, viņš bija atraisīts no praktiskā prāta kalpības. Gan viņš aizvien vēl ienīda sava laika vārgo netiklību, gan vēl joprojām uzskatīja, ka netīra, neveselīga māksla ir mākslas zemākais veids, jo tā ir slimība, tā ir sēne, kas aug uz trūdoša celma, bet, ja izpriecas māksla bija mākslas prostitūcija, Kristofs tomēr tai pretim nelika tikumiskās mākslas īsredzīgo utilitārismu, šo bezspārnu Pegazu, kas velk arklu. Augstākā māksla — vienīgā, kas šī vārda cienīga, paceļas pāri vienas dienas likumiem: tā ir komēta, kas šaujas cauri bezgalībai. No praktiskā viedokļa šis spēks var likties derīgs vai arī nederīgs, pat bīstams, bet tas ir spēks, tā ir uguns, tas ir zibens, kas izšaujas no debesīm: un tādēļ tas ir svētīts, tādēļ tas ir svētīgs. Sī spēka svētība var arī praktiski lietderīga būt, tomēr viņa patiesā, viņa dievišķīgā svētība, tāpat kā ticība, ir pārdabiska. Tā ir līdzīga saulei, no kuras tā cēlusies. Un saule nav ne tikumīga, ne netikumīga. Viņa ir. Viņa uzveic nakti. Tāpat arī māksla.

Ļāvies mākslas varai, Kristofs pārsteigts manīja, ka no viņa dvēseles paceļas neminami spēki, ko viņš nebija nojautis: gluži kas cits nekā viņa kaislības, nekā viņa skumjas, nekā viņa apzinātā dvēsele . . — Tā bija sveša, jauna dvēsele, vienaldzīga pret visu, ko viņš bija mīlējis un" par ko bija cietis, — vienaldzīga pret visu viņa dzīvi, līksma, fantastiska, mežonīga, neizprotama dvēsele! Tā dzina viņu uz priekšu, tā cirta viņa miesā savus piešus. Un retos atelpas brīžos, lasīdams to, ko tikko bija uzrakstījis, viņš klusībā jautāja:

«Kā tas, taisni tas varēja manī rasties?»

Kristofu aizrāva garīgs skurbums, kādu pazīst katrs ģēnijs, viņu satvēra no viņa paša gribas neatkarīgs gribas-

spēks, tas «pasaules un dzīves neizdibināmais noslēpums», ko Gēte sauca par «dēmonisko» varu, pret kuru tas gan bija bruņots, bet kurai tomēr nereti pakļāvās.

Kristofs rakstīja un rakstīja. Augām dienām, nedēļām. Ir tādi periodi, kad apaugļotais gars var baroties tikai pats no sevis un radīt gandrīz neaprobežoti. Visvārākais ārpasaules iespaids, viens vienīgs ziedu puteklītis, ko atpūš vējš, raisa dvēseles dīgļus, dīgļu miriādes, kuri izplaukst un atveras ziedā. Kristofam nebija laika domāt, viņam nebija laika dzīvot. Pār dzīves drupām valdīja radošā dvēsele.

TAD PĒKŠŅI tas beidzās. Šo satrauktību Kristofs atstāja salauzts, apdedzis, desmit gadus vecāks, bet glābts. Viņš bija pametis pats sevi un ietvēries dievā.

Viņa melnajos matos pēkšņi bija iezagušies balti pavedieni — kā rudens puķes, kas vienā septembra naktī izplaukst laukos. Jaunas grumbas bija ievilkušās viņa vaigos. Bet acis atkal vērās mierīgi un skaidri, un lūpas pazemīgi smaidīja. Viņš bija atradis mieru. Viņš visu tagad saprata. Viņš saprata, cik veltīga bijusi viņa lepnība, cik veltīga vispār ir cilvēka lepnība, jo visus vada baigā un varenā roka, kas virza pasaules. Neviens nav pats savs kungs. Mūžam jābūt nomodā. Jo, kad mēs aizmiegam, dievišķīgais spēks mūs satver un aiznes... nezināmās dzelmēs. Vai arī straume, kas mūs rāvusi līdz, aizšalc un pamet mūs sausā gultnē. Tad nepietiek vairs ar cīņas gribu. Ir jāzemojas pret nezināmo dievu, kas flat ubi vult, kas uzsūta, kad un kur vien iedomājas, mīlestību, nāvi vai dzīvību. Bez viņa gribas cilvēka griba ir nevarīga. Vienā mirklī viņš var iznīcināt neskaitāmus darba un pūliņu gadus. Un, kad viņš grib, viņš no pīšļiem un dubļiem var radīt mūžību. Neviens no viņa nav tik atkarīgs kā radošais mākslinieks: ja tas ir tiešām liels, tad tas runā tikai to, ko viņam liek gars.

Un Kristofs saprata vecā Haidna gudrību, kurš ik rītu, iekams rokā ņēma spalvu, metās ceļos un lūdza dievu . . . Vigila et ora. Esiet modri un lūdziet dievu! Lūdziet dievu, lai viņš ir ar jums! Un mīlestībā un dievbijībā savienojieties ar dzīvības garu!

VASARAS beigās kāds draugs no Parīzes, braukdams cauri Šveicei, nejauši atklāja Kristofa paslēptuvi un apciemoja viņu. Tas bija kāds mūzikas kritiķis, kas vienmēr bija labākais Kristofa kompozīciju vērtētājs. Viņam līdzi brauca kāds pazīstams gleznotājs, kas arī dēvējās par kaislīgu mūzikas draugu un Kristofa pielūdzēju. Tie Kristofain pastāstīja par viņa darbu lielajiem panākumiem* tos spēlēja visā Eiropā. Kristofs pret šo ziņu bija diezgan vienaldzīgs: pagātne viņam bija mirusi, seno dienu darbus viņš vairs neatzina. Paklausīdams sava viesa lūgumam, Kristofs parādīja viņam, ko pēdējā laikā bija komponējis. Tas nesaprata nekā un nodomāja, ka Kristofs prātā jucis.

— Tur nav ne melodijas, ne ritma, ne tēmas izstrādājumā, tas ir šķidrs kamols, izkausēta viela, kas vēl nav atdzisusi, kas mainās dažādos veidos, bet nav vēl izveidojusies noteiktā formā; tie ir gaismas atspīdumi haosā.

Kristofs pasmaidīja.

— Varbūt jums taisnība, — viņš teica. — Tās ir «haosa acis, kas staro cauri pasaules kārtības plīvuram»...

Bet viesis nesaprata Novalisa vārdus.

(Viņš nodomāja, ka Kristofs jau izrakstījies.)

Kristofs necentās savus darbus izskaidrot.

Kad viesi atsveicinājās, viņš mazu gabaliņu tos pavadīja, gribēdams tiem parādīt savus kalnus. Bet pārāk tālu viņš negāja. Runājot par kalnu pļavu, mūzikas kritiķis pieminēja Parīzes teātra dekorācijas, bet gleznotājam nepatika krāsu toņi un to neveiklās kombinācijas, ko viņš dēvēja par šveiciešu gaumi Hodlera stilā, par rabarberu torti, skābu un pliekanu. Pret dabu viņš vispār izrādīja vienaldzību, un viņa vienaldzība gandrīz nebija liekuļota. Viņš gluži vienkārši izlikās to neredzam.

— Daba! Kas tā tāda ir? Es tiešām nezinu. Man tā sveša. Gaisma, krāsas — tā pavisam cita lieta. Daba manis pēc lai iet gulēt...

Kristofs sniedza viņiem roku, un viņi šķirās. Tas Kristofu vairs neuztrauca. Tie bija cilvēki no otra krasta. Un tā bija labi. Viņš nekad vairs nevienam neteiks:

— Lai nokļūtu pie manis, nāciet pa šo pašu ceļu!

Radošā kvēle, kurā viņš dega jau vairākus mēnešus, bija izdzisusi. Bet sirdī Kristofs glabāja tās svētīgo siltumu. Viņš zināja, ka uguns atkal uzliesmos, ja viņā pašā ne, tad kādā citā. Lai šī liesma degtu kur degdama, tā viņam vienmēr būs tikpat mīļa: tā mūžīgi būs un paliks tā pati liesma. Šajā dziestošajā septembra vakarā viņš juta to visā dabā.

Viņš atkal devās atpakaļ uz savu māju. No rīta bija pārskrējis negaiss. Tagad spīdēja saule. Pļavas kūpēja. No ābe-lērri valgajā zālē krita ienākušies āboli. Zirnekļu tīkli, kas karājās egļu zaros un zalgoja no lietus, izskatījās kā Mikēnu cīņas ratu senlaicīgie riteņi. Mitrā mežmalā zaļais dzenis smējās savus drudžainos smieklus. Un sīko lapseņu miriā-des, saules staros diedamas, meža velves pieskandināja ar savu ērģeļu gari vilkto, dziļo dūkoņu.

Kristofs bija nonācis kalnu pļavā, noslēgtā, ovālā ieplakā, ko piestrāvoja saules rieta stari: zeme zvīļoja sarkana, vidū — nobriedusi zeltīta druva un rūsainu donu puduri. Visapkārt mežu josta, ko krāsojis rudens: sarkanbrūni skābarži, dzeltenas kastaņas, pīlādži ar koraļļu čemuriem, liesmaini ķirši, melleņu ceri ar oranžām lapiņām un brūnās ciedras. Gluži kā degošais ērkšķu krūms. Un no šī liesmojošā kausa gaisā pacēlās cīrulis, saules un brieduma reibināts.

Un Kristofa dvēsele bija kā cīrulis. Tā zināja, ka drīz atkal kritīs zemē un kritīs vēl neskaitāmas reizes. Bet tā zināja arī, ka nepiekusdama atkal lidos pret sauli un dziedās savu dziesmu, ķas skanēs tiem, kuri dzīvo lejā, dziedās par debesu gaismu.

JAUNA DIENA

Šo darbu beigdams, es veltīju to

visu tautu brīvajām dvēselēm, kas cieš, cīnās un uzvarēs.

R. R.

PRIEKŠVĀRDS PĒDĒJAI GRĀMATAI

Es esmu uzrakstījis aizejošās paaudzes traģēdiju. Neesmu centies slēpt ne viņas netikumus, ne viņas tikumus, ne mokpilnās skumjas, ne haotisko lepnumu, ne varonīgās pūles un pagurumu, cenšoties veikt pārcilvēcisko uzdevumu: radit jaunu pasauli, jaunu morāli, estētiku, ticibu, jaunu cilvēci. — Tādi bijām mēs.

Jūs, tagadnes cilvēki, jaunieši, — azw jūsu kārta! Kāpiet pāri mūsu miesām un ejiet uz priekšu! Esiet lielāki un laimīgāki nekā mēs!

Es pats atvados no savas pārdzīvotās dvēseles, es aizmetu to kā tukšu čaulu. Nāve un atdzimšana dzivē mainās. Mirsim, Kristof, lai atkal atdzimtu!

1912. gada oktobri

Rnmēns Rolāns

DZĪVE aizrit. Miesa un dvesele aizplūst ka straume. Gadi grauž sirmojošā koka serdi. Pasaulē viss iznīkst un atkal atdzimst. Neiznīksti tikai tu, nemirstīgā mūzika. Tu esi dvēseles dziļumu jūra. Tu pati esi dziļākā dvēsele, un tavās skaidrajās acīs neatmirdz dzīves drūmais vaigs. No tevis tālu kā mākoņu spieti traucas gan karsto, gan salto, gan drudžaino dienu skrējiens, ko dzen nemiers un kam nav apstājas. Tu viena esi mūžīga. Tu esi ārpus pasaules. Tu pati esi pasaule. Tev pašai sava saule, savi likumi, savi paisumi un bēgumi. Tevī līgo zvaigžņu miers, un tavu nakts telpu klajumos zvaigznes dzen savas mirdzošās vagas; tie ir sudraba arkli, ko vada neredzamā gana drošā roka.

Mūzika, maigā mūzika, cik liegi tava mēnesnīca glāsta acis, kas še, lejā, nogurušas no asās saules gaismas! Dvēsele, kas iepazinusi dzīvi, novēršas no kopīgās dzirdinātavas, kurā cilvēki, gribēdami dzert, ar savām kājām uzvanda dūņas; tā iztvīkusi pieplok pie tavām krūtīm un kāriem malkiem dzer no sapņu dzidrā avota. Mūzika, tu jaunavīgā māte, kas savā šķīstajā klēpī glabā visas kaislības, savu acu ezeros, kūstošu šļūdoņu bālzaļajos ūdeņos, slēpi labu un ļaunu, — tu esi viņpus ļauna, tu esi viņpus laba. Kas tevī meklē patvērumu, tas dzīvo pāri gadu simteņiem; viņa dienu skaits būs kā viena vienīgā diena, un nāvei, kas izdeldē visu, nav pār viņu varas.

Mūzika, tu, kas aijā manu nogurušo dvēseli, kas atkal esi man devusi spēku, mieru un prieku, — mana mīlestība un mana laime, — es skūpstu tavas skaidrās lūpas, es slēpju savu seju tavos zelta matos, es glaužu savus kaistošos plakstiņus tavu roku liegajās plaukstās. Mēs klusējam, acis mums aizvērtas, un tomēr es redzu tavu mēmo lūpu smaidu; un, pieglaudies pie tavas sirds, es klausos mūžīgās dzīvības pukstus.

PIRMĀ DAĻA

KRISTOFS vairs neskaitīja skrejošos gadus. Lāsi pēc lāses aizrit dzīve. Bet viņa dzīve ir citur. Tai nav vairs vēstures. Viņa vēsture ir tas darbs, ko viņš rada.

Nebeidzami plūstošā mūzikas straume pilda viņa dvēseli un dara viņu nejūtīgu pret ārpasaules kņadu.

Kristofs ir uzvarējis. Viņa vārds ir slavā cēlies. Nāk vecums.

Mati viņam balti. Viņš nebēdā: sirds viņam mūžam jauna. Viņš nekā nav zaudējis no sava spēka, no savas ticības. Viņš atkal atguvis mieru, bet tas nav vairs tas pats miers, kas viņam bija, iekams viņš devās cauri Degošajam Krūmam. Viņa dvēsele vēl trīc tālo negaisu šalkās, un viņā dzīvo atmiņas par tumšo dzelmeni, ko viņa acīm atvēra vētras vandītā jūra. Kristofs zina, ka bez dieva ziņas, kas vada visas cīņas, neviens nevar dižoties, ka viņš ir pats savs kungs. Kristofa krūtīs dzīvo divas dvēseles. Viena ir vēju kulta un mākoņos tīta plakankalne. Otra, kas pacejas tai pāri, ir snie gota virsotne, kas mazgājas gaismas plūdos. Ilgi kavēties tur nevar, bet, kad sirdi viņam stindzina lejas ledainā migla, viņš zina ceju augšup uz sauli. Kristofs nav vientuļš; kad viņa dvēseli ietin migla, viņš jūt, ka tuvu ir neredzamā draudzene — stiprā svētā Cecīlija ar lielām, mierīgām, debesīm pievērstām acīm, kura, tāpat kā apustulis Pāvils Rafaela gleznā, uz sava šķēpa atspiedusies, domīgi klusē. Arī Kristofs vairs nekur negrib traukties; viņš nedomā par cīņu, bet sapņo un iemūžina savus sapņus.

Šajā sava mūža periodā viņš visvairāk rakstīja kompozīcijas klavierēm un kamermūziku. Tur var lielāku vaļu ļaut radošajai iztēlei, nav tik daudz starpnieku staro domām un to piepildījumu, tās pa ceļam nezaudē spēku. Freskobaldi, Kuperēns, Šūberts un Šopēns ar savas izteiksmes un stila

drosmi aizsteidzās piecdesmit gadus priekšā visiem orķestrā-cijas revolucionāriem. No skaņu vielas, ko jauca Kristofa stiprās rokas, izšāvās vēl nepazītas harmonijas, žilbinoši akordi, tālā radniecībā saistīti ar skaņām, kas vēl dzīvi uztveramas mūsu laikabiedru izjūtai; tās apbūra garu kā svēts brīnums. — Bet publikai vajadzīgs laiks, lai pierastu pie tiem sasniegumiem, ko izcēlis liels mākslinieks, pārgalvīgi mezdamies jūras dzīlēs. Tikai retie saprata Kristofa pēdējo kompozīciju pārdrošību. Slavens viņš bija kļuvis ar saviem pirmajiem darbiem. Apzinādamies, ka publika neizprot viņa panākumus (tā ir vēl smagāka sajūta nekā neveiksmes apziņa, jo liekas nevairāma), Kristofs kopš sava vienīgā drauga nāves vēl dziļāk izjuta smeldzošu un slimīgu tieksmi atrauties no pasaules.

Pa to laiku Kristofam bija atkal atvērušies vārti uz Vāciju. Viņa traģiskā dēka Francijā bija aizmirsta. Viņš varēja braukt, kurp gribēja. Bet viņš baidījās no atmiņām, kas viņu gaidīja Parīzē. Dažus mēnešus viņš atkal nodzīvoja Vācijā, bieži uz turieni brauca diriģēt savus darbus, taču apmesties uz dzīvi tur nevarēja. Pārāk daudz tur bija tādu parādību, kas viņu sāpināja. Taisnību sakot, tās nebija sastopamas Vācijā vien, bet it visur. Taču no savas zemes cilvēks prasa vairāk nekā no svešas un dziļāk cieš par tās trūkumiem. Un Vācija tiešām nesa Eiropas grēku smagāko slogu. Uzvarētājs vienmēr ir atbildīgs par savu uzvaru, viņš ir uzvarēto parādnieks un klusēdams uzņemas pienākumu iet tiem pa priekšu, rādīt tiem ce|u. Uzvarētājs Ludviķis XIV Eiropu apstaroja ar franču gara spožumu. Bet kādu gaismu pasaulei deva Vācija pēc Sedānas? Durkļu spožumu? Domas bez spārniem, darba sparu bez cēluma, brutālu materiālismu, ko nevarēja attaisnot pat ar to, ka tas būtu veselu cilvēku materiālisms. Un varu, kas savienojās ar rupju dziņu pēc privilēģijām: Marss komivojažiera lomā! Četrdesmit gadus baiļu māktā Eiropa maldījās tumsā. Saule bija paslēpta zem uzvarētāja spožās ķiveres. Un, ja uzvarētie, būdami pārāk vāji, lai paceltu šo ķiveri, pelnījuši tikai ar nicinājumu kopā jauktu līdzjūtību, kādas tad jūtas pelnījis šis vīrs ar ķiveri galvā?

Nesen sāka jauna diena aust; pa šaurām spraugām jau lauzās gaismas stari. Lai viens no pirmajiem redzētu saules

lēktu, Kristofs aizbēga no ķiveres valstības; viņš mīlu prātu devās atpakaļ uz to zemi, kurā reiz bija dzīvojis kā nelūgts viesis, — uz Sveici. Kā daudzi tā laika gari, kuros kūsāja brīvība un kuri aizelsās naidīgo tautu šaurajā lokā, viņš meklēja zemes stūrīti, kurā varēja pacelties pāri Eiropai un brīvi elpot. Agrāk, Gētes laikos, pāvestu brīvā Roma bija tā sala, kur patvērumu meklēja visu tautu domas kā putni, bēgdami no vētras. Kur lai tagad atrod šādu patvērumu? Salu nogremdējusi jūra. Romas vairs nav. Visi putni aizlaidušies no Septiņiem Pakalniem. — Viņiem paliek vēl Alpu kalni. Tur, kārī-gās Eiropas vidū, vēl neskarta (Bet cik ilgi vēl?) paceļas divdesmit četru kantonu sala. Mūžīgās Pilsētas burvīgajā gaismā tā gan, bez šaubām, nestaro. Gaisu, ko tur elpo. vēsture nav sajaukusi ar dievu un varoņu dvesmu, tomēr no kailās zemes tur augšup līgo varena mūzika, kalnu līnijas dzied varonīgos ritmos, un vairāk nekā jebkur citur cilvēks tur jūt tuvumu pirmatnējiem dabas spēkiem. Kristofs tur nemeklēja romantiskas izpriecas. Viņam pietiktu ar lauku klajumu, ar dažiem kokiem, skaidru avotu, plašām debesīm. Viņa dzimtās zemes rāmais vaigs viņa dvēselei bija tuvāks nekā Alpu pasaules diženais milzums. Bet viņš nevarēja aizmirst, ka te bija atguvis savu spēku, taisni te viņam Degošajā Krūmā bija parādījies dievs. Un vienmēr, iebraucis šajā zemē, viņš klusi trīsēja pateicības un ticības šalkās. Viņš nebija vienīgais. Cik neskaitāmi daudz dzīves cīnītāju, dzīves pašas salauzti, šīs zemes klēpī atguva vajadzīgo spēku, lai cīņu sāktu atkal no gala un atkal ticētu!

Šajā zemē dzīvodams, Kristofs mācījās to pazīt. Lielākā daļa ceļotāju redz tikai tās trūkumus: viesnīcas, kas šīs varenās zemes skaistos vaibstus izķēmo kā ar spitālību; ārzemnieku pārpildītās pilsētas, kas ir kā milzīgi tirdzniecības nami, kuros visas pasaules pārēdušies ļaudis pērk sev veselību; bagātīgi klātos pusdienu galdus, gaļas kaudzes, kas tiek mestas rijīgu mežazvēru barošanai; skaļos kazino koncertus, kuru troksnis sajaucas ar zirdziņu spēles kņadu; banālās itāliešu klaunu izrādes, kuru salkanie rēcieni ielīksmo un aizrauj garlaicības māktos bagātos nejēgas; veikalu nejēdzīgos skatlogus ar izstādītiem koka lāčiem, šveiciešu namiņiem un neskaitāmiem niekiem, kas ik uz soļa atkārtojas bezgalīgā izdomas nabadzībā; godīgus grāmattirgotājus, ķas

pārdod skandalozas brošūras, īsi sakot, to vietu tikumisko netīrību, kurās ik gadus pulcējas dīku izpriecas meklētāju miljoni, nespēdami izdomāt ne cildenākas, ne dzīvākas izpriecas par tām, kādas meklē lielais pūlis.

Nekā viņi nezina par tās tautas dzīvi, kas viņiem sniedz savu viesmīlību. Viņiem nav ne jausmas par tām tikumiskā spēka un pilsoniskās brīvības vērtībām, kas tanī uzkrājušās kopš gadu simteņiem, par Kalvina un Cvinglija iededzinātā ugunsgrēka oglēm, kas aizvien vēl plēnē zem pelniem, par stipro demokrātisko garu, kas nemūžam neatzīs Napoleona republiku, par valsts iekārtas vienkāršību, sabiedriskās dzīves skaidrību, par šīm Savienotajām Valstīm, kas apvieno trīs lielākās Rietumu rases, par šo nākotnes Eiropu miniatūrā. Un vēl mazāk jausmas viņiem ir par Dafni, kura ieslēpta šīs tautas cietajā mizā, par Beklina kaislīgajiem, brāzmainajiem sapņiem, par Hodlera pirmatnējo heroismu, par Gotfrīda Kel-lera veselīgo vaļsirdību, par lielo tautas svētku dzīvajām tradīcijām un par pavasara līksmi, kas šūpo mežus. Visa šī vēl jaunā māksla, drīz asa un skarba kā meža bumbieru cietie augļi, drīz sulīga un salda kā melnzilā mellene, bet pilna ar zemes smaržu, ir autodidaktu darbs, kuru senā māksla un kultūra viņus nešķir no savas tautas un kuri ar savu tautu kopā lasa vienu un to pašu dzīvības grāmatu.

Kristofs juta simpātijās pret šiem cilvēkiem, kas nelikās, bet arī bija tie, kas viņi ir, un zem pārmodernā industriālisma jaunā lakojuma glabāja dažus vecās, zemnieciskās un buržuāziskās Eiropas spirgtākos un patīkamākos vaibstus. Viņu vidū Kristofs iemantoja divus trīs labus draugus, nopietnus un uzticīgus, kas vientulīgi un noslēgti dzīvoja ilgās pēc pagātnes. Senās Šveices lēnajā iznīcībā viņi noraudzījās ar savādu reliģisku fatālismu, kalvinistisku pesimismu: lielas, bet apēnotas dvēseles. Kristofs viņus satika reti. Viņa senās brūces tikai likās sadzijušas, bet tās bija pārāk dziļas, lai sadzītu uz visu mūžu. Viņš baidījās atkal draudzēties ar cilvēkiem. Viņš baidījās, ka viņu atkal neiežņaudz ilgu un sāpju važas. Taisni tādēļ viņš jutās labi šajā zemē, kur varēja dzīvot nomaļus — kā svešinieks svešinieku barā. Vienā vietā viņš reti uzkavējās ilgāku laiku, bieži mainīja savu patvērumu — kā vecs gāju putns, kam vajadzīgs telpas plašums un kam dzimtene ir brīvais gaiss .. . «Man valstība ir gaisa tāles . . .»

VASARAS vakars.

Kristofs klaiņāja pa kalniem, augstu pār ciemu. Cepuri turēdams rokā, viņš kāpa pa līkumotu un krauju taku. Kādā pagriezienā taka sazarojās un aizvijās tālāk starp divām nogāzēm, kas bija apaugušas ar lazdu krūmiem un eglēm. Tā bija kā maza, noslēgta pasaule. Kā vienā, tā otrā ceļš likās izgaistam tukšā telpā. Visam pāri zilā tāle, starojošais gaiss. Vakara miers lēni un klusi lāsoja zemē kā sūnām cauri čalojošs strauts.

Viņi ieraudzīja viens otru abi reizē, katrs stāvēja sava ceļa līkumā. Viņa bija melnā ģērbā un spilgti izcēlās uz skaidrās debess fona; viņai aiz muguras rotaļājās divi bērni — zēns un meitene, seši un astoņi gadi veci, tie plūca puķes. Dažu soļu attālumā viņi pazina viens otru. Tikai acis nodeva viņu satraukumu, bet neatskanēja neviens skaļāks vārds, atraisījās vienīgi tikko manāms žests. Viņš bija ļoti apmulsis, viņai mazliet trīcēja lūpas. Viņi apstājās. Gandrīz čukstā izskanēja:

— Grācija!

— Jūs arī še!

Viņi sasniedzās rokas un stāvēja mēmi. Grācija pirmā centās klusumu gainīt. Viņa pateica, kur dzīvo, un jautāja, kur apmeties Kristofs. Mehāniski jautājumi un atbildes, ko viņi gandrīz nedzirdēja, ko viņi saprata tikai vēlāk, kad jau bija šķīrušies: viņi vēroja viens otra izskatu. Pienāca bērni. Viņa iepazīstināja tos ar Kristofu.

Sirdi viņam iezagās naidīgas jūtas pret tiem. Viņš uzlūkoja tos bez sirsnības un neteica nekā: viņš domāja tikai par Grāciju un vēroja tās skaisto seju, ko mazliet bija pārvērtis vecums un it kā slimība. Viņa acis mulsināja Grāciju. Viņa teica:

— Vai šovakar neatnāksiet pie manis?

Viņa minēja viesnīcas nosaukumu.

Kristofs jautāja, kur viņas vīrs. Viņa rādīja savu sēru tērpu. Viņš bija pārāk saviļņots, lai sarunu turpinātu. Viņš neveikli atvadījās. Bet, dažus soļus pagājis, pēkšņi pagriezās, piegāja pie bērniem, kas lasīja zemenes, drudžaini apkampa un noskūpstīja tos, un aizsteidzās.

Vakarā Kristofs atnāca uz viesnīcu. Grācija sēdēja verandā. Viņi iesēdās nomaļā kaktā. Tur bija tikai daži cilvēki — divi trīs sirmgalvji. Viņu tuvums Kristofu kaitināja. Grācija viņu vēroja. Viņš vēroja Grāciju, klusi atkārtodams tās vārdu.

— Es laikam esmu ļoti pārvērtusies, vai ne? — viņa jautāja.

Uztraukumā Kristofa sirds pukstēja strauji.

— Jūs daudz esat cietusi, — viņš sacīja.

— Jūs arī, — viņa līdzcietīgi atbildēja un ielūkojās Kristofa ciešanu un kaislību sagrauztajā sejā.

Viņiem trūka vārdu.

— Lūdzu, — brīdi klusējis, Kristofs teica, — iesim citur! Vai mēs nevarētu parunāt tādā vietā, kur mēs būtu divi vien?

— Nē, mans draugs, paliksim vien tepat. Paliksim tepat, te jauka sēdēšana, un kas nu uz mums skatīsies?

— Es nevaru brīvi runāt.

— Tā ir labāk.

Viņš nesaprata, kādēļ. Vēlāk, atcerēdamies šo sarunu, Kristofs nodomāja, ka Grācija viņam neuzticējās. Bet īstenībā viņa instinktīvi baidījās no jūsmīgām scēnām.

Pati to neapzinādamās, viņa centās savu sirdi pasargāt no pārsteigumiem. Viņai gandrīz patika šī tikšanās viesnīcas salonā, kur viņi nevarēja justies netraucēti, jo te viņai bija vieglāk noslēpt savu saviļņojumu.

Čukstos, bieži vien apklustot, viņi viens otram stāstīja savas dzīves svarīgākos notikumus. Grāfs Berenī pirms dažiem

mēnešiem bija kritis divkaujā, un Kristofs no viņas stāsta izjuta, ka ļoti laimīga viņa nav bijusi. Nomiris arī viņas pirmais bērns. Viņa vairījās no gaušanās. Tad viņa sāka izvaicāt Kristofu. Viņa likteņa stāstu klausīdamās, Grācija staroja sirsnīgā līdzjūtībā.

Dunēja zvani. Bija svētdienas vakars. Dzīve it kā apstājās ...

Grācija lūdza, lai viņš atnāktu parīt. Kristofs noskuma, ka viņa nesteidzās to atkal redzēt. Viņa sirdī jaucās līksme un sāpes.

Otrā dienā Grācija atrada iemeslu un aizrakstīja Kris-tofam, lai tas atnāk. Viņas vienkāršie vārdi Kristofu ielīksmoja. Šoreiz viņa to pieņēma savā viesistabā. Turpat bija arī bērni. Kristofs viņus uzlūkoja savādā nemierā un sirsnīgā maigumā. Viņam likās, ka mazā meitiņa — vecākā — ir līdzīga mātei; viņš nejautāja, kam līdzīgs ir zēns. Viņi tērzēja par Sveici, par laiku, par grāmatām, kas bija atvērtas uz galda, bet viņu acis runāja citu valodu. Kristofs cerēja, ka viņam laimēsies vēl intīmāk sarunāties ar Grāciju. Bet salonā ienāca kāda viesnīcas paziņa. Viņš redzēja mīlīgo laipnību, ar kādu Grācija sagaidīja svešinieci, un viņam likās, ka Grācijai nav nekādas starpības starp abiem viesiem. Viņš jutās sāpināts, bet tāpēc nedusmojās. Grācija abus viesus aicināja pastaigāties, Kristofs bija mierā. Kaut svešiniece bija skaista un patīkama, tās klātbūtne Kristofu tomēr garlaikoja, viņa diena bija zaudēta.

Grāciju viņš atkal satika tikai pēc divām dienām. Abas šīs dienas Kristofs dzīvoja tikai tai stundai, kad būs atkal pie viņas. — Bet arī šoreiz viņam nelaimējās pārvērst sarunas garu. Lai Grācija bija cik laipna un mīla būdama, viņa tomēr neatraisījās no savas atturības. Kristofs neviļus pats to vēl veicināja ar saviem ģermāniskajiem jūtu uzliesmojumiem, par kuriem viņa klusībā kaunējās un gluži instinktīvi sašuta.

Tad Kristofs aizrakstīja viņai vēstuli, kas viņu aizkustināja. Viņš rakstīja, ka dzīve esot tik īsa un viņu abu dzīve-jau tik tālu nostaigāta! Varbūt viņi vairs ilgi nevarēšot viens otru redzēt, tādēļ būtu sāpīgi un gandrīz noziedzīgi šo laiku neizmantot, lai izrunātos brīvi un vaļsirdīgi.

Viņa atbildēja dažas izjustas rindas. Viņa lūdza piedošanu, ka, pašai negribot, viņas sirdī vēl esot palikusi neuzti-

čība no tā laika, kad dzīve viņu ievainojusi. Viņa nevarot atradināties no savas atturības, katra dzīvāka jūtu izteiksme, kaut patiesa un sirsnīga, viņu uztraucot, pat baidot. Bet viņa jūtot atdzimušās draudzības dārgumu un tādēļ esot tikpat laimīga kā viņš. Viņa lūdza Kristofu pie sevis uz vakariņām.

Sirds Kristofam bija pilna pateicības. Savā viesnīcas istaba viņš gulēja gultā, galvu ieslēpis spilvenos, un raudaja. Ta bija atpestīšana no desmit gadu vientulības; kopš Olivjē nāves Kristofs bija gluži viens. Šī vēstule atnesa priecas vēsti viņa sirdij, kas ilgās tvīka pēc maiguma. Ak maigās jūtas! .. . Viņam bija jāmācās dzīvot bez tam! Nu Kristofs juta, cik ļoti viņam trūcis šī maiguma un cik daudz mīlestības sakrājies viņa sirdī.. .

Saldais un svētlaimīgais vakars, ko viņi pavadīja kopa .. . Kristofs varēja ar Grāciju runāt tikai par vienaldzīgiem jautājumiem, kaut viņi nekā negribēja viens no otra slēpt. Bet cik daudz mīļu, sirsnīgu vārdu viņš izrunāja, kad piesēdās pie klavierēm, pie kurām Grācija viņu aicināja ar savu skatienu un lika, lai viņš runā! Grāciju pārsteidza šī vīra sirds pazemība, jo viņa to pazina kā lepnu un kaislīgu cilvēku. Kristofam projām ejot, viņas mēmais rokas spiediens teica, ka viņi atkal viens otru atraduši un nekad vairs nezaudēs. — Vējš bija rimies, un lija lietus. Kristofa sirds dziedāja.

Grācijai bija atlicis šeit uzkavēties vēl tikai dažas dienas, un aizbraukšanu viņa neatlika ne par stundu. Kristofs neiedrošinājās ne lūgt, lai viņa paliek, ne gausties par to. Pēdējā dienā viņi izgāja staigāt kopā ar bērniem, un pēkšņi Kristofs izjuta tik lielu mīlestības un laimes prieku, ka gribēja viņai to pateikt. Bet viņa smaidīdama atturēja ar liegu kustību Kristofu:

— Lai paliek! Es jūtu visu, ko jūs varat pateikt.

Viņi atsēdās ceļa līkumā, kur bija tikušies. Aizvien vēl •smaidīdama, viņa ielūkojās ielejas klīdumā, bet viņas acis neredzēja ieleju. Kristofs vērās mīļajā sejā, kurā ciešanas bija atstājušas savas pēdas. Biezo matu melnumā jau zaigoja sudraba pavedieni. Viņš iedegās šīs miesas, šīs dvēseles sāpju plosītās un daudz cietušās miesas līdzjūtīgā un kaislīgā pielūgšanā Visās laika cirstajās brūcēs staroja viņas dvēsele. — Un klusi, drebošā balsī viņš — kā bezgalīgu žēlastību — lūdza . . . vienu viņas sirmo matu.

GRĀCIJA aizbrauca. Kristofs nevarēja saprast, kādēļ tā negribēja, lai viņš to pavada. Viņš nešaubījās par Grācijas draudzību, bet viņas atturība to sāpināja. Kad viņa aizbrauca, Kristofs nevarēja vairs šai vietā palikt ilgāk par divām dienām, viņš aizbrauca uz citu pusi. Viņš centās savas domas izklaidēt ceļojumos un darbā. Viņš rakstīja Grācijai. Viņa atbildēja tikai pēc divām trim nedēļām, un no viņas vēstulēm izskanēja rāma draudzība, bez nepacietības, bez nemiera. Viņš cieta, bet šīs vēstules viņam bija mīļas. Viņš apzinājās, ka viņam nav tiesības tai kaut ko pārmest; viņu jūtas vēl bija tik jaunas, tik nesen atjaunotas! Viņš trīcēja bailēs, ka varētu tās zaudēt. Un katra Grācijas vēstule bija tik draudzīga miera pilna, ka viņš būtu varējis tai uzticēties drošā paļāvībā. Bet Grācijai nebija ne mazākās līdzības ar viņu! . . .

Viņi bija norunājuši rudenī satikties Romā. Ja Kristofs-necerētu tikties ar Grāciju, viņš nebūtu priecājies par šo braucienu. Savā ilgajā vientulībā viņš bija ieradis sēdēt mājās,, viņam vairs nepatika klīst no vienas vietas uz otru, nepatika šī klaidonība, kas tik ļoti aizrauj mūsdienu cilvēces drudžaini dīkās dvēseles. Viņš baidījās mainīt savas ierašas, jo šāda maiņa ir bīstama pareizam garīgam darbam. Un Itālija viņu daudz nevaldzināja. Viņš pazina tikai itāliešu «vemtu» nejēdzīgo muziku un tenoru ārijas, ar kurām Vergīlija zeme periodiski sajūsmina ceļojošos literātus. Pret Itāliju Kristofs juta avangarda mākslinieka naidīgo neuzticību, zinādams, cik bieži Romas vārdu daudzina akadēmiskās rutīnas bēdīgie karotāji. Un viņa dvēselē vēl dzīvs bija tās instinktīvās antipātijas vecais raugs, ko visi ziemeļnieki savā sirdī glabā pret dienvidniekiem, vismaz pret to teiksmaino

oratoriskās pļāpības tipu, kāds ziemeļniekam liekas gandrīz katrs dienvidnieks. Par to domājot, Kristofs savieba nicīgu seju ... Nē, viņam nebija ne mazākā prieka tuvāk iepazīties ar šo tautu bez mūzikas. (Tā viņš to dēvēja savā parastajā pārspīlētībā, jo kāda gan nozīme mandolīnas strinkšķinā-šanai un aktieru gaudošanai pārspīlētās melodrāmās, kāds tam sakars ar tagadējās Eiropas jauno muziku?) Bet pie šīs tautas piederēja Grācija. Kādus ceļus gan Kristofs nebūtu gājis, lai viņu atkal atrastu? Vajag tikai aizvērt acis un nekā neredzēt, līdz viņš atkal satiks Grāciju.

ACIS aizvērt viņš bija ieradis jau sen. Jau daudzus gadus viņš slēpa savu dvēseles dzīvi aiz slēgtiem slēģiem. Un šajā vēlajā rudenī tas bija sevišķi vajadzīgs. Trīs nedēļas lietus lija vienā līšanā. Pār Šveices ielejām un pilsētām, kas trīcēja salā un mitrumā, nokarājās biezu, pelēku mākoņu lēveņi. Nevarēja gandrīz vairs atcerēties, cik silta bijusi saule. Lai atkal sevī sajustu uzkrājušos saules spēku, bija jārada vistumšākā nakts un tad aizvērto plakstiņu patvērumā jāienirst pazemes raktuvēs, tumšajās sapņu galerijās. Tur, akmeņogļu slāņos, gulēja mirušo dienu saule. Bet tie, kas visu mūžu salīkuši rakās tumsā, laukā izkāpa ar stīvu muguru, salauztiem locekļiem, drūmi kvēlošām acīm, kā gaismā izlidojuši naktsputni. Kristofs jau daudzreiz bija no raktuvēm gaismā iznesis ar grūtām pūlēm iegūto uguni, kas atkal sasildīja sasalušās sirdis. Bet ziemeļu sapņos jaušams sakurinātas krāsns siltums un noslēgtas istabas gaiss. Dzīvodams viņu pasaulē, cilvēks to nejūt, iemīl šo smacīgo siltumu, mijkrēsli un dvēseles sapņus, kas dzimuši nomāktā galvā. Cilvēks mīl to, kas viņam ir. Un ar to viņam jābūt mierā!...

Kad Kristofs, vagona kupejas stūrī snauzdams, izbrauca no Alpu kalnu joslas un ielūkojās dzidrās debesīs un gaismā, kas lija uz augsto kalnu nogāzēm, viņš jutās kā sapnī. Aiz kalnu sienas viņš atstāja dzisušās debesis un krēslaino dienu. Šī pārvērtība bija tik pēkšņa, ka viņš jutās drīzāk pārsteigts nekā priecīgs. Tikai pēc ilgāka laika viņa stingusī dvēsele lēnām atžilba, pamazām atkusa čaula, kas to bija ieslēgusi, un sirds raisījās no pagātnes ēnām. Bet, jo diena staroja gaišāka, jo maigāk Kristofu apskāva gaismas rokas, izgaisa

atmiņas par visu, kas bijis, un kāriem malkiem viņš dzēra pasaules skatīšanas prieku.

Ak Milānas ielejas! Dienas acis spoguļojas zilganos kanālos, kuru dzīslu tīkls vago sakuplojušos rīsa laukus. Asi un spilgti iezīmējas rudenīgo koku kalsenie un smuidrie stāvi, apauguši ar rūsganu sūnu pūkām. Ak da Vinči kalni, sniegainie, liegi dzirkstošie Alpi, kuru vijīgā līnija ietver apvārsni, apvīdama to sarkanām, oranži dzeltenām, zeltzalām un bālzilām bārkstīm! Pār Apenīniem tumst vakars. Tas lēni lien pa nelielo, bet kraujo kalnu sienām, kuru ritms atkārtojas un savijas kā farandola. — Un lejā cilvēka vaigu kā skūpsts skar jūras elpa un apelsīnkoku smarža. Ak jūra, latīņu jūra ar savu opāla gaismu, kuras mirdzumā aizmigušas līgo mazas laiviņas kā putni ar nolaistiem spārniem.

Vilciens apstājās jūras krastā pie zvejnieku ciemata. Pasažieriem paskaidroja, ka milzīgas lietus gāzes aizbērušas tuneli uz dzelzceļa stigas starp Ģenuju un Pizu; visi vilcieni tādēļ nokavējās vairākas stundas. Kristofs, biļeti nopircis līdz pašai Romai, par šo traucēkli bija sajūsmināts, bet viņa jautrība modināja citos pasažieros sašutumu. Viņš izlēca piekrastes smiltīs un, izmantodams vilciena kavēšanos, aizsteidzās pie jūras, kas viņu vilināja. Tā viņu ielīksmoja tik kvēlā priekā, ka, pēc divām stundām atskanot vilciena svilpei, viņš sēdēja laivā un garām skrejošajiem vagoniem sauca: «Laimīgu ceļu!» Šajā dzidrajā naktī viņš līgoja starojošajā jūrā gar smaržās kūpošo krastu, kura zemesragus apmaloja zemas cipreses. Viņš apmetās ciematā un nebeidzamā līksmē tur nodzīvoja piecas dienas. Viņš bija līdzīgs ilgi gavējušam cilvēkam, kam ēdiens modina neremdināmu apetīti. Gaisma, tu pasaules asinis, kas kā dzīvības straume plūsti bezgalības telpā, kas pa mūsu acīm, lūpām, nāsīm un visām ādas porām līsti mūsu miesā, — gaisma, kas dzīvībai esi vajadzīgāka nekā maize, — cilvēks, kas tevi redz bez taviem ziemeļu plīvuriem — tīru, kvēlojošu un kailu, tas savā sirdī brīnās, kā viņš bez tevis varējis dzīvot, un jūt, ka vairs nevar dzīvot, mūžam neilgodamies pēc tevis! ...

Piecas dienas Kristofs noreibis mazgājās saules staros. Piecas dienas viņš aizmirsa — pirmo reizi mūžā, — ka viņš ir mūziķis. Viņa būtības mūzika bija pārvērtusies gaismā. Gaisma, jūra un zeme: starojošā simfonija, ko spēlē saules

orķestris! Un ar kādu iedzimtu imeistaribu Itālija prot šo orķestri vadīt! Citas tautas glezno pēc dabas, itālietis rada kopā ar dabu, viņš glezro ar sauli. Krāsu mūzika. Viss ir mūzika, viss dzied. Vienkārša, sarkana, zeltā izmargota ceļmalas sēta, tai pāri divas cipreses ar cirtainu zelta lapotni; un visapkārt zaigojošas debess zilgmājs. Baltas, stāvas, šauras marmora kāpnes starp divām rožainām sienām zvīgo augšup uz zilu baznīcas fasādi. Krāsainie, aprikozu sarkanie, citronu dzeltenie, brūnie namiņi, starodami olīvkoku zaļumā, izskatās ka apburoši, nobrieduši augļi zalgojošā lapainē. Itālijas ainava sniedza tīri juteklisku baudu; acis bauda krāsas kā mēle sulīgu, smaržīgu augli. Kristofu šis jaunais gardums iesvēla neremdināmā, bērnišķīgā kārē; viņš sevi gandarīja par pelēko vīziju askētismu, kuras līdz šim bija viņa daļa. Viņa spirgti kūsājošā daba, ko liktenis bija nomācis, pēkšņi juta līksmu baudu dziņu, kam viņš nebija ļāvis vaļu; tā tvēra laupījumu, kas tai tika sniegts: smaržas, krāsas, balsu muziku, zvanu skaņas, jūras dziedāšanu, gaisa glāstus, gaismas siltos plūdus, kuros atraisījās novecojusī, nogurusī dvēsele.. . Kristofs nedomāja nekā. Viņš ļāvās svētlaimībai. No laimības straumes viņš izkāpa tikai tad, kad savu prieku gribēja izpaust tiem, kas bija viņa tuvumā: savam laiviniekam, vecam zvejniekam ar spriganām, grumbu apvilktām acīm, ar sarkanu Venēcijas senatora cepuri galvā, — savam vienīgajam draugam, kādam milānietim, kas, makaronus ēzdams, valbīja niknās Otello acis, zvīloši melnas naida dusmās (kaut īstenībā viņš bija apātisks un miegains vīrs), — viesnīcas sulainim, kas, ēdienu paplāti nesdams, staipīja kaklu un rokas, gorīja gurnus, kā eņģelis Bernīni gleznā, — mazajam Žanam, kas ceļmalā ubagoja, raidīdams koķetus skatienus uz visām pusēm un garāmgājējiem piedāvādams apelsīnu zaļā kātiņā. Kristofs uzsauca sveicienu garām braucošiem ormaņiem, kas, dziļi ratos sēdēdami, galvu nokāruši, gaudeni vilka savas dziesmas tūkstoš’ un vienu pantu. Un Kristofs pieķēra arī pats sevi: viņš dudināja Cavalleria rusticana. Savu brauciena mērķi viņš bija pilnīgi aizmirsis. Aizmirsta bija arī steiga, kas viņu dzina jo drīzāk atkal redzēt Grāciju . ..

Bet tikai līdz tai dienai, kad atkal sirdī atmodās mīļotās tēls. Vai to uzbūra kāds nejauši ceļā uztverts skatiens vai nopietnās, dziedošās balss skaņa, kas ietrīsējās gaisā? Kristofs pats to nezināja. Bet pienāca brīdis, kad no visām pusem — no olīvkoku apaugušiem pakalniem un Apenīnu augstajām, gludajām smailēm, kas liegi šķel biezās ēnas un spožo saules gaismu, no ziedošām un augļu svētībā līkstošām apelsīnu birzīm un no dziļi elsojošās jūras pretim staroja mīļās draudzenes smaidošais vaigs. No neskaitāmām telpas acīm vērās tikai Grācijas acis. No šīs krāšņās zemes viņa izplauka kā roze no cera.

Un pēkšņi Kristofs atžilba. Viņš iekāpa vilcienā un neapstādamies brauca uz Romu. Viņu nevaldzināja ne Itālijas krāšņums, ne tās diženās-pagātnes mākslas tempļi. Viņš neredzēja Romu, viņš negribēja redzēt nekā. Un tas, ko viņš, garām traukdamies, ieraudzīja — jaunos pilsētas kvartālus bez jebkāda stila, visas šīs četrstūrainās ēkas, — nemodināja dziļāku interesi.

Tiklīdz iebraucis, viņš steidzās pie Grācijas. .Viņa jautāja tam:

— Pa kuru ceļu jūs atbraucāt? Vai pakavējāties arī Milānā vai Florencē?

— Nē! — viņš atbildēja. — Ko es tur būtu kavējies?

Viņa smējās.

— Jauka atbilde! Un ko jūs domājat par Romu?

— Nekā, — viņš teica, — es vēl nekā neesmu redzējis.

— Tiešām?

— Tiešām gan. Nevienu pieminekli. No viesnīcas es nāku taisni pie jums.

— Lai Romu redzētu, jāsper tikai desmit soļu ... Paraugieties tepat pāri uz šo sienu ... Brīnišķīgs apgaismojums.

— Es redzu tikai jūs, — Kristofs sacīja.

— Jūs esat barbars, jūs redzat tikai savas domas. Un kad jūs izbraucāt no Šveices?

— Pirms nedēļas.

— Ko jūs visu laiku darījāt?

— Nezinu. Es neviļus apmetos kādā ciematā pie jūras. Es pat neatceros tā nosaukumu. Veselu nedēļu es gulēju vienā gulēšanā. Gulēju vaļā acīm. Es nezinu, ko redzēju, nezinu, ko sapņoju Man lieķas, es sapņoju par jums. Es tikai zinu, ka tas bija skaisti. Bet visskaistākais ir tas, ka es visu esmu aizmirsis ...

— Pateicos! — viņa klusi iesaucās.

(Viņš nedzirdēja to.)

— ... visu, — viņš turpināja, — visu, kas tur bija, visu, kas bijis senāk. Es esmu it kā jauns cilvēks, kas savu dzīvi tikai sāk dzīvot.

— Jums taisnība, — viņa teica un uzlūkoja Kristofu savām smaidošajām acīm. — Kopš mūsu pēdējās tikšanās jūs esat |oti pārvērties.

Kristofs arī uzlūkoja viņu un redzēja, ka tā vairs nav tā Grācija, par kuru bija domājis. Pārvērtusies šo divu mēnešu laikā viņa nebija. Bet viņš pats to skatīja citām acīm. Tur, Šveicē, seno dienu tēls, jaunās Grācijas vieglā ēna viņa skatienam bija aizsegusi tagadējo draudzeni. Itālijas saule gainīja ziemeļu sapņus, savas mīļotās patieso dvēseli un patieso miesu viņš redzēja dienas gaismā, dzīvā īstenībā. Cik tālu bija tā kalnu kaziņa, kas Parīzē bija nīkusi gūstā, un tā jaunā sieviete, ko viņš kādu vakaru satika drīz pēc viņas kāzām, lai tūda| atkal zaudētu! Mazā umbru madonna bija uzplaukusi par skaistu romieti:

Color vērus, corpus solidum et succi plenum. 1

Grācijas augums bija harmoniski pilnīgs, viņas miesa tvīka gurdenā cēlumā. Viņu apstaroja miera gars. Viņas lielākais prieks bija saules piemirdzēts klusums, svētlaimīga pašapcere, klusas dzīves laimes salda izbauda, ko zieme|u dvēseles pilnībā nepazīst nekad. No pagātnes viņa bija uzglabājusi lielo labsirdību, kas piestrāvoja visas viņas jūtas. Bet viņas skaidrajā smaidā bija daudz jaunu īpašību: melanholiska iejūtība, lēna gurdenība, viegla ironija un mierīga, gaiša saprātība. Gadi bija viņu ietinuši mazliet vēsā plīvurā, kas viņu sargāja no sirds maldiem. Reti viņa k|uva pilnīgi vaļsirdīga. Kaut viņa bija sirsnīga un maiga, viņas gudrais un modrais smaids neļāva uzliesmot kaislībām, ko Kristofs apvaldīja tikai ar lielām pūlēm. Bet arī viņai bija savas vājības, mirkļi, kad viņa ļāva vaļu savām kaprīzēm; reizēm viņa kļuva koķeta un, lai gan pati par to zobojās, tomēr necentās savu koķetēriju apslāpēt. Viņa neprata cīnīties ne ar apstākļiem, ne pati ar sevi. Tas bija bezgala labas un mazliet nogurušas dvēseles pazemīgs un kluss fatālisms.

‘ Košs sārtums, spēcīgs, dzīvības sulu pilns augums. (Latin.)

GRĀCIJA pieņēma savā mājā |oti daudz viesu un — vismaz arēji — daudz tos nesijāja. Bet, ta kā viņas tuvākie paziņas lielāko tiesu bija no tās pašas sabiedrības, dzīvoja tajā pašā atmosfērā, rīkojās saskaņā ar tām pašām ierašām kā Grācija, — šī sabiedrība bija diezgan vienota un harmoniska un asi atšķīrās no tās, ko Kristofs bija redzējis Vācijā un Francijā. Lielākā daļa piederēja pie senām itāliešu dzimtām, kuru asinīs reizēm jaunu spirgtumu lēja laulības ar ārzemniekiem. Te valdīja paviršs kosmopolītisms, kurā viegli sajaucās četru lielāko Rietumu nāciju valodas un garīgais saturs. Katra tauta te ienesa savu īpatnību: ebreji — nemieru, anglosakši — flegmu, bet tas viss tūdaļ tika izkausēts itāliešu tīģelī. Kad lielkundziskie laupītāji ilgus gadsimtus kādā rasē iespieduši savu augstprātīgo un kārīgo plēsīga putna profilu, tad metāls, kurā šis proifils izliets, var pārvērsties, bet spiedums paliek tas pats. Daži no šiem tēliem, kas šķita visitāliskākie: ar Luini smaidu, ar Ticiāna baudkāro un mierīgo skatienu, īsti Adrijas piekrastes vai Lombardijas līdzenumu ziedi, — bija izauguši no senajā latīņu zemē pār-dēstītiem ziemeļu krūmiem. Lai uz Romas paletes jauc, kādas krāsas grib, pamattonis vienmēr paliks romisks.

Nevarēdams savus iespaidus izanalizēt, Kristofs apbrīnoja gadsimtu senās kultūras, vecās civilizācijas elpu, ko izdvesa šīs dvēseles, bieži vien nenozīmīgas un vairāk nekā ikdienišķas. Bet no viņām izkūpēja tikko jaušams aromāts, kam nebija tverama satura; to radīja laipnā grācija, maigā jūtība visā būtnē, kas prata būt sirsnīga un labvēlīga un tomēr nezaudēja vieglo ironiju un savas situācijas apziņu; to radīja vērīgs smalkums skatienā, smaidā un spirgtajā, bezrūpīgajā, skeptiskajā, daudzpusīgajā, nepiespiestajā garā. Nekā stinguša un saspīlēta. Nekādas grāmatu gudrības. Te nebija jābīstas satikt kādu no Parīzes salonu psihologiem, kas glūnēja aiz sava pensneja stikliem, vai kādu vācu doktoru ar feldfēbeliski kategorisko pašgudrību. Tie gluži vienkārši bija

cilvēki — ļoti cilvēciski cilvēki, kādi jau bija bijuši Terencija un Scipiona Emiliana draugi. ..

Homo suni...

Skaista fasāde. Dzīve bija drīzāk šķietamība nekā īstenība. Tā sevī slēpa nedziedējamu vieglprātību, kāda ir vien-kopēja visu zemju augstāko aprindu sabiedrībai. Bet šejienes sabiedrībai raksturīga nacionāla īpatnība bija vaļīgs laiskums. Franču vieglprātību pavada nervoza drudžainība, nerimstoša smadzeņu darbība pat tad, kad tā traucas tukšā telpā. Itāliešu smadzenes prot atpūsties. Tās atpūšas gandrīz pāri par vajadzīgo mēru. Tās tīksmīgi atlaižas un snauž siltā paēnā uz mīkstiem epikureisma un ļoti elastīga, diezgan ziņkārīga, ironiska saprāta spilveniem; būtībā šim ironiskajam garam viss ir ārkārtīgi vienaldzīgs.

Nevienam no šiem cilvēkiem nebija noteikta uzskata. Politikai un mākslai viņi nodevās ar līdzīgu diletantismu. Viņu vidū bija sastopami valdzinoši raksturi, īsti itāliešu patricieši ar smalkiem vaibstiem, gudrām un lēnprātīgām acīm, nosvērtām manierēm, kuri ar izsmalcinātu gaumi un siltu sirdi mīlēja dabu, mākslas vecmeistarus, puķes, sievietes, grāmatas, labu ēdienu, tēviju, muziku ... Viņi mīlēja visu. Pret visu viņi juta vienādu maigumu. Reizēm likās, ka mīļš viņiem nav nekas. Un tomēr mīlestība viņu dzīvē bija liels un izšķirošs spēks, tikai ar to noteikumu, ka tā viņus netraucē. Viņu mīlestība bija tikpat bezrūpīga un laiska kā viņi paši; pat viņu kaislības bija mazliet mietpilsoniski mājīgas. So cilvēku izkoptais un harmoniskais prāts viegli samierinājās ar inertību, kurā asākie domu kontrasti satikās, cits citu neievainodami, un mierīgi, smaidoši, nogludināti sadzīvoja kopā. Viņus baidīja noskaidrota pārliecība un pārdroši slēdzieni, viņi jutās labi tikai pusspriedumu un pusdomu atmosfēra. Viņu gars bija konservatīvi liberāls. Viņiem bija vajadzīga vidēji augsta politika un māksla, kurā kā ērtā kūrortā nebija jabīstas no aizelsās un pārāk nemierīgas sirdsdarbības. Viņi saskatīja sevi Goldoni kūtrajos personāžos un Man-coni rāmajā gaismā. Bet tas netraucēja viņu burvīgo bezrūpību. Viņi nekad nebūtu teikuši, kā teica viņu lielie senči — [17]

<rPrimum vijere.. .» [17], bet drīzāk — «Dappritna, quieto uivere» 2.

Dzīvot mierīgi. Uz to klusībā tiecās, to gribēja pat visstiprākie no viņiem, kas vadīja politisko dzīvi. Ikviens no šiem mazajiem Makiavelli, kas pats sevi un citus valdīja ar saltu sirdi un saltu galvu, kas ar savu gaišo un neticīgo prātu mācēja izlietot visus līdzekļus savu mērķu sasniegšanai un kas visas savas draudzības spēja ziedot savai godkārībai, savu godkārību tomēr būtu ziedojis vienam vienīgajam: savam quieto vivere. Viņiem bija vajadzīgi ilgi dzīvības atslābuma periodi. Kad tie pagāja, viņi jutās spirgti un darbīgi kā pēc laba miega. Šiem nopietnajiem vīriem, šīm mierīgajām madonnām pēkšņi uznāca karsta dziņa runāt, smieties, jautri darboties, izšķiesties vieglos, vaļīgos žestos un vārdos, paradoksālās asprātībās, draišķīgā humorā: viņi tēloja opera buffa. Šajā itāliešu portreju galerijā reti bija redzami cilvēki ar pārpūlētu garu, ar metālisku spožumu acīs, nerimstošā garīgā darbā nomocītām sejām, kādas redzamas ziemeļos. Bet arī še, tāpat kā visur citur, netrūka cilvēku, kas cieta, alka un raizējās un savas brūces slēpa vienaldzības maskā, ar baudu ietīdamies aizmirstības plīvurā. Nemaz nerunājot par tiem, kas cieta no pēkšņi uzliesmojošām, dīvainām un maldā dzenošām kaprīzēm, kuras liecināja par līdzsvara trūkumu, kāds piemīt ļoti senām rasēm, kā plaisas, kas atveras Romas Ķampānijā.

Šo dvēseļu mīklainajā bezrūpībā, šajās mierīgajās, ironiskajās acīs, kurās klusi gailēja apslēpta traģika, bija daudz burvības. Bet Kristofs necentās to izdibināt. Viņš dusmojās, ka Grācija ap sevi pulcināja šos tukšos salonu mēlgaļus. Viņu kaitināja Grācija un šie ļaudis. Uz Grāciju viņš pukojās tāpat kā uz Romu. Viņš apmeklēja to aizvien retāk un klusībā dzīrās Romu atstāt.

KRISTOFS neaizbrauca. Pašam neapzinoties, viņu sāka valdzināt šī itāliešu sabiedrība, kas sākumā viņu bija kaitinājusi.

i Vispirms dzīvot. (Latin.)

* Vispirms dzīvot mierā. (Itāl.)

Kādu laiku viņš vairījās no cilvēkiem. Viņš klīda pa Romu un tās tuvāko apkārtni. Romas gaisma, zvīgojošie gaisa dārzi, Kampānija, kuru kā zelta josta apņem saules piestarotā jūra, viņam lēni vēra vaļā šīs burvju zemes noslēpumus. Kristofs zvērējās nespert ne soli, lai ietu skatīt mirušos pieminekļus, ko iedomājās nīstam; viņš īgni teicās gaidīt, lai tie nāk pie viņa. Un tie nāca: viņš nejauši tos satika, klaiņādams pa Mūžīgās Pilsētas pakalniem. Nemeklēdams viņš ieraudzīja saules rietā zvīļošo sarkano Forumu un pussagruvušās Palatina. arkas, kuru dziļumos laistījās zilas gaismas dzelmenis. Viņš staigāja pa bezgalīgo Kampāniju, pa rūsganās Tibras krastu un gar izpostītiem akveduktiem, šiem aizvēsturisko ērmu milzīgajiem skeletiem. Zilajā debess jumā vandījās biezas melnu mākoņu masas. Zirgos jādami, garas pātagas vīcinādami, zemnieki pa tuksnešainu klajumu bariem dzina lielus, pelēkus vēršus ar gariem ragiem; un pa seno kara ceļu, kas aizstiepjas putekļains un kails, satīriem līdzīgi gani, ap gurniem apjozuši pinkainas ādas, klusēdami dzina mazu ēzeļu un ēze-lēnu rindas. Tālā apvāršņa malā Sabinu kalnu grēda aizklīda olimpisku līniju slaidumā, un otrajā debess malā pacēlās senlaicīgās pilsētas sienas, San-Džovanni baznīcas fasāde, kurai pāri dejojošas statujas savus melnos siluetus cēla pret debesīm... Klusums... Saules versme... Ielejai pāri pāršalca vējš... Uz kādas statujas bez galvas, ar zāli apaugušam rokam, tupēja ķirzaka un nekustēdamās dzēra gaismu, ieklausīdamās savā mierīgi pukstošajā sirdī. Kristofs, kam galvā duča saules zvani (un dažreiz arī Kastelli vīns), smaidīdams sēdēja uz melnās zemes blakus salauztajai marmora figūrai, ļāvās snaudošai aizmirstībai un dzēra mierīgo un va-

rēno Romas spēku. — Tā viņš sēdēja, līdz tumsa nakts. — Te pēkšņi viņu žņaudza dīvainas bailes, viņš bēga no baigās vientulības, kurā lēni dzisa kvēlā gaisma ... Ak zeme, karstā, kaislīgā un mēmā zeme! Tavā drudžainajā mierā es vēl dzirdu tavu leģionu taures. Cik bangaiņi mutuļo dzīvība tavās krūtīs! Un cik lielas ir tavas atmodas slāpes!

KRISTOFS atrada cilvēkus, kuru dvēselēs vēl gailēja gadsimtiem deguša ugunskura ogles. Tās gruzdēja zem kapu pīšļiem. Varētu domāt, ka šī liesma izdzisusi līdz ar Madzīnī acīm. Bet tā atkal izšāvās dzīva. Tā pati senā liesma. Tikai retie gribēja to redzēt. Tā traucēja gulētāju mieru. Tā apkārt viesa spilgtu un skarbu gaismu. Tie, kas viņu nesa, — visi šie jaunekļi (vecākajam no viņiem vēl nebija ne trīsdesmit pieci gadi) bija brīvi gari ar ļoti dažādiem raksturiem, uzskatiem un ticību, bet visus viņus vienoja jaunās dzīves uguns kults. Viņi nevēroja partiju dogmas un domu sistēmas, viņu devīze bija domu drosme, gara un darbības patiesība un spars. Savu aizmigušo tautu viņi nesaudzīgi modināja. Pēc politiskās atdzimšanas, kad varoņu saucieni bija Itāliju augšāmcēluši no nāves miega, pēc nesenās saimnieciskās atdzimšanas šie jaunekļi traucās itāliešu domu izraut no kapa tumsas. lautas labāko vīru kūtrā un biklā bezdarbība, viņu garīgā gļēvulība, viņu tukšā liekvārdība sāpināja šos jauniešus kā negants apvainojums. Viņu balsis skaļi grandīja biezajā retorikas miglā un tikumiskās kalpības atmosfērā, kas jau gadsimtiem žņaudza viņu dzimtenes dvēseli. Viņi iedvesa tai savu nesaudzīgo reālismu un savu nenopērkamo godprātību. Skaidrs prāts, savienots ar enerģisku darbību, viņiem bija viss. Kaut savas personīgās pārliecības viņi varēja ziedot disciplīnas pienākumam, ko politiskā dzīve uzmāc ikvienam, viņu augstākais altāris un kvēlākā mīlestība tomēr bija patiesība. To viņi mīlēja ar karstu un bijīgu sirdi. Viens no šo jaunekļu vadoņiem 1, kad pretinieki viņu apvainoja un nopulgoja, mierīgā cēlumā tiem atbildēja:

«Bijājiet patiesību! To es jums saku ar skaidru sirdi

un bez dusmām. Es aizmirstu, ko jūs man ļaunu darījuši

1 Džuzepe Precollni, kas toreiz kopā ar Džovanni Papīni vadīja grupu «La Voce» («Balss»). (R. R.).

un ko varbūt es nodarījis jums. Esiet patiesi! Kur nav reliģiskas, nelokāmas un dziļas bijības pret patiesību, tur nav tikumiski cēlas dzīves, ziedošanās prieka, garīga dižuma. Vingrinieties šajā grūtajā pienākumā! Meli velk lejup to, kas melo, iekams viņš uzvarējis tos, pret kuriem savus melus vērš. Ko jums līdz ātri panākumi, kas iegūti ar meliem? Jūsu dvēseles saknes karāsies gaisā pār melu izgrauzto zemi. Es nerunāju kā jūsu ienaidnieks. Mūsu aizskartais jautājums stāv pāri mūsu domstarpībām, pat kad jūs savas kaislības lielīdamies dēvējat par tēvijas mīlestību. Ir vēl kaut kas lielāks nekā tēvija: cilvēka sirdsapziņa. Ir likumi, ko jums nebūs nelietīgi un velti valkāt, ja paši negribat būt nelietīgi itālieši. Ar jums runā cilvēks, kas meklē patiesību. Jums jādzird viņa sauciens] Ar jums runa cilvēks, kam vienīgā dziņa ir redzēt jūs lielus un skaidrus un ar jums kopā strādāt. Jo, vai jūs gribat vai negribat, mēs strādājam kopā ar visiem tiem, kas pasaulē dara patiesības darbu. Un viss mūsu darbs, ko mēs veiksim (arī tas, ko mēs nevaram paredzēt), būs mūsu kopdarbs, ja mēs strādāsim patiesības garā. Cilvēka augstākā un cildenākā īpašība ir tā, ka viņš meklē, saskata un mīl patiesību un spēj tai ziedoties. — Ak patiesība, tu visus, kas tevi glabā savā dvēselē, pacilā ar sava varenā spēka burvju elpu! ...»

Pirmo reizi, kad Kristofs dzirdēja šos vārdus, tie viņam likās viņa paša vārdu atbalss, un viņš juta, ka visi šie cilvēki ir viņa brāļi. Varbūt tautu un ideju cīņas nejaušības kādu dienu viņus dzīs karā citu pret citu, bet, lai viņi ir draugi vai ienaidnieki, viņi mūžam piederēs pie vienas un tās pašas cilvēces saimes. To viņi zināja tāpat kā Kristofs. To viņi bija zinājuši jau pirms viņa. Tie viņu jau pazina, iekams viņš iepazina tos. Jo viņi bija Olivjē draugi. Kristofs redzēja, ka viņa drauga darbus (dažus dzeju krājumus un dažas kritiskas esejas), ko Parīzē lasīja tikai šaurs draugu pulciņš, šie itālieši bija pārtulkojuši un pazina tos tikpat labi kā viņš.

Vēlāk viņš atklāja nepārejamo plaisu, kas šos cilvēkus šķīra no Olivjē. Par citiem viņi sprieda kā pilnīgi un tipiski itālieši, kas, savas rases domu pasaulē iesakņojušies, nevarēja pacelties pāri savai personai. Sveštautiešu darbos viņi meklēja tikai to, ko tajos gribēja atrast viņu nacionālais instinkts, bieži vien smēla to, ko paši bija tur neviļus ielikuši.

Kā viduvējus kritiķus un nožēlojamus psihologus viņus nodarbināja tikai pašu dzīve un kaislības, kaut viņi diezin cik karsti alka pēc patiesības. Itāliešu ideālisms nekad nespēj aizmirst pats sevi, pret Zieme|u pašaizliedzīgajiem sapņiem tas vienaldzīgs; tas visu pieskaņo tikai sev, savām dziņām, savam rases lepnumam, ko tas daudzina un slavē. Apzinīgi vai neapzinīgi tas mūžīgi darbojas terza Roma^1 labā. Tomēr jāatzīst, ka vairākos gadsimtos tas nav pārāk dedzīgi centies šo mērķi sasniegt. Skaistie itālieši, kas radīti enerģiskai darbībai, īstenībā darbojas tikai tad, kad viņus dzen kaislība, un tādēļ viņi drīz pagurst, toties, kad kaislība uzliesmo, viņi paceļas pāri visām citām tautām; to pierādīja viņu renesanse. — Viena no šīm lielajām vētrām taisni tagad sāka aizraut itāliešu jaunatni visās partijās: nacionālistus, sociālistus, jaunkatojus, brīvos ideālistus, visus patriotiski nesamierināmos itāliešus, ko apgaroja cerība un griba, visus imperatoru Romas, pasaules valdnieces pilsoņus.

Sākumā Kristofs redzēja tikai šo jauniešu cēlo dedzību un vienkopējās antipātijas, kas viņu saistīja ar tiem. Viņiem nebija grūti saprasties savā naidā pret augstākajām aprindām, ko Kristofs ienīda tādēļ, ka Grācija tās pulcēja ap sevi. Vēl vairāk nekā Kristofs viņi ienīda gļēvo apdomību, apatiju, kompromisus un klaunisko niekošanos — visas šīs pusē izteiktās domas, veiklo izlocīšanos starp visām iespējamībām, neizšķiroties ne par vienu. Kā pašticīgi autodidakti, kam nebija ne līdzekļu, ne laika sevi galīgi izkopt, viņi labprāt pārspīlēja savu iedzimto rupjību un savu mazliet skarbo, neaptēsto contadini^18 [19] toni. Viņi gribēja, lai viņus uzklausa. Viņi gribēja, lai viņiem uzbrūk. Visu viņi gribēja, tikai vienaldzību ne. Viņi ar vislielāko prieku būtu kļuvuši par pirmajiem upuriem, ja ar savu ziedošanos būtu varējuši atmodināt savas rases spēkus.

Pagaidām viņus neviens nemīlēja, un viņi necentās šo mīlestību iekarot. Kristofs neatrada dzirdīgas ausis, kad viņš Grācijai gribēja sākt cildināt savus jaunos draugus. Viņai nepatika tie, jo bija sveši viņas nosvērtajai, miermīlīgajai dabai. Un viņai bija taisnība: šo ļaužu rupjība, ar kādu viņi cīnījās par saviem cildenajiem mērķiem, bieži vien pret viņiem modināja naidu. Viņi bija dzēlīgi un izaicinoši, viņu kritikas asums apvainoja pat tos, ko viņi negribēja aizskart. Viņi bija pārāk pašapzinīgi un pārāk dedzīgi centās visu vispārināt un kategoriski apgalvot. Sabiedriskajā daibā viņi devās nenobrieduši, tādēj metās no vienas aizrautības otrā, aizvien ar lielu neiecietību. Viņi nesaudzēja sevi un kaislīgi iedegās savā darbā, viņus drīz nogurdināja pārmērīgais in-telektuālisms un pārāk agri sākta, saspringta darbība. Jaunām, tikko no čaulas izlobītām domām nav veselīgi kaist pašā saules versmē. Tad dvēsele sadeg. Nobriedums prasa laiku un mieru. Bet laika un miera viņiem nebija. Tas ir pārāk daudzu itāliešu talantu posts. Drudžaina un aukaina darbības steiga ir līdzīga alkoholam. Gars, kas to baudījis, no tās neatradinās tik viegli; viņa normālajai attīstībai draud briesmas visu mūžu palikt forsētā mākslotībā.

Kristofam patika šīs rupjās vaļsirdības skarbais spirgtums, kas tik asi atšķīrās no zelta vidusceļa gājēju seklās gļēvulības, šo vie di mezzo ļaužu nevarības, kuri dzīvoja mūžīgās bailēs no kompromitēšanās un kuri veikli prot nesacīt ne jā, ne arī nē. Bet drīz viņš pārliecinājās, ka arī šo ļaužu mierīgajai, laipnajai gudrībai ir sava vērtība. Mūžīgais cīņas stāvoklis, kādā dzīvoja viņa draugi, nogurdināja dvēseli. Kristofam likās, ka pienākums viņam liek iet pie Grācijas un aizstāvēt šos ļaudis, bet bieži viņš turp gāja, lai viņus aizmirstu. Bez šaubām, tie bija viņam pašam līdzīgi. Tie bija viņam pārāk līdzīgi. Tie šodien bija tādi, kāds viņš bija divdesmit gadu vecumā. Un dzīves straume atpakaļ netek. Kris-tofs ļoti labi zināja, ka viņš pats jau atmetis šīs varmācības un gāja uz mieru, kura noslēpums likās starojam Grācijas acīs. Bet kādēļ Grācija viņu kaitināja? ... Ak! Tikai tādēļ, ka savā mīlestības egoismā šo mieru viņš gribēja baudīt viens pats. Viņš cieta, domādams, ka Grācija savu svētību izdāļā visiem un visiem veltī savu apburošo vērību.

GRĀCIJA lasīja Kristofa dvēselē un savā piemīlīgajā vaļsirdībā kādu dienu viņam teica:

— Vai jūs dusmojaties uz mani, ka esmu tāda, kāda esmu? Neidealizējiet mani, mans draugs! Es esmu sieviete un neesmu labāka par citām. Es nemeklēju sabiedrību, bet atzīstos, ka tā man patīk, tāpat kā dažreiz patīk redzēt nenozīmīgas lugas izrādi, lasīt pavirši uzrakstītas grāmatas, ko jūs nicināt, bet kas mani izklaidē un nomierina. Es ne no kā nevaru atsacīties.

— Kā jūs varat ciest šos nelgas?

— Dzīve mani mācījusi nebūt sevišķi prasīgai. No viņas nevajag prasīt pārāk daudz. Ticiet man, tas jau ir daudz, ja cilvēks ap sevi var pulcināt krietnus un diezgan labsirdīgus cilvēkus, kas nekad nav ļauni... (Protams, tikai ar to noteikumu, ka no viņiem nekas nav jāgaida. Es ļoti labi zinu: ja man kaut kas no viņiem būtu vajadzīgs, tad mana sabiedrība nebūtu liela ...) Viņi ir man pieķērušies, un, kad es jūtu kaut mazliet mīlestības pret sevi, es visu citu laižu pār galvu. Jūs dusmojaties uz mani, vai ne? Piedodiet manu niecību! Bet es tomēr protu izšķirt, kas manī labāks un kas ļaunāks. Un tas, kas pieder jums, ir labākais.

— Man vajadzīgs viss, — viņš atbildēja saīguša balsi.

Bet viņš juta, ka Grācija teica patiesību. Par viņas jūtām pret sevi Kristofs bija tik pārliecināts, ka vienu dienu, vairākas nedēļas šaubījies, viņš jautāja:

— Vai tiešām jūs nekad negribētu? .. .

— Ko tad?

— ... mana but?

Taču tūdaļ atģidās:

— ... man atļaut piederēt jums?

Viņa pasmaidīja:

— Bet jūs jau esat mans, mīļais draugs.

— Jūs ļoti labi zināt, ko es domāju.

Grācija mazliet samulsa, bet tad. saņēma Kristofa rokas un uzlūkoja viņu gaisām acīm.

— Nē, mīļais draugs, — viņa teica sirsnīgi un maigi.

Viņš nevarēja runāt. Grācija redzēja, ka Kristofs ir noskumis.

— Piedodiet, es sāpinu jūs! Es zināju, ka jūs man to teiksiet. Mums jāparunājas vaļsirdīgi, kā labiem draugiem.

— Draugiem! — viņš skumji atsaucās. — Un vairāk ne?

— Nepateicīgais! Ko jūs vēl gribat? Mani precēt? .. . Vai esat jau aizmirsis tos laikus, kad jūsu acis redzēja tikai skaisto māsīcu? Toreiz man bija skumji, ka nesapratāt manas jūtas. Visa mūsu dzīve būtu bijusi citāda. Tagad man liekas, ka labāk ir tā, kā ir. Daudz labāk būs, ja savu draudzību mēs pasargāsim no kopdzīves pārbaudījumiem, no ikdienības, kurā vistīrākās jūtas beidzot tomēr pagrimst...

— To jūs sakāt tikai tādēļ, ka mani vairs tik dziļi nemīlat.

— Ai nē, es mīlu jūs tāpat kā senāk!

— Ak! To jūs man sakāt pirmo reizi!

— Mums noslēpumu vairs nevar būt. Redziet, es laulībai daudz neticu. Es zinu, ka mans laulības piemērs nav vēl pietiekošs pierādījums. Bet es daudz esmu paf to domājusi un daudz esmu novērojusi: laimīgas laulības ir ļoti retas. Laulība ir mazliet pretdabīga. Divas gribas un divas dvēseles nevar saslēgt kopā, vienu, ja ne abas divas nesakropļojot, un varbūt dvēselei tādēļ jācieš veltīgas mokas.

— Ak! — viņš nopūtās. — Man divu ziedošanās līksmu siržu, divu saskaņotu dvēseļu vienība šķiet vislielākais skaistums.

— Jūsu sapnis ir jauks. Bet taisni tādēļ dzīvē jūs cietīsiet vairāk nekā citi.

— Vai domājat, ka man nekad nebūs sievas, ģimenes, bērnu?... Nesakiet vis! Es viņus ļoti mīlētu! Vai jūs uzskatāt, ka šāda laime man nebūtu lemta?

— Nezinu. Kādēļ ne? Bet tas būtu iespējams tikai ar labu sievu, kas nebūtu ne pārāk gudra, ne pārāk skaista, kas būtu jums paklausīga un nekad jūs nesaprastu.

— Cik jūs ļauna!... Bet velti jūs par mani zobojaties. Laba sieva, kaut arī ne pārāk gudra, ir tomēr kaut kas jauks.

— Es nešaubos par to! Vai gribat, lai es jums tādu atrodu?

— Jel kļūsiet, es lūdzu jūs no visas sirds! Jūs plosāt manu sirdi. Kā jūs varat tā runāt?

— Ko tad es pateicu?

— Jūs mani nemīlat, jūs nemīlat mani nemaz, ja varat domāt par manu apprecināšanu ar citu sievieti.

— Gluži otrādi: taisni tādēļ, ka es jūs mīlu, es būtu laimīga, ja varētu ko darīt, lai arī jūs būtu laimīgs.

— Ja jūsu vārdi patiesi...

— Nē, nē, nerunāsim vairs par to. Ticiet man, tā būtu jūsu nelaime.

— Neraizējieties par mani! Es zvēru, ka bušu laimīgs, bet sakiet man patiesību: vai domājat, ka jūs pati būtu nelaimīga ar mani?

— Nelaimīga? Ai nē, mīļais draugs! Es pārāk jūs cienu un apbrīnoju, lai ar jums varētu nelaimīga būt... Un vai zināt, ko es jums teikšu: man liekas, es nekad vairs nevarēšu gluži nelaimīga būt. Es pārāk daudz esmu pieredzējusi, esmu tapusi filozofiska... Taču, ja man vaļsirdīgi jāsaka (Jūs pats man to lūdzāt! Vai nebūsiet dusmīgs?), tad dzirdieties pazīstu savu vājību un varbūt pēc dažiem mēnešiem es bušu tāda muļķe, ka nevarēšu ar jums gluži laimīga būt. Un taisni to es negribu, jo manas jūtas pret jums ir svētas, un es negribu, ka jūsu dzīvi varētu kas aptumšot.

Kristofs skumji atbildēja:

— Jā, to jūs sakāt tikai tādēļ, lai man rūgto pilienu saldinātu. Es jums nepatīku. Manā dabā ir jums nesimpātiskās īpašības.

— Ak nē jel, ticiet man! Nerādiet man tik bēdīgu seju! Jūs esat labs un mīļš cilvēks.

— Tad es jūs nesaprotu. Kādēļ mēs nevarētu saderet kopā?

— Mēs esam pārāk dažādi, un mūsu raksturi ir parak spilgti, pārāk individuāli.

— Taisni tādēļ es jūs mīlu.

— Es jūs arī. Un taisni tādēļ mums iznāktu nenovēršamas sadursmes.

— Ak nē jel!

— O jā! Vai arī, apzinādamas jusu pārākumu par sevi, es sāktu sevi nicināt, ka apgrūtinu jūs ar savu nenozīmīgo personu. Un tā man būtu jāatsakās pašai no sevis, jāklusē^1 un jācieš.

Kristofa acīs iezaigojas asaras.

— Ak nē! Nemūžam! Tad labak es pats būšu bezgala nelaimīgs, lai tikai jums manis dēļ nebutu jācieš . ..

— Esiet mierīgs, mans draugs ... Varbūt tās tikai manas iedomas... Varbūt es nemaz nevarētu tik laba būt, lai jums ziedotos.

— Jo labāk!

— Bet tad jūs būtu mans upuris un es mocītos ... Redziet, no visām pusēm neatrisināms jautājums. Paliksim, kādi esam! Kas pasaulē var būt labāks par mūsu draudzību?

Viņš pagrozīja galvu un mazliet rūgti pasmaidīja.

— Jār es tomēr redzu, ka sirds dzijumos jūs daudz mani nemīlat.

Viņa arī pasmaidīja, draudzīgi, mazliet melanholiski. Un nopūzdamās teica:

— Varbūt jums taisnība. Es neesmu vairs tik jauna, mans draugs.. Es jūtos nogurusi. Ja cilvēks nav tik stiprs kā jūs, tad dzīve viņu salauž... Ak jūs! Kad es jūs uzlūkoju, man liekas, es redzu astoņpadsmit gadus vecu puisi.

— Ak dievs, ar visu šo veco galvu, šīm grumbām, novītušo seju?

— Es zinu, jūs esat cietis tikpat daudz, cik es. Varbūt vēl vairāk. Es redzu to. Bet mani jūs dažreiz uzlūkojat ar jaunekļa acīm, un es jūtu, ka no jums izstrāvo spirgtas dzīvības šalts. Bet es esmu izdzisusi. Ak! Kad atceros savu seno dienu dedzību! Tie bija jauki laiki, kaut es nebiju laimīga! Tagad man nav vairs spēka nelaimīgai būt. Manā dvēselē burbuļo mazs mazs dzīvības avotiņš. Es nekad vairs nevarētu iedrošināties tik bīstamā pārbaudījumā doties, kāda ir laulība. Ak, senajās jaunās dienās!... Ja toreiz viens, ko es pazīstu, man būtu pamājis ar roku! ...

— Un tad? Kas tad būtu bijis? Stāstiet! ...

— Nē, nē, kādēļ?

— Tātad: ja es toreiz... Ak dievs!

— Ko?! Ja jūs toreiz? Es nekā neesmu teikusi.

— Es tomēr sapratu. Jūs esat cietsirdīga.

— Labi, bet toreiz es biju neprātīga.

— Jo ļaunāk.

— Nabaga Kristot! Es nevaru izrunāt vairs ne vārda, jūs nesāpinādama. Es neteikšu vairs nekā.

— Tomēr, tomēr! Sakiet... sakiet kaut ko!

— Ko tad?

— Ko labu.

Viņa sāka smieties.

— Nesmejieties!

— Bet tad neesiet skumīgs!

— Kā lai neskumstu?

— Jums nav iemesla. Ticiet man!

— Kā to lai saprotu?

— Jums ir draudzene, kas jūs mīl no visas sirds.

— Vai patiesi?

— Vai tiešām jūs neticat, ja es jums to saku?

— Sakiet vēl!

— Vai tad vairs nebūsiet skumīgs? Vai nebūsiet vairs nepieticīgs? Vai apmierināsieties ar mūsu mīļo draudzību?

— Man jāapmierinās.

— Ak nepateicīgais, nepateicīgais! Un jus sakāt, ka mani mīlat? Bet liekas, es mīlu jūs vairāk nekā jūs mani.

— Ak, kaut tā būtu!

Kristofs to izteica tik dedzīgā mīlestības egoisma uzliesmojumā, ka viņai uznāca smiekli. Arī viņš smējās un uzmācās Grācijai ar savu lūgumu:

— Sakiet man to...

Brīdi Grācija klusēja un uzlūkoja Kristofu, tad pēkšņi noliecās pie viņa un viņu noskūpstīja. Tik negaidīti! Viņam aizrāvās elpa. Viņš gribēja Grāciju apskaut. Bet viņa jau bija atraisījusies. Mazā salona durvīs viņa atskatījās uz Kristofu, pielika pirkstu pie lūpām, liegi izdvesa: «Klusu!» — un pazuda.

NO TAS dienas Kristofs ar viņu nerunāja vairs par mīlestību un viņas tuvumā nejutās vairs tik nomākts. Izgaisa svārstība starp piespiesto klusēšanu un nevarīgi slēpto kaislību, un viņu attiecībās radās vienkārša un apvaldīta intimitāte. Tā draudzībā atalgojas vaļsirdība. Nebija vairs apslēpto mājienu, ilūziju, bažu. Viņi pazina viens otra dziļākās domas. Kad Kristofs, satikdamies ar Grāciju to vienaldzīgo laužu sabiedrībā, kuri viņu kaitināja, atkal sāka iekaist nepacietībā, dzirdot, ka draudzene ar tiem tērzē par ikdienišķiem salonu niekiem, viņa uzlūkoja Kristofu un pasmaidīja. Ar to Kris-tofam pietika. Viņš zināja, ka viņi bija abi kopā, un atkal viņa sirdi auklēja miers.

Mīlētā cilvēka tuvums fantāzijai izrauj tās nāvīgo dzeloni, iekāres drudzis rimstas, un dvēsele priecājas par mīļās

sievietes šķīstu iegūšanu. — Grācija visā apkārtnē izstaroja savas harmoniskās būtnes klusējošo burvību Ik žesta vai balss skaņas pārspīlētība — kaut netīša — viņu apvainoja kā kaut kas nedaiļš, samākslots. Viņas garīgais smalkums pamazām ietekmēja Kristofu, drīz viņam vairs nebija vajadzīga bremze, kas savalda viņa kaislīgo temperamentu. Viņš ieguva nosvērtību un spēku, kas bija jo lielāks tādēĻ ka tas nebija jāizšķiež veltīgos uzliesmojumos.

Viņu dvēseles līgoja saskaņā. Kristofa morālais spēks Grāciju atraisīja no snaudas, kurā viņa smaidīdama bija ļāvusies dzīves saldām baudām. Viņā atmodās tiešāka un dzīvāka interese par sadzīves garīgajām parādībām. Senāk Grācija tikai reti lasīja grāmatas un, taisnību sakot, gurdā laiskumā šķirstīja vienas un tās pašas grāmatas lapas, bet tagad viņa iedegās ziņkārībā par citām domām un drīz izjuta to valdzinošo spēku. Mūsdienu domu pasaules bagātība, kuru viņa gan pazina, bet kurā neiedrošinājās viena iet, viņu vairs nebaidīja, kopš viņai bija drošs līdzgaitnieks, kas viņu vadīja. Pašai nemanot un negribot, viņa sāka iepazīties ar to jauno Itāliju, kuras dumpīgais cīņas spars tik ilgi viņai nebija paticis.

Bet vissvētīgāko iespaidu šī savstarpējā garīgā saskaņa darīja uz Kristofu. Mīlestībā bieži novērots, ka vājākais no abiem dod vairāk, nevis tādēļ, ka stiprākais mazāk mīl, bet tādēļ, ka tas vairāk ņem. Tā Kristofu reiz ar savu bagātību bija apveltījis Olivjē gars. Bet viņa jaunā pārjutekliskā laulība bija daudz auglīgāka, jo Grācijai pūrā bija tas retais dārgums, kas slimīgajam Olivjē bija svešs: prieks. Dvēseles un acu starojošais prieks. Šo latīņu debesu smaids, kas apmirdz vissīkāko lietu nedai|umu, ar ziediem apvij veco sienu akmeņus un savu kluso spožumu lej ari bēdās.

Grācijas sabiedrotais bija pavasaris, kas atkal modās. Siltajā, snaudošajā gaisā brieda jaunas dzīvības sapnis. Jauno lapu zaļums līksmi savienojās ar olīvu peleko sudrabu. Zem sagrauto akveduktu tumšsarkanajām arkam ziedeja baltie mandeļkoki. Atdzimušā Kampānijā līgojās zaļas zāles jūra un dzirkstīja jautru magoņu liesmas. Dārzu maurā tecēja mēļu anemonu strauti un klājās vijolīšu segas. Pa pīniju stumbriem augšup kāpa glicinijas, un vējš, kas pūta pār pilsētu, atnesa rožu smaržu no Palatina.

Viņi abi kopā gāja staigāt. Atraisījusies no sava austrumnieciskā gurduma, kurā viņa snauda ilgas stundas, Grācija pēkšņi pārvērtās. Viņai patika staigāt. Slaida augumā, ar garām kājām, spēcīgu un vijīgu viduci viņa siluetā bija līdzīga Primatičo Dianai. — Visbiežāk viņi gāja uz vienu no tām villām, ko bija pasargājis vētras virpulis, kas krāšņo settecento^1 Romu nogremdēja pjemontiešu barbarisma bangās. Vismīļākā viņiem bija Mateī villa — šī senās Romas zemessargs, kura pakājē izbeidzas tuksnesīgās Kampānijas viļņainie pauguri. Viņi soļoja pa ozolu gatvi, kuras augstā velve ietver zilo pakalnu grēdu, jaukos Albanas kalnus, kas iztālēm liekas kā klusi pukstoša sirds. Gar visu ceļu stiepās Romas laulāto pāru kapenes, un viņu grūtsirdīgās sejas, viņu uzticīgi kopā savītās rokas ik mirkli pavīdēja koku la-painē. Gatves galā Grācija un Kristofs atsēdās rožu lapenē blakus baltam sarkofagam. Visapkārt tuksnesis. Dziļš klusums. Lēni lāsojoša, it kā ilgās mirstoša fontāna liegā šalkoņa. Viņi sarunājās čukstēdami. Grācijas skatieni maigā paļāvībā iegrima drauga acīs. Kristofs stāstīja par savu dzīvi, savām cīņām un pārciestajām sāpēm, un viņa ciešanās vairs nebija nekā skumja. Grācijas tuvumā, viņas acu miera svētībā viss likās vienkāršs. Viss bija tāds, kādam tam vajadzēja būt... Arī viņa stāstīja. Kristofs gandrīz nedzirdēja, ko viņa teica, bet nezaudēja nevienu viņas domu. Viņas dvēsele piederēja viņam. Viņš pasaulē lūkojās ar viņas acīm. Visur viņš redzēja tikai viņas acis — viņas mierīgās acis, kurās kvēloja dziļi slēpta uguns; viņš redzēja tās antisko statuju skaistajās sejās, to mēmo skatienu noslēpumā; redzēja tās Romas debesīs, [20] 'kas smējās pār kuplajām cipresēm un smaidīja zvīļosi melno akmensozolu lapās, kurās šaudījās saules bultas.

Grācijas acis viņa sirdij atvēra latīņu mākslas izjūtu. Senāk viņš bija vienaldzīgs pret itāliešu mākslas darbiem. Barbariskais sapņotājs, lielais lācis, kas bija iznācis no vācu meža, neprata baudīt daiļo, it kā ar medus mirdzumu zeltīto marmora tēlu jutekliski liego burvību. Vatikāna vecmeistarus viņš gluži vienkārši ienīda. Viņš nevarēja ciest šīs trulās sejas, šīs sievišķīgo vai masīvo figūru proporcijas, banālo un noapaļoto miesas formu ideālu un visus šos prieka zēnus un gladiatorus. Žēlastību viņš juta tikai pret dažām portreju statujām, bet šis žanrs viņu neinteresēja. Viņu nevaldzināja arī bālie, vaibstīgie florentīniešu darbi, slimīgās madonnas, prerafaelitu Afrodītcs, bālasinīgas, diloņsirdzīgas, afektētas un izģindušas. Un sarkanās, stulbās karavīru un atlētu figūras, kas visā pasaulē izplatītas no Siksta kapelas freskām, viņam likās kā kustoniska lielgabalu barība. Tikai pret Mikelandželo, pret viņa traģiskajām ciešanām, dievišķīgo naidu un šķīsto kaislību svinīgo nopietnību Kristofs juta klusu, dziļu bijību. Tāpat kā lielais meistars, Kristofs tīrā un barbariskā mīlestībā pielūdza viņa jaunekļu svēto kailumu, tramīgās un mežonīgās jaunavas, kam bija vajātu zvēru izskats, un skumjo Auroru, Madonnu ar nemierā zibošām acīm, kurai krūtīs iekodies bērns, un skaisto Liju, ko būtu gribējis sev par sievu. Bet moku plosītā varoņa dvēselē Kristofs bija redzējis tikai pats savas dvēseles apgarotu atspoguļojumu.

Grācija viņam atvēra jaunas mākslas pasaules vārtus. Viņš iepazina Rafaela un Ticiāna cēlo, gaišo mieru. Viņš saskatīja klasiskā ģēnija apgaroto spožumu, redzēja, ka tas kā lauva valda pār iekaroto un izveidoto formu pasauli. Viņš redzēja lielā venēcieša zvīļošo vīziju, kas iededzināja sirdi un kliedēja biezās miglas, kas ietina dzīvi; viņš izjuta latīņu gara vareno valdonību, kurš prot ne vien citus uzvarēt, bet pēc uzvarām arī sevi savalda visbargākajā disciplīnā un prot no kaujas laukā pamestā laupījuma izraudzīties visdārgāko. — Olimpiskās portrejas un Rafaela Stanze 1 Kristofa sirdi piepildīja ar daudz bagātāku muziku nekā Vāgnera kompozīcijas. Skaidro līniju, cēlo celtņu, harmonisko grupu [21]

II imizika! Mūzika, ko izstaro seju, roku, burvīgo kāju, drapē-liju un žestu pilnīgais daiļums! Apgarotība, mīlestība, mī-II lestības avoti, kas izšalc no šīm dvēselēm, no šīm jaunajām miesām! Gara un jutekliska prieka spēks. Jaunavīgs maigums, ironiska gudrība, mīlestībā tvīkstošu ķermeņu stiprā I un kaislā elpa, starojošais smaids, kurā izgaist ēnas, kurā .aizmieg kaislības. Drebošie dzīvības spēki, kas slienas kā-| jās kā Hēlija kumeļi, bet ko savalda braucēja mierīgā roka ...

Un Kristofs klusībā sev jautāja:

«Vai tiešām nav iespējams savienot Romas spēku un mieru tāpat, kā tos savienoja viņi? Tagad labākie cilvēki dzenas tikai pēc viena vai otra, pēc miera vai spēka, un vienmēr tā, |i ka viens otram tie nes ļaunu. Liekas, ka par visām tautām vairāk taisni itālieši zaudējuši to harmonijas garu, ko pali zina Pusēns, Lorēns un Gēte. Vai tiešām vēlreiz kādam svešiniekam būs viņiem jāpierāda šīs harmonijas vērtība? ... Un kas to mācīs mūsu mūziķiem? Mūzikai vēl nav bijis sava Rafaela. Mocarts ir tikai bērns, mazs vācu buržuā ar drudžainām rokām un jūtīgu dvēseli; viņš ir pārāk pļāpīgs un pārāk daudz žestikulē, viņš runā, raud un smejas par katru nieku. Un ne gotiskais Bahs, ne Bonnas Prometejs, kas cī-ļ nījās ar ērgli, ne viņa titāniskie pēcnieki, kas debesis piekliedza ar saviem zaimiem, neviens nekad nav skatījis dieva smaidu ...»

Kopš Kristofs bija redzējis šo smaidu, viņš kaunējās par savu muziku. Viņa neauglīgās trauksmes, pārspīlētās kaislības, viņa nekautrīgās vaimanas, visa šī pašizrāde, šis mēra sajūtas trūkums, viss viņam likās nožēlojams un apkaunojošs. Ganāmpulks bez gana, karaļvalsts bez karaļa. — Cilvēkam jābūt valdniekam pār dumpīgo dvēseli...

Sājos mēnešos Kristofs šķita muziku aizmirsis. Viņš nerakstīja gandrīz nekā un nejuta arī dziņu rakstīt. Viņa dvēselē, ko apaugļoja Roma, brieda noslēpumains auglis. Viņa dienas aizritēja sapņos un skurbumā. Arī dabā, tāpat kā viņa būtnē, bija iestājies agrais pavasaris, kad atmodas gurdajai tvīksmei piejaucas līksms baudu reibonis. Daba un viņš — viņi abi sapņoja, apkampušies kā mīlētāji, kas miegā kļaujas viens pie otra. Kampānijas drudžainais noslēpums viņam vairs nelikās naidīgs, viņu vairs neuztrauca. Viņš bija valdnieks pār šo traģisko skaistumu: savās skaujās viņš turēja aizmigušo Demetru.

APRĪLI Kristofam no Parīzes pienāca uzaicinājums diriģēt tur vairākus koncertus. Piedāvājumu neapsvēris, viņš gribēja to atraidīt, bet uzskatīja par savu pienākumu parunāt par to ar Grāciju. Viņam bija prieks visu stāstīt un visu uzticēt draudzenei; tā viņš ļāvās ilūzijai, ka Grācija dzīvo līdzi viņa dzīvi.

Šoreiz viņa sagādāja Kristofam dziļu vilšanos. Viņa lūdza, lai Kris-tofs pasaka piedāvājuma noteikumus un tad ieteica tos pieņemt. Kristofs bija bēdīgs: šajā padomā viņš saskatīja Grācijas vienaldzības pierādījumu.

Varbūt Grācijai pašai kļuva žēl, ka viņa izteica šo padomu. Bet kādēļ Kristofs viņai to lūdza? Jo biežāk viņš lika Grācijai izšķirt viņa gaitas, jo atbildīgāka tā jutās par sava drauga darbību. Savstarpējās domu apmaiņas rezultātā viņa bija Kristofam laupījusi daļu no tā gribas. Kristofs bija viņai atklājis, ka darbošanās ir cilvēka pienākums, un viņa negribēja, ka tas atvaira savu pienākumu. Labāk nekā Kristofs viņa pazina to vājinošo spēku, kas slēpts Itālijas zemes elpā un kas iešalc dzīslās un iemidzina gribu kā siroko nodevīgā inde. Cik bieži viņa pati jau bija izjutusi šīs nāvējošās burvības varu, un viņai nebija spēka tai pretoties! Visu sabiedrību, kurā viņa dzīvoja, bija pārņēmusi šī dvēseles malārija. Pat visstiprākie reiz bija krituši tai par upuri, tā bija sagrauzusi Romas vilkumātes bronzā lieto spēku. Roma izdvašo nāvi: tur pārāk daudz kapu. Daudz veselīgāk tur apmesties tikai uz īsu laiku nekā tur dzīvot. Tur viegli var zaudēt sakaru ar savu laiku: tā ir vilinoši bīstama jaunekļiem, kam vēl jānostaigā ilgi un gari dzīves ceļi. Grācija saprata, ka pasaule, kurā viņa dzīvoja, nevar darbīgi ierosināt dziļu mākslinieku. Un, kaut viņas draudzība pret Kristofu bija dziļāka nekā pret jebkuru citu (viņa neiedrošinājās pati to atzīt), viņa nebūtu ļaunojusies, ja Kristofs aizbrauktu. Ai, cik ļoti Grāciju nogurdināja viss, ko viņa Kristofā mīlēja: tā pārāk dedzīgais prāts, dzīvības spēka pārpilnība, kas, ilgus gadus krājusies, nu izstrāvoja ar joni; tas viss traucēja viņas mieru.

Un varbūt Kristofs nogurdināja Grāciju arī ar to, ka viņa mūžīgi jutās apdraudēta no drauga skaistās un aizkustinošās,, bet mokošās mīlestības, pret kuru viņai bija jābūt mūžīgā nomodā. Tādēļ gudrāk bija dzīvot no viņa tālumā. Grācija baidījās pat sev atzīties, ka tās ir viņas domas; Viņa centās sevi pārliecināt, ka domā tikai par Kristofa interesēm

Viņai netrūka dibinātu iemeslu. Toreizējā Itālijā mūziķim bija grūta dzīve, muzikālā dzīve bija nomākta, spailēs ie-žņaugta. Par fabrikām pārvērstie teātri piekvēpināja, piekūpināja to zemi, kuras mūzikas ziedi vēl nesen piesinaržoja visu Eiropu. Kas negribēja piebiedroties klaigātāju baram, kas negribēja vai nevarēja strādāt šajā fabrikā, tas bija notiesāts uz trimdu un grūtu dzīvi bez gaisa un bez gaismas. Radošais gars gan nebija izsīcis, bet visa apkārtne to dzina uz bezdarbību un bojā eju. Kristofs bija saticis dažu labu jaunu muziki, kurā bija atdzimusi viņu rases melodiju meistaru dvēsele un daiļuma instinkts, kas iedvesmoja seno laiku meistarisko un vienkārši skaidro mākslu. Bet kas par viņiem likās zinis? Ne viņu darbus spēlēja., ne izdeva. Tīro simfoniju neviens nesaprata, un neviens neklausījās tādu muziku, kas nebija izkrāsota un nejēdzīgi izpušķota ... Un tā viņi dziedāja paši sev, viņi dziedāja nogurušā un beidzot pavisam izdziestošā balsī. Kam lai strādā? Labāk gulēt... — Kristofs no visas sirds būtu gribējis viņiem palīdzēt. Bet, ja arī tas būtu viņa spēkos, šo muziku aizdomīgā godkārība nebūtu to pieļāvusi. Lai Kristofs darīja ko darīdams, viņš bija tiem tikai svešinieks, un itāliešiem, senas rases pēctečiem, ikviens svešinieks, lai tas būtu diezin cik sirsnīgs un patiess pret viņiem, bija tikai barbars. Viņi atzina, ka viņu mākslas posts ir pašu mājas jautājums un noskaidrojams tikai pašiem Kaut ar draudzības apliecinājumiem viņi bija ļoti izšķērdīgi, tomēr savas dzimtas durvis viņi Kristofam neatvēra. — Ko viņš vairs varēja te darīt? Viņš taču nevarēja ar tiem konkurēt un censties laupīt viņiem to šauro stūrīti zem saules, par kuru viņi paši vēl nebija droši! ...

Turklāt ģēnijs nevar dzīvot bez maizes. Mūziķim vajadzīga mūzika — viņam mūzika jādzird, viņam mūzika jārada pašam. īslaicīga noslēgtība no cilvēku sabiedrības garam ir svētīga, jo tas koncentrējas sevī. Bet tikai ar noteikumu, ka tas atkai var celties brīvs. Vientulība ir cēla, bet tā nāvē mākslinieku, kam beidzot vairs nav spēka no tās atkratīties.

Sava laika dzīve, kaut tā būtu netīra un ska|a, jādzīvo līdzi; mūžam ir jādod un jāņem, jādod un jādod, lai atkal saņemtu. — Kristofa laikā Itālija vairs nebija lielais mākslas tirgus, kas tā reiz bija un varbūt atkal reiz būs. Domu tirgi, kuros visas tautas apmaina savas dvēseles, tagad ir ziemeļos. Kas grib dzīvot, tam jābrauc turp.

Ja Kristofs būtu bijis viens, viņam būtu derdzies atkal mesties dzīves kņadā. Bet Grācija viņa pienākumu apzinājās skaidrāk nekā Kristofs pats. Un tā no viņa prasīja vairāk nekā pati no sevis. Bez šaubām, tāpēc, ka viņa to vairāk cienīja. Un arī tādēļ, ka viņai tā bija ērtāk. Kristofu viņa rosināja uz darbību, bet pati sargāja savu mieru. — Dusmoties viņš neuzdrošinājās. Grācija bija līdzīga Marijai: viņa bija izraudzījusies labāko daļu. Dzīvē katram sava loma. Kris-tofam bija lemta darbība. Viņai pietika ar to, ka viņa dzīvoja. Un Kristofs vairāk nekā no viņas neprasīja ...

Vairāk nekā, tikai lai Grācija viņu mīl un, ja iespējams, mazliet vairāk sevis dēļ un mazāk viņa dēļ. Jo Kristofs nebija Grācijai diezin cik pateicīgs par viņas draudzības nesavtību, kura jau bija tik liela, ka viņa domāja tikai vairs par sava drauga labumu, bet drauga sirsnīgākā vēlēšanās bija, lai par to nedomā.

Viņš aizbrauca. Viņš bija tālu no viņas. Bet viņš nešķīrās no viņas. Kāds trubadūrs senā dziesmā saka: «No savas draudzenes draugs šķiras tikai tad, kad dvēsele tam piekrīt.»

OTRA DAĻA

AR SMAGU sirdi Kristofs iebrauca Parīze. Tā biļa pirmā reize pēc Olivjē nāves, kad viņš atkal ieradās šajā pilsētā. Viņš vairs negribēja to redzēt nekad.

Sēdēdams fiakrā, kas viņu no stacijas veda uz viesnīcu, Kristofs neiedrošinājās lūkoties laukā pa logu; pirmās dienas viņš nosēdēja savā istabā un nekur negāja. Viņu baidīja atmiņas, kas glūnēja aiz durvīm. Bet kas tās bija par bailēm? Vai viņš pats to zināja? Vai tās bija bailes, un viņam tiešām tā likās, ka pagātne atkal visur celsies augšā dzīvu cilvēku izskatā? Bet varbūt viņš baidījās tos atrast mirušus? ... Pret šīm jaunajām sērām viņa instinkts gandrīz neapzināti bruņojās ar dažādām viltībām. Un taisni tādēļ (varbūt pats to neapjauzdams) Kristofs viesnīcu bija izraudzījies tālāk no tā kvartāla, kur senāk bija dzīvojis. Un, kad pirmo reizi Kristofs gāja pa ielām, dodamies uz koncertzāli, kur viņam bija jādiriģē orķestra mēģinājums,, atkal ap sevi juzdams Parīzes dzīvi, viņš ilgi vēl negribēja atvērt acis, negribēja redzēt to, ko redzēja, spītīgi centās neredzēt, ko kādreiz bija redzējis. Viņš vairījās no visa, cenzdamies sev iedvest:

«Es zinu, zinu jau, esmu to jau redzējis . .»

Mākslā un politikā aizvien vēl ārdījās tā pati neiecietīgā anarhija. Aizvien vēl tas pats Gadatirgus. Tikai aktieri bija mainījuši lomas. Toreizējie revolucionāri bija pārvērtušies par buržuā, toreizējie pārcilvēki kļuvuši par modes varoņiem. Seno dienu neatkarīgie gari centās nožņaugt šīs dienas neatkarīgos garus. Tie, kas pirms divdesmit gadiem bija jauni, tagad kļuvuši konservatīvāki nekā vecie, pret kuriem viņi toreiz cīnījās; un jaunatnācējiem kritiķi liedza dzīves tiesības. Šķietami nekas nebija pārvērties.

Un tomēr viss bija citādi..

«Mīļais draugs, piedodiet man! Cik Jūs laba, ka nedusmojaties par manu ilgo klusēšanu. Jūsu vēstule mari atnesa svētību. Dažas nedēļas es dzīvoju briesmīgā dvēseles nemierā. Man nebija nekā. Es biju zaudējis Jūs. Un te es jūtu baigu tukšumu, jo nav vairs to, ko esmu zaudējis. Nav neviena no senajiem draugiem, par kuriem jums stāstīju. Filomela (Atcerieties to balsi, kas dziedāja viņā skumjajā, mīļajā vakarā, kad es klīdu svētku viesu barā un spogulī ieraudzīju jūsu acis, kas vērās uz mani.) — Filomela saprātīgi sasniegusi savu mūža sapni: viņai kritis mazs mantojums, ut. tagad viņa dzīvo Normandijā, kur nopirkusi fermu un pati vada saimniecību. Arno kungs atstājis savu darba lauku un ar sievu aizbraucis atpakaļ uz dzimteni un dzīvo kādā pilsētiņā Anžeras tuvumā. No mana laika slavenībām daudzi jau miruši vai aizmirsti; tikai daži veci komedianti, kas pirms divdesmit gadiem mākslā un politikā tēloja pirmo mīlētāju lomas, tēlo tās aizvien vēl tajā pašā viltus maskā. Izņemot šīs maskas, es nepazinu vairs nevienu. Man likās, ka viņi visi vaibstās pie kāda kapa. Tā bija šausmīga izjūta. — Un pirmās dienas pēc atbraukšanas es tīri fiziski cietu no kroplīgi neglītās apkārtnes, sevišķi mani mocīja pelēkā ziemeļu gaisma, kas li-. kās tik drūma pēc jūsu zelta saules. Sablīvētie, pelēkie nami, dažu katedrāļu, dažu pieminekļu banālās līnijas, kas senāk mani nepārsteidza, tagad mani sāpīgi ievainoja. Tikpat nemīlīga ir ari morālā atmosfēra.

Citādi es nevaru par parīziešiem gausties. Kad atceros, kā viņi senāk mani sagaidīja, tad varu tagad būt priecīgs. Man liekas, es savā prombūtnes laikā esmu izvērties par tādu kā slavenību. Nav vērts par to Jums stāstīt, jo es zinu, cik maza tam nozīme. Mani aizkustina patīkamie vārdi, ko šie ļaudis par mani runā un raksta, par to esmu viņiem pateicīgs. Bet kā lai Jums to izskaidroju? Es jutos tuvāks tiem, kas mani agrāk apkaroja, nekā tiem, kas tagad mani slavē .. . Tā ir māna vaina, es zinu. Nebariet mani! Es biju mazliet zaudējis līdzsvaru. Tas citādi nevarēja būt. Nu tas pāri. Es sapratu. Jā, jūs darījāt pareizi, sūtīdama mani pie cilvēkiem. Citādi es būtu ieracies savas vientulības smiltīs. Zaratustru tēlot ir neveselīgi. Dzīves straume steidzas uz priekšu un pamet mūs. Pienāk diena, kad paliek tikai tuksnesis. Bet, ja tuksneša smiltīs grib izrakt jaunu upi, tad ilgas dienas sūri jāstrādā tveicējošā saules versmē. — Nu viss ir labi. Man galva vairs nereibst. Es atkal peldu straumē. Es raugos apkārt un redzu ...

Mīļais draugs, cik savāda tauta ir šie frančil Pirms divdesmit gadiem man likās, ka viņi iet bojā .. . Bet viņi atkal sāk no gala. Mans mīļais biedrs Žanēns gan to jau pareģoja. Bet es viņam neticēju, man likās, viņš sevi maldina ar ilūzijām. Un vai toreiz es varēju ticēt! Francija, tāpat kā viņa Parīze, bija vienās drupās, un visapkārt rēgojās mēslu kaudzes un bedres. Toreiz es teicu: «Viņi visu ir izpostījuši . . . Viņi ir savāda postītāju suga!» — Bebru suga. Bet taisni tad, kad šķiet, ka visa dzīve sagruvusi, viņi no šīm pašām drupām ceļ jaunu pilsētu. Un tagad es redzu tikai jaunas celiņos, kas paceļas visās malās . . .

Kad darbs jau ir veikls,

Pat nelgas sauc: «Lai sveikts!...»

Taisnību sakot, tā tomēr ir tā pati senā franču nekārtība. Pie tas jāpierod, lai vispārējā kņadā un drūzmā saskatītu tos darbiniekus, kas iet ikviens savā darbā. Jūs jau zināt, ka tie ir ļaudis, kas nekā nevar darīt, iekams nav visai pasaulei izklieguši, ko viņi dara. Tie ir ļaudis, kas nekā nevar darīt, nenopeldami to, ko dara viņu kaimiņi. Viņi var sajaukt prātu visskaidrākām galvām. Bet to, kas viņu vidū nodzīvojis desmit gadus kā es, — to šis troksnis vairs nevar maldināt. Tas redz, ka ar šādu trokšņošanu viņi iejūsmina sevi uz darbu. Runādami viņi dara savu darbu, un, tā kā jauni nami ceļas visās malās, tad drīz būs atjaunota visa pilsēta. Vislielākais brīnums ir tas, ka visu šo celtņu kopība nebūt nav tik neharmoniska. Lai gan viņu domas asi šķeļas, viņu gars tomēr ir viens. Un tā viņu anarhijā slēpti vienkopēji instinkti, vienkopēja rases loģika, kas viņiem ir disciplīnas vietā, un šāda disciplīna galu galā varbūt ir stingrāka nekā prūšu karapulku discfplīna.

Visur jūtams viens un tas pats spars, viens un tas pats; organizēšanas drudzis: politikā, kur sociālisti un nacionālisti sacenšas satricinātās varas mehānisma nostiprināšanā;; mākslā, ko viena daļa grib pārvērst par aristokrātisku pilij izredzētiem, bet otra grib izveidot par plašu tautas zāli, kurā< dzied kolektīvā dvēsele; tie ir pagātnes jaunotāji un nākotnes cēlāji. Lai šie gudrie, attapīgie dzīvnieki dara ko darīdami, viņi vienmēr no jauna ceļ tās pašas alas. Šis bebru vai bišu instinkts viņiem liek daudzus gadu simtus raisīt vienas un tās pašas kustības, atrast vienas un tās pašas formas. Revolucionārākie no viņiem, varbūt gluži neapzinīgi, ir tie,, kas pieturas pie senākajām tradīcijām. Sindikālistu un ievērojamāko jauno rakstnieku vidū es esmu saticis cilvēkus ar viduslaiku dvēseli.

Kad atkal esmu iejuties viņu dumpīgajā, skaļajā rīcībā, es viņu darbu vēroju ar patiesu prieku. Vaļsirdīgi sakot, esmu pārāk vecs lācis, lai viņu mājās justos labi: man vajadzīgs brīvs gaiss. Bet strādnieki viņi tiešām ir teicami! Tas ir viņu augstākais tikums. Tas padara cildenus pat visnenozīmīgākos un samaitātākos no viņiem. Un cik dziļi viņu mākslinieki izjūt skaistumu! Senāk es to neredzēju tik skaidri. Jūs esat mani iemācījusi skatīties. Manas acis atvērusi Romas saule. Jūsu renesanses vīri mani iemācīja izprast šo pasauli. Debisī nošu lapa, Rodēna marmora torss, Siaresa frāze, tas viss cēlies no tā paša gara, kas radījis jūsu činkvečentistus.

Es negribu teikt, ka še man patīk viss. Es atkal satiku senos paziņas no Gadatirgus, kuri savā laikā iededzināja mani svētās dusmās. Viņi gandrīz nemaz nav pārvērtušies. Bet es gan, diemžēl, esmu pārvērties. Es neiedrošinos vairs izteikt kādu bargāku spriedumu. Kad man uznāk dziņa kādu no viņiem bargi Inostrostīt, es klusībā sev saku: «Tev nav tiesības to darīt. Tu pats esi rīkojies vēl ļaunāk nekā viņi, tu, kas iedomājies, ka esi par citiem stiprāks.» Esmu atzinis, ka dzīvē nav nekā lieka un nederīga un ka visnejaukākiem cilvēkiem ir sava loma traģēdijas plānā. Visbēdīgākie diletanti, visneķītrākie amorālisti ir veikuši savu tārpa,, savu grauzēja uzdevumu: sagruvusī būda vispirms bija jānoārda, lai celtu jaunu. Ebreji ir klausījuši savai svētajai misijai, kas viņiem liek citu rasu vidū palikt par svešu tautu, kas no viena pasaules gala līdz otram auž vienotas cilvēces tīklu. Viņi noārda intelektuālās barjeras, kas šķir nācijas, lai izcirstu brīvu ceļu dievišķīgā prāta skaidrībai. Viskļūmākie viltotāji, visņirdzīgākie postītāji, kas aprok mūsu pagātnes ticību, kas nokauj mūsu mīļos aizgājējus, arī viņi,' paši to nezinādami, citiem līdzi strādā svētīgo darbu, citiem līdzi ceļ jauno dzīvi. Un tāpat kosmopolītiskie baņķieri, savu plēsīgo interešu dzīti, — gan radīdami nebeidzamu postu, tomēr veicina nākamo pasaules mieru vai viņi paši to grib vai ne, darbodamies līdzi tiem revolucionāriem, kas pret šiem kapitālistiem cīnās daudz sekmīgāk nekā vientiesīgie pacifisti.

Redziet, es topu jau vecs. Es vairs nekožu. Mani zobi nav vairs tik stipri. Teātrī sēdēdams, es vairs nepiederu pie trem vientiesīgajiem skatītājiem, kas izsaka dzēlīgas piezīmes aktieriem un lād nodevēju.

Mana rāmā Grācija, es runāju tikai par sevi, un tomēr domāju tikai par Jums. Kaut Jūs zinātu, kāds negals man pašam ar savu «es»! Tas nomāc mani un izsūc manu spēku. Tas ir kā smaga lode, ko dievs man uzkāris kaklā! Cik labprāt es būtu to nolicis pie Jūsu kājām, taču tā Jums būtu bēdīga balva! . . . Jūsu kājas radītas staigāšanai pa mīkstu zemi, pa smiltīm, kas dzied zem Jūsu soļiem. Es redzu tās, es redzu šīs mīļās kājiņas, kā tās mīlīgi, gausi soļo pa anemonēm klāto mauru . . . (Vai esat kādreiz atkal bijusi Dorija villā?) Cik nu tās piekusušas! Un atkal es Jūs redzu iemīļotajā kaktiņā Jūsu viesistabā; atgulušies uz dīvāna, uz elkoņiem atspiedusies, Jūs rokā turat grāmatu, ko tomēr nelasāt. Jūs mīļi uzklausāt, bet daudz nevērojat, ko es stāstu, jo esmu garlaicīgs; un, lai Jums nebūtu jāzaudē pacietība, Jūs lāgiem iegrimstat pati savu domu straumē. Bet Jūs esat laipna un negribat mani sāpināt, un, ja kāds vārds Jūs nejauši atviļ no tāliem sapņu ceļiem, Jūs ātri atkal man pievēršat ieinteresētu seju. Un arī man pašam, tāpat kā Jums, ir tāli visi tie vārdi, ko es runāju, arī es pats tos gandrīz nedzirdu. Savu vārdu atspulgu skatīdams Jūsu skaistajā sejā, es ieklausos savā dvēselē un dzirdu pavisam citus vārdus, ko jums nesaku. Bet tos, mana rāmā Grācija, Jūs dzirdat ļoti labi, Jūs tikai izliekaties nedzirdējusi nekā.

Dzīvojiet sveika! Es ceru, ka drīz mani redzēsiet. Es negribu še nonīkt. Mani koncerti jau beigušies, un ko lai es te ilgāk daru? — Skūpstu Jūsu bērnu mīļos, mazos vaidziņus. Viņiem ir Jūsu liegā āda. Cilvēkam jābūt pieticīgam! . . >

Kristofs.»

«Rāmā Grācijā» atbildēja:

«Mīļais draugs, Jūsu vēstuli es saņēmu tās mazās viesistabas kaktiņā, kuru Jūs tik labi atceraties, un lasīju to tapāt, kā lasu grāmatu: Jūsu vēstulei lāgiem ļāvu atpūsties un atpūtos arī pati. Nesmejieties vis! Tā es darīju, lai ilgāk varētu io baudīt. Un tā mēs kopā bijām visu pēcpusdienu. Bērni man jautāja, ko es tik ilgi lasot. Es teicu, ka Jūs esat atrakstījis vēstuli. Aurora līdzcietīgi ielūkojās Jūsu vēstulē

tin nopūtās: «Cik garlaicīgi ir tik garu vēstuli rakstīt!» Es centos viņai izskaidrot, ka tas nav domraksts, ko es Jums būtu likusi rakstīt, bet mūsu saruna. Ne vārda neteikdama, viņa noklausījās manī un kopā ar brāli ieskrēja blakus istabā rotājāties. Un, kad Lionello sāka kliegt, Aurora viņu rāja: «Mēs nedrīkstam trokšņot: mamma sarunājas ar Kris-tofa kungu.»

Viss, ko Jūs man rakstāt par frančiem, mani gan interesē, bet nepārsteidz. Vai atceraties: es bieži Jums pārmetu, ka esat netaisns pret viņiem. Viņus var nemīlēt. Bet tā ir gudra tauta! Ir nenozīmīgas tautas,/kuras glābj viņu skaidrā sirds vai fiziskais spēks. Frančus glābj viņu gudrība. Tā attaisno visas viņu vājības. Tā viņus jauno. Kad visiem jau liekas, ka viņi grimst, ka viņi iet bojā, viņi atgūst savu jaunību savā mūžam dzīvajā gara avotā.

Bet man Jums jāizsaka bāriens. Jūs lūdzat man piedošanu, ka rakstāt tikai par sevi. Jūs esat liels viltnieks. Par sevi Jūs nestāstāt man nekā. Ne vārda par to, ko esat darījis! Ne vārda par to, ko esat redzējis! Manai māsīcai Koletei (Kādēļ nekad pie viņas neaizejat?) bija jāatsūta man avīžu izgriezumi par Jūsu koncertiem, lai arī es ko zinātu par Jūsu panākumiem. Jūs pats par tiem minat tikai dažus nevērīgus vārdus. Vai tiešām Jums viss tik vienaldzīgs? ... Tā tomēr nav. Atzīstieties, ka šie panākumi Jūs ielīksmo! ... Jums jābūt ielīksmotam jau tādēļ vien, ka es par Jums priecājos no visas sirds. Man nepatīk, ka Jums ir skumja seja. Jūsu vēstules tonis bija grūtsirdīgs. Tā nevajag . .. Tas ir labi, ka pret citiem esat kļuvis taisnīgāks. Bet tādēļ Jums nav iemesla apsūdzēt pašam sevi, kā Jūs to darāt, un sacīt, ka esat ļaunāks par visļaunāko no viņiem. īsts kristīgs cilvēks Jūs par to uzslavētu. Bet es Jums saku, ka tā nav labi. Es neesmu īsti kristīgs cilvēks. Es esmu krietna itāliete, kas necieš, ka cilvēks nomocās ar savu pagātni. Katram pietiek ar tagadni. Es nezinu visu, ko Jūs senāk varbūt esat darījis. Par to Jūs esat man teicis tikai dažus vārdus, un man liekas, es pārējo būšu pati uzminējusi Daudz skaista jau nu tur nav, bet tādēļ Jums nevajag domāt, ka Jūs man tāpēc būtu mazāk mīļš. Nabaga Kristot, sieviete manā vecumā zina, ka viskrietnākiem cilvēkiem uznāk vājuma mirkļi! Nedomājiet, ka viņus mīlētu vairāk, ja viņu vājības nepazītu. Nedomājiet vairs par to, ko esat izdarījis. Domājiet par to, ko vēl darīsiet. Nožēlas nepalīdz.

r Nožēlas velk atpakaļ. Bet cilvēkam, jaunu vai labu darot, jāiet tikai uz priekšu. Sempre avanti, Savoia!...1 Varbūt Jūs domājat, ka es Jums (aušu braukt atpakaļ uz Romu? Te Jums nekas nav darāms. Palieciet Parīzē! Radiet, strādājiet, esiet darbīgs mākslas dzīvē. Es negribu, ka Jūs novēršaties no pasaules. Es gribu, lai Jūs radāt skaistus darbus, es gribu, lai tiem būtu panākumi, es gribu, lai Jūs esat_ stiprs un varat palīdzēt tiem jaunajiem Kristofiem, kam būs jāizcīna tās pašas cīņas un jāizcieš tie paši pārbaudījumi, kādi bija Jums. Meklējiet viņus, palīdziet viņiem, esiet pret šiem jaunajiem labāks, nekā vecie bija pret Jums. — Un, beidzot, es gribu redzēt Jūs stipru, lai zinātu, ka Jūs tiešām esat stiprs: Jums nav ne jausmas, kādu spēku man pašai dod šī apziņa!

Gandrīz ik dienas es ar saviem mazajiem eju uz Borgeze villu. Aizvakar mēs aizbraucām uz Ponte Molle un kājām aizgājām uz Montē Mario. Jūs apvainojāt manas nabaga kājas, viņas uz Jums dusmīgas: «Kā šis kungs iedrošinās apgalvot, ka mēs jau pēc pirmajiem desmit soliem ceļā uz Dorija villu būtu piekusušas? Viņš mūs nepazīst. Ja mums sevišķi nepatīk nopūlēties, tad tikai tādēļ, ka esam laiskas, nevis tādēļ, ka mēs nevaram ...» Jūs aizmirstat, mans draugs, ka es esmu lauciniece ...

Apciemojiet manu māsīcu Koleti. Vai esat aizvien vēl dusmīgs uz viņu? Sirds dziļumos viņa ir vislabākā un vismīļākā sieviete. Un viņa ir sajūsmināta par Jums. Liekas, ka Jūsu mūzika visām parīzietēm sagrozījusi galvu. Nu viss atkarīgs tikai no mana Bernes lāča, vai viņš grib vai negrib kļūt par Parīzes lauvu. Vai saņemat daudz vēstuļu? Cik dāmas jums jau atklājušas mīlestību? Jūs man nerakstāt ne par vienu sievieti. Vai tikai nebūsiet iemīlējies? Rakstiet! Es neesmu greizsirdīga.

Jūsu draugs G.»

«Vai domājat, ka par Jūsu vēstules pēdējo frāzi būšu Jums ļoti pateicīgs? Ak zobgalīgā Grācija, es slavētu dievu, ja Jūs būtu greizsirdīga! Tikai neceriet, ka es Jums to mācīšu. Sīs trakās parīzietes nebūt nav apmājušas manu prātu. Vai viņas tiešām ir tik trakas? Viņas gan gribētu tādas būt. Bet trakas viņas ir vismazāk. Velti Jūs cerat, ka viņas sagro- [22] zīs man galvu. Varbūt daudz lielāki panākumi viņām būtu, ja pret manu muziku viņas izliktos vienaldzīgākas. Bet, taisnību sakot, ta viņām patīk. Kā te var saglabāt ilūzijas? Ja kāds Jums apgalvo, ka viņš Jūs saprot, tad varat būt droša, ka viņš Jus nesapratīs nekad ...

Nedomājiet par maniem jokiem pārāk nopietni. Tās jūtas, kas manā sirdī kvēlo pret Jums, mani nedara netaisnu pret citām sievietēm. Es nekad pret viņām neesmu jutis tik patiesas simpātijās, kādas jūtu, kopš viņas neuzlūkoju ar mīlētāja acīm. Man šķiet, ka neatlaidīgais spars, ar kādu sievietes jau trīsdesmit gadus cenšas izrauties no pazemojošās un neveselīgās pusverdzības, kurā viņas žņaudzis mūsu aplamais vīriešu egoisms, tikpat nelaimīgas darot viņas kā mūs pašus, man šķiet, ka šis spars liecina par vienu no mūsu laika lielākajām varonībām. Tādā pilsētā, kāda ir Parīze, cilvēks mācās apbrīnot to jauno meiteņu paaudzi, kas, uzveikdama daudzos šķēršjus, ar patiesu dedzību traucas iekarot zinības un diplomus, kuri — kā viņām liekas — dos viņām brīvību, atvērs viņām nezināmas pasaules noslēpumus un darīs viņas līdztiesīgas vīriešiem!...

Protams, šī ticība ir maldīga un mazliet smieklīga. Progress nekad nerealizējas tā, kā cilvēki iecerējuši, tomēr tā gaita netiek apturēta, tā iet tikai citus ceļus. Šī sieviešu tiesību cīņa nav veltīga. Tā izveidos pilnīgākas, cilvēciskākas sievietes, kādas tās bijušas lielajos laikmetos. Viņas vairs nebūs vienaldzīgas pret svarīgākajiem pasaules jautājumiem — līdz šim tas bija apkaunojoši un pretdabiski, ka sievietes — kaut ar visu sirdi un dvēseli nodevušās savām mājas rūpēm — iedomājās, ka viņas ir brīvas no tagadnes pilsoniskajiem pienākumiem. Viņu vecvecmāmiņas no Žannas d’Arkas un Katrīnas Sforcas laikiem tā nedomāja. Sievietes spēks ir izsīcis. Mēs viņai esam laupījuši gaisu un sauli. Viņa ar varu to prasa atpakaļ. Ak mazās drosules! . . . Bez šaubām, daudzas no tām, kas tagad iet cīņā, nomirs un daudzas pagurs. Šī cīņa ir pārāk neganta, lai to izturētu tik trausli un tik vārīgi spēki. Ja kāda puķe ilgi bijusi bez valgmes, to var iznīcināt pirmais lietus. Bet ko lai dara! Tā ir katra progresa alga. Bet no viņu ciešanām izaugs citas, kas nāks pēc viņām. Mazās, jaunavīgās karotājas, no kurām daudzas paliks bez vīra, būs nākotnei nesušas lielāku svētību nekā matronu paaudze, kas pirms viņām dzemdēja bērnus:

šis sievietes, pašas ziedodamās, pasaulē radīs jauna klasiska laikmeta sieviešu ģinti.

Jūsu māsīcas Koletes salonā velti meklēt šīs strādīgās bites. Kas Jums noticis, ka tik neatlaidīgi mani sūtāt pie šīs sievietes? Es paklausīju Jums, bet labi tas nav! Jūs netaisni izlietojāt savu varu. Trīs viņas ielūgumus es atraidīju un divas vēstules atstāju bez atbildes. Bet viņa mani sadzina orķestra mēģinājumā. (Tika mēģināta mana sestā simfonija.) — Starpbrīdī redzēju, ka viņa ieskrēja zālē. Viņa nāca taisni uz mani, deguns viņai bija gaisā, un ošņādama viņa sauca: «Te ož pēc mīlestības! Ak, kā es jūsmoju par šo muziku! ...»

Izskatā viņa pārvērtusies; tādas pašas palikušas tikai viņas kaķa acis ar izspīlētiem redzokļiem un tāds pats arī viņas spītīgais, mūžam kustīgais deguns. Bet viņas seja tapusi platāka, skarbāka, sārtāka un pilnīgāka. Viņu pārveidojis sports. Tas viņu aizrāvis bez atmaņas. Viņas vīrs, kā Jums zināms, ir viens no autokluba un aerokluba svarīgākajiem dūžiem. Nav neviena lidojuma, nevienas sacīkstes ne gaisā, ne uz ūdens, kur Stevensi-Delestradi nebūtu uzskatījuši par savu svētāko pienākumu piedalīties. Viņi ir mūžīgos izbraucienos. Ar viņiem vairs nevar cilvēciski sarunāties; viņi runā tikai par skriešanās, airēšanas, regbija un jāšanas sacīkstēm. Tā ir jauna salonļaužu suga. «Peleasa» laiķi sievietēm jau pagājuši. Dvēsele nav vairs modē. Jaunas meitenes lielīdamās rāda savu brīvdabas rotaļās un gājienos iedegušo, izcepināto, sarkano ādu, pasauli viņas uzlūko ar vīrieša acīm. Viņas smejas skarbiem un jestriem smiekliem. Viņu manieres tapušas rupjākas, vulgārākas. Jūsu māsīca bieži izrunā briesmīgus un nekaunīgus vārdus, un viņai prātā nenāk tādēļ nosarkt. Viņai ir milzīga ēstgriba, bet agrāk viņa ēda maz. Viņa aizvien vēl gaužas par savu nekārtīgo gremošanu, bet garām nepalaiž nevienu treknāku kumosu. Viņa nelasa nekā. Visi šie ļaudis grāmatas vairs neņem ne rokā. Tikai pret muzik u tie vēl žēlīgi. Bēgšana no rakstniecības viņai nākusi par labu. Kad šie ļaudis nokusuši, mūzika viņiem ir kā turku pirts, kā tvaika vanna, kā masāža, kā austrumnieku ūd'ens-pīpe. Nav jādomā. Mūzika viņiem ir pāreja starp sportu un mīlestību. Un arī mīlestība viņiem ir sports. Taču visiemīļotākais no visiem estētisko izpriecu sportiem ir deja. Krievu dejas, grieķu dejas, šveiciešu dejas, amerikāņu dejas; Parīzē

tagad dejo visu: Bēthovena simfonijas, Eshila traģēdijas, klavesīna muziku, Vatikāna antīkās statujas, «Orfeju», «Tris-tānu», «Kristus ciešanas» un vingrošanu. Šie ļaudis ir prātā jukuši.

Bet vislielākais brīnums ir tas, kā jūsu māsīca visu to savieno: estētismu, sportu un savu praktisko prātu. (No savas mātes viņa mantojusi īstu veikalnieka garu un mājas despotismu.) Viss kopā tas izvēršas par neticamu jucekli, bet viņa tanī jūtas labi! Gan viņa vaļu ļauj vistrakākajām kaprīzēm, bet nekad nezaudē prāta skaidrību, un visekscentriskākos auto braucienos viņas acis ir gaišas un rokas drošas.'! Viņa ir valdonīga sieviete, skaļā balsī viņa komandē visus: vīru, viesus, kalpotājus. Viņa interesējas arī par politiku, aizstāv «karalisko majestāti», nevis tādēļ, ka būtu ruajāliste, bet tikai, lai vairāk varētu ārdīties un ķildoties. Un, kaut viņa kādā grāmatā nevar izlasīt vairāk par desmit lappusēm, viņa ietekmē akadēmijas locekļu vēlēšanas. Tagad viņa iedomājusies skriet un gādāt par mani. Jūs varat saprast, ka man tādi joki vis nepatīk. Bet visvairāk mani kaitina viņas iedomība, it kā es būtu pilnīgi viņas varā. Un tādu pārliecību viņai radījis tikai mans apmeklējums viņas namā, kur es aizgāju, paklausīdams Jūsu lūgumam ... Es viņai atriebjos ar to, ka saku viņai visrūgtākās patiesības. Viņa tikai smejas un atbildi nekad nepaliek parādā. «Sirds dziļumos viņa ir vislabākā un vismīļākā sieviete. . .» Jā, bet tikai tad, kad viņai darba pilnas rokas. To viņa pati atzīst; ja mašīnai vairs nebūtu nekā, ko apstrādāt, viņa droši vien darītu visu, itin visu, lai tikai tai piegādātu jaunu barību. — Es esmu pie viņas bijis divas reizes. Vairāk neiešu. Ar to man pietiek, lai Jums pierādītu savu pazemību. Jūs taču negribēsiet manu nāvi? Kad atstāju viņas māju, es jutos salauzts, sadauzīts, dzirnavu akmeņiem samalts. Pēdējo reizi, kad biju pie viņas, visu nakti mani mocīja briesmīgs lietuvēns: sapnī man rādījās, ka esmu viņas vīrs un uz visu mūžu saistīts ar šo dzīves viesuli . . . Muļķīgs sapnis, bet viņas īsto vīru tas nevarētu uztraukt, jo no visiem, kas redzami viņas namā, visretāk taisni viņš ir kopā ar savu laulāto draudzeni; un, kad viņi satiekas, abi runā tikai par sportu. Viņi saprotas ļoti labi.

Kā šie ļaudis varēja tik dedzīgi jūsmot par manu muziku? Es necenšos to saprast. Es iedomājos, ka tas viņiem ir jauns

•..(traukšanās veids. Viņi tai pateicīgi, ka tā viņus sabrāž. Šodien viņiem patīk māksla, kam ir miesa un asinis. Bet viņiem nav ne jausmas par dvēseli, kas slēpta šaja miesa; šodien viņi par to jūsmo, bet rīt būs vienaldzīgi un parīt jau nozaimos to„ ko īstenībā nekad nav pazinuši. Tāds ir visu mākslinieku liktenis. Es neļaujos nekādām ilūzijām par saviem panākumiem, jo tie man nebūs ilgi un man pašarn tie dārgi būs jāsamaksā. — Es tikai noskatos interesantā izrādē. Visdedzīgākais mans dievinātājs... (Varu derēt uz tūkstoti pret vienu, ka Jūs to neuzminēsiet...) ir mūsu draugs Levī-Kērs. Vai atceraties šo glīto kungu, ar kuru man reiz bija jādodas smieklīgā divkaujā? Tagad viņš pamāca visus, kas mani senāk nesaprata, kā tiem pret mani jāizturas. Un to viņš dara lieliski. No visiem, kas mani daudzina, viņš ir visgudrākais. Tad Jūs varat iedomāties, kādi ir tie citi. Ticiet man, tur nav ar ko lepoties.

Es arī nemaz to nevēlos. Jūtos pazemots un apkaunots, kad dzirdu to muziku, kuras dēļ mani cildina. Es ieraugu tur sevi un pats sev nepatīku. Cik mūzika ir nežēlīgs spogulis tam, kas prot viņā raudzīties! Kāda laime, ka šie ļaudis ir kurli un akli. Savos darbos es esmu tik klaji atspoguļojis savas dvēseles jucekli un savas vājības, ka, pasaulē palaizdams šos dēmonu barus, es šķietu nodarījis briesmīgu nedarbu. Mans nemiers rimstas tikai tad, kad redzu publikas mieru: tā iekalusies trīskārtīgās bruņās, nekas tām netiek cauri. Ja tā tas nebūtu, es būtu nolādēts uz mūžīgām mokām ... Jūs mani nosodāt, ka esmu pārāk bargs pret sevi. Bet Jūs mani nepazīstat tik labi, kā es pazīstu pats sevi. Mūs redz tādus, kādi mēs esam. Bet neviens neredz, kādi mēs būtu varējuši kļūt, un mūs cildina to darbu dēļ, kuri daudz mazāk ir mūsu pašu nekā to notikumu un to spēku nopelns, kuri mūs rauj savā virpulī un mūs vada. Atļaujiet jums pastāstīt kādu atgadījumu.

Nesen kādu vakaru es iegāju vienā no tām kafejnīcām, kur spēlē diezgan labu muziku, kaut mazliet dīvainā veidā: ar pieciem sešiem instrumentiem un vienām klavierēm tur izpilda visas simfonijas, mesas un oratorijas. Taisni tāpat, kā Romā daži marmora tirgotāji pārdod Mediči stilā izveidotas baznīciņas kā kamīnu garnitūras. Acīm redzot tas viss kalpo mākslai. Lai tā būtu ļaudīm sasniedzama, tā jāpārvērš sīknaudā. Sie koncerti gan tiek sarīkoti ļoti godprātīgi. Pro-

gramas ir bagātas, un muzikanti loti centīgi. Tur es satiku kādu čellistu un iedraudzējos ar to. Viņa acis bija dīvaini līdzīgas mana tēva acīm. Čellists man izstāstīja savas dzīves stāstu. Viņš ir maza lauku mērijas ierēdņa dēls no Francijas ziemeļiem. Viņu gribējuši izaudzināt par smalku kungu, izskolot par advokātu; viņu sūtījuši kaimiņu pilsētas vidusskolā. Bet mazais, veselīgais lauku zēns, kas nebijis radīts sīka notāra čaklajam rūķa darbam, nevarējis palikt šaurajā sprostā: viņš lēcis pāri skolas sētai, klaiņājis pa laukiem, lakstojies ar meitenēm un savu fizisko spēku šķiedis kautiņos; viņš mūžīgi klaiņājis un sapņojis par brīnišķīgām lietām, kam nebijis lemts piepildīties. Bet mūzika viņu valdzinājusi vairāk par visu citu. Neizdibināmi, kādēļ! Visā viņu ģimenē neviena mūziķa neesot bijis, izņemot mazliet prātā jukušu vectēva brālēnu, vienu no tiem provinces savādniekiem, kas, noslēgušies augstprātīgā vientulībā, izšķiež savas nereti ievērojamās spējas un talantu visādās trakās izdomās. Sis savādnieks izgudrojis jaunu nošu sistēmu — vēl vienu! — kurai vajadzējis apvērst visu mūzikas pasauli. Viņš pat lielījies, ka esot izgudrojis stenografiju, ar kuru iespējams fiksēt vārdus, dziedājumu un pavadījumu reizē, bet pats nevarējis pareizi izlasīt to, ko uzrakstījis. Visā dzimtā par mīļo, veco savādnieku tikai smējušies un tomēr ar viņu lepojušies. Radi domājuši: «Viņš ir vecs nerrs. Bet kas var zināt: varbūt viņš ir ģēnijs! ...» — Dēladēls savu tieksmi uz muziku droši vien esot mantojis no šī vectēva brālēna. Kādu muziku viņš varējis dzirdēt savā tēvu pilsētā? . .. Taču arī slikta mūzika var modināt tikpat skaidru mīlestību kā laba.

Bet viņa nelaime bijusi tā, ka radi un tuvinieki šādu dziņu šķituši apkaunojošu, un zēnam neesot bijis sava vecā radinieka veselīgā neprāta. Viņš paslēpies un burtojis vecā maniaka juceklīgos rakstus, kas bijuši viņa dīvainās muzikālās audzināšanas pamats. Būdams godkārīgs un bīdamies no tēva un sabiedrības sprieduma, viņš nevienam negribējis stāstīt pai saviem lielajiem nodomiem, iekams tie nebija piepildīti. Kā daždien krietns zēns, ko nomāc ģimenes slogs, viņš gājis to daudzo franču sīkpilsoņu ceļu, kuri, aiz vājības vai labsirdības neiedrošinādamies pretoties savu tuvinieku gribai, izliekas padodamies un visu savu īsto, dziļāko dzīvi pavada mūžīgā slepenībā. Viņš atsacījies no savām tieksmēm un bez

mīlestības nodevies uzmāktajam darbam, kurā nevarējis būt ne krietns strādnieks, ne kārtīgs palaidnis. 'Kā mācēdams viņš izturējis vajadzīgos eksāmenus. Pēc tiem viņš cerējis atpestīties no provinces pilsētas un sava tēva uzraudzības. Ju-I risprudence viņu nāvīgi garlaikojusi, viņš nolēmis nekādā gadījumā nedarboties šajā profesijā. Bet, kamēr dzīvs bijis tēvs, viņš neiedrošinājies savu gribu izteikt. Varbūt viņš bija itin ■ laimīgs, ka varēja vēl gaidīt izšķirošo brīdi. Viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kas visu mūžu sevi maldina ar domām par to, ko viņi darīs vēlāk un ko viņi spētu darīt. Un viņš nedarīja nekā. No sliedēm izsists un jaunās Parīzes dzīves apreibināts, viņš visā savā lauku puiša mežonīgajā dedzībā bij^a javies divām kaislībām: sievietēm un mūzikai. Viņa dzīve aizritējusi tikai koncertos un izpriecās. Tā viņš zaudējis daudzus gadus, necenzdamies pat izmantot nejaušās iespējas izkopt savu muzikālo talantu. Viņa aizdomīgā lepnība, spītīgais un patmīlīgais raksturs viņam neļāvis ne no viena mācīties vai prasīt kādam padomu.

Kad nomiris viņa tēvs, viņš aiztriecis ratā Temidu un Justiniānu. Viņš sācis komponēt, bet viņam nebijis izturības iegūt nepieciešamo tehniku. Viņš bijis briesmīgs slaists un dzinies tikai pēc izpriecām, tā dēļ nopietnāks darbs viņu baidījis. Viņš dziļi izjutis muziku, bet nevarējis uztvert ideju un atrast izteiksmes fonmu un galu galā uzrakstījis tikai visbanālākās kompozīcijas. Visļaunākais ir tas, ka šajā ne-

I nozīmīgajā cilvēkā tiešām ir kaut kas liels. Es izlasīju divas viņa senākās kompozīcijas. Tur klaidā izsvaidītas brīnišķīgas domas, bet tās ir tikai uzmestas un tūdaļ izkropļotas. Tās ir maldugunis kūdrājā ... Un kas tas par dīvainu prātu! Viņš sāka man izskaidrot Bēthovena sonātes. Tanīs viņš redz tikai bērnišķīgus un nejēdzīgus romānus. Bet cik kvēloša kaislība, cik dziļi nopietna pieeja! Kad viņš par to runā, viņam acīs mirdz asaras. Viņš droši vien varētu mirt par to, ko viņš mīl. Viņš ir aizkustinošs un smieklīgs. Kad man par viņu nāk smiekli, es varētu viņu apkampt. . . Viņš ir dziļi godīgs. Viņš nicina Parīzes kliķu šarlatānismu un uzpūstās slavenības un tomēr nespēj apslāpēt vientiesīgu sīkpilsoņa apbrīnu, kādu izjūt pret tiem, kas pacēlušies slavā ...

Viņš saņēmis nelielu mantojumu. Dažos mēnešos viņš to izputinājis un, palicis bez naudas, apprecējis nabadzīgu mei-

teni, ko bija pavedis. Tā savā noziedzīgajā godīgumā dara daudzi viņam līdzīgi jaunekli. Viņai bija skaista balss, un viņa dziedāja, kaut muziku nemīlēja. Bet viņiem bija jādzīvo, un viņai ar savu balsi, viņam ar savu niecīgo čellista talantu jāpelna maize. Drīz viņi, protams, pārliecinājās viens par otra neapdāvinātību un sāka viens otru ienīst. Viņiem piedzima meita. Tēvs par viņu jūsmoja un cerēja, ka viņa sasniegs to, ko pats nav varējis. Bet meita bija līdzīga mātei: bez talanta dzirkstelītes viņa nepiekusdama klabināja klavieres, dievināja savu tēvu un visiem spēkiem centās tam izdabāt. Vairākus gadus viņi apbraukāja kūrortu viesnīcas un ievāca vairāk kauna un pazemojuma nekā naudas. Slimīgais bērns pārpūlējās un nomira. Izmisuma aizlauztā sieva vērtās aizvien drūmāka un īdzīgāka. Tā viņi iegrima nebeidzama posta purvā, no kura nebija cerību izkulties, un postu vēl palielināja sāpes par nesasniedzamo ideālu ...

Ak mīļais draugs! Kad es redzēju šo nabaga nelaimes putnu, kam visa dzīve bijusi tikai neveiksmju un bēdu virkne, es nodomāju: «Tāds tu pats varēji kļūt. Mūsu bērnišķīgajām dvēselēm ir daudz līdzības, un daži mūsu dzīves apstākļi ir gluži vienādi. Es uzgāju zināmu radniecību pat mūsu muzikālajās idejās, bet viņa radošajam garam nebija spārnu, viņš apstājās pusceļā. Kā gan tas noticis, ka es neiekritu dzelmenī tāpat kā viņš? Bez šaubām, par to man jāpateicas savai gribai. Bet arī nejaušiem apstākļiem. Un, pat ja mani būtu glābusi tikai mana griba, vai tas ir vienīgi mans nopelns? Vai man nav jābūt pateicīgam saviem senčiem, saviem draugiem un dievam, kas man sniedza palīdzīgu roku? ... Tādas domas dvēselē lej mieru un pazemību. Tad es jūtos brālis visiem tiem, kas mīl mākslu un viņas dēļ cieš. No zemākā līdz augstākajam tālums nav liels ...

Daudz esmu pārdomājis par to, ko Jūs man rakstījāt. Jums taisnība: māksliniekam nav tiesības noslēgties no cilvēkiem, kamēr viņš var citiem palīdzēt. Es palikšu Parīzē un vispār dažus mēnešus gadā centīšos dzīvot gan še, gan Vīnē, gan Berlīnē, kaut gan man grūti būs atkal pierast pie šīm pilsētām. Bet es nedrīkstu atsacīties. Ja arī es daudz laba nevarēšu tām dot, — un šādām bažām man ir dibināti iemesli, — tomēr dzīve šajās pilsētās man pašam var būt svētīga. Un mani mierinās domas, ka tā esat gribējusi Jūs. Un ... (es negribu melot)... man sāk jau patikt šī paklausība Jums.

Dzīvojiet sveika, mana tirāniskā Grācija. Jūs esat uzvarējusi, Usmu jau tik tālu ticis, ka ne vien daru, ko Jūs man liekat,, bet daru ar mīlestību.

Kristofs.»

Un tā Kristofs palika, pa da|ai tādēļ, lai izpatiktu Grācijai,, un arī tādēļ, ka viņā atkal bija atmodusies mākslinieka ziņkārībā, un viņš priecājās par atjaunotās mākslas parādībām. Visu, ko Kristofs redzēja un darīja, viņš savās domās pateica Grācijai un rakstīja tai. Viņš zināja, ka Grācijas interese par visu to ir viņa paša iedoma. Viņam bija aizdomas, ka Grācija ir diezgan vienaldzīga. Bet viņš bija tai pateicīgs, ka savu vienaldzību tā prata slēpt.

Grācija atbildēja viņam kārtīgi divas reizes mēnesī. Viņas vēstules bija tikpat mīļas un mierīgas kā viņas kustības. Par savu dzīvi stāstīdama, viņa nekad nezaudēja maigo un lepno atturību. Viņa zināja, cik stipri viņas vārdi atbalsojās Kristofa sirdī. Viņa gribēja labāk šķist vēsa nekā modināt Kristofā dedzīgas jūtas, kurām nevēlējās atbildēt. Bet Grācija bija sieviete, un viņai nebija svešs noslēpums, kā sava drauga mīlestībai neļaut izdzist un ar mīļiem vārdiem atkal gaisināt vilšanos, ko bija radījuši viņas vienaldzīgie vārdi. Šo taktiku Kristofs drīz uzminēja un ar mīlētāja maigo, jūtīgo viltību centās savas jūtu brāzmas apvaldīt un vēstules rakstīt nosvērtākā tonī, lai Grācija savās atbildēs vairs nebūtu tik atturīga.

Jo ilgāk Kristofs palika Parīzē, jo dzīvāk iedegās jaunā darbības drudzī, kas bija satraucis šo milzīgo skudru pūzni. Jo jaunās skudras pret viņu bija naidīgākas, jo vairāk tās. viņu interesēja. Viņš nebija maldījies: viņa panākumi bija Pirra uzvara. Pēc desmit gadu prombūtnes viņa atgriešanās. Parīzes sabiedrībā radīja sensāciju. Un tā bija diezgan bieži sastopamā likteņa ironija, ka šoreiz Kristofu cildināja viņa vecie ienaidnieki, modē nākušie snobi; mākslinieki pret viņu. juta slepenu naidu un neuzticību. Viņš imponēja tiem ar savu vārdu, kas jau piederēja pagātnei, ar savu ievērojamo daiļradi, kaislīgas pārliecības pilno valodu un savu kvēlo patiesības mīlestību. Taču, kaut gan viņš modināja cieņu, pat apbrīnu, saprast viņu tomēr nesaprata un arī nemīlēja. Viņš bija ārpus sava laika mākslas. Visiem viņš likās kā dīvains ērms, kā dzīvs anahronisms. Tāds viņš bija visu mūžu. Des-mil vientulības gadi šo kontrastu vēl paasināja. Kamēr Kriš-tofs bija projām, Eiropā un sevišķi Parīzē, kā viņš pats savām acīm redzēja, bija radušās jaunas vērtības. Jauna pasaules kārtība. Bija izaugusi jauna paaudze, kas traucās vairāk darboties nekā saprast, kas dzinās vairāk pēc laimes nekā pēc patiesības. Tā gribēja dzīvot, iekarot dzīvi, kaut vai ar meliem. Ar lepnības meliem — ar visdažādākajiem lepnības veidiem: ar savas rases, savas kastas, savas reliģijas, savas kultūras un mākslas melīgo lepnību. Sai paaudzei visi meli bija derīgi, ja tikai tie viņai varēja dot dzelzu bruņas, šķēpu un vairogu, kuru drošā patvērumā viņa varēja doties uz uzvaru. Tādēļ viņa ienīda kaislīgo, ciešanu pilno balsi, kas atgādināja, ka pasaulē ir sāpes un šaubas; aukas, kas tikai viņnakt bija plosījušās un aizvien vēl draudēja pasaulei, viņa gribēja aizmirst. Bet šo balsi nedzirdēt nevarēja, tā bija vēl pārāk tuvu. Tādēj šie jaunieši dusmās novērsās un kliedza cik jaudādami, lai pārkliegtu to balsi, ko viņi dzirdēja. Bet šī balss bija skaļāka. Un tādēļ viņi to ienīda.

Turpretī Kristofs pret viņiem izturējās draudzīgi. Viņš uzgavilēja pasaulei, kas tiecās uz laimi. Viņu netraucēja šīs tiekšanās tīšā domu aprobežotība. Ja uz savu mērķi grib doties taisnā ceļā, tad jāraugās tikai ,uz priekšu. Viņam, pasaules ceļa jutīs stāvošam, bija prieks aiz sevis redzēt traģisko nakts krāšņumu un priekšā skatīt jaunās cerības smaidu, spirgtās, drudžainās rītausmas netveramo daiļumu. Viņš līksmi ieklausījās dzīvības pulsa ritmā. Viņš gavilēja līdzi to ļaužu cerībām, kuri nesaprata viņa senās ciešanas. Bija piepildījies tas, par ko viņš jau bija sapņojis. Pirms desmit gadiem nakts tumsībā un mokās Olivjē — šis nabaga gailu gailēns — ar savu vājo dziesmu jau bija jundījis tālās dienas ausmu. Dziedātāja vairs nebija. Bet viņa dziesma jau bija dzīva īstenība. Francijas dārzos modās putni. Un pāri visām citām balsīm Kristofs pēkšņi dzirdēja atdzimušo Olivjē dziesmu, skaidrāku, spēcīgāku un laimīgāku.

GRĀMATU veikalā, pie letes stāvēdams, Kristofs izklaidīgi pārlasīja kādu dzeju krājumu. Autora vārds viņam bija svešs. Daži vārdi Kristofu pārsteidza, tie viņu it kā apbūra. Jo ilgāk viņš lasīja šīs neatgrieztās lappuses, jo skaidrāk

šķita atkal sadzirdam pazīstamas skaņas, sava drauga balsi... Nevarēdams aptvert savas jūtas un šķirties no grāmatas, viņš nopirka to. Mājās pārgājis, viņš lasīja atkal. Un atkal viņš nokļuva šo vārsmu varā. Poēmas kvēlošā elpa vizionārā skaidrībā uzbūra gadsimtiem senas, neminamas dvēseles — varenos milzu kokus, kuru lapas un augļi mēs esam, — lielo Tēvzemes dvēseli. No grāmatas lapas pusēm pacēlās Mātes pārcilvēciskais tēls, kas bija pirms mums un būs pēc mums, kas sēž savā valdnieces krēslā kā bizantiskās madonnas, augstas kā kalni, kuru pakājē sīkās cilvēciskās skudras lūdz dievu. Dzejnieks sumināja lielo dieviešu homē-risko divkauju, kuru šķēpi krustojušies kopš laiku mūžības: viņš sumināja mūžīgo Iliādu, kas pret Trojas Iliādu bija tikpat lieliska kā Alpu kalnu grēda pret Grieķijas zemajiem pakalniem.

Šāda varoņdziesma, kas sumināja lepnumu un kara darbus, bija sveša Kristofa eiropeiskās dvēseles domu gaitai. Un tomēr viņu apstarojošās gaismas uzplaiksnījumos Kristofs šajā franču dvēseles vīzijā, šajā cildenajā jaunavā ar egidu, šajā Atēnā, kuras zilās acis iemirdzas tumsā, šajā darba dievietē, nepārspējamajā māksliniecē, augstākā saprāta iemiesojumā, kura spožais šķēps satriec neganti kliedzošos barbarus, Kristofs uztvēra skatienu, redzēja smaidu, ko bija pazinis un mīlējis. Bet, tiklīdz viņš dzīrās šo vīziju tvert, tā izgaisa. Un, dusmodamies par veltīgām pūlēm to vajājot, viņš atšķīra jaunu lapas pusi un pēkšņi lasīja stāstu, ko Olivjē dažas dienas pirms savas nāves viņam bija lasījis ...

Kristofs jutās satriekts. Viņš aizsteidzās pie izdevēja un lūdza dzejnieka adresi. Izdevējs kā daždien to liedza. Kris-tofs iekaisa dusmās. Bet velti. Beidzot viņam iešāvās prāta, ka vajadzīgās ziņas viņš uzies adrešu grāmatā. Adresi atradis, viņš tūdaj devās pie autora. Kristofs aizvien vēl bija tikpat nepacietīgs kā senāk un nevarēja gaidīt ne mirkli, ja viņam kvēloja galvā kādas domas.

Tas bija Batinjolu kvartālā, pašā augšējā stāvā. Uz kopēju koridoru vērās vairākas durvis. Kristofs pieklauvēja pie tām, kas bija adresē minētas. Bet atvērās blakus durvis. Neglīta tumšmate ar zemu uz pieres uzsukātiem matiem, ar netīru ādu, nervozu seju un zibošām acīm nelaipni jautāja, ko viņš meklējot. Viņai bija aizdomīgs izskats. Kristofs pateica sava apmeklējuma iemeslu un uz viņas atkārtoto jautājumu minēja savu vārdu. Sieviete iznāca no savas istabas un atslēdza blakus durvis; atslēga viņai bija kabatā. Bet Kristofu viņa iekšā nelaida. Viņa teica, lai tas pagaidot koridorā, un pati iegāja dzīvoklī, durvis aizcirzdama viņam pašā degungalā. Beidzot Kristofam atjāva ieiet rūpīgi apsargātajā patvērumā. Viņš izgāja cauri pustukšai telpai, kas droši vien bija ēdamistaba: tanī atradās dažas izļodzītas mēbeles. Pie aizkariem neaizklāta loga lielā krātiņā čiepstēja un pīkstēja kāds ducis putnu. Blakus istabā uz apdiluša dīvāna gulēja cilvēks. Viņš pacēlās, lai apsveicinātos ar Kristofu. Šī novārgusī, apgarotā seja, skaistās, samtainās, drudžaini liesmojošās acis, garās, šaurās rokas, šī kroplā figūra, skarbā, gārdzošā balss... Kristofs viņu tūdaļ pazina ... Emanuēls! Mazais, slimīgais strādnieku zēns, kas neviļus bija kļuvis par cēloni... Un arī Emanuēls, pēkšņi pietrūcies kājās, pazina Kristofu.

Viņi stāvēja mēmi. Abi šajā mirklī redzēja Olivjē... Viņi neiedrošinājās sniegt viens otram roku. Emanuēls bija mazliet atrāvies. Vēl pēc desmit gadiem no viņa apziņas' tumšajām dzīlēm augšup cēlās neklusināmais naids, senā greizsirdība, ko viņš bija jutis pret Kristofu. Viņš stāvēja neuzticīgs un naidīgs. — Bet, redzēdams Kristofa saviļņojumu, viņa lūpās lasīdams to vārdu, par kuru abi domāja — Olivjē — ... Emanuēls vairs nespēja pretoties un ieslīga rokās, kas bija izstiepušās viņam pretim.

Emanuēls teica:

— Es zināju, ka jūs esat Parīzē. Bet kā jūs varējāt mani atrast?

Kristofs atbildēja:

— Es lasīju jūsu pēdējo grāmatu, un tajā es sadzirdēju viņa balsi.

— Vai ne? — iesaucās Emanuēls. — Jūs to pazināt! Par visu, kas es tagad esmu, man jāpateicas viņam.

(Emanuēls vairījās nosaukt vārdu.)

Brīdi klusējis, viņš drūmi turpināja:

— Jūs viņš mīlēja vairāk nekā mani.

Kristofs pasmaidīja:

— Kas patiesi mīl, tam sveši šie vārdi: vairāk vai mazāk. Visiem, ko viņš mīl, viņš atdod visu.

Emanuēls uzlūkoja Kristofu, viņa spītīgo acu traģiskajā nopietnībā pēkšņi atmirdzēja dziļš maigums. Saņēmis Kristofu aiz rokas, viņš to atsēdināja uz dīvāna sev blakus.

Viņi viens otram stāstīja par savu dzīvi. No četrpadsmitā līdz divdesmit piektajam mūža gadam Emanuēls bija strādājis dažādus amatus: par burtlici, par tapsētāju, par kurvju pinēju, grāmatu tirgotavas komiju, advokāta rakstvedi, kāda politiķa sekretāru, žurnālistu .. . Visur viņš atradis iespējas un ceļus, lai drudžainā neatlaidībā varētu mācīties; krietni ļaudis, redzēdami mazā cilvēka enerģiju, viņu pabalstījuši. Bet visbiežāk viņš kritis tādu cilvēku rokās, kuri viņa postu un talantu tikai izmantojuši. Bez dziļāka rūgtuma viņš pārspējis viskļūmīgākās grūtības, visur iemantodams jaunas atziņas, tikai savas vārgās veselības pēdējās paliekas_ viņam bijis jāziedo. Viņa īpatnējā tieksme uz senām valodām modinājusi kāda veca garīdznieka, grieķu valodas pētnieka labvēlību. Šādas studijas, ko viņš laika trūkuma dēļ nevarējis sevišķi padziļināt, tomēr disciplinējušas viņa garu un skolojušas’viņa stilu. Šis cilvēks, kas bija cēlies no tautas zemākajiem slāņiem un visu savu izglītību, kurā bija milzīgi robi, pats ieguvis drudžainā un nekārtīgā darbā, rakstīja tik noskaidrotā valodas izteiksmē un formas meistarībā, kādu buržuāzijas jauniešiem nevarēja dot ne desmit gadu ilgas mācības universitātē. To visu viņš atzina par Olivjē nopelnu, kaut citi viņam bija palīdzējuši daudz būtiskāk. Bet Olivjē šīs dvēseles naktī bija iemetis dzirksteli, kas iededzināja nedziestošo gaismu. Citi bija tikai pielējuši eļļu.

Emanuēls sacīja:

— Es sāku viņu saprast tikai tajā brīdī, kad viņš šķīrās no pasaules. Bet viss, ko viņš man bija teicis, bija dziļi iet-

vēries manā būtnē. Viņa gaisma nekad nav izdzisusi manā dvēselē.

Emanuēls runāja par savu daiļradi, par lielo mērķi, ko viņam kā mantojumu atstājis Olivjē: franču spēka modināšana, heroiskais ideālisms, kura sludinātājs bija Olivjē. Emanuēls gribēja būt šīs varonības skanīgā balss, kas rosina karotājus un junda uzvaru; viņš dziedāja savas atdzi- 1 mušās nācijas varoņdziesmu.

Viņa poēmas patiešām bija šīs apbrīnojamās nācijas pro- I dūkts, kura gadu simtiem cauri bija uzglabājusi savu seno. i ķeltisko dvesmu, kaut dīvainā un neizprotamā lepnumā savas \ domas centās ietērpt romiešu iekarotāja novazātās skrandās un likumos. Te neaptraipīta un dzīva vēl bija tā galliešu drosme, tas varonīgais taisnības un ironijas gars, lielība un trakā pārdrošība, kas Romas senatorus raustīja aiz bārdām, izlaupīja Delfu svētnīcu un smiedamies savus pīķus meta ļ pret debesīm. Bet, tāpat kā viņa senčiem pūderētās parūkās un droši vien arī nākamajiem pēcniekiem, šim Parīzes kurp-niekzēnam savas kaislības bija jāietver pirms divtūkstoš ga- t diem mirušu varoņu un Grieķijas dievu tēlos. Šai tautai piemīt dīvains instinkts, kas saskan ar viņas dziņu pēc absolūtā: savām domām Jaudama staigāt gadsimtu pēdās, viņa iedomājas, ka gadsimtus veido pēc savu domu līdzības. Klasiskās formas žņaugi Emanuēla kaislības izraisīja vēl lielākā sparā. Olivjē mierīgā paļāvība uz Francijas likteņiem viņa mazā audzēkņa dvēselē bija pārvērtusies par kvēlošu ticību, darbīgu un drošu par savu uzvaru. Viņš to gribēja, viņš to redzēja, viņš pats to sauca. Ar savu apgaroto ticību un optimismu viņš aizrāva franču dvēseli. Viņa grāmatai bija uzvaras gaviļu spēks. Viņš gaisināja skepticismu un bailes. Visa jaunā paaudze traucās viņam līdzi, pretim jauniem likteņiem.

Runādams viņš iedegās dzīvībā, acis meta dzirkstis, bālā seja pietvīka, un balss gārdzoši kliedza. Kristofu neviļus pārsteidza kontrasts starp Emanuēla ugunīgo garu un vārgo miesu, kas bija viņa degošās dvēseles sārts. Kristofs nojauta šī likteņa satriecošo ironiju. Sis spēka dzejnieks, kas sumināja drosmīgo darbības, cīņas un sporta paaudzi, pats staigāja, grūti elsodams, izsalcis un vārgs, dzēra tikai ūdeni un nedrīkstēja ne smēķēt, ne sievietes mīlēt un ļaut vaļu savām

kaislībām, un savas vājās veselības dēļ bija notiesāts uz askētisku dzīvi.

Kristofs vēroja Emanuēlu un juta pret viņu drīz brālīgu žēlumu, drīz ielīksmotu aizgrābtību. Viņš negribēja savas jūtas rādīt, bet viņa acis droši vien tās atspogulņja vai arī Emanuēla lepnā dvēsele, kurā mūžīgi sūrstēja asiņojoša rēta, Krislofa acīs pēkšņi saskatīja līdzcietību, kas viņam derdzās vairāk nekā naids. Un vienā mirklī viņa uguns apdzisa. Viņš nerunāja vairs. Kristofs velti centās atmodināt viņa uzticību. Viņa dvēsele atkal bija aizvērusies. Kristofs redzēja, ka viņš sāpīgi to ievainojis.

Naidīgā klusēšana turpinājās. Kristofs piecēlās. Emanuēls viesi mēmi pavadīja līdz durvīm. Dzejnieka gaita vēl vairāk izcēla viņa kroplību. Viņš pats to zināja, bet savā lepnumā izlikās vienaldzīgs pret to. Emanuēlam likās, ka Kristofs viņu novēro, un negants iekaisa viņa naids.

Taisni tobrīd, kad viņš savam viesim vēsi sniedza roku, no tā atvadīdamies, pie durvīm zvanīja eleganta jauna dāma. Tai līdzi bija jauns modes āksts, ko Kristofs bija redzējis teātru pirmizrādēs, kur tas vienā laidā smējās, trieca, māja sveicienus, dāmām skūpstīja roku un no savas parketa vietas līdz zāles tālākajiem kaktiem izsvaidīja savus smaidus. Viņa vārdu nezinādams, Kristofs viņu klusībā bija nosaucis par pintiķi. Emanuēlu ieraugot, «pintiķis» un viņa līdzgaitniece «dārgo meistaru» apstāja ar glaimīgiem un familiāriem godbijības apliecinājumiem. Projām iedams, Kristofs dzirdēja, ka Emanuēls skarbi atraidīja apmeklētājus un teicās loti aizņemts. Kristofs apbrīnoja šī cilvēka spējas būt pret citiem nelaipnam. Viņš nezināja iemeslus, kādēļ Emanuēls vairījās no šiem bagātajiem snobiem, kas viņam nekautrīgi uzmācās ar saviem apmeklējumiem. Tie nebeidza kladzināt skaistas frāzes un cildinājumus, bet par viņa posta atvieglošanu rūpējās tikpat daudz, cik Cēzara Franka izdaudzinātie draugi,, kam prātā nenāca viņu atpestīt no klavierstundām, ar kurām viņš līdz mūža pēdējai dienai pelnīja imaizi.

Kristofs vēl vairākas reizes apmeklēja Emanuēlu. Bet nekad vairs nevarēja atjaunot pirmās tikšanās sirsnību. Viņu ieraugot, Emanuēls nemaz nelikās priecīgs un visu laiku palika aizdomīgi atturīgs. Tikai lāgiem viņu aizrāva domu izteiksmes dziņa. Kāds Kristofa vārds viņu pēkšņi satrauca, un viņš atraisījās ielīksmotā vaļsirdībā, viņa ideālisms meta

starojošas poēzijas spožos starus apslēptajā dvēselē. Bet pēkšņi viņš sagura, noslēdzās mēmā īdzībā, un Kristofs atkal redzēja savā priekšā ienaidnieku.

Pārāk daudz kas viņus šķira. Arī gadu starpība. Kristofs jau tuvojās savai pilnīgai apzinātībai un pašsavaldībai. Emanuēls vēl bija attīstības stadijā, tik haotiskā, kādu Kristofs nekad nebija piedzīvojis. Viņa personības īpatnību izveidoja pretēji elementi, kas viņā cīnījās: stiprs stoicisms, kas centās apvaldīt atavistisku dziņu plosīto dabu, apvaldīt viņu, ielas meitas un alkoholiķa dēlu; trauksmaina fantāzija, kas mūžīgi trakoja dzelžainās gribas iemauktos; bezgalīgs egoisms un tikpat bezgalīga mīlestība pret saviem tuvākiem (un nekad nevarēja zināt, kurš no šiem spēkiem reiz uzvarēs); heroisks ideālisms un slimīga slavaskāre, kas viņu tirdīja citu lielāko garu slavas dēļ. Kaut Emanuēla dvēselē bija atdzimušas Olivjē domas, tā neatkarība un pašaizliedzība, kaut savu skolotāju viņš pārspēja ar plebejiski sīksto dzīvības spēku, kam nederdzās nekāds darbs, un ar savu dzejnieka talantu, savu rupjo un cieto čaulu, kas viņu sargāja no vilšanās, — tomēr viņam svešs bija gaišais maigums, ko bija izstarojis Antuanetes brālis; viņa raksturs bija godkārīgs un šaudīgs, un apkārtnes nemiers tikai vairoja viņa paša' nemieru.

Viņam bija kaislīgi vētrains sakars ar jaunu sievieti, viņa kaimiņieni, to pašu, kas Kristofam atvēra durvis, kad tas pirmo reizi atnāca pie Emanuēla. Sī sieviete mīlēja Emanuēlu un gādāja par viņu visiem spēkiem: kopa viņa saimniecību, pārrakstīja viņa darbus. Viņa nebija skaista un nesa savas kaislīgās dvēseles slogu. Dzimusi trūcīgā ģimenē, viņa ilgi bija strādājusi papes fabrikā, vēlāk par pasta ierēdni. Viņas bērnība bija aizritējusi Parīzes strādnieku parastajā nabadzībā: dvēseli un miesu žņaudza šaurība, bendējošs darbs, mūžīga ļaužu drūzma, bez gaisa, bez klusuma, bez miera, nekad cilvēks nevar viens būt, nevar ielūkoties sevī, nevar savas sirds svētākos dziļumus pasargāt no svešām acīm. Viņai bija lepns gars un reliģiska dziņa uz neskaidru patiesības ideālu; viņa samaitāja acis, naktīs mēnesnīcas gaismā pārrakstīdama Igo «Nožēlojamos». Emanuēlu viņa satika, kad tas bija nelaimīgāks nekā viņa pati, slims un vārgs; un visu savu dzīvi tā ziedoja viņam. Šī mīlestība bija viņas pirmā un vienīgā kaislība. Tai viņa ļāvās ar izslāpuša cilvēka neatlaidību. Viņas

piekfāvība Emanuēlu nomāca, jo viņš to drīzāk pacieta nekā jutās par to iepriecināts. Viņas ziedošanās Emanuēlu aizkustināja; viņš zināja, ka šī sieviete viņam ir labākais draugs, vienīgā būtne, kam viņš bija viss un kas nevarēja bez viņa dzīvot. Taču taisni šīs jūtas bija tās, kas viņu māca. Viņam bija vajadzīga brīvība un vientulība; viņas acis, kas kāri tvēra katru Emanuēla skatienu, viņu mocīja. Viņš teica tai skarbus vārdus, dažreiz viņam uznāca dziņa uzkliegt: «Prom no manis!» Viņas neglītā seja un drudžainā rīcība to uztrauca. Kaut Emanuēls maz pazina augstāko aprindu cilvēkus, kaut viņš tos nicināja (jo to vidū jutās vēl neglītāks un smieklīgāks), viņš tomēr bija jūtīgs pret smalkumu, un viņu valdzināja tās sievietes, kam pret viņu (par to nabaga kroplis nešaubījās) bija tādas pašas jūtas, kādas viņš izjuta pret savu draudzeni. Viņš centās apliecināt tai mīlestību, ko savā sirdī nejuta, un, ja arī juta, tad to nepārtraukti aptumšoja pēkšņi un neapzinīgi naida uzliesmojumi. Viņš centās velti: viņa krūtīs gan pukstēja liela un cēla sirds, kas tiecās darīt labu visiem, bet tur plosījās arī kaislību dēmons, kas spēja darīt jaunu. Sī dvēseles cīņa un apziņa, ka viņš nekad to nebeigs kā uzvarētājs, Emanuēlu iesvēla niknās dusmās, no kuru uzliesmojumiem bija jācieš arī Kristofam.

Emanuēls nevarēja sevī uzveikt divkāršu antipātiju pret Kristofu; viena no tām slēpās viņa senajā greizsirdībā (jo bērna kaislības nezūd, kaut būtu aizmirsti to cēloņi), otra izauga no karstās nacionālās apziņas. Francijā viņš redzēja piepildītus visus taisnības, līdzcietības un cilvēku brālības sapņus, kādus tos bija iedomājušies aizgājušā laikmeta cēlākie gari. Viņš neizvirzīja Franciju pārējai Eiropai pretim kā ienaidnieci, kuras laime izplaukusi no citu tautu drupām, bet cēla to visu tautu priekšgalā kā likumīgu pavēlnieci, kas valda visiem par svētību, kā pilnības simbolu, kā cilvēku ģints vadoni. Viņš labāk gribētu redzēt Franciju mirušu nekā izdarām kādu netaisnību. Viņš nešaubījās par savu zemi. Viņam bija franču kultūra un franču sirds, viņš bija izaudzis franču tradīcijās, kuru dzijo jēgu izprata instinktīvi. Savā taisnības apziņā viņš negribēja atzīt sveštautiešu domas, pret kurām izturējās ar nicīgu iecietību, un sašutumu, ja tie nebija mierā ar šādu pazemojošu stāvokli.

Kristofs to visu redzēja, bet, būdams vecāks un dzīvē vairāk mācījies, viņš par to neuztraucās. Kaut šāds rases lepnums vienmēr ir aizvainojošs, Kristofu tas neapvainoja; viņš saprata dēla mīlestības ilūzijas, un viņam prātā nenāca nosodīt šo svēto jūtu pārspīlētības. Viņam pat likās, ka tautu godkārīgā ticība savai misijai nes svētību visai cilvēcei. No visiem iemesliem, kas Kristofu attālināja no Emanuēla, tikai viens viņu sāpināja: Emanuēla balss, kas lāgiem izskanēja griezīgā skarbumā. Sīs skaņas neganti plosīja Kristofa dzirdi. Tādos brīžos viņš nevarēja savā sejā apslēpt nicinošus vaibstus. Viņš tomēr centās, lai Emanuēls tos neredz. Viņš gribēja dzirdēt tikai muziku, nevis instrumentu. Kroplā dzejnieka tēls atstaroja varonīgā skaistumā, kad viņš runāja par gara uzvarām, kas junda citas, jaunas uzvaras, kad viņš runāja par gaisa iekarotājiem, par «lidojošo dievu», kas augšup cēla ekstāzē šalcošās tautas bangas un kā Betlēmes zvaigzne tās veda sev līdzi nezināmās tālēs vai arī turp,, kur bija gaidāma drīza atmaksa! Darbības kvēlē kaistošo vīziju spožums Kristofu netraucēja saskatīt tās briesmas, kurās varēja iedzīt šie kaujas gājieni un jaunās marseljēzas grandošie dimdieni. Viņš ironiski domāja (nenožēlodams pagātni un nebīdamies nākotnes), ka šī dziesma radīs atbalsi, ko dziesminieks pats nebija paredzējis, un ka pienāks diena, kad [audis nopūtīsies par zudušajiem Gadatirgus laikiem... Cik toreiz visi bija brīvi! Brīvības zelta laikmets! Un nekad tas vairs neatkārtosies. Pasaule traucās uz spēka, veselības, vīrišķīgas darbības un varbūt slavas, bet arī bargas varas un nesatricināmas kārtības laikmetu. Cik bieži mēs tieksimies uz šo dzelzs laikmetu, šo klasisko gadsimtu! Lielie klasiskie laikmeti — Ludviķa XIV vai Napoleona laikmets — mums iztālēm liekas kā cilvēces vēstures augstākās virsotnes. Un varbūt tauta tieši tanīs triumfējoši piepildīja savu valsts ideālu. Bet jautājiet šo laiku varoņiem, ko viņi paši par to domājuši! Jūsu Nikolā Pusēns aizbrauca uz Romu, lai tur dzīvotu un nomirtu; jūsu mājās viņam trūka elpas. Jūsu Pas-kals, jūsu Rasins arī teica ardievas jūsu sabiedrībai. Un cik daudzi citi dižākie vīri dzīvoja nomaļus no tās, nežēlastībā un apspiestībā! Pat Moljēra dvēselē slēpās tik daudz rūgtuma. — Par jūsu Napoleonu runājot, uz kuru jūs tik kaislīgās ilgās vēršat atpakaļ savas acis, jāteic, ka jūsu tēviem nav bijis ne jausmas par savu laimi un arī pats imperators nav ļāvies nekādām ilūzijām: viņš zināja, ka pasaule vieglāk at-elpos, kad viņš būs zudis . .. Kāds domu tuksnesis ap imperatoru! Bezgalīgiem smilšu klajumiem pāri — Āfrikas ver-smīgā saule ...

Kristofs neizteica visu, ko klusībā domāja. Tikai daži nejauši mājieni Emanuēlu jau iesvēla piktumā, un viņš nekad vairs neatsāka šīs sarunas. Taču Kristofs velti centās savas domas slēpt: Emanuēls tomēr zināja, ka viņš tās domā. Turklāt dzejnieks neskaidri nojauta, ka Kristofa skatiens sniedzas tālāk nekā viņa acis. Un tas viņu kaitināja vēl vairāk. Jaunieši nekad nepiedod vecākiem ļaudīm, ja tie viņiem liek redzēt, kas viņi paši būs pēc gadiem divdesmit.

Kristofs lasīja Emanuēla sirdī un klusībā nodomāja:

«Viņam taisnība. Katram sava ticība. Jātic tam, kam tic. Lai dievs mani pasargā satricināt viņa nākotnes ticību.»

Bet jau Kristofa klātbūtne vien Emanuēlu satrauca. Kad divi cilvēki ir kopā, tad, lai arī kā abi censtos palikt ēnā, viens no tiem, bez šaubām, otru nomāks un šis otrs jutīsies pazemots un savu pazemotību nepiedos nemūžam. Emanuēla lepnumu plosīja Kristofa pieredzējumu un rakstura pārākums. Un varbūt viņš cīnījās pret mīlestību, ko sāka just pret to savā sirdī...

Viņš vērtās aizvien biklāks. Viņš aizslēdza savas durvis. Viņš neatbildēja, kad Kristofs viņam bija rakstījis. — Un Kristofam bija jāatsakās viņu satikt.

BIJA jūlija pirmās dienas. Kristofs pārdomāja, ko viņam šie daži Parīzē nodzīvotie mēneši devuši: daudzas jaunas idejas, bet maz draugu. Spožus un smieklīgi nožēlojamus panākumus: nav nekāda prieka sava tēla un sava mūžadarba bālu un izķēmotu atspoguļojumu ieraudzīt aprobežotās smadzenēs. Tie, kuru saprasts Kristofs gribētu būt, nejuta pret viņu simpātiju, viņa tuvošanās mēģinājumus tie atvairīja. Viņš nevarēja sabiedroties ar tiem, kaut diezin kā vēlējās viņiem līdzi cerēt, līdzi cīnīties. Likās, ka savā nemierīgajā patmīlībā viņi vairījās no Kristofa draudzības un labāk saskatīja viņā ienaidnieku. īsi sakot: savas paaudzes straumei viņš jāva aizšalkt garām un netraucās tai līdzi, bet nākamās paaudzes straume negribēja viņu nest līdzi. Viņš bija viens un nebrīnījās par to, jo visu mūžu bija dzīvojis vientulībā. Bet viņš cerēja, ka pēc šī jaunā pārbaudījuma būs ieguvis

tiesības doties atpakaļ uz savu Šveices tuksnesi un gaidīt, lai piepildās kāds nodoms, kas pēdējā laikā viņa dvēselē skaidrojās aizvien vairāk. Jo vecāks viņš kļuva, jo neatlaidīgāk viņam uzmācās dziņa atkal dzīvot savā dziimtenē. Tur viņš nepazina vairs nevienu un droši vien atrastu vēl mazāk radniecīgu garu nekā šajā svešajā pilsētā, un tomēr tā bija dzimtene: no asinsradiem neviens neprasa, lai tie domātu tāpat kā mēs; ar mums viņus vieno tūkstoš slepenas saites, jutekļi lasa vienu un to pašu debesu un zemes grāmatu, un sirds runā vienu valodu.

Jautrā garā viņš Grācijai rakstīja par savām pieviltajām cerībām un pastāstīja par nodomu braukt atpakaļ uz Sveici. Jokodamies viņš lūdza, lai tā viņam ļauj atstāt Parīzi, un teicās braukt projām jau citu nedēļu. Bet vēstules beigās bija piebilsts:

«Savu nodomu esmu mainījis. Mans brauciens atlikts.»

Kristofs pilnīgi uzticējās Grācijai un atvēra tai savu domu dziļākos noslēpumus. Un tomēr viņa sirdī bija kaktiņš, kura atslēgu viņš glabāja slepenībā: tās bija atmiņas, kas nepiederēja viņam vien, bet arī tiem, ko bija mīlējis. Tā viņš klusēja par visu, kas attiecas uz Olivjē. Viņa atturība nebija tīši gribēta. Vārdi viņam nenāca pār lūpām, kad viņš dzīrās Grācijai stāstīt par Olivjē. Viņa nekad to nebija pazinusi.

Un taisni to rītu, kad Kristofs rakstīja vēstuli savai draudzenei, pie viņa durvīm atskanēja klaudziens. Sodīdamies, ka bija iztraucēts, viņš gāja atvērt durvis. Jauns zēns, četrpadsmit piecpadsmit gadu vecs, jautāja, vai varot satikt Krafta kungu. Saīdzis Kristofs viņu ielaida istabā. Viņam bija gaiši mati, zilas acis, smalka seja, neliels, bet stalts un taisns augums. Mēms un bikli samulsis, viņš stāvēja Kristofa priekšā. Bet ātri viņš saņēmās un pacēla uz Kristofu savas gaišās acis, kurās tas vērās visdzīvākā ziņkārībā. Kristofs smaidīja, ielūkodamies jaukajā sejā, un smaidīja arī zēns.

— Nu, ko jūs teiksiet? — Kristofs jautāja.

— Es atnācu ... — atbildēja zēns.

(Viņš atkal samulsa, pietvīka un klusēja.)

— Es jau redzu, ka esat atnācis, — smiedamies teica Kristofs. — Bet kāds ir jūsu nāciena mērķis? Paraugieties uz mani, — vai es tiešām tik briesmīgs esmu?

Zēns atkal pasmaidīja, pakratīja galvu un atsaucās:

— Nē!

— Bravo! Tad sakiet man vispirms, kas jus tāds esat!

— Es esmu ... — zēns atkal aprāvās.

Vēlreiz viņš samulsa. Viņa acis, ziņkāri ielūkodamās Kris-tofa istabā, uz kamīna ieraudzīja Olivjē ģīmetni.

— Nu! — Kristofs uzsauca. — Drošāk!

Bērns atbildēja:

— Es esmu viņa dēls.

Kristofs pietrūkās. Viņš uzlēca no krēsla, satvēra zēnu aiz abām rokām un pievilka sev klāt, atkrita atpakaļ krēslā, zēnu turēdams cieši apskautu, tā ka viņu sejas gandrīz saskārās. Kristofs uzlūkoja viņu, uzlūkoja ilgi ilgi un vienā laidā atkārtoja:

— Manu puisēn... mans nabaga bērns...

Pēkšņi Kristofs saņēma ar abām rokām viņa galvu un noskūpstīja viņam pieri, acis, vaigus, degunu, matus. Tik vētraina jūtu izpauduma izbiedēts un pārsteigts, zēns centās izrauties. Kristofs palaida viņu, tad, seju ieslēpis rokās, pieri piespieda pie sienas un dažus mirkļus tā stāvēja. Zēns atvirzījās nostāk. Kristofs pacēla galvu. Viņa sejā atkal bija miers. Uzlūkodams zēnu, viņš, maigi smaidīdams, sacīja:

— Es tevi sabiedēju. Piedod! ... Es viņu tik ļoti mīlēju.

Zēns aizvien vēl bija bikls un kluss.

— Cik tu gan esi viņam līdzīgs! — Kristofs iesaucas. — Un tomēr es nebūtu tevi pazinis. Kas tavā izskatā ir citāds?

Viņš jautāja:

— Kā tevi sauc?

— Zoržs.

— Ak jā, pareizi! Kristofs Olivje Zoržs. Es atceros. Un cik tev gadu?

— Četrpadsmit.

— Četrpadsmit gadu? Vai tas jau tik sen? . . . Man šķiet, tas bija tikai vakar — vai laiku tumsībā ... Cik tu viņam līdzīgs! Tie paši vaibsti. Tas pats un tomēr cits. Tā pati acu krāsa, un tomēr nav tās pašas acis, tas pats smaids, tā pati mute, bet cita balss skaņa. Tu esi stiprāks, tavs stāvs ir tais nāks. Tev apaļāka seja, bet tu sarksti tāpat kā viņš. Nāc sēdies, parunāsim! Kas tevi atsūtīja pie manis?

— Neviens.

— Tu atnāci pats? Kā tu mani pazīsti?

— Man par jums ir stāstīts.

— Kas tev stāstīja?

— Mana māte.

— Ak! — iesaucās Kristofs. — Vai viņa zina, ka esi atnācis pie manis?

— Nē.

Kristofs brīdi klusēja, tad jautāja:

— Kur jūs abi dzīvojat?

— Pie Monso parka.

— Vai atnāci kājām? Jā? Tas ir tāls ceļš, tu būsi piekusis.

— Es nekad nepiekūstu.

— Tas jau ir lieliski! Rādi man savas rokas!

Kristofs aptaustīja zēna muskuļus.

— Tu esi brašs un dūšīgs zēns!... Un kā tu iedomājies nākt pie manis ciemā?

— Tādēļ, ka paps jūs mīlēja vairāk par visu pasaulē.

— Vai to tev teica viņa?

(Kristofs attapās.)

— Vai to tev teica māte?

— Jā.

Kristofs domīgi pasmaidīja. Viņš prātoja:

«Arī viņa!... Kā viņi visi mīlēja Olivjē! Bet kādēļ viņi to neizrādīja? ...»

Kristofs turpināja:

— Kādēļ tu tik ilgi gaidīji, kādēļ nāc tik vēlu?

— Es gribēju nākt jau agrāk. Bet man likās, ka jūs negribēsiet mani redzēt.

— Es!

— Pirms dažam nedeļām es redzēju jūs kādā Ševijāra koncertā. Es ar māti sēdēju dažus soļus no jums, es sveicināju jūs; jūs mani uzlūkojāt dusmīgām acīm, saraucāt pieri un manu sveicienu neatņēmāt.

— Es būtu tevi uzlūkojis?... Ak mīļais zēn! Kā tu tā varēji domāt! Es neesmu tevi redzējis. Man ir vāja redze, tādēļ es raucu pieri... Vai tev šķiet, ka esmu ļauns?

— Man liekas, ja jūs gribat, jūs varat tāds būt.

— Tiešām? — iesaucās Kristofs. — Bet, ja tu domāji, ka <\s negribu tevi redzēt, kā tu tomēr iedrošinājies pie manis nākt?

— Es gribēju ar jums iepazīties.

— Un ja nu es tevi būtu pa durvīm iztriecis?

— Es nebūtu to jāvis.

To zēns teica ar bērnišķīgu noteiktības, mulsuma un izaicinājuma izteiksmi sejā.

Kristofs sāka smieties un 2oržs viņam līdzi.

— Tu droši vien būtu iztriecis mani pašu? ... Klausies un brīniesl Tu jau esi varens spēka vīrs! ... Nē, nē, savam tēvam tu nemaz neesi līdzīgs.

Zēna kustīgā seja aptumšojās.

— Vai jums šķiet, ka es neesmu viņam līdzīgs? Bet nupat jūs taču sacījāt.. . Tad jūs laikam domājat, ka viņš mani nemīlētu? Un tādēļ arī jūs mani nemīlat?

— Kas tev tur daļas, vai es tevi mīlu vai nemīlu!

— Ļoti daudz.

— Kādēļ?

— Tade], ka es jus mīlu.

Vienā mirklī 2orža acīs, lūpās, visos viņa vaibstos bija desmit dažādas izteiksmes, kā aprīļa dienā, kad pavasara vēju dzītas mākoņu ēnas klīst pār laukiem. Kristofs izjuta brīnišķīgu prieku, uzlūkodams zēnu un klausīdamies tā balsi; viņam likās, ka visas bijušo dienu rūpes pēkšņi zudušas. Rūgtie pārbaudījumi, likstas, viņa un Olivjē ciešanas, viss bija izgaisis: viņš jutās kā atdzimis Olivjē jaunajā atvasē.

Viņi tērzēja. Kristofa muziku 2oržs bija dzirdējis tikai pēdējos mēnešos. Kopš Kristofs bija Parīzē, zēns nepalaida garām nevienu koncertu, kur spēlēja Kristofa darbus. Par tiem 2oržs runāja ar starojošu seju, zibošām, smejošām acīm, bet sirds viņam tādos brīžos gribēja raudāt: viņš bija kā iemīlējies. Zēns atzinās Kristofam, ka mūzika viņam mīļāka par visu un ka viņš gribētu to mācīties. Bet pēc dažiem jautājumiem Kristofs jau redzēja, ka zēnam nav ne jausmas par mūzikas pamatiem. Viņš apvaicājās tam par skolu. Jaunais Žanēns gāja licejā; viņš jautri atbildēja, ka neesot nekāds labais skolnieks.

— Kur tev labāk sokas? Humanitāro vai eksakto zinātņu laukā?

— Gandrīz vienādi.

— Kā tad tā? Tu taču gan nebūsi slinkuma lāpītājs?

2oržs vaļsirdīgi smējās un atbildēja:

— Laikam gan tā būs.

Taču tūda| pa|āvīgi piebilda:

— Bet es zinu, ka tā tomēr nav.

Kristofam nāca smiekli:

— Kādēļ tad tu nestrādā? Vai skolas darbs tevi neinteresē?

— Gluži otrādi! Mani interesē viss!

— Kas tad tev par vainu?

— Viss ir interesants. Nav tikai laika ...

— Tev nav laika? Ko tad tu dari?

2oržs nenoteikti pamāja ar roku:

— Daudz ko: es muzicēju, nodarbojos ar sportu, staigāju pa izstādēm, lasu ...

— Labāk būtu, ja tu lasītu savas mācību grāmatas.

— Skolā nekad nelasa ko interesantu... Un turklāt mēs ce|ojam. Pēdējo mēnesi es biju Londonā — noskatīties maču starp Oksfordu un Kembridžu

— Tādas izpriecas var ļoti veicināt tavu skolas mācību gaitu!

— Veicināt! Tā var iemācīties daudz vairāk nekā licejā!

— Un ko saka tava māte par to?

—•. Mana māte ir loti prātīga sieviete. Viņa dara visu, ko es gribu.

— Ak tu palaidnis tāds!... Tava laime, ka es neesmu tavs tēvs!

— Jums tā vis nebūtu nekāda laime!

Grūti bija pretoties šī zēna burvībai.

— Saki tu, lielais pasaules braucēj, — vai tu pazīsti manu dzimteni? — Kristofs jautāja.

— Jā.

— Bet tu taču ne varda neproti vāciski.

— Gluži otrādi: es ļoti labi protu vāciski.

— Tad parunāsim.

Viņi sāka sarunāties vāciski. Ar smieklīgu drosmi zēns pavisam nepareizi buldurēja briesmīgā un nesaprotamā valodā; viņš bija ļoti inteliģents un attīstīts, tādēļ vairāk nojauta nekā saprata, tomēr bieži vien uzminēja ačgārni un vienmēr pats sāka smieties par savām kļūdām. Viņš dedzīgi stāstīja par saviem ceļojumiem un par grāmatām, kuras bija lasījis. Viņš bija lasījis daudz, taču nesakarīgi un pavirši, vairākas lapas puses izlaizdams un pats izgudrodams nelasīto saturu. Bet viņu mūžīgi trauca spraiga, spirgta ziņkārība, kas visur meklēja iemeslus sajūsmai. Zoržs runāja drīz par vienu, drīz jau atkal par citu parādību, un, kad stāstīja par aktieriem vai lugām, kas bija viņu aizrāvušas, viņa sejā laistījās priecīgs satraukums. Viss, ko viņš zināja, bija nejaušs un nesakarīgs. Nevarēja saprast, kādē] viņš bija lasījis kādu desmitās šķiras grāmatu, bet nepazina ievērojamāko dzejnieku darbus.

— Tas viss jau ir loti jauki, — Kristofs teica, — bet, ja nestrādāsi, tu nekā nesasniegsi.

— Man darbs nav vajadzīgs, mēs esam bagāti.

— Nu tu sāc runāt pārāk nopietni! Vai tu gribi but nekur nederīgs un citiem kaitīgs liekēdis?

— Es gribu darīt visu. Bet visu mūžu nonīkt vienā amatā ir mu|ķīgi.

— Tas ir vienīgais līdz šim izgudrotais ceļš, kā cilvēks var ko sasniegt.

— Tā jau saka.

— Ko tas nozīmē: tā jau saka? Es, mīļo zēn, tā sakul Jau četrdesmit gadus es mācos savu amatu un tikai tagad sāku to saprast.

— Četrdesmit gadus lai es mācos savu amatul Un kad es tad vairs strādāšu?

Kristofam atkal nāca smiekli:

— Ak tu mazais franču rezonieris!

— Es gribētu mūziķis būt, — Zoržs sacīja.

— Labi. Bet tad jau ir pēdējais laiks sākt mācīties. Vai es lai palīdzu tev?

— Ak, cik es būtu laimīgs!

— Atnāc rīt! Tad jau es redzēšu, kur tu būsi liekams. Bet, ja mūzikā tu nekur nebūsi liekams, es tev aizliegšu pieskarties klavierēm. Ja būsi apdāvināts, gan es no tevis ko iztaisīšu ... Taču to es tev jau tagad saku: jāstrādā būs vaiga sviedros.

— Es strādāšu, — sajūsmā atsaucās Zoržs.

Satikties viņi norunāja jau otrā dienā. Laukā iedams, Zoržs atcerējās, ka rīt un parīt viņam norunātas citas satikšanās. Jā, pirms nedēļas beigām viņš nevienu dienu vairs nebija brīvs. Viņi vienojās par citu dienu un stundu.

Bet, kad šī diena un stunda pienāca, Kristofs gaidīja velti. Viņš jutās vīlies. Viņš bija bērnišķīgi priecājies, ka atkal satiks Zoržu. Šis negaidītais apmeklējums Kristofa dzīve iespīdēja kā gaišs stars. Viņš bija tik laimīgs un aizkustināts, ka visu nakti pēc tam viņam nenāca miegs. Maigā pateicībā viņš domāja par jauno draugu, kas, drauga sūtīts, bija atnācis pie viņa. Domās viņš uzsmaidīja jaukajai sejai: zēna dabiskā skaidrība, viņa grācija, bezbēdība un vientiesīgā vaļsirdība Kristofu bija apbūrusi. Viņš ļāvās mēmam skurbumam, tai skanošajai līksmei, kas dziedāja viņam ausīs un sirdī, kad viņš līgoja Olivjē draudzības pirmo dienu gavilēs. Un šai līksmei līdzi skanēja nopietnas, gandrīz reliģiskas jūtas, kas dzīvajiem pāri saskatīja aizgājušo dvēseļu smaidu. Viņš gaidīja visu nākamo un visu pēcnākamo dienu. Nenāca neviens. Nebija pat atvainošanās vēstules. Kristofs bija skumīgs un pats meklēja kādu iemeslu, lai bērnu attaisnotu. Viņš nezināja, kur tam lai raksta, viņam nebija zēna adreses. Un, ja arī zinājis, viņš tomēr nebūtu iedrošinājies rakstīt. Veca sirds, kas iemīlējusies jaunā, kaunas tai rādīt, ka tā viņai vajadzīga. Tā zina, ka jaunā sirds šādu tieksmi nejūt: viņu spēle ir nevienāda. Un visvairāk cilvēks baidās uzmākties tam, kam nav par viņu nekādas daļas.

Klusēšana ieilga. Kaut Kristofs ļoti cieta, viņš tomēr necentās satikt jauno Žanēnu. Bet katru dienu viņš gaidīja to, kurš nenāca. Viņš neaizbrauca uz Sveici. Viņš visu vasaru palika Parīzē. Viņš atzina savas rīcības aplamību, bet viņam vairs nepatika braukt nekur. Tikai septembrī viņš dažas dienas pavadīja Fonteneblo.

Oktobra beigās Zoržs Žanēns atkal klauvēja pie Kristofa durvīm. Mierīgi, bez mulsuma viņš atvainojās par savu neizpildīto solījumu.

— Es nevarēju atnākt, — viņš teica. -- Un drīz pēc tam mēs aizbraucām, mēs bijām Bretaņā.

— Tu taču varēji man rakstīt.

— Jā, es jau gribēju. Bet man nekad neiznāca laika ... Un man aizmirsās, — viņš smiedamies atzinās. — Es vienmēr visu aizmirstu.

— Vai sen jau pārbrauci?

— Oktobra sākumā.

— Un trīs nedēļas tu gaidīji, līdz beidzot varēji atnākt

T

pie manis? Saki man vaļsirdīgi: vai māte tev neļauj nākt? . . . Vai viņai nepatīk, ka tu ar mani satiecies?

— Nē jel. Gluži otrādi. Viņa pati man šodien skubināja atnākt.

— Tad es nesaprotu.

— Pēdējo reizi, kad pirms brīvdienām biju pie jums, es,

(mājās pārgājis, viņai visu pateicu. Viņa sacīja, ka es esot labi darījis. Viņa man daudz jautāja par jums. Kad pirms trim nedēļām mēs pārbraucām no Bretaņas, viņa mani mudināja nākt pie jums un pirms nedēļas atkal. Un šorīt, kad es pateicu, ka neesmu pie jums vēl bijis, viņa saskaitās. Viņa gribēja, lai es nāku tūdaļ pēc azaida.

— Un tev nav kauna to man stāstīt? Tad tu ar varu esi dzenams pie manis?

— Nē, nē, tā gan nedomājiet! Ak dievs, nu es būšu jūs sadusmojis! Piedodiet... Nudien, es esmu kā bez galvas .. Bariet mani, tikai nedusmojieties! Jūs esat man tik mīļš. Ja es jūs nemīlētu, es nebūtu vairs nācis. Neviens mani nav dzinis. Un vispār: mani nemaz nevar dzīt, ja es negribu pats.

— Ak tu lielības maiss! — iesaucās Kristofs, gluži negribot smiedamies. — Un kur palika tavi muzikālie nodomi? — Tos es neesmu vis aizmirsis!

— Bet tie vēl stāv turpat, kur stāvējuši.

— Tagad es sākšu tos kustināt. Pēdējos mēnešos es ne varēju. Bija briesmīgi daudz citu darbu. Nu tikai jūs redzēsiet, kā es protu strādāt, ja vēl nebūsiet man atmetis ar roku. (2oržs uzlūkoja Kristofu ar maigām, lūdzošām acīm.)

— Tu esi liels blēdis, — Kristofs sacīja.

— Vai jūs uz mani neskatāties nopietni?

— Nē, pasargi dievs!

— Tas ir šausmīgi! Visi uzskata mani par nenopietnu. Es sāku jau šaubīties par sevi.

— Kad sākšu ar tevi strādāt, tad skatīšos uz tevi nopietni. — Tad sāksim tūlīt!

— Man nav laika. Rīt.

— Nē, līdz rītam ir pārāk ilgi. Es nevarēšu izturēt, visu dienu domājot, kā jūs mani nicināt.

— Nekaitini mani!

— Es ļoti ļoti lūdzu!

Pats par savu vājību smaidīdams, Kristofs viņam lika sēsties pie klavierēm un runāja ar viņu par muziku. Kristofs

izjautāja zēnu, lika tam atrisināt vieglākus harmonijas uzdevumus. 2orža zināšanas bija niecīgas, bet viņa nezināšanu atsvēra viņa muzikālais instinkts. Viņš atrada akordus, kurus Kristofs prasīja, kaut nezināja, kā tos sauc, un pat viņa nemākulīgās spēles kļūdas liecināja par brīnišķīgi smalku iejūtu un īpatnēji izsmalcinātu gaumi. Kristofa piezīmes ierosināja zēna domas, un bieži viņš tām pretojās. 2orža saprātīgie jautājumi cēla gaismā viņa skaidro, brīvo garu, kas mākslas darbu rokā neņēma kā lūgšanu grāmatu, ko skaita čukstošām lūpām, bet gribēja pats to izjust savā dzīvajā dvēselē. — Viņi nerunāja par muziku vien. Runājot par har-monijām, 2oržs atcerējās redzētās gleznas, dabas ainas,, cil-J vēkus. Grūti bija viņu apvaldīt, viņš vienmēr bija jāved atpakaļ uz ceļa vidu, un dažreiz Krislofam sirds to nejāva. Viņam patika klausīties šī mazā cilvēka jautrajā pļāpībā, kas^1 bija spraiga un domu bagāta. Kāds kontrasts ar Olivjē raksturu! . . Vienam dzīve bija lēna iekšēja straume, kas aiz- 3 plūda klusēdama; otram tā putodama šļāca pāri krastiem, kā kaprīzs avots, kas ņirb un zaigo saules staros. Un tomēr —i tāpat kā viņu acis bija līdzīgas — arī šo dvēseles avotu ūdens ļ bija dzirds un tīrs. Smaidot Kristofs vēroja 2orža instinktīvas simpātijās un antipātijas, kas viņam bija tik pazīstamas, un to bērnišķīgo nesamierinātību, to plašo sirds cēlumu, kas liek visu atdot tam, ko sirds mīl.. Bet 2oržs mīlēja tik daudzas lietas pasaulē, ka vienu un to pašu ilgi mīlēt viņam nebija vaļas.

Otrajā un trešajā dienā viņš atnāca atkal. Viņš iedegās skaistā, jauneklīgā mīlestībā uz Kristofu un mācījās ar kvēlošu sajūsmu . . . Bet sajūsma izdzisa, viņš nāca aizvien retāk. Un beidzot nenāca vairs nemaz. Viņš atkal pazuda vairākas nedēļas.

2oržs bija vieglprātīgs, aizmāršīgs, bērnišķīgi patmīlīgs un sirsnīgs. Viņam bija laba sirds un gaišs prāts, bet to viņš izšķieda sīknaudā. Viņam piedeva visu, jo visur viņš bija mīļš un gaidīts prieka nesējs. Viņš bija laimīgs .. .

Kristofs nevarēja zēnu sodīt. Un arī nesūdzējās. Viņš aizrakstīja 2aklinai un pateicās, ka tā pie viņa atsūtījusi savu dēlu. 2aklina atbildēja īsu, apvaldīti saviļņotu vēstuli, kurā izteica vēlēšanos, lai Kristofs interesējas par 2oržu un vada viņa dzīvi. Viņa nepieminēja ne vārda par tikšanās iespējamību ar Kristofu. Aiz kauna un lepnuma viņa nevarēja iedroši-naties to atkal satikt. Un Kristofs neatļāvās iet pie viņas, iekams viņa nebija to aicinājusi. — Tā viņi palika šķirti, dažreiz viens otru iztālēm redzēja kādā koncertā, un viņus saistīja tikai zēna retie apmeklējumi.

PAGĀJA ziema. Grācija rakstīja tikai vairs reti. Viņa Kristo-fam aizvien vēl bija uzticīga draudzene. Taču kā īstai itālietei, kas nekad nav pārāk sentimentāla, bet ir cieši saistīta ar dzīves īstenību, viņai uznāca dziņa lāgiem redzēt cilvēkus nevis tādēļ, lai tos neaizmirstu, bet tikai lai ar viņiem atkal patīkami patērzētu. Lai modri glabātu savas sirds atmiņas, viņai šad un tad bija jāatsvaidzina acu atmiņa. Un tā viņas vēstules k|uva aizvien īsākas un svešākas. Par Kristofu viņa nešaubījās, tāpat kā Kristofs nešaubījās par viņu. Bet šī drošība deva vairāk gaismas nekā siltuma.

Jaunās vilšanās Kristofu pārāk skaudri nesāpināja. Viņa dzīvi piepildīja mūzika. Kad liels mākslinieks jau sasniedzas zināmu vecumu, viņš vairāk dzīvo savā mākslā nekā dzīvē; dzīve tapusi par sapni, māksla par īstenību. Atkal ap sevi juzdams Parīzi, Kristofs atraisījās sava radošā spēka dzīvībā. Pasaulē nav stiprāka rosinātāja par šīs darba pilsētas ritmu. Tās drudzis sveļ pat viskūtrākos garus. Kristofs, veselīgas vientulības gados atpūties, savā dvēselē bija sakrājis spēka milzumu, kas lauzās uz āru. Jauno uzvaru spārnots, kuras franču trauksmīgais nemiera gars mūžam svinēja muzikālās-tehnikas laukā, Kristofs pats nu devās meklēt jaunas atziņas.. Būdams kaislīgāks un straujāks, viņš aizgāja tālāk nekā visi citi. Bet šajās jaunajās pārdrošībās nekas vairs nebija jauts instinkta patvaļai. Kristofu vadīja skaidrības griba. Visu mūžu viņa ģēnijs bija klausījis mainīgu strāvojumu ritmam. Viņa likums bija mūžīgi līgot no viena pola uz otru, pretējo, un piepildīt visu telpu starp abiem. Iepriekšējā periodā Kristofs bija kaislīgi ielūkojies «haosa acīs, kas gail cauri pasaules kārtības plīvuram», tik kaislīgi, ka gandri/ būtu saplosījis šķidrautu, lai jo skaidrāk tās saskatītu, bet tagad viņš centās atraisīties no šo acu valdzinājuma burvības un sfinksa vaigam atkal uzmest valdonīgā prāta burvju tīklu. Viņam pāri bija pāršalkusi Romas varenā elpa. Tāpat kā toreizējā Parīzes māksla, kura viņu arī mazliet ietekmēja, viņš tiecās uz kārtību. Nevis tā kā nogurušie reakcionāri, kas pēdējiem spēkiem sargā savu miegu, Kristofs nealka pēc Varšavā nodibinātās kārtības. Ak, šie goda vīri, kas savā miera dziņā dodas atpakaļ pie Brāmsa, — pie visu mākslu Brām-siem, pie tematiskās mūzikas meistariem, banālajiem jaunkla-siķiem! Kas teiks, ka viņi sevi sadedzinājuši kaislību sārtā? Ātri jūs esat noguruši, mani draugi ... Nē, par jūsu kārtību es nerunāju. Mana kārtība ir cita. Tā ir kārtība brīvu kaislību un brīvas gribas harmonijā .. . Kristofs centās savā mākslā noturēt dzīves spēku pareizo līdzsvaru. Jaunie akordi, mūzikas dēmoni, kurus viņš izsauca no skanošā dzelmeņa, viņam bija vajadzīgi, lai izveidotu skaidras simfonijas, plašas, saules piestarotas celtnes, līdzīgas itāliešu bazilikām.

Sajās spēlēs un garīgajās cīņās Kristofam aizritēja visa ziema. Un tā pagāja ātri, kaut dažu labu vakaru, kad, savu dienas darbu beidzis, Kristofs atskatījās pagātnē un skaitīja savu mūža dienu sasniegumus, viņš nebūtu varējis pateikt, vai tie lieli vai mazi un vai viņš pats vēl jauns vai |oti vecs ...

Te atkal sapņu miglai cauri izlauzās jauni cilvēciskas saules stari un vēlreiz atnesa ziedoni. Kristofam pienāca Grā cijas vēstule, kurā viņa rakstīja, ka ar abiem bērniem braukšot uz Parīzi. Jau sen viņai bijis šis nodoms. Māsīca Kolete jau vairāki lāgi viņu aicinājusi ciemos. Bīdamās no lielajām pūlēm, kadas viņai sagādāšot atsacīšanās no savām ierašām, pametot savu bezrūpīgo mieru, savu iemīļoto home *, lai atkal mestos viņai pazīstamajā Parīzes dzīves virpulī, — no tā visa bīdamās, viņa savu braucienu atlikusi gadu no gada. Bet -savāda grūtsirdība, varbūt kāda sirdī slēpta vilšanās, kas šo 'pavasari viņu nomākusi (Cik daudz klusu romānu norisinās sievietes sirdī, par kuriem nevienam nav jausmas un kurus sirds bieži vien slēpj pati no sevis!). īsi sakot, kādas neizprotamas jutās viņu dzenot projām no Romas Epidēmijas draudi

» Māju. (Angl.) bija iegansts, lai pasteidzinātu aizbraukšanu. Un dažas dienas pēc Kristofam rakstītās vēstules Grācija atbrauca.

Tiklīdz Kristofs dabūja zināt, ka Grācija ieradusies pie Koletes, viņš tūdaļ steidzās to satikt. Grācija bija domīga un it kā tāla. Tas Kristofu skumdināja, bet viņš to neizrādīja. No sava egoisma viņš bija gandrīz jau atsacījies, un tādēļ viņa sirds kļuvusi redzīgāka. Viņš saprata, ka Grācijai ir kādas bēdas, kuras tā gribēja slēpt, un viņš necentās tās izdibināt. Kristofs lūkoja draudzeni izklaidēt, jautrā garā viņai stāstīdams par savām neveiksmēm, par saviem darbiem un nodomiem, un smalkjūtīgi apņēma viņu ar savu mīlestību. Grācija juta, ka Kristofs nojauš viņas bēdas, un tas viņu aizkustināja. Viņas skumjā sirds atpūtās drauga tuvumā, kurš viņai stāstīja par dažādām lietām, neskarot to, kas viņus abus satrauca. Un Kristofs redzēja, ka skumju ēnas viņa draudzenes acīs pamazām gaist, tās skatiens sāk pievērsties viņam. Kādu dienu, ar viņu runādams, Kristofs pēkšņi apklusa un mēmi uzlūkoja Grāciju.

— Kas jums kaiš? — viņa jautāja Kristofam.

— Šodien jūs atkal esat atradusi sevi, — viņš teica.

Grācija pasmaidīja un klusi klusi atbildēja:

— Jā.

Netraucēti tērzēt viņiem nebija tik viegli. Reti viņi bija divi vien. Kolete viņus pagodināja ar savu klātbūtni vairāk, nekā viņiem patika. Par spīti savām dīvainībām Kolete bija jauka sieviete un no visas sirds piekļāvās Grācijai un Kristofam, bet viņai ne prātā nenāca, ka viņa varētu tos traucēt. Viņas acis, kas redzēja visu, jau bija manījušas Kristofa un Grācijas flirtu, kā viņa to sauca: flirts bija viņas elements, tas viņu sajūsmināja. Viņa visiem spēkiem centās to veicināt Bet taisni to neviens viņai neprasīja. Kristofs un Grācija vēlējās tikai, lai Kolete neraizējas par to, kas nav viņas daļa. Tiklīdz viņa ienāca un vienam vai otram smalkjūtīgi (vai nesmalkjūtīgi) norādīja uz viņu draudzību, Kristofs un Grācija tūdaļ kļuva ledaini salti un sāka runāt par ko citu. Kolete savos bezgalīgajos krājumos meklēja visdažādākos iemeslus, lai izskaidrotu viņu atturību, bet īsto iemeslu neatrada. Viņas draugu laime bija tā, ka ilgi viņa vienā vietā nevarēja nosēdēt. Viņa nāca un gāja, skrēja istabā, steidzās laukā, uzraudzīja visu māju un rīkoja desmit darbus reizē. No viņas klātbūtnes atpestījušies, abi draugi palika kopā ar bērniem un atkal sāka ritināt savu pārtrauktās sarunas pavedienu. Viņi nekad nerunāja par jūtām, kuras viņus saistīja. Brīvi un nepiespiesti viņi uzticēja viens otram savus sīkos, ikdienišķos piedzīvojumus. Tīri sievišķīgā ziņkārībā Grācija apvaicājās par Kristofa mājas kārtību. Tur viss gāja šķībi un greizi: viņam bija mūžīgs posts ar saimniecēm, kalpones viņu mūžīgi apmeloja un apzaga. Kā līdzjūtīga māte Grācija sirsnīgi smējās par šī lielā bērna nepraktisko garu. Kādu dienu, kad Kolete viņus atstāja, ilgāk nekā daždien abus tirdījusi, Grācija nopūzdamās sacīja:

— Nabaga Kolete! Es viņu ļoti mīlu . bet viņa man apnikusi.

— Es arī viņu mīlu, — teica Kristofs, — ja ar to jūs gribat teikt, ka viņa mūs nāvīgi garlaiko.

Grācija smējās.

— Vai zināt ko? ... Vai jūs man atļautu (te tiešām nav iespējams mierīgi parunāt) ... vai jūs man atļautu kādreiz aiziet pie jums?

Viņš pietrūkās.

— Pie manis jūs nāksiet, pie manis?

— Es ceru, ka tas jums nebūs nepatīkami?

— Nepatīkami? Ak dievs!

— Nu labi, vai varētu otrdien?

— Otrdien, trešdien, ceturtdien, katru dienu, kad vien jūs glibēsiet!

— Tātad otrdien četros. Vai norunāts?

— Cik jūs laba, cik jūs gan esat laba!

— Bet tikai ar vienu noteikumu.

— Noteikumu? Kādēļ? Es darīšu visu, ko gribēsiet. Jūs jau zināt, ka es jums paklausu ar un bez noteikumiem.

— Man labāk patīk ar noteikumiem.

— Es esmu mierā.

— Bet jūs taču vēl nezināt, ko es teikšu.

— Man vienalga. Es esmu mierā. Es darīšu visu, ko man liksiet!

— Jel uzklausieties, lielais nerātni!

— Nu tad sakiet!

— Es gribu, lai nekas — vai dzirdat! — itin nekas jūsu dzīvoklī nepārvērstos. Visam tur jāpaliek taisni tā, kā tagad ir.

Kristofs noskuma. Viņš samulsa.

— To nu gan es nebūtu iedomājies.

Viņa smējās.

— Redziet nu, ko nozīmē nepārdomāti solījumi, bet jūs man apsolījāt.

— Kam jums tas vajadzīgs? ...

— Es gribu redzēt, kā jūs dzīvojat, kad mani negaidāt.

— Bet jūs taču atjausiet...

— Nekā, cs neatļauju jums itin nekā.

— Vismaz ...

— Nē, nē, nē, nē! Es negribu nekā dzirdēt, un, ja jūs nepaklausīsiet, es neiešu nemaz .. .

— Jūs taču zināt, ka es darīšu visu, ja jūs solāties nākt pie manis.

— Tātad norunāts?

— Jā.

— Goda vārds?

— Jā, tirān.

— Vai es esmu labs tirāns?

— Labu tirānu nemaz nav. Ir tikai tādi tirāni, kurus mīl, un tādi, kurus nīst.

— IJn es piederu pie abiem, ko, vai ne?

— Ak nē, jūs piederat pie pirmajiem.

— Tas ir tikpat pazemojoši.

Norunātajā dienā viņa atnāca. Kristofs savā jūtīgajā godprātībā nebija iedrošinājies novākt ne sīkāko papīra lapiņu savā nekārtīgajā mājoklī: ja būtu to darījis, viņš uzskatītu, ka rīkojies negodīgi. Bet viņš izcieta negantas mocības. Viņam bija kauns par to, ko domās draudzene. Bailēs viņš gaidīja. Būdama akurāta, viņa atnāca četras piecas minūtes pēc norunātās stundas. Saviem sīkajiem, bet noteiktajiem soliem viņa uzkāpa augšā un piezvanīja. Viņš gaidīja jau aiz durvīm un tūdaļ atvēra tās. Viņa bija ģērbusies vienkārši un ar smalku gaumi. Aiz plīvura Kristofs redzēja viņas mierīgās acis. Klusā balsi viņi sasveicinājās un sniedza viens otram roku. Grācija bija loti nerunīga, un arī Kristofs aizkustināts un samulsis neteica ne vārda. Viņš aicināja Grāciju iekšā, neizteicis pat iepriekš izdomāto atvainošanās frāzi, kurai bija jāattaisno viņa istabas nekārtība. Viņa atsēdās uz labākā krēsla un Kristofs viņai blakus.

— Tā ir mana darba istaba.

Tas bija viss, ko viņš varēja pateikt.

Klusums. Mierīgi un labsirdīgi smaidīdama, viņa lūkojās uz visām pusēm un pati jutās mazliet mulsa. (Vēlāk viņa Kristofam stāstīja, ka jau bērna gados gribējusi kādreiz atnākt pie viņa, bet, tiklīdz piegājusi pie durvīm, sabijusies un un devusies atpakaļ.) Drūmās, vientulīgās telpas Grāciju nomāca, šaurais, tumšais priekšnams, pilnīgais ērtību trūkums, skaidri redzamā nabadzība viņai sažņaudza sirdi. Viņa iesila maigā līdzjūtībā pret savu veco draugu, ko nebeidzamais darbs un iekarotā slava tomēr nebija atbrīvojusi no materiālo raižu spaida. Bet viņu uzjautrināja Kristofa pilnīgā vienaldzība pret mājības tīksmi. Sī vienaldzība bija redzama visā šīs istabas tukšajā kailumā: neviena paklāja, nevienas gleznas, neviena atzveltnes krēsla. Vienīgās mēbeles te bija galds, trīs cieti krēsli un klavieres, un, atskaitot dažas grāmatas, visapkārt tikai papīra lapas: uz galda, pagaldē, uz grīdas, uz klavierēm, uz krēsliem. (Redzēdama, cik godprātīgi viņš izpildījis savu solījumu, Grācija pasmaidīja.)

Brīdi klusējusi, viņa jautāja:

— Un te (To teikdama, viņa rādīja uz to vietu, kur viņš sēdēja.) — te jūs strādājat?

— Nē, — viņš atbildēja, — tur.

Kristofs rādīja uz istabas tumšāko kaktu un zemu krēslu ar atzveltni pret gaismu. Ne vārda neteikusi, viņa piecēlās, piegāja pie šī krēsla un graciozi, mīlīgi atsēdās. Brīdi viņi klusēja un nezināja, ko lai runā. Viņš piecēlās un piegāja pie klavierēm. Viņš spēlēja, improvizēja kādu pusstundu; viņš jutās silti ietīts savas draudzenes tuvumā, un sirdi viņam auklēja bezgalīga laime. Acis aizvēris, viņš spēlēja brīnišķīgas fantāzijas. Un pēkšņi Grācija izjuta šīs istabas skaistumu, kurā līgoja dievišķīgas harmonijas; viņa ieklausījās šajā mīlestības un ciešanu pilnajā sirdī, un viņai likās, ka tā pukst viņas pašas krūtīs.

Kad harmonijas apklusa, viņš brīdi vēl sēdēja pie klavierēm kā sastindzis, tad pēkšņi atskatījās, jo izdzirda raudošās draudzenes drudžainās elsas. Viņa piegāja tam klāt:

— Pateicos! — viņa izdvesa, saņemdama Kristofa roku

Lūpas viņai mazliet trīcēja. Viņa aizvēra acis. Viņš arī.

Roku rokā saķērušies, viņi vairākus mirkļus nepakustējās, un laiks apstājās ...

Viņa atkal atvēra acis un, gainīdama mulsumu, jautāja:

— Vai nu parādīsiet man citas istabas?

Priecādamies par iespēju apslēpt savu saviļņojumu, viņš atvēra blakus istabas durvis, bet tūdaļ nokaunējās. Tur bija redzama šaura, cieta dzelzs gulta.

Vēlāk, kad viņš Grācijai atzinās, ka neviena mīļākā nav kāju spērusi pār viņa durvju slieksni, tā zobgalīgi teica:

— Par to nu gan es nešaubos. Tādai sievietei būtu vajadzīga liela varonība.

— Kādēļ?

— Lai varētu gulēt jūsu gultā

Istabā bija arī veca kumode, pie sienas karājās Bēthovena galvas atlējums ģipsī un pie gultas — Kristofa mātes un Olivjē ģīmetnes ļoti lētos ietvaros. Uz kumodes bija uzlikta vēl viena ģīmetne: tā bija viņa, Grācija, piecpadsmit gadu vecumā. To Kristofs bija uzgājis Romā viņas albumā un nozadzis. Piedošanu lūgdamies, viņš savu grēka darbu atzina. Viņa ielūkojās ģīmetnē un jautāja:

— Vai te jūs mani pazīstat?

— Pazīstu un atceros.

— Kura no abām jums mīļāka?

— Jūs vienmēr un visur esat viena un tā pati. Un es mīlu jūs tāpat kā senāk. Kur es jūs redzu, tur jūs pazīstu. Pat tajās ģīmetnēs, kur esat maza maza meitenīte. Jūs nevarat iedomāties, cik aizkustināts es esmu, jau šajā taure-nītī izjuzdams jūsu dvēseli. Tas iman ir labākais pierādījums, ka esat mūžīga. Es mīlēju jūs, kad nebijāt vēl dzimusi un mīlēšu jūs līdz ...

Viņš apklusa. Mīlestības mulsumā Grācija neatbildēja ne vārda. Kad viņi atkal iegāja Kristofa darba istabā un viņš tai pa logu parādīja savu draugu: mazu kociņu, kura zaros vidžināja zvirbuļi, Grācija sacīja:

— Vai zināt, ko mēs tagad darīsim? Dzersim tēju. Man tēja un cepumi ir līdzi. Es jau zināju, ka tādu lietu jums mājās nebūs. Un es vēl ko atnesu. Dodiet man savu mēteli!

— Manu mēteli?

— Jā, jā, dodiet vien šurp!

No savas somiņas viņa izvilka adatu un diegus.

— Ko gribat darīt?

— Pēdējo reizi es ieraudzīju divas pogas, kuru liktenis man dara raizes. Un kā tām klājas šodien?

— Ak, tiešām gan: man aizmirsies tās piešūt.

— Nabadziņš! Dodiet, es piešūšu!

— Man tiešām kauns.

— Ejiet vārīt tēju!

Trumuli un spirta lampiņu viņš ienesa istabā, lai nezaudētu ne mirkli no draudzenes tuvuma. Pogu šūdama, viņa smaidot noskatījās Kristofa nevarīgajās kustībās. Tēju viņi dzēra no robainām krūzītēm, kuras Grācijai, saudzīgi sakot, likās briesmīgas un kuras Kristofs dedzīgi aizstāvēja, jo tās bija atmiņas no viņa kopdzīves ar Olivjē.

Kad viņa gāja projām, Kristofs viņai jautāja:

— Vai neesat dusmīga?

— Par ko?

— Par manas mājas nekārtību.

Viņa sāka smieties.

— Gan es nodibināšu kārtību.

Kad viņa stāvēja uz sliekšņa un dzīrās jau atvērt durvis, Kristofs nometās ceļos un skūpstīja viņai kājas.

— Ko jūs darāt? Ak mīļais, neprātīgais nerātnisl — viņa iesaucās. — Dzīvojiet sveiksi

ABI NORUNĀJA, ka Grācija ik nedējas apmeklēs Kriš* tofu noteiktā dienā. Viņa lika Kristofam apsolīties, ka tas nekad vairs neļaus vaļu savām neprātībām, nemetīsies ceļos un neskūpstīs viņai kājas. No Grācijas būtnes vēsmoja tik

salds un mīlīgs miers, ka Kristofu tas klusināja pat viņa drudžainajās dienās. Un, kaut, viens būdams, viņš kaislīgi kāroja to iegūt, viņi tomēr bija un palika labi draugi, kad atkal bija kopā. Katru vārdu, katru žestu viņš apvaldīja, lai nesatrauktu savu draudzeni.

Kristofa dzimšanas dienā Grācija savu mazo meitiņu apģērba tādās pašās drēbēs, kādās bija ģērbusies pati, kad viņi pirmo reizi satikās, un bērnam viņa lika spēlēt to muziku, ko Kristofs reiz bija mācījis viņai pašai.

Šis dvēseles smalkums, šis mai-

gums un draudzības siltums Grācijā jaucās ar gluži pretējām jutām. Viņa bija vieglprātīga, viņai patika sabiedrība^ patika, ja ap viņu lakstojās pat pēdējie nelgas; viņa bija diezgan koķeta, tikai ne ar Kristofu — un dažreiz arī ar Kffstofu. Kad viņš bija sirsnīgs un maigs, viņa centās būt vēsa un atturīga. Bet, kad viņš bija vēss un atturīgs, Grācija atmaiga un mīlīgi ar viņu koķetēja. Viņa bija krietnākā sieviete pasaulē. Bet viskrietnākajā un labākajā sievietē bieži vien pamostas kurtizāne. Grācija centās būt vislabākajā saskaņā ar augstākajām aprindām un pilnīgi pielāgojās to tikumiem. Viņa bija muzikāli apdāvināta un izprata Kristofa darbus, bet sevišķi dedzīgi neinteresējās par tiem (un to viņš labi zināja). — īstai latīņu rases sievietei māksla tikai tad ir vērtīga, ja tā ved uz dzīvi, bet dzīve uz mīlestību ... Uz mīlestību, kas snauž baudkāri tvīkstošas miesas slēptākos dzijumos .. . Kāda viņai daja gar ziemeļu traģisko domu pasauli, ciešanu veidotām simfonijām, garīgām kaislībām? Viņai bija vajadzīga tāda mūzika, kurā bez pūlēm uzplauktu viņas slepenās tieksmes, tāda opera, kurā dzīve strāvotu kaislīgā virpulī, neizraisot kaislību vētras, viņai vajadzīga bija sentimentāla, jutekliska un kūtra māksla.

Grācijai bija vājš un šaudīgs raksturs, nopietnākam darbam viņa spēja nodoties tikai īsiem lāgiem; viņai bija vajadzīga izklaidēšanās, un reti viņa otrā dienā darīja to, ko vakar bija nodomājusi. Cik daudz bērnišķības, sīku, mulsinošu kaprīžu! Cik mainīga un pretrunīga ir sievietes daba, cik slimīgs un bieži vien neprātīgs ir viņas raksturs! ... Grācija pati to apzinājās un tādos brīžos bēga no cilvēkiem. Viņa pazina savas vājības un sev pārmeta, ka nespēj tām pretoties un to dēj savam draugam liek ciest. Dažreiz, Kristofam nezinot, viņa tam uzupurējās ar patiesu dvēseles prieku, bet daba galu galā bija stiprāka par viņu. Grācija nevarēja ciest, ka Kristofs, — kā viņai likās, — uzmāca viņai savu gribu, un vienu vai divas reizes notika tā, ka viņa, lai pierādītu savu neatkarību, darīja gluži otrādi, nekā draugs bija lūdzis. Vēlāk viņa pati to nožēloja, naktī viņu plosīja sirdsapziņas ēdas, ka Kristofam nevarēja sniegt lielāku laimi. Viņa mīlēja to daudz vairāk nekā izrādīja. Grācija juta, ka šī draudzība ir skaistākā vērtība viņas dzīvē. Kā daždien divi raksturā joti dažādi mīlētāji viņi jutās visdziļāk vienoti taisni tad, kad nebija abi kopā. Patiesību sakot, ja pārpratums viņu likteņus

w

bija šķīris, tad vaina nebija meklējama Kristofā vien, kā viņš pats vientiesīgi iedomājās. Vai Grācija būtu ar viņu ap precējusies pat toreiz, kad Kristofu mīlēja kaislīgi? Varbūt viņa būtu Kristofam ziedojusi savu dzīvi, bet vai būtu gribējusi nodzīvot ar viņu visu mūžu? Grācija zināja (kaut baidījās Kristofam atzīties), ka savu vīru bija mīlējusi un vel tagad, nevērojot visu ļaunu, ko tas viņai bija nodarījis, viņa mīlēja to tā, kā Kristofu nekad nebija mīlējusi.. . Tie ir sirds noslēpumi, tie ir miesas noslēpumi, ar kuriem neviens nelepojas un kurus katrs slēpj no tiem, kas viņam dārgi,, slēpj aiz cienības pret viņiem vai arī aiz līdzcietības pret sevi .. J Kristofs bija pārāk vīrišķīgs, lai spētu to nojaust, bet dažreiz it kā zibens stara spožumā viņš pēkšņi atskārta, ka tai sievietei, kas viņu mīlēja visvairāk, mīlēja patiesi, viņš nebija sevišķi mīļš, — un viņš saprata, ka dzīvē pilnīgi paļauties nevar ne uz vienu. Viņa mīlestību šīs domas neapēnoja. Viņš pat neizjuta rūgtumu. Viņu auklēja Grācijas miers. Un viņš tam ļāvās ar visu būtni. Ak dzīve, kādēļ īai tevi peļ par to, ko tu nevari dot? Vai tu neesi skaista un svēta arī tāda, kāda esi? Vajag mīlēt tavu smaidu, Džokonda ...

Kristofs ilgi vēroja savas draudzenes skaisto seju, lasīja tajā pagātni un nākotni. Daudzajos gados, dzīvodams vientulībā, ceļodams, maz runādams, bet daudz lasīdams, viņš gandrīz neapzinīgi bija mācījies lasīt cilvēka sejā, mācījies saprast šo bagāto un sarežģīto valodu, kuru veidojuši gadu simti. Tā ir tūkstoškārt bagātāka un sarežģītāka nekā vārdu valoda. Tanī izpaužas nācija ... Mūžīgi kontrasti starp cilvēka sejas līnijām un vārdiem, kurus tas izrunā! Jūs redzat jaunas sievietes profilu, tas ir skaidri, bet pasausi zīmēts, Bērna Džonsa manierē traģisks, it kā sievieti plosītu slepenas kaislības, greizsirdība, šekspiriskās ciešanas. Bet šī sieviete sāk runāt, un jūs ieraugāt sīku mietpilsoni, kas ir dumja kā zābaks, koķeta egoiste, kurai nav ne jausmas par baigajiem spēkiem, kas mājo viņas miesā. Un tomēr viņā slēpjas šīs kaislības, šīs bīstamās varbūtības. Kādā veidā tās kādreiz izlauzīsies? Varbūt mantkārības vai laulātas sievas greizsirdības, vai cēlas darbības, vai slimīga naida veidā? Neviens to nezina. Varbūt viņa šos spēkus pārradīs citā būtnē, kas dzims no viņas miesas un asinīm, iekams būs pienākusi tā stunda, kad tiem jālaužas uz āru. Bet tas ir dabas elements,

par kuru jābūt modrībā; tas lidinās pār cilvēku dzimumu kā neatvairāms liktenis.

Arī Grācija nesa šī tumšā mantojuma slogu. Bet viņa pati !o apzinājās. Un tas jau ir liels spēks, ja cilvēks pazīst savas vājībās un, kaut gan nevar par tām valdīt, tomēr var savas rases dvēseles pilots būt, savas rases, pie kuras saistīts ikviens un kura mūs nes kā kuģis. Tas ir liels spēks, ja likteni var pārvērst par savu ieroci un lietot to kā buru, ko uzvelk vai nolaiž atkarība no vēja. Kad Grācija aizvēra acis, viņa sevī dzirdēja nemierīgas balsis, kuru skaņa viņai bija pazīstama. Bet viņas veselīgajā dvēselē pat disonanses saplūda un, harmoniskā gara vadītas, izskanēja kā dziļa un maiga mūzika.

DIEMŽĒL, nav mūsu pašu varā saviem pēcniekiem atstāt savu asiņu labāko daļu.

No Grācijas abiem bērniem viens bija līdzīgs mātei: mazā Aurora, kam bija vienpadsmit gadu. Tik skaista kā māte viņa nebija; viņas augums bija zemnieciski pasmags, un viņa mazliet kliboja. Tas bija mīļš un labs bērns, pieglaudīgs, jautrs, veselīgs, centīgs, bet ne sevišķi apdāvināts; viņai bija tieksme uz brīvu un dīku dzīvi. Kristofs viņu mīlēja bezgalīgi. Redzēdams meiteni blakus Grācijai, viņš izbaudīja divvienīgas būtnes burvību, kas izstaro divās paaudzēs, divos vecumos reizē. Divi ziedi, izauguši no viena puķu kāta: Leonardo svēta dzimta, Madonna un svētā Anna, viena un tā paša smaida dažādas nianses. Vienā skatienā uztver sievietes dveseles

plaukumu un ziedu krāšņumu, un tas ir skaisti un skumji reizē, jo redzams, kā dzīve sākas un kā tā iet uz rietu ... Kaislīgai sirdij nav nekā dabiskāka kā kvēlošā un šķīstā mi lestībā mīlēt divas māsas vai māti un meitu. Sievieti, ko Kris-tofs mīlēja, tas būtu gribējis mīlēt visās viņas dzimtas atvasēs, tāpat kā mīlēja viņā visus tās senčus. Vai viņas smaidi un asaras, viņas mīļās sejas vaibsti nebija atmiņas par kādu dzīvi, kura jau bijusi, iekams viņas acis ieraudzīja gaismu, un vai tie nevēstī par būtni, kam jānāk, kad viņas skaistās acis būs aizvērušās?

Mazajam zēnam Lionello bija deviņi gadi. Viņš bija daudz skaistāks par savu māsu un atšķīrās no tās ar savu smalko, pārāk smalko, bet mazasinīgo, novārgušo rasi. Viņš bija līdzīgs tēvam: gudrs, glaimīgs, sevī noslēgts un bagātīgi apveltīts ar nelabām dziņām. Viņam bija lielas, zilas acis, gari un gaiši meitenes mati, bāla seja, vārgas krūtis un slimīga nervozitāte, ko viņš kā daždien iedzimts komediants veikli izlietoja, jo brīnišķīgi prata uztvert citu cilvēku vājības. Grācija puisēnu mīlēja vairāk nekā meitu; tādas ir katras mātes dabiskās jūtas pret savu slimīgāko bērnu. Turklāt te vēl pievienojās atmiņas par vīru, kas viņu bija sāpinājis un ko viņa varbūt reizēm ienīda un tomēr mīlēja.

Kaut Grācija visiem spēkiem centās savu maigumu veltīt abiem bērniem vienādi, Aurora tomēr juta šo starpību un tādēļ mazliet cieta. Kristofs meiteni saprata, gluži instinktīvi viņi iedraudzējās. Turpretī starp Kristofu un Lionello radās antipātija, ko bērns ieslēpa pārspīlēti uzmācīgā laipnībā, bet Kristofs to atvairīja. Kristofs ar varu centās iemīļot šo cita tēva bērnu, it kā tas būtu dēls, kādu no mīļotās sievietes kā balvu saņemt viņam būtu bezgalīgs prieks. Kristofs negribēja redzēt Lionello ļaunās īpašības, negribēja redzēt nekā, kas viņam atgādināja šo «otru», un centās zēnā saskatīt tikai Grācijas atspoguļojumu. Grācija bija redzīgāka un neļāvās nekādām ilūzijām par savu dēlu, taču tādēļ viņa to mīlēja vēl vairāk.

Tad uzliesmoja slimība, kas jau ilgus gadus bija grauzusi bērna veselību. Dilonis. Grācija nolēma kopā ar Lionello dzīvot kādā Alpu sanatorijā. Kristofs lūdzās, lai Grācija viņam ļauj tiem braukt līdzi. Bet viņa, baidīdamās no sabiedrības domām, to atrunāja. Pārspīlētā nozīme, kādu viņa piešķīra konvencionalitātēm, Kristofu sāpināja.

Grācija aizbrauca. Savu meitu viņa atstāja pie Koletes. liet daudzo slimnieku vidū, kuri runāja tikai par savām ciešanām, un arī skarbajā dabā, kuras stingā seja mierīgi noraudzījās uz cilvēku bēdu leju, Grācija drīz vien jutās ļoti vientulīga. Lai neredzētu nelaimīgos cilvēkus, kas staigāja ar spļaudekļu trauciņu rokā un zagšus blenza cits uz cituv viens otrā vērodami bendējošās slimības gaitu, — Grācija atstāja sanatoriju un noīrēja kādu Šveices namiņu, kur dzīvoja viena ar savu mazo slimnieku. Bet kalnu gaiss Lionello veselību dragāja vēl vairāk. Drudzis viņj.i kratīja aizvien stiprāk. Grācija pavadīja baiļu pilnas naktis. Kristofs iztālēm intuitīvi nojauta šīs sāpes, kaut draudzene viņam nekā nerakstīja. Grācija noslēdzās savā lepnumā. Viņa tagad labprāt būtu gribējusi, lai Kristofs ir viņas tuvumā, bet, pati tam aizliegusi braukt līdzi,, viņa nevarēja vairs vaļsirdīgi atzīties: «Es esmu pārāk vāja, man vajag jūsu atbalsta ...»

Kādu vakaru sirmajā stundā, kas neganti plosa baiļu māktas sirdis, Grācija stāvēja namiņa verandā un redzēja . . šķita redzam kādu cilvēku, kas kāpa augšup no funikulera piestātnes ... Cilvēks ātriem soļiem steidzās uz viņas māju,, lāgiem apstādamies, vilcinādamies, mazliet salīcis. Viņš pacēla galvu un paskatījās uz namiņu. Grācija iesteidzās istabā, lai nācējs viņu neredz; viņa spieda roku pie sirds un uztraukumā smējās. Gan nebūdama dievbijīga, viņa nometās ceļos un seju ieslēpa rokās: viņa juta karstu pateicības dziņu . . Bet viņš nenāca. Viņa piegāja pie loga un, aizkaru ēnā paslēpusies, palūkojās laukā. Viņš bija apstājies un muguru piespiedis pie sētas, kas namiņu šķīra no lauku klajuma. Viņš neiedrošinājās ieiet. Un viņa, vēl mulsāka nekā viņš, pasmaidīja un klusi klusi sauca:

— Nāc ... nāc iekšā! ...

Beidzot viņš tomēr piezvanīja. Viņa jau gaidīja pie durvīm. Viņa atvēra. Viņam bija paklausīga suņa acis, kurš bīs tas, ka viņu nesit. Viņš teica:

— Es atbraucu .. . Piedodiet! ...

Viņa atbildēja:

— Pateicos!

Un viņa atzinās, cik ļoti to gaidījusi.

Kristofs palīdzēja Grācijai kopt mazo slimnieku, kurai stāvoklis kļuva aizvien ļaunāks. Kristofs darīja to no visas sirds. Zēns pret viņu juta satrauktu naidu un vairs necentās to slēpt; Kristofam viņš teica ļaunus, piktus vārdus. Kristofs tos attaisnoja ar viņa ciešanām. Kristofam bija radusies apbrīnojama pacietība. Kopā ar Grāciju viņš daudzas smagas dienas pavadīja pie bērna gultas, sevišķi kritisko nakti, pēc kuras Lionello, kas šķita jau zudis, tika glābts. Viens otra roku turēdami, viņi nenovērsa acis no aizmigušā slimā bērna, un abi līgoja tik dzidrā laimē, ka viņa pēkšņi piecēlās, paņēma mēteli un izveda Kristofu laukā uz apsnigušā ceļa, nakts klusumā, kur margoja saltās zvaigznes. Viņa satvēra Kristofa roku, un abi kā noreibuši dzēra pasaules ledū kalto mieru; viņi neizrunāja gandrīz ne vārda. Viņi nepieminēja par savu mīlestību. Tikai atgriežoties mājās, jau uz paša durvju sliekšņa viņa klusi iesaucās:

— Mans mīļais, mīļais draugs! .. .

Un vairāk ne vārda. Bet viņi juta, ka saites, kas viņus vienoja, kļuvušas svētas.

PĒC ILGA atveseļošanās laika atkal atbraukusi Parīzē un noīrējusi nelielu savrupmāju Passī, Grācija vairs nevēroja, «ko teiks ļaudis». Viņa jutās tik stipra un droša, ka sava drauga dēļ varēja pretoties sabiedrības spriedumam. Viņu abu dzīve bija tik cieši vienota, ka viņai būtu licies necienīgi

un gļēvi savu draudzību turēt slepenībā, pat riskējot — nenovēršami, — ka ļaužu valodas šo drau dzību nopulgos. Kristofu viņa pieņēma, kad vien tas atnāca, viņi kopā gāja staigāt, kopā apmeklēja teātrus. Visiem dzirdot, viņa intīmi sarunājās ar to. Neviens vairs nešaubījās, ka viņiem ir mīlestības sakars. Pat Koletei likās, ka viņi savu mīlestību rāda pārāk klaji. Visus šos mājienus Grācija gaisināja ar smaidu un darīja tā, kā viņai pašai patika.

Un tomēr viņa Kristofam nedeva nekādas jaunas tiesības uz sevi. Viņi bija tikai draugi; kā senāk viņš sarunājās ar to dziļā godbijībā. Bet viņi nekā viens no otra neslēpa, visu apsprieda kopīgi, un gluži nemanot Kristofs mājās pārvērtās par ģimenes galvu; Grācija paklausīja viņa padomiem. Kopš sanatorijā pārlaistās ziemas viņa vairs nebija senā Grācija, raizes un rūpes bija iedragā jušas viņas stipro veselību. Un līdzi cieta arī viņas dvēsele. Kaut lāgiem vēl paļaudama vaļu senajām kaprīzēm, viņa tomēr bija tapusi nopietnāka, koncentrētāka, un aizvien vairāk viņai gribējās citiem darīt labu, mācīties un citus nesāpināt. Grāciju aizkustināja Kristofa piekļāvība, pašaizliedzība, sirdsskaidrība, un viņa jau domāja par to dienu, kad varēs sniegt savam draugam lielo laimi, par kuru tas vairs neiedrošinājās sapņot: kad varēs kļūt viņa sieva.

Kopš Grācija bija viņu atraidījusi, viņš nekad vairs nerunāja par to. Viņš uzskatīja, ka viņam nav tiesības to darīt. Bet viņš sēroja par nepiepildītajām cerībām. Lai Kristofs diezin cik dziji cienīja savas draudzenes vārdus, tās rezignētais uzskats par laulību viņu tomēr nepārliecināja. Viņš aizvien vēl ticēja, ka divu dziļā un skaidrā mīlestībā vienotu būtņu derība ir cilvēku laimes augstākā virsotne. — Viņa ilgas, viņa sēras uzliesmoja jaunā kvēlē, kad viņš satika abus vecos Arno.

Arno kundzei jau bija pāri par piecdesmit gadiem. Viņas vīram sešdesmit pieci vai seši. Abi izskatījās daudz vecāki. Viņš bija gājis resnumā, viņa kļuvusi kalsena, mazliet sagumusi. Jau senāk vārīga un liega, nu viņa bija līdzīga smilgai. Kad Arno kungs atstāja savu darba lauku, viņi aizbrauca atpakaļ uz provinci. Vienīgā saite ar savu laikmetu viņiem bija avīze, kas mazpilsētiņas trulajā mierā un viņu izdziestošajā dzīvē atnesa lielo pasaules notikumu vēlās atbalsis. Reiz viņi izlasīja Kristofa vārdu, Arno kundze viņam aizrakstīja dažas sirsnīgas, mazliet svinīgas rindiņas, izteikdama viņu prieku par sava drauga slavu. Kristofs tūda] kāpa vilcienā un, par savu apmeklējumu nepaziņojis, devās pie viņiem.

Kādā siltā vasaras pēcpusdienā viņš uzgāja tos dārzā iesnaudušos liela oša apaļā lapu jumta pavēnī. Viņi bija kā Beklina vecais laulātais pāris, kas, roku rokā saķēries, iemidzis lapenē. Viņus nomāc saule, miegs, vecums, viņi grimst aizvien dziļāk, viņi gandrīz jau iegrimuši mūžīgajā sapņu miegā. Bet kā pēdējais dzīvības stars līdz mūža galam vēl liegi elpo viņu mīlestība, vēl roka roku glāsta, vēl izdziestošās miesas viena otru silda ... — Ķristofu ieraugot, viņi izjuta lielu prieku par tālo pagātni, ko tas atveda līdzi. Viņi tērzēja par veciem laikiem, kas iztālēm tiem atspīdēja gaišā spožumā. Arno kungs labprāt stāstīja, bet viņš vairs nevarēja labi atcerēties cilvēku vārdus. Arno kundze viņam palīdzēja. Viņa labprāt klusēja un labāk klausījās nekā pati runāja, taču pagātnes ainas vēl bija dzīvas viņas klusajā sirdī; lāgiem tās starodamas atmirdzēja kā zaigojoši oļi strauta dibenā. Un bija tur kāds tēls, kura atspulgu Kristofs vairāki lāgi skatīja abu acīs, kas viņu uzlūkoja sirsnīgā līdzjūtībā; bet Olivjē vārdu nepieminēja neviens. Vecais Arno pret savu sievu bija neveikli un aizkustinoši vērīgs: viņš zūdījās, rūpējās, lai tai nesalst, lai tai nav karsti, viņa acis gādīgā mīlestībā nenovērsās no šīs mīļās, savītušās sejas, kuras gurdenais smaids centās viņu mierināt. Kristofs viņus abus uzlūkoja dziļā saviļņojumā un it kā skaudībā . .. Kopā vecumu piedzīvot! Savā mūža draugā mīlēt visu, līdz aizrit dienu skaits! Un savas sirds klusībā teikt: «Es pazīstu šīs sīkās krunciņas ap acīm, degunu, es redzēju, kā tās ievilkās. Es zinu, kad tās sāka rasties. Šie mīļie, baltie mati dienu dienā sirmoja man līdzi — un ak! — mazliet arī manas vainas dēļ. Šī smalkā seja pietūkusi, piesarkusi rūpju un ciešanu smēdē, kas mūs dedzināja. Ak mana dvēsele, es mīlu tevi daudz vairāk vēl tādēļ, ka esi cietusi un nosirmojusi man līdzi! Ik sīkākā grumbiņa tavā sejā manās ausīs skan kā pagātnes mūzika! .. .» Mīļie, vecie ļautiņi, — pēc ilga mūža vakara tie saķērušies iet uz mūžīgās nakts mieru! Viņus uzlūkodams, Kristofs juta svētības līksmi un sāpes reizē. Cik gan skaistai tā jābūt dzīvei, cik skaistai tā jābūt nāvei!

Atkal saticis Grāciju, Kristofs sajūsmināts tai stāstīja par savu braucienu. Viņš neatklāja tai savas domas, kuras viņam bija modinājis šis pieredzējums. Bet viņa lasīja tās Kristofa sirdī. Stāstīdams par to, viņš bija izklaidīgs, novērsa acis un lāgiem apklusa. Viņa uzlūkoja draugu, pasmaidīja, un Kristofa mulsums pārņēma arī viņu.

Tovakar, viena sēdēdama savā istabā, Grācija ļāvās sapņiem. Viņa klusībā atkārtoja Kristofa stāstu, bet tie tēli, kurus viņa iedomās skatīja, nebija oša pavēnī aizmigušie sirmgalvji, — tas bija viņas drauga biklais un kvēlais sapnis. Un

sirds viņai atvērās mīlestībā. Gulēt aizgājusi un uguni izdzēsusi, viņa domāja:

«Jā, tādu laimi zaudēt ir neprātīgi un noziedzīgi. Vai pasaulē ir lielāks prieks kā laimīgu darīt to, ko mīl sirds? . ., Bet vai es viņu mīlu? ...»

Viņa apklusa un uztraukti ieklausījās, ko atbildēja viņas sirds:

«Es mīlu viņu.»

Taisni tobrīd blakus istabā, kur gulēja bērni, atskanēja sauss, griezīgs un drudžains klepus. Grācija ieklausījās: kopš zēna slimības viņa dzīvoja mūžīgā nemierā. No savas istabas viņa jautāja bērnam, kas tam kaiš. Viņš neatbildēja un klepoja aizvien vēl. Viņa pietrūkās no gultas un aizsteidzās pie dēla. Tas gultā svaidījās, kunkstēja un teicās nejūtoties labi, mirkli apklusa un atkal sāka klepot.

— Kur tev sāp?

Viņš neatbildēja. Viņš vaidēja un teica, ka viņam sāpot.

— Mījais bērns, jel saki, kur tev sāp!

— Es nezinu.

— Vai te?

— Jā. Nē, es nezinu. Man visur sāp.

Un atkal uznāca jauna neganta klepus lēkme. Grācija satrūkās, viņai likās, ka zēns tīšu prātu centās klepot, bet savas domas viņa nosodīja, redzēdama, ka bērns bija vienos sviedros un aizelsdamies guva elpu. Viņa skūpstīja to, viņa teica tam maigus vārdus. Likās, ka puisēns sāk rimties, bet, tiklīdz viņa dzīrās to atstāt, tas atkal sāka klepot. Salstot un drebot viņai bija jāpaliek pie zēna gultas, jo tas viņai nejāva iet pat apģērbties: puisēns gribēja, lai māte tur viņa roku, un palaida to vajā tikai tad, kad viņam uzmācās miegs. Noraizējusies un novārgusi Grācija atkal gāja gulēt. Viņa vairs nevarēja atburt savus izirušos sapņus.

Bērnam piemita apbrīnojamas spējas lasīt savas mātes domas. Šīs instinktīvās spējas diezgan bieži piemīt tuviem asinsradiem, bet reti tās ir tik lielas: tādiem cilvēkiem tikai jāsaskatās, lai jau zinātu, ko otrs domā; to viņi uztver no tūkstoš tikko manāmām pazīmēm. Šo dabisko īpašību, ko stiprina vienkopēja dzīve, Lionello dvēselē vēl paasināja mūžam aizdomīgā ļaunprātība. Viņam bija tā asā redzība, ko

cilvēkam dod dīvainā dziņa citiem kaitēt. Viņš ienīda Kristofu Kādēļ? Kādēļ bērns pēkšņi sāk ienīst cilvēku, kas viņam nekā ļauna nav darījis? Bieži vien tā ir nejaušība. Pietiek, ja bērns sev iestāsta, ka viņš kādu cilvēku nevar ciest, un šīs jūtas viņā pārvēršas par ieradumu. Un, jo vairāk viņš tiek mudināts, lai ir labs, jo spītīgāk turas pie savām iedomām; reiz sācis tēlot naidu, drīz viņš jau nīst no visas tiesas. Bet bieži vien tur slēpti dziļāki iemesli, kas sniedzas pāri bērna apziņai; viņš pats tos nenojauš .. . Kopš pirmās dienaSj kad grāfa Bereriī dēls ieraudzīja Kristofu, viņš izjuta naidu pret šo cilvēku, kuru mīlēja viņa māte. Bija gandrīz jādomā, ka viņš instinktīvi uztvēris to brīdi, kad Grācija domāja par precēšanos ar Kristofu. No tā mirkļa zēns neatlaidīgi abus vēroja. Viņš mūžīgi bija tiem tuvumā un negāja laukā no salona, ja bija atnācis Kristofs, vai arī ar viltu pēkšņi iedrāzās istabā, kur viņi abi bija kopā. Vēl vairāk: kad Grācija bija viena un domāja par Kristofu, zēns piesēdās viņai blakus un neatlaidīgi vēroja viņu. Šis skatiens Grāciju tirdīja un lika viņai gandrīz nosarkt. Viņa piecēlās, lai slēptu savu mulsumu. — Viņam bija prieks, mātei dzirdot, par Kristofu teikt zaimojošus vārdus. Viņa lūdza, lai tas klusē. Viņš spītīgi turpināja. Un, kad viņa gribēja to sodīt, zēns viņai draudēja ar savu slimību. Šo taktiku viņš sekmīgi pielietoja kopš bērnības. Kad Lionello vēl bija gluži mazs un kādu dienu tēvs viņu sarāja, viņam pēkšņi prātā iešāvās atriebības domas: viņš noģērbās kails un nogūlās uz vēsās akmens grīdas, lai sasaldētos. — Reiz, kad Kristofs atnesa savu kompozīciju, ko bija uzrakstījis Grācijas dzimšanas dienas svinībām, zēns paķēra manuskriptu un paslēpa to. Vēlāk saplēstā papīra driskās uzgāja malkas lādē. Grācija zaudēja pacietību, .viņa bargi sarāja zēnu. Viņš sāka raudāt, kliedza, spārdījās kājām, valstījās pa grīdu, viņam uznāca nervu lēkme. Grācija sabijās, skūpstīja viņu, lūdzās un solījās darīt visu, ko -viņš grib.

No tās dienas mājās kungs bija Lionello, jo zināja, ka viņš tas tiešām bija. Vairākkārt viņš ķērās pie šī ieroča, ko tik sekmīgi jau bija izlietojis. Nekad nevarēja zināt,, cik viņa lēkmes dabiskas un cik tās tēlotas. Drīz viņš šīs lēkmes vairs neizlietoja kā atriebības līdzekli vien, bet izpauda ar tām savas dusmas un piktumu, kad redzēja, ka māte un Kristofs grib vakaru pavadīt kopā. Beidzot viņš šo bīstamo spēli piekopa aiz garlaicības un tīri komediantiskas dziņas, lai izdibinātu, cik tālu sniedzas viņa vara. Un viņam bija brīnišķīga fantāzija aizvien jaunu un dīvainu nervu lēkmes formu izgudrošanā: reiz pie pusdienu galda viņu pēkšņi sāka kratīt konvulsīvi drebuļi, viņš apgāza glāzi un sasita šķīvi; citreiz, augšstāvā kāpdams, viņš ieķērās kāpju margās, drudžaini sažņaudza pirkstus un teica, ka nevarot vairs atraut tos vaļā; un drīz viņš sāka gausties par smeldzošām sāpēm sānos, pakrita zemē un aizelsās. Un beidzot viņš tiešām sasirga ar nopietnu nervu kaiti. Bet viņa pūles nebija veltas. Kristofs un Grācija bija neprātīgi satraukti. Viņu tikšanās brīžu miers, sirsnīgās sarunas, lasīšana, mūzika, kas viņus tik ļoti ielīksmoja, — visa viņu klusā un pieticīgā laime bija zudusi.

Lāgiem mazais blēdis tomēr ļāva viņiem atpūsties, jo loma viņu nogurdināja, savas tiesības prasīja arī bērna daba, un viņš domāja par ko citu. (Tagad viņš bija pārliecināts par savu uzvaru.)

Tādus brīžus viņi izlietoja ātri un steidzīgi. Ik stunda, kas viņiem bija zagšus jāzog, abiem bija jo dārgāka tādēļ, ka viņi nevarēja būt droši, vai varēs to baudīt līdz galam. Cik dziļi viņi tad izjuta viens otra tuvumu! Kādēļ nevarēja tā būt mūžīgi? . . . Kādu dienu Grācija atzinās, ka šīs laimes neiespēja viņu skumdina. Kristofs satvēra viņas roku.

— Kādēļ? — viņš jautāja.

— Jūs pats to labi zināt, mīļais draugs, — viņa atbildēja un pasmaidīja sāpīgu, aizkustinošu smaidu.

Kristofs to zināja. Viņš zināja, ka Grācija viņu laimi ziedoja savam dēlam, zināja, ka Lionello melus tā redz un tomēr viņu dievina. Kristofs pazina šo ģimenes jūtu aklo egoismu, kas savu — pat nekrietnu vai nevērtīgu — tuvinieku labā liek ziedot vismīļākās sirdis. Kaut Kristofs par to sašuta un reizēm juta dziņu nogalināt šo mazo ērmu, kas postīja viņu dzīvi, viņš tomēr klusībā locīja ceļus pie Grācijas kājām un saprata, ka citādi rīkoties viņa nevarēja.

Un tā viņi abi samierinājās bez liekām nožēlām. Bet, ja viņiem varēja nolaupīt laimi, kas bija viņiem lemta, viņu sirdīm neviens nevarēja liegt savienoties. Un taisni šī atsacīšanās, šis kopējais upuris viņus sēja daudz stiprākām saitēm, nekā viņus būtu varējušas saistīt miesas saites. Viņi uzticēja viens otram savas bēdas, uzvēla tās savam draugam un nesa drauga ciešanu slogu, un tā arī bēdas pārvērtās par

priekiem. Grāciju Kristofs dēvēja par savu «biktstēvu». Vir,iš neslēpa tai savas vājībās, kuru dē| cieta viņa patmīlība, nožēloja tās no visas sirds, un smaidīdama viņa remdēja sava lielā bērna sirdsapziņas ēdas. Viņš neslēpa tai pat savas materiālās grūtības. Bet to viņš iedrošinājās tikai tad, kad abi bija vienojušies, ka Grācijā viņam nekā nepiedāvās un viņš nekā no tās nepieņems. Tas bija pēdējais lepnības žogs ko viņš nenoārdīja un ko viņa cienīja. Ta kā Grācijai nebija ļauts sava drauga dzīvē viest materiālu labklājību, viņa šo dzīvi pie-i staroja ar tūkstoškārt spožāku gaismu: ar savu jūtu maigumu. So liego dvesmu viņš izjuta ik stundu, ik mirkli. Rītos viņš acis neatvēra un vakaros tās neaizslēdza, nenoskaitījis klusu mīlestības lūgšanu. Un, kad Grācijā r'tos atmodās vai naktīs bieži vien ilgas stundas gulēja nomoda, viņa doma ja:

«Mans draugs par mani sapņo.»

Un viņu dveseles auklēja dziļš ■ miers.

GRĀCIJAS veselība bija satricināta. Viņai bija jāguļ gultā vai augas dienas puszviļus jāsēž guļaimkrēslā. Kristofs nāca katru dienu ar viņu tērzēt, viņai lasīt un radīt savas jaunakas kompozīcijas. Viņa pieceļas no guļamkrēsla un grīļodamas^ gāja pie klavierēm. ^1?-a apelēja Kristofa atnestās notis. Tas bija lielākais prieks,

kādā viņa varēja ielīksmot Kristofu. No visām skolniecēm, ko viņš bija mācījis, Grācija un Sesile bija visapdāvinātākās. Bet mūzika, ko Sesile izjuta gluži instinktīvi, gandrīz to nesaprazdama, Grācijai bija skaista, harmoniska un gaiši saprotama valoda. Mākslas un dzīves dēmoniskie spēki viņai bija sveši: visur viņa lēja savas gudrās sirds skaidrību. Un Šī skaidrība apstaroja Kristofa ģēniju. Savas draudzenes spēlē viņš pats daudz skaidrāk izprata tumšās kaislības, ko bija izteicis savā mūzikā. Acis aizvēris, viņš klausījās, kā Grācija spēlēja, un, pie draudzenes rokas turēdamies, gāja viņas pēdās pats pa savu domu maldu dārzu. Savu muziku izjuzdams Grācijas dvēseles skaidrībā, viņš savienojās ar šo dvēseli un ieguva to. Sī noslēpumainā savienošanās radīja mākslas darbus, kas bija it kā viņu cieši saausto būtņu augļi. Kādu dienu, viņai dāvādams savu kompozīcju krājumu, kuras bija austas no viņa paša un draudzenes dziļākās būtības pavedieniem, Kristofs sacīja:

— Mūsu bērni.

Vai viņi bija kopā vai šķirti, abi katru brīdi izjuta savu vienkopību. Burvīgā mierā aizritēja vakari vecās mājas noslēgtībā, kur Grācija likās iegājusi savā īstajā pasaulē un kur klusējošie, laipnie, uzticīgie kalpi lielu daļu no dziļās godbijības pret savu kundzi pievērsa Kristofam. Ak, kāds prieks bija divatā klausīties skrejošo stundu dziedāšanā, raudzīties aizritošās dzīves vienmērīgajā straumē! ... Šo laimi apēnoja tikai nemiers par Grācijas vārgo veselību. Bet, nevērodama savu vārgumu, viņa vienmēr bija jautra, un apslēptās ciešanas vēl aizkustinošāku vērta viņas burvību. Kristofam Grācija bija «viņa mīļā, sāpju dragātā, apburošā draudzene ar starojošo seju». Un dažu labu vaka?u, no viņas šķīries un mājās pārnācis, savu sirdi juzdams mīlestības pilnu, Kristofs sēdās pie galda un rakstīja Grācijai, jo nevarēja sagaidīt citu rītu, lai viņai teiktu:

«Mīļā, mīļā, mīļā, mīļā, mīļā Grācija ...»

Šis miers ilga vairākus mēnešus. Viņiem likās, ka tas būs mūžīgs. Zēns šķita tos aizmirsis, viņa uzmanība bija no tiem novērsta. Bet drīz viņš atkal sāka tos vajāt un neatlaidās vairs. Velna puika bija nodomājis savu māti no Kristofa šķirt. Viņš atkal sāka tēlot savas komēdijas. Noteikta plāna viņam nebija. Viņš pilnīgi paļāvās savu dusmu kaprīzēm.

Nenojauzdams sava posta darba ļaunumu, viņš lūkoja izklai dēties, citus kaitinot. Un viņš nerimās, līdz izplēsa no Grācijas solījumu, ka viņi atstās Parīzi un dosies tālā ceļojuma. Grācijai nebija spēka zēnam pretoties. Jo vairāk vēl tādēļ, ka ārsti viņai deva padomu kādu laiku padzīvot Ēģiptē. Nākamo ziemu viņai nebija ļauts pavadīt ziemeļu klimatā. Grācija bija pārāk daudz izcietusi: pēdējo gadu dvēseles sāpes, mūžīgās rūpes par dēla veselību, ilgo neziņu un šaubas, garīgo cīņu, kas viņā kaisa un ko viņa rūpīgi slēpa, un sāpes par sava drauga ciešanām. Viņas sāpes redzēdams un negribēdams tās vēl vairot, Kristofs klusēja par savām ciešanām, kas viņu plosīja jo nežēlīgāk, jo tuvāk nāca šķiršanās diena. Viņš necentās Grāciju aizkavēt, un viņi abi tēloja mieru, ko īstenībā neizjuta; un tomēr viņi viens otru beidzot nomierināja.

Pienāca šķiršanās diena. Septembra rīts. Jūlija vidū viņi kopā bija atstājuši Parīzi un pēdējās nedēļas, kas viņiem vēl bija atlikušas, nodzīvoja Šveices kalnu viesnīcā, tās vietas tuvumā, kur pirms sešiem gadiem bija atkal tikušies.

Jau piecas dienas viņi nevarēja iziet laukā. Lietus lija vienā līšanā, un viesnīcā viņi bija palikuši gandrīz vieni, jo lielākā daļa ceļotāju bija aizbēguši. Bet šajā pēdējā rītā lietus beidzot rimās; tomēr kalni bija padebešos tīti. Pirmajā karietē kopā ar kalpotājiem aizbrauca bērni. Un aiz viņiem Grācija. Kristofs pavadīja viņu līdz pagriezienam, kur ceļš strauji aizlocījās uz Itālijas līdzenumu. Karietē mitrums pūta savu drēgno elpu. Viņi sēdēja, cieši kopā sakļāvušies, un nekā nerunāja, gandrīz neuzlūkoja viens otru. Viņus ietina dīvains mijkrēslis. Grācijas plīvurītis bija kļuvis valgs no viņas elpas. Kristofs sažņaudza mazo, silto, cimdā tērpto roku. Viņu sejas tiecās viena uz otru. Valgajam plīvuram cauri viņ^5. skūpstīja mīļās lūpas.

Viņi sasniedza ceļa pagriezienu. Kristofs izkāpa. Kariete iegrima miglā — un izgaisa. Vēl ilgi viņš dzirdēja ratu rīboņu un zirgu pakavu dimu. Lauku klajumā locījās balti miglas palagi. No salstošo koku zariem pilēja lāses. Gaisā ne vēja pūsmas. Migla žņaudza visu dzīvību. Kristofs apstājās, lāgiem ieelsodamies klusās raudās... Viss zudis. Viss pagājis...

Viņš dziļi ieelpoja biezo miglu. Viņš gaja talak savu ceļu. Nekas nav zudis tam, kas pats nav zudis.

TREŠĀ DAĻA

ŠĶIRŠANĀS vairo to cilvēku varu pār mums, kurus mēs mīlam.

Sirds glabā no viņiem tikai to, kas tai visdārgāks. Ik vārda atbalss, kas atplūst pāri telpai no tālā drauga, klusumā skan kā svētas šalkas.

Kristofa un Grācijas vēstulēs jau bija tas nopietnais un apvaldītais tonis, kādā runā divi cilvēki, kuriem nav vairs jāizcieš bīstamie mīlestības pārbaudījumi, ko tie jau pārcietuši, un droši iet savu ceļu roku rokā ar draugu. Viņi abi bija stipri, kad vienam otrs bija jāatbalsta un jāvada, un abi vāji, kad ļāvās, lai otrs to vada un atbalsta.

Kristofs pārradās Parīzē. Viņš bija zvērējis nekad vairs tur neatgriezties. Bet kas gan ir šādas apņēmības! Viņš zināja, ka tur vēl atradīs Grācijas ēnu. Un apstākļi, kopā ar Kristofa slēptāko vēlēšanos sazvērējušies pret viņa gribu, Parīzē norādīja viņam jaunu pienākumu. Kolete, kas aizvien bija labi informēta par augstāko aprindu dzīvi, Kristofam pastāstīja, ka viņa jaunais draugs Žanēns sācis ļauties ne-prātībām. Žaklina, pret savu dēlu vienmēr pārāk maiga un nevarīga bijusi, necentās viņu atturēt. Viņa pati pārcieta smagu krizi un bija pārāk nodarbināta ar sevi, lai vēl rūpētos par dēlu.

Kopš nelaimīgās dēkas, kas bija satriekusi viņas laulību un Olivjē dzīvi, Žaklina dzīvoja klusi un vientuļi. Viņa turējās nomaļus no Parīzes sabiedrības, kas nesen viņu bija liekulīgi izdzinusi trimdā un tagad aicināja atpakaļ. Bet viņa atraidīja šos aicinājumus. Žaklina nekaunējās no šiem ļaudīm par savu rīcību, jo atzina, ka tie no viņas nevar nekādu atbildību prasīt: tie nebija viņas cienīgi. Ko Žaklina bija darījusi klaji, to puse sieviešu, ko viņa pazina, darīja mājas, ģimenes drošajā paspārnē, nemodinot sabiedrības ziņkārību. Viņu mocīja tikai tās sāpes, ko bija nodarījusi savam laba-kajam draugam, vienīgajam cilvēkam, ko bija mīlējusi. Viņa

nespēja sev piedot, ka šajā pasaulē, kas tik nožēlojama, zaudējusi tik jūtīgu sirdi, kāda bija Olivjē.

Nožēlas un skumjas pamazām rima. Palika tikai sūrstošas sāpes, pazemīga nicība pašai pret sevi un citiem un mīlestība uz savu bērnu. Šīs jūtas, kurās viņa ielēja visas savas dzīvības slāpes, atbruņoja viņu attieksmē ar dēlu. Viņai nebija spēka pretoties Žorža kaprīzēm. Attaisnodama savu vājību, Žaklina iestāstīja sev, ka tā viņa izlīdzina savu netaisnību pret Olivjē. Pārspīlēta maiguma brīžiem sekoja gurdas vienaldzības brīži, drīz viņa Zoržu nomāca ar savu patmīlīgo, rūpju pilno maigumu, drīz atkal šķita dēla tuvumu apnikusi un Jāva tam darīt visu. Viņa apzinājās, ka nav laba audzinātāja, un tādēļ sevi nosodīja, tomēr negrozīja nekā. Kad viņa (diezgan reti) centās savus audzināšanas principus veidot Olivjē garā, iznākums aizvien bija bēdīgs: garīgais pesimisms nederēja ne viņai, ne bērnam. Sirds dziļumos viņa gribēja tikai vienu: lai dēls viņu mīlētu. Un viņai bija sava taisnība, jo šīs divas būtnes, lai tās bija cik līdzīgas būdamas, saistīja tomēr vienīgi siržu saites. Zoržs 2a-nēns izjuta savas mātes fizisko burvību; viņš mīlēja mātes balsi, vaibstus, kustības, tās maigumu un mīlestību. Bet Žaklinas dvēsele viņam bija sveša. To māte izjuta tikai dēla pirmajā jaunības plaukumā, kad viņš aizlidoja no tās tālu. 2aklina tad brīnījās, sašuta un domāja, ka viņu atsvešina citas sievietes ietekme; viņa neveikli centās pret to cīnīties, bet attālināja 2oržu vēl vairāk. īstenībā viņi vienmēr bija dzīvojuši gan vienā pajumtē, bet ikviens ar savām rūpēm, un viņi maldināja sevi ar paviršu simpātiju un antipātiju ilūziju, bet no tām pāri nepalika nekas, kad bērns (šī mazā divbūtne, vēl pilna ar sievietes smaržu) sāka izveidoties par vīrieti. Un 2aklina rūgti teica dēlam:

— Es tiešām nezinu, kur tu tāds esi cēlies! Tu neesi līdzīgs ne tēvam, ne man.

Tā viņa vēl vairāk lika tam izjust visu, kas viņus abus šķīra, un Zoržā uzbangoja slepens lepnums, sajaukts ar drudžainu nemieru.

Sekojošās paaudzes aizvien izjūt asāk to, kas viņas šķir no iepriekšējām, nekā to, kas vieno; viņām ir karsta dziņa dižoties ar savas dzīves nozīmību, kaut tas būtu panākams ar netaisnību vai ar meliem pašām pret sevi. Šo jūtu asuims mainās atkarībā no laikmeta. Klasiskajos gadsimtos, kad zināmā laika ilgotnē kādas civilizācijas spēki līdzsvarojas, starpība starp vienu paaudzi un otru nav tik liela. Bet atdzimšanas vai pagrimuma laikmetos jaunieši, kuri traucas augšup pa reibinošu krauju vai gāžas dzijumā, pārspēj visus, kas bijuši pirms viņiem. — Žoržs saviem laika biedriem līdzi kāpa kalnā.

Viņam nebija ne pārāk ass prāts, ne stingri veidots raksturs: viduvēja apdāvinātība uz it visu, bet ne uz ko sevišķi spilgti. Un tomēr viņš jau sava ceļa sākumā bez sevišķam pūlēm pacēlās dažas pakāpes augstāk nekā viņa tēvs, kas savā pārāk īsajā mūžā izšķieda neapsveramu inteliģences un spēka milzumu.

Tiklīdz 2orža prāta acis atvērās gaismā, viņš visapkārt redzēja žilbinošu staru šķeltus miglas mākoņus, zināmu un nezināmu lietu,, vienotrai naidīgu patiesību un pretrunīgu maldu sablīvētas masas, kurās viņa tēvs bija drudžaini maldījies. Bet Žoržs zināja arī ieroci, kas bija viņa varā un ko Olivjē nebija pazinis: savu spēku ...

Kur Žoržam tas radās?... Noslēpumaina iemigušas cilts spēku atmoda, cilts, kas pagurumā iesnaudusies un pēkšņi mostas kā pavasarī kalnu strauts! ... Kur viņš lai liek šo spēku? Vai viņam tas savukārt jāizlieto, lai pētītu modernās domu pasaules neizbrienamo biezokni? Tas viņu nevilināja. Viņš juta, ka viņu nomāc tur uzglūnošās briesmas. Tās jau bija satriekušas viņa tēvu. Viņš labāk būtu to aizdedzinājis nekā atgriezies traģiskajā biezoknī. Viņš tikai pavirši ielūkojās gudrības un svētā ārprāta grāmatās, kuras bija skurbi-nājušas Olivjē: Tolstoja nihiliskajā līdzcietībā, Ibsena drūmajā grāvēja lepnumā, Nīcšes trakošanā, Vāgnera heroiskajā un jutekliskajā pesimismā. Dusmās un šausmās Žoržs novērsās. Viņš ienīda reālistu rakstnieku paaudzi, kas pusgadsimtu mākslā nomāca prieku. Un tomēr viņš nevarēja gainīt drūmā sapņa ēnu, kas bērnībā bija viņu auklējusi. Viņš negribēja atskaitīties, bet droši zināja, ka šī ēna glūn aiz viņa. Būdams pārāk veselīgs, lai savam nemieram izklie dējumu meklētu iepriekšējā laikmeta kūtrajā šaubu garā, viņš juta riebumu pret Renāna un Anatola Fransa diletantismu, pret šiem smiekliem bez jautrības, ironijas bez gara cēluma;

tie viņam likās nožēlojami līdzekļi, derīgi tikai vergiem, kas rota|ājas ar savām važām, bet nevar tās saraut!

Pārāk stiprs un kaislīgs, lai apmierinātos ar šaubām, un pārāk vājš, lai sasniegtu skaidru pārliecības apziņu, Zoržs tomēr tiecās pēc tās, tiecās ar visu savu ilgu trauksmi. Viņš lūdza, viņš prasīja to. Un mūžam tie paši slavas kārie nelieši, neīstie rakstnieki, neīstie, glūnošie domātāji izmantoja šo brīnišķīgo, skaidrības alkstošo un biklo dziņu, rībinādami bungas un izkliegdami savas tirgus drazas. Katrs no šiem pūšļotājiem, uz savas būdas pakāpies, kliedza, ka tikai viņa dzira ir laba, un nopēla citu līdzekļus. Visi viņu noslēpumi bija vienlīdz nevērtīgi. Neviens no šiem tirgoņiem nebija centies atrast jaunas receptes. Viņi bija tikai izvilkuši novadējušās pudeles no savu skapju stūriem. Vienam universāllīdzek-lis bija katoļu baznīca, otram — monarhija, trešajam — klasicisma tradīcijas. Un bija tur arī tādi jokupēteri, kuri kā līdzekli pret visām ciešanām sludināja atgriešanos pie latīņu valodas. Citi ar ska|u pārliecību un dimdošiem vārdiem, kuri Joti patika stulbeņiem, visā nopietnībā sludināja Vidusjūras kultūras gara valdonību (nākošajā mirklī viņi tikpat dedzīgi būtu aizstāvējuši aizjūras garu). Pret zieme|u un austrumu barbariem viņi svinīgi izvirzīja jaunās Romas ķeizarvalsts mantiniekus. Vārdi, vārdi, tikai aizgūti vārdi. Vesela grāmatu krātuve, ko viņi kaisīja vējā. — Tāpat kā visi viņa biedri, jaunais Žanēns staigāja no viena ideju tirgotāja pie otra, noskatījās klaunu izrādēs, lāgiem ļāvās pierunāties un iegriezās dažā labā tirgus būdā, lai vīlies un ap'kaunots nāktu lauka, jo bija tikai velti izšķiedis naudu un laiku, klausīdamies vecu, kankarainos triko ģērbtu klaunu ākstības. Un to-‘ mēr jaunības cerību spēks, pārliecības spars ir tik liels, ka ikviens jauns cerību tirdzinieks viņu atkal valdzināja ar jauniem solījumiem. Viņš bija īsts francūzis; viņam bija kritisks gars un iedzimta kārtības sajūta. Viņam bija vajadzīgs vadonis, un tomēr viņš nevarēja ciest nevienu no tiem: viņa negantā ironija tos visus saskatīja īstajā gaismā.

Gaidīdams kādu, kas viņam pateiks mīklas atrisinājumu, viņš iekaisa nepacietībā. Zoržs nebija tas cilvēks, kas visu mūžu būtu gribējis meklēt patiesību kā viņa tēvs. Viņa jauneklīgais, nepacietīgais spēks traucās kvēlot dzīvībā. Viņš gribēja skaidrību, vienalga, vai tā būtu pamatota vai ne. Viņš gribēja darboties, izšķiest savus spēkus. Ceļojumi, māk* slās prieks un par visām lietām mūzika, kas viņa dvēselē skanēja, viņam bija tikai pārejoša un kaislīga izklaidēšanās. Kā daždien skaists, pāragri attīstīts, visiem kārdinājumiem ļauts jauneklis viņš agri atrada ārēji tik valdzinošo mīlestības pasauli un metās tajā ar brāzmīgu baudas prieku un romantisku dedzību. Bet mazajam, bērnišķīgajam un līdz nekaunībai negausīgajam ķerubam sievietes apnika: viņam bija vajadzīga darbošanās. Un viņš kaislīgi nodevās sportam. Viņš pieķērās katram sporta veidam, izmēģināja katru no tiem. Viņš noskatījās visus paukošanas turnīrus un boksa sacīkstes. Viņš izcīnīja Francijas skriešanas un augstlēkšanas čempiona nosaukumu un vadīja pazīstamu futbola komandu. Ar tādiem pašiem jauniem, viņam līdzīgiem karstgalvjiem, bagātiem nebēdņiem viņš sacentās neprātīgās, muļķīgās autosacīkstēs, īstos nāves braucienos. Beidzot arī tas viņam apnika. Līdzi pūlim viņš iedegās sajūsmā par aviāciju. Reim-sas aviācijas svētkos viņš kliedza un raudāja nevaldāmā priekā, gavilēja līdzi trīssimt tūkstošiem skatītāju un jutās vienots ar visu tautu fanātiskā līksmē; putnu cilvēki, tiem pāri lidojot, savā trauksmē aizrāva viņus līdzi. Pirmo reizi kopš lielās revolūcijas ausmas tautas masas pacēla acis pret debesīm un redzēja tās atveramies... — Izbailēs pārsteigdams savu māti, jaunais Žanēns tai paziņoja, ka gribot pievienoties lielajam gaisa iekarotāju pulkam. Žaklina lūdzās, lai viņš atsakās no bīstamās godkārības. Viņa pavēlēja. Žoržs ietiepās un neatkāpās no sava nodoma. Kristofs, kurā Žaklina bija cerējusi atrast sev sabiedroto, jauneklim izteica tikai dažus aizrādījumus par uzmanību, kaut labi jau zināja, ka 2oržs tiem neklausīs (jo arī viņš pats nebūtu klausījis). Kristofs domāja, ka viņam nav tiesību — pat ja viņš to būtu varējis — liegt veselīgu un normālu izpriecu jaunajiem spēkiem, kas, dīkā sieti, būtu aizgājuši bojā.

Žaklina nevarēja samierināties, ka viņas dēls viņai zuda. Velti viņa bija cerējusi, ka varēs atsacīties no mīlestības; viņa nevarēja dzīvot bez mīlestības ilūzijas. Visas viņas tieksmes, visas viņas jūtas tvīka šajā burvībā. Cik daudzas mātes pret dēlu jūt slepeno kvēli, ko nav varējušas remdēt laulībā un ārpus laulības! Un, kad viņas pēcgalā redz, cik viegli dēls var dzīvot bez viņām, kad viņas pēkšņi saprot, ka vairs nav vajadzīgas tam, tad pārdzīvo tādu pašu krizi, kādu tām likusi pārciest mīļākā neuzticība, vilšanās mīlestība. Šī krize atkal salauza Zaklinu. Zoržs to nenojauta. Jauni cilvēki nenojauš siržu traģēdijas, kuras norisinās viņu apkārtnē, viņiem nav laika stāvēt un raudzīties apkārt: instinktīvs egoisms viņus dzen taisni uz priekšu, atpakaļ nelūkojoties.

Sīs jaunās sāpes Zaklinai bija jāizcieš vienai. Viņa vairs necieta tikai tad, kad sāpes pašas notrulinājās. Notrulinājās līdzi mīlestībai. Žaklina aizvien vēl mīlēja Zoržu, bet tās bija vairs tikai attālas, saprātīgas jūtas, viņa apzinājās, ka dēlam nav vairs vajadzīga, un pamazām zaudēja interesi pati par sevi un arī par viņu. Tā viņa nodzīvoja drūmu posta un ciešanu gadu. Zoržs pat nepamanīja viņas sāpes. Un tad šī nelaimīgā sirds, kas bez mīlestības nevarēja ne dzīvot, ne mirt, pati sāka izdomāt mīlestības objektu. Viņa krita par upuri savādai kaislībai, kas bieži piemeklē sieviešu dvēseles un taisni cēlākās un šķīstākās, — kad nāk rudens un krāšņie dzīves augļi nav vēl plūkti. Žaklina iepazinās ar kādu sievieti, kura viņu jau no pirmās tikšanās pakļāva sava noslēpumainā iespaida varā.

Tā bija mūķene, gandrīz tikpat veca kā Žaklina. Viņa nodarbojās ar labdarību. Liela, ražena, patukla sieviete ar tumšiem matiem, skaistiem, izteiksmīgiem sejas vaibstiem, spriganu skatienu, platu, smalku muti, kas mūžam smaidīja, un valdonīgu zodu. Viņa bija ļoti gudra, nebija ne mazākā mērā sentimentāla, toties zemnieciski viltīga, ar lieliski attīstītu veikalnieces apķērību, kurai pievienojās dienvidnieces fantāzija; sieviete, kas prata skatīties augstumos, bet, ja bija vajadzīgs, mācēja visas lietas mērīt ar īsto mēru, cēla misticisma un veca advokāta blēdīguma pikants sajaukums. Viņa bija ieradusi valdīt un uzskatīja to par savu dabisko pienākumu. Zaklinu viņa savaldzināja pirmajā mirklī. Žaklina sajūsminājās par labdarību. Vismaz viņa pati tā domāja. Māsa Anžeia gan zināja, kurp tiecas Zaklinas kaislīgā aizrautība, jo bija radusi šādas kaislības iededzināt; izlikdamās to nemanām, viņa ar saltu aprēķinu izmantoja to savā darbā un dievam par godu. Zaklina atdeva viņai savu naudu, gribu un savu sirdi. Viņa kļuva žēlsirdīga un ticīga, jo mīlēja.

Drīz vien apkārtējie cilvēki noprata, kāda burvība bija apmājusi Zaklinu. Viņa pati bija vienīgā, kas to neapzinājās. Zorža aizbildnis sāka uztraukties. Zoržs pats, kā daždien izšķērdīgs un nepiedzīvojis jauneklis, kas daudz neraizējas par naudu, beidzot redzēja, kādos tīklos ievilināta viņa māte, un tas viņu neganti sāpināja. Par vēlu viņš centās atjaunot seno sirsnību. Viņš redzēja, ka viņu no mātes šķīra noslēpu-mains aizkars. To viņš izskaidroja ar dīvainās ietekmes varu un pret intriganti, kā viņš šo sievieti dēvēja, juta tikpat kvēlu sašutumu kā pret Zaklinu pašu, un necentās savas domas slēpt. 2oržs cīnījās pret svešinieces varu, kas viņam bija laupījusi vietu mātes sirdī, kuru viņš uzskatīja par savu īpašumu. 2oržs neatskārta, ka šī vieta vairs nepieder viņam tikai tādēļ, ka viņš pats to bija atstājis. Viņš necentās pacietīgi atgūt mātes mīlestību, bet sāka rīkoties aplami un rupji. Māte un dēls, abi nepacietīgi un kaislīgi, bieži vien iekaisa dedzīgā ķildā un plaisa vērtās aizvien dziļāka. Māsa Anžela pilnīgi iekaroja 2aklinas sirdi, un 2oržs, kuram bija ļauta pilnīga brīvība, noklīda aizvien vairāk no ceļa. Viņš aizrāvās neprātīgā izdzīvē. Viņš spēlēja kārtis un zaudēja lielas naudas summas. Viņš lepojās ar savām pārmērībām, jo tās viņam darīja prieku, un ari tādēļ, ka ar tām varēja pārspēt mātes pārmērības. — Viņš pazina Stevensus-Delestradus. K.oletei bija iepaticies skaistais zēns, un ar savu burvību, kura vēl aizvien nebija zaudējusi iespaidu, viņa centās to savaldzināt. Viņa zināja 2orža dēkas un smējās par tām. Bet ar savu veselīgo saprātu un patieso labsirdību, kas slēpās aiz viņas vieglprātības, Kolete saskatīja briesmas, kas draudēja neprātīgajam jauneklim. Un, zinādama, ka nespēs viņu no tām pasargāt, Kolete brīdināja Kristofu, kas tūdaļ ieradās.

KRISTOFS bija vienīgais cilvēks, kas vēl kaut cik spēja ietekmēt jauno Žanēnu. Šī ietekme gan bija diezgan aprobežota un īslaicīga, tomēr jo apbrīnojamāka tāpēc, ka neviens to nevarēja izskaidrot. Kristofs piederēja pie vecās paaudzes, pret kuru 2oržs ar saviem biedriem dedzīgi cīnījās. Viņš bija viens no tā izmocītā laikmeta spilgtākajiem pārstāvjiem, kura māksla un atziņas jaunajiem iedvesa šaubas un naidīgu neuzticību. Viņš neatzina jaunos evaņģēlijus un amuletus, kurus viltus pravieši un kaktu dakteri sniedza lādzīgajiem jauniešiem kā drošu līdzekli visas pasaules, Romas un Francijas glābšanai. Viņš palika uzticīgs brīvai ticībai, brīvai no visiem aizspriedumiem, brīvai no dažādām partijām, brīvai no visām tēvijām, — viņš palika uzticīgs ticībai, kas vairs

nebija modē vai ari nebija atkal k|uvusi moderna. Un Parīzē viņš bija tikai svešinieks, tolaik, kad visās tautās ārzemniekus uzskatīja par barbariem.

Un tomēr jaunais, jautrais, vieglprātīgais Žanēns, kurš instinktīvi ienīda visu, kas varētu viņu nomākt un mulsināt, kurš tik kaislīgi bija aizrāvies ar azarta spēlēm, kuru bija apmājusi viņa laikmeta demagoģiskā retorika, kurš aiz fiziska spēka pārpilnības un garīgas kūtrības piekrita nacionālās, ruajālistiskās, imperiālistiskās (viņš pats īsti nezināja, kādas) «Action française» brutālajām mācībām, — šis mazais Žanēns būtībā cienīja tikai vienu cilvēku: Kristofu. 2orža pāragrā dzīves pieredze, viņa brīnišķīgi smalkā takta izjūta, ko bija mantojis no mātes, viņam palīdzēja saskatīt (protams, šīs domas nebojāja viņa labo omu), cik nevērtīga bija pasaule, bez kuras viņš nevarēja dzīvot, un cik augstu Kristofs tai pacēlās pāri. 2oržs velti apreibinājās kustībā un darbībā: tēva garīgo mantojumu viņš nevarēja noliegt. No Olivjē viņš bija mantojis savādu nemieru, kas lāgiem viņu satvēra pēkšņi: tā bija dziņa iecerēt sava darba mērķi. Un varbūt viņš bija no tēva mantojis arī noslēpumaino dziņu, kas viņu saistīja pie tā cilvēka, ko Olivjē bija mīlējis.

2oržs reizēm apmeklēja Kristofu. Kā daždien vaļsirdīgs, mazliet pļāpīgs zēns viņš labprāt tam uzticējās. Viņam bija vienalga, vai Kristofam ir laiks viņā klausīties vai ne. Un Kristofs klausījās pacietīgi. Tikai tad viņš bija izklaidīgs, ja viesis viņu pārsteidza darbā. Tie bija tikai īsi mirkļi, kad viņa doma aizslīdēja tālumos, lai darbu, kas risinājās viņā, darītu dzīvāku ar kādu jaunu vilcienu, jaunu nokrāsu. Tūdaļ viņš atkal pievērsās 2oržam, kas nebija pat manījis viņa prombūtni. Tādos brīžos Kristofs bija līdzīgs cilvēkam, kas, citiem nedzirdot, uz pirkstgaliem izgājis un atkal ienāk istabā. Bet vienu vai divas reizes 2oržs viņu pieķēra un apvainots iesaucās:

— Bet tu taču neklausies!

Tad Kristofs apkaunējās un pazemīgi visu savu vērību veltīja nepacietīgajam stāstītājam, lai izlabotu savu kļūdu. 2orža stāsti dažreiz bija diezgan komiski, un, klausoties dažu labu dēku, Kristofs nevarēja valdīt smieklus, jo Zoržs stāstīja visu. Viņš klausītāju atbruņoja ar savu vaļsirdību.

Vienmēr Kristofs nesmējās. 2orža uzvešanās viņu nereti skumdināja. Kristofs nebija nekāds svētulis, viņš nedomāja, ka viņam būtu tiesības citiem sludināt morāli. 2orža mīlestības piedzīvojumi, aplamā izšķērdība Kristofu nesāpināja tik skaudri kā vieglprātība, ar kādu jauneklis raudzījās uz savām kļūdām: par tām viņš tiešām nebēdāja daudz, uzskatīdams, ka tās ir gluži dabiskas. 2oržam bija citi uzskati „par tikumību nekā Kristofam. Viņš piederēja pie tās jauniešu kategorijas, kuri vīrieša un sievietes attiecībās redz tikai brīvu rotaļu, kurai nav sakara ar tikumību vai netikumību. Zināma vaļsirdība un bezrūpīga labsirdība — ar to kārtīgam cilvēkam pietiek. 2oržs neapgrūtināja savu sirdsapziņu ar rūpēm kā Kristofs. Bet Kristofs sašuta. Viņš necentās jauneklim uzmākt savus uzskatus, tomēr iekaisa nepacietībā: viņa senais straujums vēl nebija pilnīgi savaldīts. Lāgiem tas izlauzās ar neturamu joni. Dažas 2orža dēkas Kristofs varēja atzīt tikai par neķītrībām, un to viņš jauneklim pateica. Arī 2oržs bija straujš un neiecietīgs. Un dažreiz viņi nopietni saķildojās. Pēc tādiem gadījumiem viņi nesatikās vairākas nedēļas. Kristofs saprata, ka Zoržu nevar pārvērst ar varu un ir netaisni vienas paaudzes tikumību mērot ar otras paaudzes tikumisko ideju mērauklu. Bet šī tieksme bija stiprāka par viņu pašu: nākošajā reizē viņš darīja tāpat. Kā lai šaubās par to ticību, kam ziedota visa dzīve? Tas būtu tāpat kā atsacīties no savas dzīves. Kādēļ sev uzmākt domas, kam pats nevar piekrist? Lai būtu līdzīgs savam kaimiņam vai lai viņu žēlotu? Tā būtu pašnicināšana, kas nevienam nedarītu labu. Katra cilvēka pirmais pienākums ir būt tam, kas viņš ir. Nedrīkst baidīties skaji teikt: «Tas ir labi, un tas ir ļauni.> Stiprais var vājajam vairāk palīdzēt, ja tas paliek stiprs, nekā tad, ja pats top tikpat vājš kā citi. Manis pēc varat attaisnot nodarītu kļūdu. Bet nekad nesamierinieties ar tām, kas gaidāmas nākotnē ...

Jā, bet 2oržs sargājās ar Kristofu runāt par saviem nākotnes nodomiem. (Vai viņš pats tos zināja?) Viņš runāja ar Kristofu tikai par to, kas jau bija noticis. Un ko citu Kriš-

tofs varēja kā klusā pārmetumā uzlūkot šo aplami un smaidot paraustīt plecus kā vecs tēvocis, kas zina, ka viņa padomus neklausīs?

Tādās reizēs uz brīdi iestājās klusums. 2oržs vēroja Kris-tofa skatienu, kas šķita atklīstam it kā no tāluma. Un viņš jutās kā mazs puika Kristofa priekšā. 2oržs skatīja sevi šajās gudrajās acīs, kā spogulī redzēja sevi tādu, kāds bija, un Kristofa skatienā juta zobgalību. Ar savu atspulgu sevišķi lepoties viņš nevarēja. Kristofs neizmantoja 2orža vaļsirdīgo atzīšanos kā ieroci pret viņu pašu, varēja pat domāt, ka nemaz nav to dzirdējis. Pēc mēmā acu dialoga Kristofs nicīgi pakratīja galvu, tad sāka stāstīt kādu notikumu, kam it kā nebija nekāda sakara ar viņu sarunu: stāstu no savas vai kāda cita, bijuša vai izdomāta cilvēka dzīves. Un 2oržs pa-mazām saskatīja savu līdzinieku (viņš to labi pazina), kas bija maldījies tāpat kā viņš. Viņš varēja tikai pasmieties par sevi un par bēdīgo lomu, ko pats bija tēlojis. Kristofs nekā nepaskaidroja. Vēl stiprāku iespaidu nekā pats stāsts atstāja stāstītāja labsirdība. Par sevi viņš runāja tikpat nepiespiesti, ar to pašu jautro smaidu kā par citiem. Sis miers 2oržam patika. Sis miers bija tas, ko viņš meklēja. Vaļsirdīgi izsūdzējis savus grēkus, 2oržs jutās kā ceļinieks, kas karstā vasaras pēcpusdienā atgulstas liela koka ēnā. Kvēlošās dienas žilbinošais nemiers rima. Viņš juta sargājošu spārnu vēdas. Blakus šim vīram, kas mierīgi nesa lielās dzīves smago slogu, jauneklis jutās drošs no plosošā nemiera. Viņš baudīja atpūtu, klausoties rāmajos vārdos. Arī 2oržs vienmēr nebija uzmanīgs klausītājs; viņš ļāva savām domām aizklīst tālumā, bet Kristofa smiekli tās panāca.

Un tomēr vecā drauga domu gaita jauneklim bija sveša. Viņš nesaprata, kā Kristofs varēja izturēt šo gara vientulību, kā varēja dzīvot ārpus mākslas virzieniem, politiskām vai reliģiskām partijām vai citām cilvēku grupām. Viņš jautāja, vai Kristofam nekad neuznākot dziņa ieslēgties kādā no-imetnē.

— Es lai ieslēdzos? — Kristofs smiedamies jautāja. — Vai tad ārā nav labi? Un tā runā tu, brīvais gaisa lidoni?

— Miesai un garam neder viens un tas pats likums, — 2oržs atbildēja. — Garam vajadzīga drošība. Tam jādomā līdzijcitiem, jāturas pie visu sava laikmeta cilvēku atzītiem principiem. Es apskaužu tos, kas dzīvoja klasiskajos laikmetos. Taisnība maniem draugiem, kas grib atjaunot skaisto senlaiku kārtību.

— Ak tu zaķapastalai — Kristofs iesaucās. — Vai tiešām jūs jau esat tik bailīgi?

— Es neesmu zaķapastala, — Žoržs pretojās. — Ne es, ne mani biedri.

— Gan jau tomēr tādi būsiet,— Kristofs teica, — ja bīstaties paši no sevis. Ko? Jums vajadzīga kārtība, un iūs paši neprotat to radīt? Jums jāturas pie vecmāmuļu brunčiem? Mī|ais dievs, ejiet taču vieni pašil

— Mums jālaiž dzijas un stipras saknes, — Žoržs lepni atkārtoja kādu no sava laika devīzēm.

— Saki, — vai koki meklē puķu podus, kad tie grib saknes riest? Zeme pieder visiem. Urbies tajā ar savām saknēm! Radi pats sev likumus! Meklē sevī!

— Man nav laika, — Žoržs atbildēja.

— Tev bailes, — atkārtoja Kristofs.

Žoržs sparīgi pretojās, taču beidzot tomēr atzinās, ka viņam nepatīkot lūkoties savas dvēseles dziļumos. Viņš nesaprata, ka cilvēkam var patikt tāda sevis pētīšana: pār tumšo dzelmeni liecoties, varēja tanī iekrist.

— Sniedz man roku, — Kritofs teica.

Viņš pavēra lūku un rādīja savas reālistiskās un traģiskās dzīves atziņas. Žoržs atrāvās. Kristofs smiedamies aizvēra lūku.

— Kā jūs varat tā dzīvot? — Žoržs jautāja.

— Es dzīvoju un esmu laimīgs, — Kristofs atbildēja.

— Es mirtu, ja man tas vienmēr būtu jāredz.

Kristofs uzsita viņam uz pleca.

— Te nu bija mūsu varenie atlēti! .. Tad neskaties, ja nejūties drošs! Ej vien uz priekšu, manu zēn! Bet kam tev vajadzīgs kungs, kas tev kā vērsim iededzina savu zīmogu plecā? Kādu paroli tu vēl gaidi? Signāls sen jau dots. Uzbrukuma taure jau skan. Kavalērija iet pirmā. Domā tikai par savu zirgu! Stājies savā vietā! Un auļo uz priekšu!

— Bet uz kurieni? — Žoržs jautāja.

— Kurp dodas tavs pulks. Pasauli iekarok Iekarojiet gaisu, uzvariet elementus, izpētiet visas dabas slēptuves, celiet tiltu pāri telpai, lieciet nāvei atkāpties!

Expertus vacuum Daedalus aera... 1

Vecais latīnist, vai tu to saproti? Vai vari man izskaidrot, ko tas nozīmē?

Perrupit Acheronta...2

►.. Tas ir jūsu liktenis. Laimīgie konkvistadori!

Kristofs tik skaidri pierādīja jaunās paaudzes varonīgo darba pienākumu, ka 2oržs izbrīnā iesaucās:

— Bet ja jūs tā domājat, kādēļ nenākat ar mums?

— Man ir cits uzdevums. Ej, mans dēls, beidz savu darbu! Ej man pāri, ja vari! Es palieku še, sarga vietā... Vai esi lasījis «Tūkstots un vienas nakts» pasaku, kurā dēmons, milzīgs kā kalns, ieslēgts pudelē ar Zālamana zīmogu?... Sis dēmons ir arī še, mūsu dvēseles dzijumos, tajos dziļumos, pār kuriem tu bīsties noliekties. Mēs ar saviem laikabiedriem pavadījām visu mūžu cīņā ar šo dēmonu: mēs viņu neuzvarējām, arī viņš neuzvarēja mūs. Tagad, kamēr dēmons atpū-. šas, mēs atgūstam elpu un viens otru uzlūkojam bez bailēm un bez naida. Apmierināti ar kaujām, kuras esam izcīnījuši, mēs gaidām, kad beigsies noslēgtais pamiers. Izlietojiet ari jūs šo pamieru, krājiet spēkus, krājiet sevī pasaules daiļumu! Esiet laimīgi, baudiet klusumu pirms vētras! Bet neaizmirstiet, reiz pienāks diena, kad jums vai jūsu dēliem pēc gūtajām uzvarām būs jāatgriežas šajā vietā, kur es stāvu, un ar jaunotiem spēkiem atkal jāsāk cīņa pret to, k?.s vēl nav veikts un ko es še sargāju. Un cīņa, īsu pamiera brīžu pārtraukta, turpināsies, līdz viens no abiem (bet varbūt abi) būs satriekts. Esiet stiprāki un laimīgāki par mums!... — Pagaidām vari nodoties sportam, ja gribi. Stiprini savus muskuļus un savu sirdi un neesi tāds mu|ķis, nešķied savus nepacietīgos spēkus velti: tu dzīvo (vari būt drošs par to!) tādā laikā, kad šis spēks būs vajadzīgs!

20R2S maz paturēja prātā no tā, ko Kristofs viņam teica. Jauneklis bija pietiekami saprātīgs, lai spētu uztvert Kris-tofa domas, bet tās viņam drīz izzuda no atmiņas. Viņš nebija vēl nokāpis uz ielas, kad visu jau bija aizmirsis. Bet

» Dedals, kad bija redzējis gaisa tukšumu ... (Latiņ.) — Horācija cOdas».

* Pārpeldēju Aheronas straumi. (Latiņ.) — Horācija «Odas>.

viņam palika dziļa apmierinājuma sajūta, kas ari tad vēl neizgaisa, kad viņš jau sen bija aizmirsis tas cēloni. Viņš ļoti cienīja Kristofu. Viņš gan neticēja tam, kam ticēja Kristofs. (Būtībā 2oržs smējās par visu un neticēja nekam.) Bet viņš būtu sadragājis galvu katram, kas iedrošinātos necienīgi runāt par viņa veco draugu.

Par laimi neviens to nedarīja, citādi viņam būtu bijis daudz raižu.

Kristofs jau bija paredzējis drīzo vēja maiņu. Jaunās franču mūzikas ideāls ļoti atšķīrās no viņa mūzikas ideāla, un taisni tādēļ Kristofs juta vēl dziļāku simpātiju pret jauno paaudzi, kas viņu tomēr necieta. Kristofa panākumi plašajā publikā viņu netuvināja slavas kārajiem jaunekļiem: iekšas tiem bija patukšas, toties zobi kļuvuši jo garāki un asāki. Kristofs neuztraucās par viņu piktumu.

— Kā viņi dzenas, kā traucas! — Kristofs sacīja. — Viņi ir mazi bērni, kam nāk zobiņi...

Kristofs vērtēja tos gandrīz augstāk nekā citus kucēnus, kas centās viņam pieglaimoties tāpēc, ka viņš bija slavens,— un par kādiem d’Obiņjē sacījis, ka tie «apsveikdami nāk laizīt sētas sunim pumu, kad tas galvu iemērcis sviesta podā»

Vienu no viņa darbiem bija pieņēmusi Lielā opera. Un tūdaļ sākās mēģinājumi. Kādu dienu Kristofs, kam avīzes aizvien vēl nebeidza uzbrukt, lasīja, ka noraidīts kāds senāk pieņemts jauna komponista darbs, lai varētu uzņemt viņa kompozīciju. Žurnālists bija sašutis par tik lielu netaisnību un visu atbildību uzkrāva Kristofam.

Kristofs gāja runāt ar direktoru un tam sacīja:

— To jūs man neesat teicis. Tā nevar. Vispirms jums jāizrāda tā opera, ko esat pieņēmis pirms manas.

Direktors sasita plaukstas, smējās, pretojās, glaimoja Kristofam, uzslavēja viņa raksturu, viņa darbus un talantu, turpretī par jaunā komponista operu izteicās ar dziļu nicību un apgalvoja, ka tā nekā neienesīšot.

— Kādēļ tad pieņēmāt to?

— Vienmēr cilvēks nevar rīkoties, kā pats grib. Dažreiz jāizliekas vienis prātis ar sabiedrības domu. Senāk jaunie varēja kliegt, cik gribēja: neviens tos neklausījās. Tagad viņi prot uzkūdīt saviem pretiniekiem nacionālo presi, un tā dēvē par nedevējiem un viltus frančiem visus, kas, diemžēl, nevar jūsmot par jauno komponistu skolu. Ak, šī jaunā skolai Runāsim vaļsirdīgi! Vai zināt, man tā līdz kaklam jau apnikusi! Un publikai arī. Viņi grib mūs nokaut ar saviem Oremusl... Viņiem dzīslās nav asiņu. Kad viņi komponē mīlestības duetu, klausītājiem tas liekas De Profundis... Ja es būtu tik stulbs un uzvestu visu, ko man liek pieņemt, tad manam teātrim ilga mūža nebūtu. Es pieņemu tos, bet vairāk viņi nevar no manis prasīt. — Runāsim par nopietnākām lietām. Jūs, jā, jūs vienmēr pulcināt pilnu zāli...

Atkal sākās komplimentu krusa.

Kristofs pārtrauca direktoru un saniknots teica:

— Velti! Jūs mani nepierunāsiet. Kad nu esmu k]uvis vecs un pazīstams, jūs izlietojat mani, lai nomāktu jaunos. Kad pats biju jauns, jūs mani būtu žņaudzis tāpat kā tagad viņus. Vai nu jūs uzvedīsiet jaunā komponista darbu, vai es savējo ņemu atpakaļ.

Direktors pacēla rokas pret debesīm un sacīja:

— Vai jūs nesaprotat: ja mēs rīkotos pēc jūsu prāta, tad jau iznāktu tā, it kā mēs baidītos no preses?

— Kāda man tur daļa? — Kristofs atsaucās.

— Kā gribat! Jums pašam tādē| būs jācieš.

Nepārtraucot Kristofa operas mēģinājumus, sāka iestudēt

arī jaunā komponista operu. Kristofa operai bija trīs cēlieni, otrajai — divi. Nolēma uzvest abas vienā vakarā. Kristofs aizgāja pie sava aizbildināmā, jo pats pirmais gribēja tam pateikt jauno ziņu. Tas zvērēja viņam mūžīgu pateicību.

Kristofs nevarēja direktoram liegt viņa darbu iestudēt ar vislielāko rūpību. Otrās operas lomu izkārtojums un inscenējums bija mazliet paviršs. Kristofs to nezināja. Viņš lūdza atļauju noklausīties dažus jaunā komponista darba mēģinājumus. Tas Kristofam likās diezgan nenozīmīgs, kā jau viņam bija teikts; viņš iedrošinājās izteikt dažus padomus, taču tos neviens labprāt negribēja uzklausīt. Viņš atmeta ar roku un operas darbā vairs nejaucās. Jaunajam iesācējam direktors lika mazliet īsināt savu darbu, ja viņš gribot, lai to

drīzāk uzved. Sākumā autors viegli samierinājās ar šo upuri» taču drīz sāka to dziļi nožēlot.

Pienāca pirmizrādes vakars; iesācēja darbam nebija panākumu, Kristofa opera bija vesels notikums. Daži laikraksti nikni uzbruka Kristofam, rakstīdami par viltīgu triku, par sazvērestību pret jaunu, izcilu franču mākslinieku, kura darbs esot sakropļots, lai izpatiktu vācu meistaram, ko tie izdaudzināja par jaunu talantu skaudīgu nīdēju. Kristofs paraustīja plecus un nodomāja:

«Gan viņš atbildēs.»

Bet «viņš» neatbildēja. Kristofs nosūtīja viņam avīžu izgriezumus ar piezīmi:

«Vai esat to lasījis?»

Jaunais komponists atbildēja:

«Cik nožēlojami! Šis žurnālists aizvien pret mani bijis |oti taktisks! Esmu ļoti apbēdināts. Labāk ir nedomāt par to.»

Kristofs sāka smieties un nodomāja:

«Šim gļēvulim taisnība.»

Un šo atmiņu viņš iemeta «aizmirstības kaktā», kā tādos brīžos mēdza teikt.

Bet nejaušībai labpatika, ka 2oržs, kas avīzēs mēdza lasīt tikai sporta nodaļu, šoreiz izlasīja visniknāko uzbrukumu Kristofam. 2oržs pazina šo žurnālistu. Viņš aizgāja uz kafejnīcu, kur žurnālists droši bija satiekams, atrada to tur, iecirta tam pliķi sejā, cīnījās ar to divkaujā un ar zobenu krietni ieskrambāja plecā.

Citu rītu, azaidu ēdot, Kristofs lasīja kāda drauga vēstuli, kurā bija aprakstīts šis notikums. Kristofam aizrāvās elpa aiz dusmām. Pametis azaidu, viņš aizsteidzās pie 2orža. 2oržs pats atvēra durvis. Kristofs iedrāzās dzīvoklī kā negaiss, sagrāba 2oržu aiz abām rokām un nevaldāmā sašutumā sāka to kratīt un neganti rāt.

— Puika, — viņš uzkliedza, — tu manis dēļ kāvies? Kas tev to atļāva? Utubunga, ko tu bāz degunu, kur tev nav daļas! Vai tu domā, ka es pats sevi nevaru aizsargāt? Ko? Atbildi! Tu esi ievārījis jauku putru. Tu šo nelieti pagodināji, ka duelējies ar viņu. To tikai viņš gribēja. Muļķi, tu viņu esi iecēlis varoņa slavā! Un ja nu liktenis būtu citādi gribējis... (Tu droši vien izturējies bezprātīgi, tāds jau tu esi!) ... un tu būtu ievainots, varbūt pat kritis... Nelaimīgais, tad tu līdz mūža galam no manis velti gaidītu piedošanu!...

Zoržs smējās kā neprātīgs, bet, pēdējos draudus dzirdot, viņam uznāca smieklu krampji, un asarām acīs viņš iesaucās:

— Tu nu gan esi komisks, vecais draugs! Tu esi nesamaksājams! Tu mani lamā, ka esmu tevi aizstāvējis. Citreiz es pats tev uzbrukšu. Varbūt tad tu mani apkampsi.

Kristofs nomierinājās; viņš spieda Zoržu pie krūtīm, noskūpstīja to uz abiem vaigiem un sacīja:

— Manu zēn!... Piedod! Esmu vecs aitasgalva!... Bet šī ziņa mani apstulboja. Kas tā par iedomu: divkauja ar žurnālistu! Vai tad ar tiem kāds dodas divkaujā? Uz pēdām apsolies, ka nekad to vairs nedarīsi.

— Es nekā nesolu, — Zoržs teica. — Es daru, kā man-patīk.

— Es tev aizliedzu to, vai saproti? Ja tu vēlreiz to atkārtosi, es tevi negribu vairs redzēt. Es paziņošu laikrakstos, ka man ar tevi nav nekāda sakara. Es ...

— Tu man atņemsi mantojumu, saprotams ...

— Klausies, 2orž, es tevi lūdzu ... Ko tu gribi panākt?

— Mīļais, vecais draugs, tu esi tūkstošreiz labāks un gudrāks par mani, bet šo tautu es pazīstu labāk nekā tu. Esi mierīgs, gan jau tas līdzēs. Tagad viņi septiņreiz pārdomās, pirms rakstīs par tevi tik neķītras tenkas.

— Ko man var darīt šie pīlēni? Man vienalga, ko viņi! saka.

— Bet man nav vienalga! Nejaucies manās darīšanās!

No tā laika Kristofs trīcēja bailēs, ka atkal kāds raksts

varētu satraukt Zorža jūtīgo sirdi. Komiski bija redzēt, kā Kristofs nākošajās dienās sēdēja kafejnīcā un lasīja avīzes, kuras senāk nekad nelasīja, un bija gatavs, ja atrastu kādu zaimu rakstu, darīt diezin ko (pat nelietību, ja būtu vajadzīgs), lai tikai šīs rindas neizlasītu Zoržs. Pēc nedēļas Kristofs nomierinājās. Zēnam izrādījās taisnība. Mēlneši bija kļuvuši apdomīgāki. Un, pukodamies par jauno pārgalvi, kura dēļ bija zaudējis astoņas darba dienas, Kristofs klusībā nodomāja, ka viņam varbūt nemaz nav tiesības jaunekli mācīt. Viņš atcerējās kādu dienu, — un tā nemaz vēl nebija tik sen, — kad pats bija cīnījies divkaujā Olivjē dēļ. Un viņam likās, ka viņš dzird Olivjē balsi:

«Nedusmojies, Kristof, es atdodu tev to, ko tu man aizdevi.»

KRISTOFS nebēdāja par uzbrukumiem, kas bija vērsti ipret viņu, bet kāds cits bija tālu no šīs ironiskās vienaldzības. Tas bija Emanuēls.

Eiropisko domu attīstība traucās milzu soļiem uz priekšu. Likās, ka to straujumu veicināja tehniskie izgudrojumi un jaunie motori. Aizspriedumu un cerību krājums, ar ko senāk cilvēcei pietika divdesmit gadus, tagad izsīka piecos gados. Garigās paaudzes auļoja cita aiz citas un bieži vien cita citai pāri: laiks pūta trauksmes signālu. — Emanuēls bija noskriets.

Franču tautas dzīvības spēka dziesminieks nekad nebija noliedzis sava skolotāja Olivjē ideālismu. Lai viņa nacionālās jūtas bija cik kaislīgas būdamas, viņš tās savienoja ar bijību pret tikumisko cēlumu. Ja Emanuēls savos pantos ar skanīgu balsi jundīja Francijas triumfu, tad tikai tādēļ, ka viņš to pielūdza dzijā un kvēlā ticībā kā Eiropas gara augstāko izteiksmi, kā Tiesību uzvaru, kas satriec Spēku. Un raugi: Tiesības deva jaunu dzīvību Spēkam, kas izpaudās visā savā mežonīgajā kailumā. Jaunā, robustā un kareivīgā paaudze traucās uz cīņu un jau pirms uzvaras jutās kā uzvarētāja. Viņa lielījās ar saviem muskuļiem, savām platajām krūtīm, savu stipro un baudkāro prātu, saviem ērgļa spārniem, kas plīvoja pār klajumiem; viņa nevarēja sagaidīt, kad varēs mesties virsū laupījumam un izmēģināt nagus. Franču nācijas varoņdarbi, pārdrošie lidojumi pāri Alpiem un jūrām, varonīgie braucieni pa Āfrikas tuksnesi, jaunie krusta karu gājieni, kas bija tikpat mistiski kā Filipa Augusta un Villar-duēna karagājieni^ pilnīgi sagrozīja tautai galvu. Šiem bērniem, kas karu pazina tikai no grāmatām un nekad nebija to

īstenībā redzējuši, nebija grūti iedomāties to skaistu un cildenu. Viņi kļuva agresīvi. Noguruši no miera un idejām, viņi cildināja «kaujas laktu», uz kuras darbībai reiz vajadzēs ar asiņainām dūrēm izkalt Francijas varenību. Pārdzīvodami reakciju pret ideoloģiju nelietīgu un veltu valkāšanu, viņi savu nicību pret visiem ideāliem pārvērta par atziņu un pārliecību. Viņi lielīgi sumināja veselo, aprobežoto cilvēka prātu, kaislīgo un rupjo reālismu, nekaunīgo nacionālo egoismu, kas kājām mīda citu tiesības un citas tautas, ja tā savu tēviju var celt vēl lielākā godībā. Viņi ienīda ārzemniekus, demokrātiju, un — pat visneticīgākie — sludināja pievēršanos katolicismam aiz praktiskās vajadzības «organizēt absolūto», lai bezgalību ieslēgtu kārtības un autoritātes važās. Viņi ne tikai nicināja, bet uzskatīja par sabiedrības ienaidniekiem vakardienas nevainīgos pļāpas, ideālistiskos fantastus un filozofus humānistus. Emanuēls šiem jaunekļiem likās viens no tiem. Viņš tādēļ gauži cieta un sašuta par šo netaisnību.

Zinādams, ka Kristofs, tāpat kā viņš, ja ne vēl vairāk, bija šīs netaisnības upuris, Emanuēls juta simpātiju pret to. Emanuēla nelaipnība Kristofu bija atbaidījusi, viņš labprāt negribēja to satikt. Emanuēls bija pārāk lepns, lai izrādītu, ka savu izturēšanos nožēlo, un pats ietu pie Kristofa. Bet viņam laimējās to it kā nejauši satikt, un Kristofs tūdaļ centās ar viņu samierināties. Emanuēla īgnā aizdomība aprima, un viņš neslēpa savu prieku par Kristofa apciemojumiem. No tā laika viņi bieži satikās vai nu pie viena, vai pie otra.

Emanuēls sūdzēja Kristofam savas bēdas. Viņš uztraucās par dažiem kritiķiem, un, kad redzēja, ka Kristofs nejuta diez gan dziļu sašutumu pret tiem, viņš lika tam lasīt avīžu rakstus par viņa paša muzikālo daiļradi. Kristofs bija apsūdzēts, ka viņam neesot nekādas jēgas par savas mākslas gramatiku, ne jausmas par harmoniju, ka tas apzogot savus kolēģus un esot kauna traips visai mākslai. Viņu lamāja par «veco aplami». Par viņu rakstīja: «Mēs diezgan esam klausījušies šos apmātos fanātiķus. Mums vajadzīga kārtība, mums vajadzīgs saprāts, klasisks līdzsvars ...»

Kristofs par to tikai jautri smējās.

— Tas ir vecs likums, — viņš teica. — Jaunie gāž vecos mēslu bedrē... Manā laikā gaidīja, kamēr cilvēks sasniedza sešdesmit gadus, un tikai tad to atzina par vecu. Tagad visu dara ātrāk. Bezdrāts telegrāfs, lidmašīnas .. . Tāda paaudze

drīzāk pagurst.. . Nabaga puiši! Ilgi viņi neizvilks! Viņiem jāsteidzas mūs nicināt un pašiem pagozēties saulē!

Bet Emanuēlam nebija šīs lieliskās veselības. Gan būdams drosmīgs domās, viņš tomēr bija savu slimo nervu upuris; rahītiskajā miesā ieslēgtā dedzīgā dvēsele kaisa cīņas sparā un tomēr nebija cīņai radīta. Daži naidīgi spriedumi par viņa darbiem viņu sāpīgi ievainoja.

Viņš teica:

— Ak, ja kritiķi zinātu, cik gauži tie dara māksliniekiem pāri ar šādiem nepārdomātiem un netaisniem vārdiem, tie kaunētos par savu amatu!

— Jūs taču zināt, jaunais draugs, ka tas ir viņu dzīves uzdevums. Un katram taču pasaulē jādzīvo.

— Tie ir bendes kalpi. Cilvēks asiņo dzīves mokās, pagurst cīņā par mākstu. Kur vajadzētu viņam roku sniegt, līdzjūtīgi runāt par viņa vājībām, draudzīgi palīdzēt tās novērst, viņi stāv un noraugās, kā cilvēks savu slogu nes kalnā un saka: «Viņš nevar ...» Un, ja nu viņš ticis kalnā, tad vieni saka: «Jā, bet tā nevajadzēja kāpt,» — turpretī otri ma|: «Viņš to nevarēja.» Dieva laime vēl, ja viņi nemet akmeņus zem kājām, lai kāpējs krīt!

— Netrūkst viņu vidū arī krietnu cilvēku, un cik tie var daudz laba darīt! Visur ir kraupainas avis: tā nav amata vaina. Saki pats, kas var vēl ļaunāks būt par godkārīgu, sarūgtinātu mākslinieku, kam nav labas sirds, kam pasaule ir tikai kumoss, ko tas nevar aprīt, un tādēļ iekaist dusmās. Jāapbruņojas ar pacietību. Nav ļauna bez laba. Mums derīgs visnejaukākais kritiķis, tas mums ir trenera vietā, tas liedz mums slaistīties dīkā. Ikreiz, kad mums liekas, ka esam jau pie mērķa, mums uzbrūk no muguras. Uz priekšu! Tālāk! Augšup! Viņi drīzāk nogurs manās pēdās skrejot, nekā es, pa priekšu iedams. Atceries arābu sakāmvārdu: «Neviens neaizskar neauglīgus kokus. Tikai tiem met ar akmeņiem, kuros karājas zelta augļi...» Nožēlojami ir mākslinieki, kurus kritika saudzē. Slinki sēžot, viņi paliek pusceļā. Kad tie atkal grib celties, nosēdētās kājas vairs neklausa. Lai dzīvo mani draugi — ienaidnieki! Viņi man darījuši daudz vairāk laba nekā mani ienaidnieki — draugi!

Emanuēlam bija jāpasmaida. Tad viņš sacīja:

— Bet vai tomēr nav netaisni, ka tādu veterānu kā tevi zaimo piena puikas, kas dodas tikai pirmajā kaujā?

— Mani viņi uzjautrina, — Kristofs atbildēja. — Viņu lielība tikai liecina, ka viņiem ir jaunas, karstas asinis, kas alkst izš|ākt. Ari es reiz biju tāds. Tā ir marta krusa, kas pār-brāžas pār atmodušos zemi... Lai viņi mūs kritizē! Viņiem taisnība. Vecajai pasaulei jāmācās no jaunās. Viņi mācījušies no mums, viņi nav mums pateicīgi: tas ir dzīves likums!... Mūsu pūliņu stiprināti, viņi iet tālāk nekā mēs. Viņi piepilda to, pēc kā mēs tikai centāmies. Ja mūsu būtnē vēl kas atlicis no jaunības, tad mācīsimies un lūkosim jaunoties. Ja to vairs nevaram, ja esam jau par veciem, tad priecāsimies par viņiem. Cik skaisti redzēt mūžam plaukstošo cilvēces dvēseli, kas likās pagurusi, redzēt jaunekļu spirgto optimismu, viņu darba un dēku prieku, redzēt šīs ciltis, kas atdzimst, lai iekarotu pasauli.

— Kas viņi būtu bez mums? Šis prieks izplaucis no mūsu asarām. Sis lepnais spēks ir veselas paaudzes ciešanu zieds. Sic vos non vobis...1

— Senā paruna maldās. Radīdami cilvēku cilti, kas traucas mums pāri, mēs esam strādājuši paši savā labā. Mēs savācām viņu krājumus, mēs sargājām viņus caurā teltī, kur vēji vilka no visām pusēm, mums bija jātur durvis ciet, lai neienāktu nāve. Mūsu rokas izlauzušas uzvaras ce|u, pa kuru staigās mūsu dēli. Mūsu ciešanas glābušas nākotni. Mēs esam aizveduši Cerību šķirstu līdz Apsolītās zemes robežai. Ar mūsu pūliņiem tas iebrauks šajā zemē līdz ar viņiem.

— Vai viņi atcerēsies tos, kas gāja cauri tuksnesim, nesdami svēto uguni, mūsu rases dievus un viņus pašus, šos bērnus, kas tagad izauguši par vīriem? Mums liktenis bija lēmis tikai pārbaudījumus un nepateicību.

— Vai tu to nožēlo?

— Nē, reibinošs prieks ir redzēt tik varena laikmeta traģisko cēlumu, kāds ir mūsu laikmets, kas ziedojies tam laikam, ko pats radījis. Mūsu dienu ļaudis nekad vairs nevarēs izjust cēlo atsacīšanās prieku.

— Mums bija lemta lielākā laime. Mēs esam uzkāpuši Nebo kalnā, kura pakājē plešas Apsolītā zeme, bet mēs tur neieiesim. Un tomēr mēs par viņu priecāsimies vairāk nekā tie, kas viņā ieies. Kad cilvēks nokāpj ielejā, viņš neredz vairs ielejas bezgalību un tālo apvārsni. [23]

MIERINOŠO spēku, ko Kris-tofs sniedza Žoržam un Emanuēlam, viņš smēla no Grācijas mīlestības. Sī mīlestība viņu saistīja ar visu, kas bija jauns, un tās dē| viņš juta nedziestošu simpātiju pret jaunās dzīves formām. Visiem spēkiem, kas modināja zemi, viņš gāja līdzi, pat ja tie vērsās pret viņu.

Kristofu nebaidīja demokrātijās laika tuvošanās, kura pukoja un mulsināja saujiņu privileģēto egoistu, viņš neķērās izmisumā pie bojā ejošās mākslas bauslības. Nesatricināmā pajāvībā viņš gaidīja, ka no varenajiem tēliem, no sapņiem, kurus piepildījusi zinātne un darbs, veidosies jauna māksla, varenāka par veco; viņš sveica jaunās pasaules ausmu, kaut ar to vecās pasaules dai|umam būtu jāzūd.

Grācija zināja, cik lielu svētību viņas mīlestība deva Kris-tofam; sava spēka apziņā viņa pacēlās pati sev pāri. Viņas vēstules vadīja drauga dzīvi, Grācijai nebija smieklīgas tiek smes vadīt Kristofa mākslu: viņai bija smalka takta izjūta, un viņa apzinājās savas varas robežas. Bet viņas tīrā un skaidrā balss bija tas kamertonis, ar kuru Kristofs noskaņoja savu dvēseli. Ja Kristofs iedomājās, ka šī balss atkārto viņa domas, viņš domāja tikai to, kas bija patiess un skaidrs, un atkārtojuma cienīgs. Skaista instrumenta skaņa mūziķim ir tas pats, kas daiļš ķermenis, kurā tūdaļ ietveras viņa sapnis. Divu mīlošu dvēseļu noslēpumaina savienošanās: viena no otras smel to, kas otrā vislabākais, bet tikai tādēļ, lai pati atdotu, ko ņēmusi un savā mīlestībā darījusi vēl bagātāku. Grācija nebaidījās Kristofam teikt, ka mīl viņu. Tālums atraisīja viņas vārdus un arī apziņa, ka viņa nepiederēs tam nekad. Sī mīlestība, kuras svētā kvēle dega arī Kristofa sirdī, viņai bija miera avots.

So mieru Grācija citiem deva daudz vairāk, nekā bija viņai pašai. Viņas veselība bija salauzta, dvēseles līdzsvars satricināts. Viņas dēla stāvoklis neuzlabojās. Jau divus gadus viņa dzīvoja nebeidzamās nāves bailēs, kuras vēl vairoja Lionello noziedzīgā dziņa ar tām rotaļāties. Viņš bija sasniedzis īstu virtuozitāti to cilvēku tirdīšanā, kuri viņu nu lēja. Lai nejautu atdzist viņu līdzjūtībai, zēna dīkās smadze nes vienmēr izgudroja ko jaunu: šī tieksme viņam bija izver tusies par māniju. Un vistraģiskākais bija tas, ka slimība, kurai viņš ar savu spēli neļāva rimties, tiešām progresēja, nāve jau gaidīja uz sliekšņa. Traģiska ironija! Grācija, ko ilgus gadus bija mocījusi dēla simulētā slimība, vairs ne ticēja ciešanām, kad tās tiešām sākās... Sirdij ir savas robežas. Grācija bija meliem ziedojusi savu līdzjūtību un Lio-nello uzskatīja par komediantu arī tad, kad viņš teica patie sību. Kad patiesība apstiprinājās, viņas mūža beigas saindēja sirdsapziņas ēdas.

Lionello ļaunprātība nerimās. Nevienu nemīlēdams, zēns tomēr nevarējaciest, ja kāds no tiem, kas bija viņa tuvumā, viņam līdzi mīlēja arī kādu citu: greisirdība bija viņa vienīgā kaislība. Lionello neapmierinājās ar to vien, ka māti.bija attālinājis no Kristofa; viņš gribēja, lai tā pārrauj senās draudzības saites. Zēns jau agrāk bija izlietojis savu parasto līdzekli — savu slimību — un licis Grācijai zvērēt, ka viņa nekad vairs neprecēsies. Nu viņš gribēja panākt, lai māte vairs neraksta Kristofam vēstules. Šoreiz viņa pretojās. Varas nelietīgā izmantošana noveda pie tā, ka Grācija atbrīvojās un tik skarbiem vārdiem nosodīja dēla melus, ka vēlāk savus vārdus atzina par smagu grēku: Lionello tie iesvēla tik kaislā dusmu dedzībā, ka viņš paliesi saslima. Un jo smagāk vēl tādēļ, ka māte neticēja viņa slimībai. Tad viņš savā neprātā gribēja: mirt, lai atriebtos mātei. Viņš nenojauta, ka viņa vēlēšanās piepildīsies.

Kad ārsts pateica Grācijai, ka nav vairs cerību dēlu glābt, viņu ķēra kā zibens šautra. Savs izmisums viņai tomēr bija jāslēpj, lai maldinātu zēnu, kā senāk tas bija vīlis viņu. Lionello radās aizdomas, ka šoreiz viņa stāvoklis ir bīstams. Zēns negribēja tam ticēt, viņa acis meklēja mātes acīs pārmetumu par meliem, pārmetumu, kas viņu bija satracinājis, kad viņš tiešām meloja. Bet pienāca brīdis, kad nevarēja vairs šaubīties. Tās bija briesmīgas dienas viņam un viņa tuviniekiem. Viņš vairs negribēja mirt! ...

Kad Grācija beidzot redzēja, ka bērns aizmidzis pēdējā dusā, vir>ai nebija spēka ne kliegt, ne gausties. Tuvinieki brīnījās par viņas klusēšanu; viņai vairs nebija spēka ciest, bija tikai viena vēlēšanās: dēlam līdzi aizmigt uz mūžu. Arēji mierīga, viņa darīja savus dienas darbus. Pēc dažām nedējām pat smaids atplauka viņas apklusušajās lūpās. Neviens nenojauta viņas izmisumu un Kristofs vēl mazāk nekā citi. Viņa tikai paziņoja draugam par sāpīgo notikumu, ne vārda neteikusi pati par sevi. Viņa neatbildēja uz Kristofa vēstulēm, kurās trīsēja rūpju pilns maigums. Kristofs gribēja braukt pie viņas: viņa lūdza to nedarīt. Pēc diviem trim mēnešiem viņas vēstules atguva seno nopietno un maigo toni. Viņai likās, ka noziedzīgi būtu savu vājību slogu uzvelt draugam. Viņa zināja, cik dzīvi Kristofa dvēselē atbalsojās viņas pārdzīvojumi, cik vajadzīgs tam viņas atbalsts. Viņa neuzmāca sev grūtu pienākumu. Viņu glāba jauns dvēseles līdzsvars. Dzīves apnikumā pie dzīves viņu saistīja tikai Kristofa mīlestība un fatālisms, kas ir itāliešu dvēseles pamats priekos un bēdās. Šajā fatālismā nebija nekā intelektuāla: tā bija dabiska dziņa, kas nogurušu dzīvnieku dzen uz priekšu, nejaujot tam sajust nogurumu; stingušām acīm, sapņainā nejūtībā, nevērojot ceja grambas, tas iet uz priekšu, kamēr pakrīt. Sis fatālisms vēl atbalstīja viņas nevarīgo miesu. Un mīlestība atbalstīja viņas sirdi. Kad nu Grācijas dzīve bija galā, viņa dzīvoja tikai Kristofam. Un tomēr viņa vēl vairāk sargājās vēstulēs runāt par savām jūtām. Bez šaubām, tādēļ, ka viņas mīlestība bija dziļāka tapusi. Un arī tādēļ, ka viņa juta mazā nelaiķa veto slogu, jo tas viņas mīlestību bija izvērtis par noziegumu. Lāgiem viņa klusēja, apņēmās kādu laiku nerakstīt Kristofam.

Kristofs nesaprata šīs klusēšanas iemeslus. Reizēm viņš kādas vēstules mierīgajā noskaņā uztvēra negaidītus toņus, kuros šķita sadzirdam kaislības balsi. Tas viņu satrauca, bet viņš neiedrošinājās nekā teikt; Kristofs bija kā cilvēks, kas, elpu aizturējis, nedrīkst pakustēties, baidīdamies, ka mirāža varētu izgaist. Viņš zināja, ka šādus toņus nākošajā vēstulē nomāks mākslots vēsums ... Un atkal iestājās miers ... Jūras klusums ...

ZORZS un Emanuēls satikās pie Kristofa. Tas bija kādu pēcpusdienu. Abi bija savu rūpju nomākti: Emanuēls sodījās par literatūru, Zoržs par neveiksmi sporta sacīkstē. Kristofs klausījās un draudzīgi zobojās par viņiem. Atskanēja zvans. Zoržs gāja atvērt durvis. Sulainis bija atnesis vēstuli no

tos atstājis, atsāka sarunu, kur bija to pārtraucis, laipni tērzēja ar abiem un viņus mierināja. Kristofa balss skaņa viņus aizkustināja, kaut viņi nezināja, kādē|.

Koletes. Kristofs nostājās pie loga un lasīja. Abi draugi turpināja iesākto sarunu; viņi nevēroja Kris-tofu, kas bija tiem pagriezis muguru. Viņš atstāja istabu, un arī to viņi nepamanīja. Un pamanījuši nebrīnījās. Bet, kad viņš ilgi nenāca atpakaļ, 2oržs pieklauvēja pie blakus istabas durvīm. Atbildes nebija. Zoržs neuzmācās, jo pazina sava vecā drauga savādības. Pēc dažām minūtēm Kristofs atgriezās istabā. Viņa seja bija ļoti mierīga, ļoti nogurusi un ļoti maiga. Viņš atvainojās, ka bija

Viņi aizgāja. Zoržs devās pie Koletes. Viņš redzēja to raudam. Zoržu ieraudzījusi viņa uztraukta steidzās tam pretim un jautāja:

— Kā viņš pārcieta šo triecienu, mūsu nabaga draugs? Cik briesmīgi!

Zoržs nekā nesaprata. Un te Kolete viņam pateica, ka nupat Kristofam nosūtījusi ziņu par Grācijas nāvi.

Viņa bija aizgājusi, ne no viena neatvadījusies. Kopš dažiem mēnešiem saknes, kas Grāciju saistīja ar dzīvi, bija jau gandrīz izrautas; pietika ar vieglu vēja pūsmu, lai viņu salauztu. Iepriekšējā dienā pirms gripas atkārtošanās, ar ko viņa mira, Grācija bija saņēmusi no Kristofa mī|u vēstuli. Tā viņu aizkustināja. Viņai gribējās to aicināt pie sevis; viņa juta, ka viss cits, kas viņus šķīra, bijis neīsts un nevajadzīgs. Bet, noguruma mākta, viņa atlika vēstules rakstīšanu uz citu dienu. Otrā dienā viņai bija jāpaliek gultā. Grācija sāka rakstīt vēstuli, ko nepabeidza: viņai uznāca reibonis, galvā viss sagriezās, turklāt viņa vēl šaubījās, vai vēstulē rakstīt vai nerakstīt par savu slimību, jo baidījās Kristofu uztraukt. Viņš bija nodarbināts ar simfoniskā korāļa mēģinājumiem, kurš bija komponēts pēc Emanuēla poēmas teksta. Viņi abi jūsmoja par šo darbu, jo tam bija līdzība ar viņu pašu likteni: «Apsolītā zeme».

Kristofs bieži bija rakstījis par to Grācijai. Pirmizrāde bija gaidāma nākošajā nedēļā ... Viņu neviens nedrīkstēja traucēt. Grācija vēstulē rakstīja, ka esot tikai mazliet sasaldējusies. Un arī tad jau viņai likās, ka izteikts pārlieku daudz. Viņa saplēsa vēstuli un vairs nespēja sākt jaunu. Viņa mierināja sevi, ka vakarā jaudās to uzrakstīt. Bet vakarā bija jau par vēlu. Par vēlu saukt viņu pie sevis, par vēlu viņam rakstīt ... Cik ātri viss notikal Dažās stundās sagruva viss, ko gadu simti bija veidojuši ... Grācija tikko paguva iedot meitai gredzenu, ko vienmēr bija valkājusi pirkstā, un lūgt, lai to aizsūta Kristofam. Līdz tam brīdim viņas ar Auroru nebija sevišķi tuvas. Bet šķiroties Grācija kvēlā sirsnībā ielūkojās palicējas sejā, drudžaini ieķērās rokā, kurai šis rokas spiediens būs jānes tālāk, un līksmi nodomāja:

«Es neaizeju pavisam.»

«Quid? hic, inquam, quis est qui complet aurēs meas tantus et tam dulcis sonusf...» >

LĪDZJŪTĪBĀ iededzies, 2oržs, atstājis Koleti, devās atpakaļ pie Kristofa. Koletes pļāpība viņam jau sen bija atklājusi, cik Grācijai bija liela vieta viņa vecā drauga sirdi; un dažreiz (jaunība nepazīst nekādu godbijību) viņš bija par to zobojies. Bet šajā brīdī viņš kaislīgi izjuta tās sāpes, kuras Kristofam bija sagādājis šis zaudējums, un viņam uznāca karsta dziņa steigties pie Kristofa, apkampt to un žēlot. Pazīdams Kristofa nevaldāmi kaislīgo dabu, 2oržs uztraucās par viņa mieru, kādu viņš nupat bija izrādījis. 2oržs piezvanīja pie durvīm. Neviens neatvēra. Viņš piezvanīja vēlreiz, tad pieklauvēja (viņam ar Kristofu bija norunāti klauvējieni). Viņš izdzirda atbīdīta krēsla un lēnu, smagu soļu troksni, kas nāca aizvien tuvāk. Kristofs atvēra durvis. Viņa seja bija tik mierīga, ka 2oržs, kas bija grasījies viņu apskaut, pēkšņi aprāvās. Jauneklis vairs nezināja, ko sacīt. Kristofs maigi jautāja:

< «Kas tas ir?» es saku. «Kādas skaņas, tik varenas un maigas» ieplūst manās ausīs?» (Latin.) — Cicerons, «Scipiona sapnis».

Tu tas esi, manu zen? Vai tu ko aizmirsi?

Zoržs imulsi izdvesa-

— Jā.

— Nac iekšā!

Kristofs atkal atsēdās krēslā kura bija sēdējis pirms 2orža atnākšanas; galvu atmetis pret Krēsla atzveltni, viņš vērās logā un raudzījās uz pretējo namu jumtiem un blāzmas sārtotajām vakara debesim. Viņš nevēroja Zoržu. Jau-neklis izlikās, ka kaut ko meklē uz galda, bet īstenība zagšus vēroja Kristofu. Kristofa seja bija nekustīga; saules rieta stari apspīdēja viņa vaigus un pieri. Zoržs mehāniski iegaja blakus, guļamistabā, it ka turpinādams meklēšanu. Tur Kristofs bija ieslēdzies, kad saņēma vēstulē Tā bija vēl turpat uz gultas, kura bija redzamas ķermeņa iespieduma pēdas. Uz paklāja bija nomesta gramata. Viena lapas puse tai atliekta. 2oržs pacēla to: evaņģēlijs, Madaļas tikšanās ar Dārznieku.

Viņš atgriezās pirmajā istabā, pārkārtoja dažas mēbeles lai ar šo kustību sevi iedrošinātu, un atkal uzlūkoja Kristofu, kas nebiia pakustējies. Zoržs labprāt būtu teicis tam, cik ļoti viņš to žēlo. Bet Kristofs staroja tik dīvainā spožumā, ka Zoržs juta, cik lieks te butu ik vārds. Mierinājums bija vajadzīgs drīzāk viņam pašam Bikli viņš teica:

— Es aizeju.

Neatskatīdamies Kristofs atbildēja:

— Uz redzēšanos, mans mīļais.

Zoržs aizgāja, klusi aizvēris durvis.

Kristofs tā sēdēja ilgi. Satumsa nakts. Viņš necieta, viņš nedomāja, viņš neredzēja nevienu skaidru tēlu. Viņš bija liV dzīgs nogurušam cilvēkam, kas klausās neskaidru, svinīgu muziku un necenšas to izprast. Kad kā salauzts viņš piecēlās, jau bija dziļa nakts. Viņš iekrita gultā un aizmiga smagā miegā. Simfonija aizvien vēl šalca viņa dvēselē ...

Un raugi: viņš pēkšņi ieraudzīja viņu, savu mīļo . .. Smaidīdama tā izstiepa rokas uz viņu un sacīja:

«Nu tu esi pārkāpis uguns loku.»

Un pēkšņi viņa sirds atraisījās vieglumā. Neizteicams miers izlija zvaigžņotajā izplatījumā, kuram pāri sfēru mūzika pleta savu nekustīgo, dziļo klīdumu . . .

Kad Kristofs atmodās (atkal jau bija gaiša diena), brīnišķīgā laimes izjūta ar dzirdēto vārdu tālajām šalkām vēl nebija izgaisusi. Viņš piecēlās. Viņa sirdi pacilāja m§ma un svēta līksme.

... Or vedi, figlio,

tra Beatrice e te e questo muro ... i

Siena starp viņu un Beatriči bija sabrukusi.

Jau sen viņa dvēseles lielākā dala dzīvoja viņpus sienas. Jo ilgāk cilvēks dzīvo, jo vairāk viņš rada, jo vairāk mīl un zaudē tos, kurus mīl, — jo tālāk viņš aiziet no nāves. Ar katru jaunu sitienu, kas mūs satriec, ar katru jaunu darbu, ko mēs veidojam, mēs atraisāmies paši no sevis, ietveramies radītajā darbā, ietveramies dvēselē, ko esam mīlējuši un kas mūs atstājusi. Un beidzot Roma nav vairs Romā; mūsu būtības labākā daļa ir ārpus mums pašiem. Tikai Grācija vēl bija turējusi Kristofu šaipus sienas. Un nu bija pienākusi viņas kārta ... Nu aizvērās vārti uz sāpju pasauli.

Kristofs pārdzīvoja slepenu dvēseles eksaltācijas periodu. Viņš vairs nejuta nekādu važu smagumu. Viņš nekā vairs negaidīja no pasaules lietām. Viņš nebija vairs atkarīgs ne no kā. Viņš bija brīvs. Cīņa bija galā. Viņš biia atstājis cīņas lauku un to gredzenu, kurā valda varonīgo kauju dievs Do~ tnintis Deus Sabuoth. Nakts tumsā zem savām kājām viņš redzēja izdziestam degošā krūma lāpu. Cik tālu tā jau biia!

i «... Un tad, mans dēls, es ieraudzīju sienu starp Beatriči un tevi.» (Itāl.) — Dante, «Dievišķīgā komēdija».

Kad tā bija apgaismojusi viņa ceļu, Kristofam likās, ka viņš sasniedzis kalngalu. Bet cik tālu viņš gāja vēl pēc tam! Un augstieņu virsotnes tomēr nelikās tuvākas. Nemūžam viņš tās nesasniegs (to viņš tagad redzēja), kaut viņš ietu vai visu mūžību. Bet, kad cilvēks iegājis gaismas lokā un zina, ka aiz viņa nepaliek neviena mīla dvēsele, tad arī mūžība nav par garu, lai ietu kopā ar tām.

Kristofs aizslēdza savas durvis visiem. Neviens vairs arī neklauvēja. 2oržs savu līdzjūtību izšķieda vienā reizē; mājās pārradies, viņš jutās apmierināts un citu rītu par to vairs nedomāja. Kolete aizbrauca uz Romu. Emanuēls nezināja nekā. Un tikpat slimīgi patmīlīgs kā senāk, viņš apvainoti klusēja, jo Kristofs pie viņa nenāca, kā viņš bija gājis pie tā. Augas dienas neviens netraucēja Kristofa mēmo sarunu ar to, kuru viņš tagad nesa savā dvēselē kā sieviete, kas mātes cerībās savā klēpī nes dārgo nastu. Dziļa un aizkustinoša saruna, kas nebija izteicama vārdos. Tikai mūzika to varēja izpaust savās skaņās. Kad sirds bija pilna, pārplūstoši pilna, Kristofs sēdēja aizvērtām acīm un klausījās viņas dziedāšanā. Vai arī viņš stundām ilgi sēdēja pie klavierēm un ļāva runāt saviem pirkstiem. Šajā laikā viņš improvizēja vairāk nekā jebkad savā mūžā. Viņš nepierakstīja vairs savas domas. Kam lai raksta?

Kad pēc vairākām nedēļām Kristofs atkal atstāja māju un satika citus cilvēkus, neviens nenojauta, kas viņa dvēselē norisinājies, tikai 2oržs to juta. Improvizācijas ģēnijs vēl labu laiku nepameta Kristofu. Tas viņu pārņēma tādos brīžos, kad viņš vismazāk to bija gaidījis. Kādu vakaru Koletes salonā Kristofs piesēdās pie klavierēm un spēlēja ilgāk nekā stundu, ļaudams izskanēt visai savai dvēselei un aizmirsdams, ka istaba pilna vienaldzīgu ļaužu. Bet smiekli viņiem nenāca. Šīs baigās fantāzijas viņus apstulboja, uzvandīja dvēseli. Pat tie, kas nesaprata šīs mūzikas garu, juta, ka sirds viņiem sažņaudzas; un Koletei acīs zaigoja asaras ... Spēlēt beidzis, Kristofs pēkšņi atskatījās istabā, redzēja satrauktās sejas, paraustīja plecus un iesmējās.

Viņš bija sasniedzis tos augstumus, kur arī sāpes pārvēršas par spēku — par spēku, ko cilvēks pats valda. Viņš nepiederēja vairs sāpēm, bet sāpes piederēja viņam; tās varēja tikai svaidīties un kratīt sprosta stieņus: Kristofs tās bija iesprostojis.

Šajā laikposmā Kristofs radīja savus dziļākos un arī veiksmīgākos darbus: tur bija scēna no evaņģēlija, Zoržs uzreiz to atkal pazina:

«Sieva! ko tu raudi?» — «Aiznesa manu Kungu, un es nezinu, kur tas nolikts.»

To teikusi, viņa atskati jās un ieraudzīja Jēzu: bet viņa nepazina, ka tas ir Jēzus.

Un traģisku dziesmu sērija pēc spāņu cantares tekstiem: viena no tām bija drūma un baiga mīlestības un kapa dziesma, kas kvēloja kā melna liesma:

Ģuisiera ser el sepulcro Donde ā ti te han de enterrar.

Para tenerte en mis brāzos Por toda la eternidad.

(Es tavs kaps tik gribu būt,

Kur tev jāatdusas dūs,

Lai es tevi skaujās slēgtu Līdz pat laiku mūžībai.)

Un vēl divas simfonijas: «Miera sala» un «Scipiona sapnis»; šajās simfonijās dziļāk nekā citos Žana Kristofa Krafta darbos bija koncentrēti viņa laikmeta lielākie un skaistākie muzikālās radīšanas spēki: Vācijas mīlošā un gudrā domu pasaule ar saviem noslēpumainajiem dziļumiem, Itālijas kaislīgā melodija un Francijas dzirkstošais gars, kas pilns smalku ritmu un krāsainu harmoniju.

Šis «entuziasms, ko rada izmisums liela zaudējuma brīdī», ilga vienu vai divus mēnešus. Tad Kristofs atkal ar stipru sirdi un drošiem soļiem atgriezās dzīvē. Nāves dvesma bija izkliedējusi pesimisma pēdējo miglu, stoiķa dvēseles pelēko mijkrēsli un mistiskās tumsas fantasmagorijas. Pār irstošiem mākoņiem atstaroja varavīksnes loks. Tīras, kā asarās mazgājušās mākoņiem cauri smaidīja debesu acis. Kalnus auklēja rāms vakars.

CETURTĀ DAĻA

UGUNSGRĒKS, kas plēnēja Eiropas mežā, sāka uzliesmot. Ja vienā vietā to nodzēsa, tas uzliesmoja citur; dūmu virpuli un dzirkstēju lietus to nesa no vienas vietas uz otru un nodedzināja izkaltušo krūmāju. Austrumos jau norisinājās avangardu sadursmes, kas jundīja lielo tautu karu. Eiropa, vēl vakar skeptiska un apatiska kā miris mežs, pēkšņi iekvēlojās kā milzu sārts. Cīņas dedzība kaisa visās dvēselēs. Ik mirkli varēja izcelties karš. To noslāpēja, bet tas iedegās atkal. Visniecīgākais iemesls uzpūta liesmu. Visa pasaule jutās atkarīga no nejaušības, kas varēja radīt asinsizliešanu. Un pasaule gaidīja. Pat kara pretinieki apzinājās šī posta nenovēršamību. Un ideologi, slēpdamies ciklopa Prudona masīvajā ēnā, karu cildināja kā cilvēces augstāko un cēlāko darbu ...

Un tādam bija jābūt Rietumu rasu fiziskās un tikumiskās atdzimšanas galam! Kaislīgas ticības un darbības spara liesmainā strāva šīs rases dzina asiņainā kautiņā! Tikai Napoleona ģēnijs būtu varējis šo aklo brāzmu vadīt uz iecerētu un apzinātu mērķi. Bet tāda darbības ģēnija nebija nekur visā Eiropā. Pasaule par saviem valdniekiem izraudzījusies visnenozīmīgākos cilvēkus. Cilvēka saprāta spēks bija zaudējis varu. — Atlika tikai ļauties, lai straume viņus rauj uz leju. Un tā arī darīja visas valdības un tautas. Eiropa bija līdzīga milzīgai kara nometnei, kas gaida, kad sāksies kauja.

Kristofs atcerējās tādu pašu kaujas priekšvakaru, kad viņam blakus bija Olivjē raižu māktā seja. Bet toreiz kara

draudi bija tikai pāri skrejošs negaisa mākonis. Tagad ši mākoņa ēna klājās pāri visai Eiropai. Un ari Kristofa sirds bija pārvērtusies. Viņš vairs nevarēja līdzi iekaist tautu naidā. Viņa gars bija tikpat mierīgs kā Gētes gars 1813. gadā. Kā var karot, ja nejūt naidu? Un kā var naidu just, ja nav vairs jauns? Naida joslai viņš jau bija garām. Kura no šīm lielajām, sacensībā iekaisušajām tautām bija viņam mīļāka vai mazāk mīļa? Viņš pazina šo tautu nopelnus un zināja, ko pasaule tām parādā. Kad cilvēks sasniedzis zināmu garīgu nobriedumu, «viņš vairs nevar atšķirt vienu nāciju no otras un kaimiņtautu laimi vai postu izjūt kā pats savu postu vai laimi». Negaisa mākoņi plešas viņam zem kājām. Visapkārt tikai debesis — «viss plašais debess jums, kas pieder ērglim».

Reizēm viņu tomēr sāpīgi apvainoja apkārtnes naidīgais asums. Parīzieši Kritofam lika pārāk rūgti sajust, ka viņš ir viens no ienaidnieku tautas; pat viņa mīļais Zoržs nevarēja atturēties no prieka par Vāciju izteikt tik skarbus vārdus, kuri Kristofu skumdināja ... Un viņš aizbrauca. Viņš teicās doties pie Grācijas meitas un aizbrauca uz Romu. Bet tur atmosfēra nebija gaišāka. Arī tur izplatījās nacionālās uzpūtības mēris. Tas bija pārvērtis itāliešu raksturu. Šie ļaudis, kurus Kris-tofs pazina kā vienaldzīgus un laiskus dzīves baudītājus, tagad sapņoja tikai par kara slavu, par kaujām, par iekarojumiem, par Romas ērgļiem, kuriem jālido pār Lībijas tuksnesi; viņiem likās, ka atkal pienākuši Romas imperatoru laiki. Lielākais brīnums bija tas, ka vispretējākās partijas: sociālistus un klerikāļus, un tāpat arī monarhistus bija aizrāvis šis bezprāts, un tās aizmirsa, ka tā ir nodevība pret tiem mērķiem, kuriem katra partija kalpoja. Te redzams, cik niecīga ir politikas un cilvēka prāta vara, kad tautas sagrābj lielās epidēmiskās kaislības. Tās pat necenšas nomākt individuālo kaislību kvēli, bet izmanto viņas: jo viss taču tiecas uz vienu mērķi. Tā vienmēr ir bijis lielos aktīvas darbības laikmetos. Indriķa IV armijā, Ludviķa XIV padomnieku pulkā, kas izkala Francijas diženību, bija tikpat daudz gudru un ticīgu, cik godkārīgu, savtīgu un rupju, baudkāru cilvēku. Jansenisti un izvirtuļi, puritāņi un laupītāji, paklausīdami saviem instinktiem, kalpoja tam pašam mērķim. Un nākotnes karos droši vien cīņā ies visi internacionālisti un visi pacifisti, tāpat kā viru senči no Konventa laikiem, un visi būs pārliecināti, ka viņi to dara tautu labklājības un miera uzvaras labā.

Ar mazliet ironisku smaidu Kristofs no Janikula terases noskatījās lejā uz pārsteidzoši raibo un tomēr harmonisko pilsētu: uz apsvilušajām drupām, ērmīgajām fasādēm, mo dernajām celtnēm, rožu apvītajām cipresēm — uz visiem gadsimtiem, uz visiem stiliem, kas satvērās ciešā un nešķiramā prāta gaismas apspīdētā vienībā. Tā garam jāapstaro ar gaismu un harmoniju cīņā iekaisusī pasaule.

Romā Kristofs palika tikai īsu laiku. Sīs pilsētas iespaids uz viņu bija pārāk liels, tas viņu baidīja. Lai šī harmonija viņam būtu svētīga, tā bija iāklausās iztālēm. Kristofs juta, ka Roma viņu uzsūks tāpat kā daudzus viņa tautas brāļus, ja viņš ilgāk te paliks. Lāgiem viņš apciemoja arī Vāciju. Bet, nevērojot franču un vācu gaidāmo konfliktu, viņš aizvien tiecās atpakaļ uz Parīzi. Tur gan dzīvoja Zoržs, viņa audžudēls. Taču šie sirds iemesli nebija vienīgie, kas viņu pievilka. Tikpat stipri bija citi: garīgie iemesli. Plašā gara dzīvē ieradušam māksliniekam, kas kvēlo visās cilvēces ģints kaislībās, bija grūti atkal pielāgoties Vācijas dzīvei. Mākslinieku tur nebija trūkums. Bet māksliniekiem tur trūka gaisa. Viņi bija šķirti no pašas tautas, tā nelikās par viņiem ne zinis; sabiedrības garu pilnīgi nodarbināja sociālās un praktiskās rūpes. Dzejnieki sakaitinātā nicībā noslēdzās savā nonievātajā mākslā; viņi lielījās ar to, ka bija pārcirtuši pēdējās saites, kas viņus vienoja ar savas tautas dzīvi, un rakstīja tikai retiem izredzētiem. Tā bija šaura, apdāvināta, pārsmalcināta, neauglīga aristokrātija, kura savukārt sadalījusies garlaicības māktu izredzēto konkurējošās kliķēs. Viņi aizelsās šaurajā telpā, kurā bija sablīvēti, — nevarēdami to plašāku vērst, viņi sāka rakt to dziļumā, uzvandīja visu zemi, līdz tā kļuva neauglīga. Un tad viņi ļāvās saviem dumpīgajiem apvērsuma sapņiem, pat necenzdamies tos saskaņot. Ikviens no viņiem miglā maldījās vienā un tajā pašā vietā. Viņiem nebija vien-kopēja gaismas avota. Gaismu ikvienam vajadzēja meklēt tikai sevī.

Viņpus Reinas, rietumkaimiņu zemē, bija gluži otrādi: tur lielās masu kaislības un sabiedrisko vētru elpa periodiski iešalca mākslā. Un kā Eifeļa tornis pār Parīzi, tā tālumā staroja klasiskās tradīcijas mūžam nedziestošā bāka; darba un slavas gadsimtos iekarota, šī tradīcija sniedzās no paaudzes uz paaudzi. Garu nekalpinādama un nenomākdama, tā rādija viņam ceļu, ko bija gājuši jau gadu simti, un savā gaismā

vienoja visu tautu. Tā daža l.?ba vācu dvēsele — kā naktī nomaldījies putns — ātrā steigā traucās uz šo tālo gaismu. Bet kas gan Francijā jauš tās dziļās simpātijās, kuras tik daudzas kaimiņtautas cēlākās sirdis trauc uz Franciju? Tai pretim sniedzas tik daudzas godīgas rokas, kuras nav atbildīgas par politikas noziedzībām! ... Un arī jūs, vācu brāļi, neredzat mūs, kas jums sauc: «Te ir mūsu rokas! Nekādi meli un nekāds naids mūs nevarēs šķirt. Jūs esat mums, mēs esam jums vajadzīgi, lai liels būtu mūsu gars un varenas mūsu tautas. Mēs esam abi Rietumu spārni. Ja viens ir salauzts, arī otrs nevar vairs lidot. Lai nāk karš! Tas nevarēs šķirt mūsu rokas, nevarēs kavēt mūsu brālīgo dvēseļu lidojumu!»

Tā domāja Kristofs. Viņš juta, cik ļoti abas tautas viena otru papildināja un cik nepilnīga un nevarīga ir viņu māksla, viņu darbība un viņu gars, ja viņām laupa savstarpējo atbalstu. Dzimis tajā Reinas zemē, kur abas civilizācijas saplūdušas vienotā straumē, Kristofs kopš bērnības instinktīvi bija izjutis šīs vienības nepieciešamību. Viss viņa mūžs bija viņa ģēnija neapzinātā dziņa noturēt līdzsvarā abus varenos spārnus. Jo kaislīgāki bija viņa ģermāniskie sapņi, jo vairāk viņam bija vajadzīga latīņu gara skaidrība un kārtība. Tādē| Francija viņam bija tik dārga. Tur viņš baudīja to lielo svētību, kas viņam jāva pašam sevi labāk saprast un veidot. Tikai tur viņš bija tas, kas viņš bija.

No tiem elementiem, kuri centās viņam kaitēt, viņš guva labumu. Viņam svešās enerģijas viņš savienoja ar savu spēku. Spēcīgs gars, ja tas ir vesels, sevī uztver visus, pat naidīgos spēkus, un pārvērš tos par savu miesu un savām asinīm. Un pienāk brīdis, kad cilvēku visvairāk valdzina tas, kas viņam pašam līdzīgs vismazāk, jo tur viņš atrod bagātāku barību.

Un tiešām, Kristofam lielāks prieks bija par to mākslinieku darbiem, kurus visi atzina par viņa sāncenšiem, nekā par tiem, kuri viņu atdarināja; — jo viņam bija radušies atdarinātāji, kuri, Kristofu dziji sarūgtinot, dēvējās par viņa skolniekiem. Tie bija krietni jaunekļi, pilni bijības pret viņu, strādīgi un ar visiem tikumiem apveltīti. Kristofs būtu devis daudz par to, ja būtu varējis mīlēt viņu muziku; bet (viņam par laimi!) tas nebija iespējams: Kristofs redzēja viņu niecību. Tūkstoškārt vairāk viņu valdzināja to muziku talants, kuri viņam bija nesimpātiski un mākslā pārstāvēja viņam naidīgas tendences... Kas par to? Tie vismaz bija dzīvi! Un dzīvība ir tik liels tikums, ka tas, kam viņas nav, — un lai tas būtu cik tikumīgs būdams, — nekad nebūs pilnīgi godīgs cilvēks, jo viņa cilvēcība ir nepilnīga. Kristofs jokodamies teica, ka viņš par saviem skolniekiem atzīst tikai tos, kas pret viņu cīnās. Ja pie viņa atnāca jauns komponists un, runādams par savu muzikālo aicinājumu, cerēja modināt Kristofā līdzjūtību, glaimojot viņa talantam, tad Kristofs jauneklim jautāja:

— Tātad mana mūzika jūs pilnīgi apmierina? Vai tādā formā jūs gribētu izteikt savu mīlestību vai savu naidu?

— Jā, meistar.

— Tad labāk klusiet! Tad jums nav ko teikt.

Riebums pretkalpīgām dvēselēm, kas dzimušas tikai pazemīgai klausībai, šī dziņa ieelpot citu domu pasaules gaisu, Kristofu dzina taisni pie tām grupām, kuru idejas bija diametrāli pretējas viņa paša idejām. Kristofam bija tādi draugi, kuriem viņa māksla, ideālistiskā ticība, viņa tikumiskie jēdzieni bija tikai nedzīvi burti; uz dzīvi, mīlestību, laulību, ģimeni, visām sabiedriskām attiecībām viņi raudzījās pavisam citām acīm. Vispār tie bija labi cilvēki, bet piederēja pie cita tikumiskās attīstības laikmeta; bailes un dvēseles mokas, kuras bija plosījušas Kristofā mūžu, viņiem būtu bijušas nesaprotamas. Bez šaubām: jo labāk viņiem! Kristofs nemaz necentās viņiem to izskaidrot. Viņam bija savas domas, un viņš neprasīja, lai citi domā tāpat, bet pats par savām domām viņš bija droši pārliecināts. No citiem viņš gribēja mācīties citas domas, mācīties mīlēt citas dvēseles. Aizvien vairāk mīlēt un atzīt! Vērot un mācīties saskatīt. Viņš ne vien atzina tās garīgās tieksmes, pret kurām senāk bija cīnījies, bet priecājās par tām, jo viņam likās, ka tās vairo pasaules gara radošo spēku. Un 2oržu Kristofs mīlēja taisni tādēļ, ka pasauli tas neuztvēra tik traģiski kā viņš. Cilvēce būtu pārāk nabaga, pārāk pelēka, ja tā vienmuļi būtu tērpta tajā tikumiskajā nopietnībā un heroiskajā spaidu kreklā, kādā dzīvoja Kristofs. Cilvēcei bija vajadzīgs prieks, bezbēdība, drosmīga spīts pret visiem elkiem, visiem svētumiem, pat visaugstākajiem. «Lai dzīvo galliskā asprātība, kas atdzīvina zemi!» Skepticisms un ticība — abas ir vienādi vajadzīgas. Neticība, kas grauj vakardienas ticību, cērt ceļu rītdienas ticībai . .. Cik gaiši viss paveras tam, kas no dzīves atvirzās kā no skaistas gleznas un redz, ka dažādās krāsas, kas tuvumā šķiet juceklīgas un nesakarīgas, izstaro harmoniskā burvībā!

Kristofa acis bija atvērušās kā uz materiālās, tā uz morālās pasaules bezgalīgo dažādību. Sī atziņa bija viena no galvenajām uzvarām pēc viņa pirmā brauciena uz Itāliju. Parīzē Kristofs vistuvāk draudzējās ar gleznotā jiem un skulptoriem, viņam likās, ka to mākslā visskaidrāk atraisās franču ģēnijs. Gavilējošā drosme, ar kādu tie uztvēra kustības un vibrējošās krāsas, ar kādu tie norāva plīvuru, kurā bija tinusies dzīve, sirdi pacilāja bezgalīgā līksmē. Cik neizsmejamas bagātības vienā gaismas lāsē, vienā dzīves mirklī redz tas, kam acis prot skatīt! Cik niecīgas ir visas ķildas un visi kari pret šīm augstākajām gara gavilēm!... Bet arī šīs ķildas un kari ir daļa brīnišķīgajā izrādē. Jācenšas aptveri visu un visus spēkus, gan noliedzējus, gan apstiprinātājus, draudzīgos un naidīgos, it visu dzīves metālu droši un jautri mest mūsu sirds kausējamā ceplī. Galu galā mūsos izveidojas statuja, izlieta mūsu dvēselē, gara dievišķīgais auglis, un viss ir labs, kas palīdz pilnveidot tās skaistumu, kaut mums pašiem būtu jāziedojas. Kāda nozīme tam, kas to radījis? Reāls ir tikai tas, kas radīts ... Jūs, ienaidnieki, kas gribat mūs izdeldēt, jums neaizsniegt mūs! Mēs esam bruņoti pret jūsu triecieniem... Jūs tverat tikai tukšu gaisu. Es sen jau esmu citur.

KRISTOFA muzikālā daiļrade piepildījās mierīgākās formās. Tie vairs nebija pavasara negaisi, kas kādreiz bija krājušies, izbrāzušies un pēkšņi atkal izgaisuši. Tie bija balti vasaras mākoņi kā sniega un zelta kalni, kā lieli gaismas putni, kas lēni lidinās augstumos un pilda visas debesis ... Radīt! Mierīgā augusta saulē nobriedušas druvas...

Sākumā netverams un neatvairāms stingums, sulīga vīnķekara, piebriedušas vārpas, ar auglību

svētītas sievietes neminamais prieks. Ērģeļu dūkoņa; stropa dziļumā sanošs bišu spiets... No šīs mūzikas, kas ir tumša un zeltaina kā medus šūnas rudenī lēni izraisās ritms, kas to vada; gaišāk izšķiras planētu gredzens; tas sāk jau riņķot...

Un tad nāk griba. Tā uzlec mugurā zviedzošam sapņa kumeļam, kas auļo garām, un sānos tam iecērt savus piešus. Gars aptver aizraujošā ritma likumus, apvalda neizkārtotos spēkus, rāda tiem ceļu un mērķi, uz kuru tiekties. Veidojas prāta un instinkta simfonija. Tumsā atblāzmo gaisma. Garā, līkumotā ceļa vijā iedzirkstas starojoši ugunskuri, kuri topošā visumā izveidosies par mazām planētu pasaulēm, saistītām viņu saules sistēmas gredzenā...

No šī brīža gleznas lielās līnijas ir novilktas. Neskaidrajā ausmas miglā sāk jau izdalīties gleznas veidojums. Viss sāk skaidroties: krāsu harmonija un seju vaibsti. Lai darbu piepildītu, palīgā nāk visi būtības spēki. Atveras atmiņas kvēpināmais trauks un izlej savas smaržas. Prāts atbrīvo jūtas, ļauj tām neprātā plosīties un pats klusē; bet paslēpies uzglūn tām un izraugās savu laupījumu...

Viss gatavs; no materiāla, kas nolaupīts jūtām, celtnieku grupa ceļ gara uzzīmēto celtni. Lielam arhitektam vajadzīgi labi celtnieki, kas savu amatu prot un savus spēkus nesaudzē. Pret debesīm jau zvīgo varena katedrāle.

«Un dievs uzlūkoja savu roku darbu. Un redzēja viņš, ka tas vēl nav labs.»

Meistara acis aptver visu savu darbu kopumā, un viņa roka piepilda harmonijas brīnumu ...

Sapnis pārvērsts par īstenību. Te Deum ...

Balti vasaras mākoņi, lieli gaismas putni lēni lidinās augstumos; un viņu izplestie spārni aizsedz visas debesis.

UN TOMĒR Kristofs vēl nevarēja visu savu dzīvi ziedot mākslai vien. Tāds cilvēks kā viņš nevar dzīvot bez mīlestības; ne vien bez tās vienmērīgās mīlestības, ko mākslinieka dvēsele izstaro uz visu pasauli, nē, viņam jāizraugās un jāat-

dodas tām būtnēm, ko pats izraudzījies. Tās ir koka saknes. Tās atjauno viņa sirds asinis.

Kristofa asinis vēl nebija izsīkušas. Viņu auklēja mīlestība, kas bija viņa augstākais prieks. Divkārša mīlestība — pret Grācijas meitu un pret Olivjē dēlu. Savās domās Kristofs savienoja tos. Un viņam tie abi bija jāsavieno īstenībā.

Zoržs un Aurora bija iepazinušies pie Koletes. Aurora dzīvoja mātes māsīcas mājā. Dažus mēnešus gadā viņa pavadīja Romā, pārējo laiku Parīzē. Viņai bija astoņpadsmit gadu, un 2oržs bija piecus gadus vecāks. Viņa bija stalta, slaida, eleganta gaišmate ar mazu galviņu, platu seju, saulē iedegušu ādu, ar vizmojošu pūku ēnu uz virslūpas, gaišām acīm, kuru smaidošo skatienu nenogurdināja domas, ar patuklu zodu, brūnām un skaistām, apaļām un stiprām rokām, daiļi veidotām krūtīm un jautru, juteklisku un pašapzinīgu seju. Viņa nebija ne intelektuāla, ne sevišķi sentimen tāla un no mātes bija mantojusi bezrūpīgo laiskumu. Viņa gulēja vienpadsmit stundas kā mūlis. Un visu citu laiku viņa smiedamās un miegaina klīda bez mērķa. Kristofs viņu dēvēja par Dornröschen — Erkšķrozīti. Aurora viņam atgādināja mazo Sabini. Aurora dziedāja, gulēt iedama, viņa dziedāja mozdamās, un bez iemesla viņa smējās saviem labsirdīgajiem, guldzošajiem bērna smiekliem. Neviens nezināja, kā viņa palaida savas dienas. Koletes pūles viņu spodrināt ar to viltus spīdumu, ar kuru mēdz lakot jaunu meiteņu garu, bija veltīgas: laka neturējās. Aurora nemācījās nekā; viņai bija vajadzīgi vairāki mēneši, lai izlasītu kādu grāmatu, kuru viņa teica ļoti jauku, bet pēc nedēļas jau bija aizmirsusi grāmatas virsrakstu. Nekautrēdamās viņa rakstīja ar briesmīgām ortogrāfijas kļūdām un, par zinātniskiem jautājumiem runādama, izmuldēja visjocīgākās aplamības. Visiem patika meitenes ņiprais spirgtums, viņas jaunība, jautrība un neiz-glītotība, pat trūkumi un viņas vieglprātība, kura bieži vien

bija līdzīga vienaldzībai pret visu, patika arī viiias_pirmatnēji vientiesīgais egoisms. Viņa vienmēr ļāvās pirmā mirkļa iespaidam. Šī vienkāršā un laiskā meitene, kad viņai bija vajadzīgs, mācēja ļoti nevainīgi koķetēt. Savus tīklus viņa izmeta zaļiem zēniem, brīvā dabā gleznodama, Šopēna nok^24 tirnes spēlēdama visur līdzi nēsādama dzeju grāmatas, kuras pati nelasīja, tērzēdama par romantiskām tēmām un valkādama tikpat romantiskas platmales.

Kristofs vēroja viņu un klusībā smējās. Pret Auroru viņš juta vēlīgu un ironisku tēva maigumu. Un viņa dvēselē dzīva bija arī slepenā un godbijīgā mīlestība pret to, kuru viņš reiz bija mīlējis un kura atkal viņam atdzima jaunā, citai mīlestībai lemtā jaunībā. Neviens nezināja Kristofa jūtu dziļumu. Vienīgā, kas to nojauta, bija Aurora. Kopš bērnības viņa vienmēr bija Kristofu redzējusi savā tuvumā, viņš tai bija kā pašu ģimenes loceklis. Savās agrākajās ciešanās, juzdama, ka māte viņu nemīl tik maigi kā viņas brāli, Aurora instinktīvi biia piekļāvusies Kristofam. Viņa dvēselē meitene bija nojautusi tikpat smeldzošas sāpes; Kristofs bija redzējis viņas bēdas; un tā ciešanas viņus abus tuvināja. Vēlāk Aurora saprata, kādas jūtas saistīja viņas māti un Kristofu; un tam likās, ka meitenei šis sirds noslēpums zināms, kaut viņai neviens to nebija izpaudis. Aurora atskārta, ko nozīmēja uzdevums, kuru viņai uzticēja mirstošā Gfācija, un gredzens, ko Kristofs tagad valkāja savā pirkstā. Tā viņus vienoja slepena saite, kuru izdibināt Aurorai nebija vajadzīgs, Jo viņa to izjuta visā noslēpumainajā dzi|uimā. Viņa sirsnīgi piekļāvās savam vecajam draugam, lai gan nekad necentās spēlēt vai lasīt viņa darbus. Gan būdama diezgan muzikāla, viņa tomēr nebija tik ziņkārīga, lai atgrieztu viņai veltītās partitūras lapas. Viņa labprāt nāca ar Kristofu sirsnīgi patērzēt. — Kopš Aurora zināja, ka pie Kristofa varēs satikt Zoržu Žanēnu, viņa sāka nākt daudz biežāk.

Un arī Zoržs nekad nebija tik ļoti interesējies par Kristofu.

Bet abi jaunieši vēl ilgi nenojauta savas patiesās jūtas. Sākumā viņi viens otru vēroja ironiskiem skatieniem. Viņiem nebija daudz līdzības. Viņš bija dzīvsudrabs, viņa bija snaudošs ūdens. Bet nepagāja necik ilgi, kad dzīvsudrabs centās mierīgs būt un snaudošais ūdens sāka mosties. Zoržs kritizēja Auroras tualeti, viņas itālisko gaumi, smalkāku nianšu trūkumu un pārliecīgu tieksmi uz spilgtām krāsām. Aurorai patika zobgalības, un viņa jautri mēdīja Žorža steidzīgo un mazliet nesakarīgo runu. Un tā, vienam par otru zobojoties, viņiem sāka patikt savstarpējās sarunas un arī pašas zobgalības. Viņi viens par otru runāja ar Kristofu, kas ne vien nepretojās viņiem, bet ar mīlīgu viltu viņu dzēlīgās asprātību bultas meta no viena uz otru. Viņi izlikās, ka tās viņus neskar, bet drīz paši pārliecinājās, ka nemaz nav tik vienaldzīgi pret tām, un, nevarēdami slēpt savu sapīkumu, — sevišķi Žoržs,— viņi pirmajā tikšanās brīdī pēkšņi iedegās dzē-lību divkaujā. Bet dzēlieni bija viegli, viņi baidījās viens otru sāpināt; un roka, kura darīja sāpes, bija tik dārga, ka abiem labāk patika saņemt sitienu nekā sist. Viņi viens otru vēroja ziņkārīgām acīm, kas meklēja trūkumus, bet atrada tikai valdzinošas īpašības. Taču atzīties par to negribēja ne viens, ne otrs. Divatā ar Kristofu viņi dievojās, ka viens otru nevar ieredzēt ne acu galā. Un tomēr viņi nepalaida garām nevienu izdevību, ko viņiem gādāja Kristofs, lai atkal varētu satikties.

Kādu dienu, kad Aurora bija pie sava vecā drauga un teicās viņu apciemot citu svētdienu no paša rīta, kā viesulis iedrāzās Žoržs un sacīja Kristofam, ka atnākšot pie viņa svētdienas pievakarē. Svētdienas rītā Kristofs velti gaidīja Auroru. Ap to laiku, kad bija teicies nākt Žoržs, ieradās Aurora un atvainojās, ka agrāk nevarējusi tikt; savu nokavējumu attaisnodama, viņa izdomāja kādu fantastisku notikumu. Kristofs, klusībā jautri smiedamies par viņas nevainīgo viltību, sacīja:

— Cik žēl. Tu būtu varējusi satikt Zoržu, viņš bija te, mēs abi kopā paēdām brokastis. Pēcpusdienā viņam nebūšot laika.

Aurora jutās sāpīgi vīlusies un vairs neklausījās, ko Kristofs teica. Viņš bija jautrā omā un runāja vienā runāšanā. Viņa atbildēja izklaidīgi, gandrīz vai saskaitās. Pēkšņi atskanēja zvans. Ienāca Žoržs. Aurora bija Joti pārsteigta. Kristofs smiedamies skatījās uz viņu Viņa saprata, ka vecais draugs viņu izjokojis, un dziļi pietvīka. Kristofs šķelmīgi virtai padraudēja ar pirkstu. Te pēkšņi viņa pietrūkās un jūtu aizrautībā noskūpstīja Kristofu. Viņš čukstēja tai ausī:

— Biricchina, ladroncella, furbetta ...1 [24]

Aurora ar plaukstu aizspieda viņam muti, lai viņš klusē.

2oržs nesaprata, ko šie smiekli un skūpsti nozīmēja. Viņa izbrīnītā un mazliet pūcīgā seja abus smējējus iesvēla vēl lielākā jautrībā.

Tā Kristofs centās abus bērnus tuvināt. Un, kad viņam tas bija laimējies, viņš sāka sevi gandrīz rāt. Viņš mīlēja abus vienādi, bet 2oržu nosodīja bargāk. Kristofs pazina 2orža vājības un idealizēja Auroru, par meitenes laimi jutās atbildīgāks nekā par 2orža likteni, jo viņam likās, ka 2oržs ir viņa dēls, daļa no viņa paša. Un Kristofs klusībā sev jautāja, vai nebūtu grēks nevainīgajai Aurorai dot dzīves līdzgaitnieku, kuram viņas tikuma vairs nebija.

Bet kādu dienu, iedams gar lapeni, kurā sēdēja abi jaunieši (tas bija drīz pēc viņu saderināšanās), Kristofs nejauši dzirdēja (un sirds viņam sažņaudzās), kā Aurora jokodamās 2oržam jautāja par kādu no viņa pagājušo dienu mīlestības dēkām, un 2oržs, neļaudamies lūgties, viņai to stāstīja. Dažas viņu sarunu frāzes, kuras viņi viens otram teica gluži vaļsirdīgi, Kristofam rādīja, ka 2orža «tikumisko» ideju pasaulē Aurora jutās daudz mājīgāk nekā Kristofs pats. Un, kaut viņi abi bija ļoti iemīlējušies, tomēr varēja redzēt, ka viņi nejutās saistīti uz visu mūžu. Par mīlestību un laulību viņiem bija pārāk brīvas domas, kurās gan bija savs skaistums, bet kuras savādi atšķīrās no vecās sistēmas, no «mīlestības līdz nāvei». Kristofs to visu vēroja ar mazliet skumju sirdi... Cik šie jaunieši bija tālu aizgājuši no viņa! Cik strauji aizskrej laiva, kas aiznes mūsu bērnus! ... Pacietību! Pienāks diena, kad mēs atkal satiksimies visi vienā ostā.

Bet tagad laiva nebēdāja, kurp tā skrēja; tā līgoja visu dienas vēju patvaļā. — Būtu bijis jādomā, ka šis brīvības gars, kas tiecās pārvērst senos tikumus, tikpat darbīgs būs arī citos gara dzīves un praktiskās darbības novados. Bet tā nebija: cilvēka daba nebēdā par pretrunām. Tikumi gan vērtās aizvien brīvāki, bet prāts ieslīga aizvien lielākā nebrīvībā; tas prasīja, lai reliģija to atkal apvalda. Un šī divkāršā kustība pretējos virzienos dīvaini un neloģiski norisinājās vienā un tajā pašā dvēselē. 2oržs un Aurora paļāvās šīs jaunās katoliskās strāvas patvaļai, kura dzīrās iekarot inteliģenci un augstākās aprindas. Nekas nebija dīvaināks par to, ka 2oržs, iedzimts pretrunu gars, vieglprātīgs bezdievis, kas savu mūžu nebija ticējis ne dievam, ne velnam un kā daždien īsts un pilnīgs galls par visu tikai smējās, — pēkšņi atzina, ka patiesība meklējama vienīgi šaja strāvā. Viena patiesība viņam bija vajadzīga, un šī nu pilnīgi saskanēja ar viņa darbības dziņu, franču buržuā atavismu un brīvības apnikumu. Jaunais kume|š bija diezgan skrējis un plosījies, nu viņš nāca pats un [āvās iejūgties savas rases arklā. Viņam bija pieticis ar dažu draugu piemēru. 2oržs kā daždien ārkārtīgi jutīgs pret savas garīgās apkārtnes niecīgākām atmosfēras maiņām šajā tīklā iekūlās viens no pirmajiem. Un Aurora viņam sekoja, kā būtu sekojusi vienalga kur. Un tūdaļ viņus pārvērta pašticīga nicība pret tiem, kas nedomāja tā kā viņi. Ak ironija! Abi šie vieglprātīgie bērni nu kļuva īsti ticīgi ļaudis, bet Grācija un Olivjē ar savu tikumisko skaidrību, ar nopietno, kvēlo dedzību senāk velti bija centušies iemantot ticību.

Kristofs ziņkāri vēroja šo dvēseļu attīstību. Viņš necentās cīnīties pret to, kā labprāt būtu darījis Emanuēls, kura brīvais ideālisms iekaisa dusmās par senā ienaidnieka atgriešanos. Ar garām skrejošu vēju nevar cīnīties. Jāgaida, kamēr tas aiztrauc. Cilvēka prāts bija noguris. To bija salauzusi milzīga piepūle, un nu to nomāca miegs; un kā bērns, kas piekusis pēc garas dienas, tas, gultā kāpdams, skaitīja lūgšanu. Atkal atvērās sapņu vārti: un pēc reliģijas Rietumu garīgajā dzīvē iešalca teozofiskas, mistiskas, ezoteriskas un okultiskas strāvas. Pat filozofija sāka šķobīties. Rietumu domu pasaules dievi, Bergsons un Viljams Džems, sagrīļojās. Un arī zinātnē bija redzamas garīgā paguruma zīmes. Pārejošs brīdis. Lai atpūšas! Gars rīt atkal modīsies spirgtāks un brīvāks... Pēc grūta darba miegs ir salds. Kristofs, kam senāk nekad nebija laika ļauties miegam, jutās priecīgs, ka viņa paša vietā to baudīja viņa bērni un ka tiem bija dvēseles miers, nesalaužama ticība un absolūta, nesatricināma paļāvība saviem sapņiem. Viņš nebūtu varējis, ne arī gribējis ar viņiem mainīties. Bet klusībā viņš nodomāja, ka Grācijas skumjas un Olivjē nemiers ir rimis viņu bērnos un ka tā ir labi.

«Viss, ko mēs esam cietuši, — es, mani draugi un daudzi citi, kas dzīvoja pirms mums, — viss tas bijis tikai tādēļ, lai šie divi bērni varētu baudīt prieku... Prieku, kuram biji radīta tu, Antuanete, un kuru tev tomēr liedzal... Ak, kaut visi nelaimīgie varētu laikus izbaudīt to laimi, kas kādu dienu iz-plauks no viņu ziedotās dzīves!»

Kādēļ lai Kristofs viņiem abiem būtu šo laimi liedzis? Nevajag gribēt, lai citu laime būtu tāda pati kā mūsējā. Lai viņi ir laimīgi ar savu laimi. Viņš tikai maigi lūdza, lai Zoržs un Aurora pārāk skarbi nenicina tos, kas domā citādi nekā viņi, jo arī viņš pats bija viens no tiem.

Viņi pat necentās ar Kristofu ķildoties. Likās, it kā viņi teiktu:

«Viņš to nevar saprast...»

Viņiem Kristofs bija pagātnes cilvēks. Un pagātnei viņu acīs nebija sevišķas nozīmes. Divatā būdami, viņi svētā vientiesībā runāja par to, ko viņi darīs, kad Kristofa «vairs nebūs» ... — Un tomēr viņi to mīlēja no visas sirds. Ak, šie briesmīgie bērni, kas ap mums vijas kā vīteņi! Tas ir dabas spēks, kas steidzas, kas mūs aizdzen...

— «Prom! Prom! Pazūdi! Nu ir mana kārta! ...»

Kristofs, viņu mēmo valodu saprazdams, labprāt būtu gribējis viņiem teikt:

«Jel nesteidzieties tik ātri! Man tepat labi klājas. Padomājiet, ka es vēl esmu dzīvs.»

Viņš klusībā smējās par abu vientiesīgo nekaunību.

Kādu dienu, kad abi jaunieši Kristofu skumdināja ar savu augstprātīgo nicību, viņš tiem labsirdīgi teica:

— Sakiet vien droši, ka es esmu vecs aitasgalva.

— Jel nē, mīļais, vecais draugs! — sirsnīgi smiedamās, noliedza Aurora. — Jūs esat labākais cilvēks pasaulē, bet ir tādas lietas, kuras jūs nesaprotat.

— Un kuras tu, meitiņ, saproti? Ak tu tavu gudru galvu!

— Nezobojieties! Es jau nu gan daudz nezinu. Bet viņš, Zoržs, zina daudz.

Kristofs pasmaidīja:

— Jā, tev taisnība, bērns. Tas, kuru mēs mīlam, vienmēr zina visu.

Daudz grūtāk nekā paciest viņu garīgo pārākumu Kristo-fam bija klausīties viņu muziku. Tas viņa pacietībai bija visniknākais pārbaudījums. Kad abi jaunieši atnāca pie viņa, tad klavierēm ne mirkli nebija miera. Likās, ka mīlestība viņiem liek čivināt tāpat kā putniem. Bet tik lieli mākslinieki dziedāšanā viņi nebija. Aurorai nebija nekādu ilūziju par savu talantu. Taču par sava līgavaiņa ģenialitāti meitene nešaubījās, viņa neredzēja nekādu atšķirību starp 2orža un Kristofa spēli. Varbūt pat 2orža spēle viņai likās skaistāka. Un viņš, neraugoties uz savu smalko ironiju, gandrīz jau sāka ticēt, ka iemīlējušās meitenes pārliecība Ir dibināta. Kristofs viņiem nepretojās, viņš ironiski piekrita visiem meitenes apgalvojumiem (ja tikai tie nesniedzās pāri viņa spēkiem, kā dažreiz tomēr notika, kad viņš atstāja istabu, durvis aizcirzdams pārāk sirdīgi). Ar draudzīgi laipnu un žēlu smaidu viņš klausījās, kā 2oržs spēlēja «Tristanu». Nabaga puisis šīs vareni grandošās lapas puses spēlēja ar godprātīgu centību un jaunas, pazemīgas meitenes piemīlīgo grāciju. Kristofs savā nodabā smējās. Bet jaunajam puisim viņš negribēja teikt, kādēļ viņam nāk smiekli. Viņš piegāja pie 2orža un noskūpstīja to. Kristofs mīlēja to tādu, kāds tas bija... un varbūt taisni tādēļ viņš mīlēja to vēl vairāk... Nabaga zēnsl ... Ak, mākslas tukšā godkārei...

KRISTOFS bieži ar Emanuēlu runāja par «saviem bēr niem» (tā viņš tos abus sauca). Emanuēls, kam 2oržs ļoti patika, jokodamies teica Kristofam, lai tas 2oržu atdod viņam, jo tam pašam paliekot Aurora: esot netaisni paņemt sev vienam visu.

Lai gan viņi dzīvoja nomaļus un savrup, viņu draudzība bija kļuvusi gandrīz leģendāra parīziešu sabiedrībā. Emanuēls juta kaislīgu dziņu uz Kristofu. Bet viņa lepnums to neļāva izrādīt; viņš slēpa to ar savu žestu un vārdu skarbumu, bieži vien rupji uzbruka Kristofam. Taču Kristofs nebija maldi-

nāms. Viņš zināja, cik kaislīgi šī sirds tagad piekļāvās viņam, un viņš apzinājās šīs draudzības vērtību. Nebija nevienas nedē|as, kad viņi divas vai trīs reizes nesatikās. Ja ve^ selība viņiem ne|āva atstāt māju, viņi rakstīja viens otram. Ārpasaules notikumi viņus interesēja daudz mazāk nekā garīgie strāvojumi zinātnē un mākslā. Viņi dzīvoja savā domu pasaulē, viens otram izteica spriedumus par mākslu vai arī centās faktu haosā uztvert sīko, gandrīz neredzamo uguntiņu, kas mirgoja cilvēces garīgās vēstures lapas pusēs.

Lielāko tiesu Kristofs gāja pie Emanuēla. Kaut Kristofs pēc nesen pārciestās slimības nejutās daudz labāk nekā draugs, viņš tomēr bija ieradis Emanuēla veselību saudzēt vairāk par savējo. Kristofs vairs bez pūlēm nevarēja uzkāpt sestajā stāvā, kur bija Emanuēla dzīvoklis; un, kad bija uzkāpis, viņam ilgāku laiku vajadzēja atgūt elpu. Viņi abi bija nevērīgi pret savu veselību. Kaut viņiem bija slimas plaušas un bieži uznāca aizdusa, viņi tomēr bija kaislīgi smēķētāji. Tas bija viens no tiem iemesliem, kādēļ Kristofs labāk gāja pie Emanuēla nekā Emanuēlu uzņēma pie sevis, jo Aurora enerģiski cīnījās pret viņa smēķēšanas vājību, un viņš to slēpa. Dažreiz gadījās, ka abiem draugiem sarunas vidū uznāca klepus; tad viņiem bija jāklusē, un smiedamies viņi saskatījās kā divi nedarbos pieķerti skolas puikas; viens rāja to, kas klepoja, bet otrs, elpu atguvis, dievojās, ka tā jau neesot dūmu vaina.

Uz Emanuēla galda papīru lēvenim blakus gulēja pelēks kaķis, kas abus smēķētājus uzlūkoja nopietnām un nosodošām acīm. Kristofs to dēvēja par viņu abu dzīvo sirdsapziņu, un, lai to nožņaugtu, viņš kaķim uzmauca virsū savu plāt-> mali. Tas bija gluži ikdienišķs, slimīgs kaķis, ko Emanuēls pusē nosistu bija uzgājis uz ielas. Lopiņš nevarēja vairs atspirgt no negantiem sitieniem, neēda gandrīz nemaz, tikai reti pakūvējās un netrokšņoja nekad. Tas bija loti lēnprātīgs, gudrām acīm vēroja savu kungu, bija nelaimīgs, kad viņa nebija mājās, un jutās laimīgs, kad drīkstēja gulēt viņa tuvumā uz galda. No savu pārdomu miera tas atraisījās tikai tādēļ, lai vairākas stundas mēmā ielīksmē raudzītos uz krātiņu, kurā lēkāja viņam neaizsniedzamie putni; tiklīdz tam pieskārās kaut paviršākais glāsts, tas mīlīgi un laipni mala savas dzirnaviņas, pacietīgi panesa Emanuēla maigo jūtu kaprīzes un Kristofa parupjos glaudienus, un nekad ne koda, ne skrāpēja.

Kaķis bija vārgs, viena acs viņam asaroja, un viņš bieži klepoja. Ja viņš būtu varējis runāt, tad droši vien neapgalvotu kā viņa draugi, ka «tā jau nav dūmu vaina», tomēr it visu, ko darīja abi draugi, lopiņš pazemīgi pacieta, turklāt viņam bija tāds izskats, it kā viņš domātu:

«Viņi jau ir cilvēki, viņi paši nezina, ko dara.»

Emanuēls kaķi ļoti mīlēja, jo šī ciešanu plosītā dzīvnieka liktenis viņam likās lidzīgs viņa paša liktenim. Kristofs teica, ka šī līdzība esot redzama pat viņa acu izteiksmē.

— Kādēļ gan ne? — jautāja Emanuēls.

Dzīvnieki atspoguļo savu apkārtni. Viņi kļūst līdzīgi saviem saimniekiem. Muļķa cilvēka kaķim nekad nav tādas pašas acis kā gudra cilvēka kaķim. Mājlops var labs vai ļauns, godīgs vai viltīgs, apgarots vai truls būt ne vien atkarībā no saimnieka izturēšanās pret viņu, bet arī atkarībā no paša saimnieka garīgajām īpašībām. Un vienmēr nav arī vajadzīga cilvēku ietekme. Dzīvnieki piemērojas lietām, kas ir viņu apkārtnē. Apgarota lauku ainava atstaro arī dzīvnieka acīs. — Emanuēla pelēkais kaķis pilnīgi saskanēja ar smacīgo jumta dzīvokli un savu slimīgo kungu, un viņus abus apspīdēja Parīzes debesis.

Emanuēls bija kļuvis cilvēciskāks nekā senāk. Viņš nebija vairs tāds pats, kāds bija pirmajās dienās, kad iepazinās ar Kristofu. Viņu dziļi satrieca ģimenes traģēdija. Viņa draudzene, kurai viņš kādā dusmu brīdī bija pārāk skaidri licis sajust, ka tās mīlestība viņam apnikusi, pēkšņi pazuda. Rūpju mākts, viņš meklēja to visu nakti. Beidzot viņš uzgāja to policijas iecirknī. Viņa gribējusi Senā noslīcināties; kāds ielas gājējs viņu satvēris aiz svārkiem taisni tobrīd, kad viņa jau dzīrusies lēkt pāri tilta margām. Viņa neteikusi ne savu vārdu, ne dzīves vietu, jo gribējusi savu mēģinājumu atkārtot. Šīs sāpes redzēdams, Emanuēls jutās saviļņots. Viņu plosīja domas, ka viņš, kas tik neganti cietis no citiem, nu pats lika citam cilvēkam ciest. Izmisuma lauzto dvēseli viņš aizveda atpakaļ mājās, centās dziedināt brūces, ko bija tai cirtis, un atkal nelaimīgajai sievietei modināt ticību mīlestībai, ko tā meklēja viņa sirdī. Viņš apslāpēja savu sašutumu un zemojās pret šo nedzēšamo mīlestību, kurai ziedoja tās dienas, kas viņam vēl dzīvē bija lemtas. Viss viņa ģēnija spēks bija iestrāvojis atpakaļ sirdī. Šis darbības apustulis beidzot atzina, ka pasaulē ir tikai viens labs darbs: nedarīt ļaunu. Viņa

loma bija izspēlēta. Likās, ka spēks, kas uz priekšu dzen lielos cilvēka kaislību paisumus, bija viņu izmantojis tikai kā ieroci, kam vajadzēja atraisīt darbības sparu. Un, kad pavēle bija piepildīta, viņam vairs nebija nozīmes: dzīve traucas uz priekšu arī bez viņa. Viņš redzēja, ka tā brāzās, un gandrīz samierinājās ar visām netaisnībām, kas piemeklēja viņu pašu, bet nevarēja samierināties ar tām, kuras skāra viņa ticību un pārliecību. Kaut Emanuēls kā brīvdomātājs teicās atmetis visus reliģijas spaidus un jokodamies sauca Kristofu par nomaskējušos klerikāli, tomēr viņam, tāpat kā visiem lieliem gariem, bija savs altāris, kur dievu gādībā pacēlās viņa sapņi, kuriem viņš ziedojās. Nu altāris bija tukšs, un tādēļ Emanuēls cieta. Kā lai bez sāpēm noskatās, ka svētās idejas, kuru uzvara pirkta ar tik lielām pūlēm, kuru dēļ labākie, dižākie cilvēki visu gadsimtu cietuši tik negantas mokas, nu jauni atnācēji mīda kājām! Ar kādu aklu brutalitāti šie ļaudis iznīcina visu franču ideālisma mantojumu, šo ticību Brīvībai, kurai ir savi svētie, savi mocekļi, savi varoņi, šo cilvēces mīlestību, tautu un rasu reliģisko brālības tieksmi! Kāds neprāta reibums satvēris šos jaunekļus, ka tie sauc viņus atpakaļ, šos mošķus, kurus mēs uzvarējām, ka tie atkal ļaujas kalpības slogam, ko mēs salauzām, ka tie, kaislīgi kliegdami, atpakaļ sauc varas laikus un naidu, kara ārprātu atkal iededzina manas Francijas sirdī?

— Tas nenotiek Francijā vien, tas notiek visā pasaulē, — smaidīdams teica Kristofs. — No Spānijas līdz Ķīnai plosās tas pats viesulis. Nav vairs neviena zemes stūrīša, kur varētu patverties no aukas! Un raugi, — tas liekas jau smieklīgi, — šis virpulis iebrāzies arī manā Šveicē, jo arī tā sākusi nacionālistiski klaigāt!

— Vai tas tevi mierina?

— Bez šaubām. Te var redzēt, ka šādas strāvas nerada vis dažu atsevišķu cilvēku smieklīgās kaislības, bet neredzamais dievs, kas vada visumu. Un es esmu mācījies šī dieva priekšā locīt savus ceļus. Ja es viņu nesaprotu, tā ir mana, bet ne viņa vaina. Lūko viņu saprast. Bet kurš no jums par viņu domā? Jūs dzīvojat no dienas dienā, jūs neredzat tālāk par nākamo ceļa stabu, un jūs iedomājaties, ka tas jau rāda ceļa galu. Jūs redzat vilni, kas jūs šūpo, un neredzat pašu jūru! Šīsdienas vilnis ir vakardienas vilnis, un mūsu dvēseles straume tam brīvojusi ceļu. Šīsdienas vilnis rok gultni rītdienas vilnim, kas aizmirst liks pirmo, kā aizmirsts ir mūsu vilnis. Tagadnes nacionālismu es nevaru apbrīnot, ne bīties no tā. Stundai līdzi tas zudīs; tas aizies, tas ir jau aizgājis. Tā ir tikai pakāpe. Kāp, tiecies augstumos! Tas ir tuvojošās armijas priekšpulks. Vai nedzirdi jau viņas tauru skaņas un bungu rībienus? ..,

(Kristofs ar pirkstiem bungoja pa galdu; kaķis satrūkās un uzlēca kājās.)

— ... Katra tauta tagad jūt nevairāmu dziņu pulcēt savus spēkus, jo pēdējā gadsimtā tautas, visas pasaules garīgo atziņu pārvērstas, veido jaunu tikumību, jaunu zinātni un jaunu ticību. Katrai tautai jāpārbauda sava sirdsapziņa un skaidri jāzina, kas viņa ir un kas viņai pieder, iekams tā citām līdzi ieies jaunā gadsimtā. Ir jauna laikmeta sākums. Cilvēce slēgs jaunu līgumu ar dzīvi. Sabiedrība veidosies pēc jauniem likumiem. Rit ir svētdiena. Visi noslēdz savus nedējas rēķinus, ikviens tīra un uzpoš savu mājokli un grib, lai viņa nams būtu spodrs, iekams viņš citiem līdzi stājas vienkopējā dieva priekšā un slēdz ar viņu jaunu derību.

Emanuēls uzlūkoja Kristofu, un viņa acīs atspoguļojās garām slīdošās vīzijas. Viņš brīdi vēl klusēja, tad teica Kristofam:

— Tu esi laimīgs, Kristof! Tu neredzi nakti.

— Manas acis ir redzīgas nakts tumsībā, — atbildēja Kristofs. — Es ilgi esmu dzīvojis tumsā. Es esmu vecs ūpis.

AP ŠO laiku Kristofa draugi sāka viņā vērot savādu pārvērtību. Viņš bieži bija izklaidīgs, it kā viņa gars lidotu tālumos. Viņš labi nedzirdēja, kad ar viņu runāja. Viņš vienmēr bija sevī iegrimis un klusībā smaidīja. Kad viņa izklaidību kāds pieminēja, viņš draudzīgi atvainojās. Pats par sevi viņš dažreiz runāja trešajā personā:

— Gan Krafts to izdarīs...

Vai:

— Kristofs droši vien tikai smiesies par to ...

Tie, kas viņu nepazina, brīnījās:

— Cik iedomīgs cilvēks!

īstenībā bija gluži otrādi. Kristofs pats sevi uzlūkoja it kā par svešu cilvēku. Viņam bija pienākusi tā stunda, kad cil-

vēks atsakās pat no cīņas par pasaules skaistumu, jo, savu darbu veicis, viņš grib ticēt, ka ari citi veiks savu darbu un galu galā, kā sacījis Rodēns, «daiļums mūžīgi uzvarēs». Cilvēku jaunums un netaisnības Kristofu vairs neuztrauca. Viņš pasmiedamies klusībā nodomāja, ka tas ir gluži pretdabiski, tas nozimē, ka viņā sāk dzist dzīvība.

Un tiešām viņam vairs nebija senā spēka. Visniecīgākā fiziskā piepūle: ilgāka pastaigāšanās vai ātrāks gājiens viņu nogurdināja. Viņš tūdaļ aizelsās, viņam dūra sirdī. Viņš dažreiz atcerējās savu veco draugu Sulcu. Viņš nevienam neteica, ko izjuta. Kādē[ lai saka? Viņiem būtu tikai veltigas raizes, bet labuma nebūtu nevienam. Un par savu vārgumu viņš nebēdāja. Visvairāk viņš baidījās, ka viņu nesāk kopt un ārstēt.

Neskaidra nojausma viņa dvēselē modināja dziņu vēlreiz redzēt savu dzimteni. Tas bija nodoms, kura piepildīšanu viņš atlika no gada uz gadu. Viņš vienmēr teica: «Gan jau citu gadu ...» Bet šoreiz vairs negribēja to atlikt.

Nevienam nekā neteicis, Kristofs slepus aizbrauca. Brauciens nebija ilgs. Kristofs vairs neatrada nekā no tā, ko meklēja. Pārvērtības, kuru sākumu viņš bija vērojis jau savā iepriekšējā braucienā, bija piepildījušās: mazā pilsētiņa bija izaugusi par lielu rūpniecības centru. Vecie nami bija zuduši. Un zudusi bija arī kapsēta. Sabines fermas vietā pacēlās fabrikas ar augstiem dūmeņiem. Upe bija aizskalojusi visas pļavas, kurās Kristofs bērnībā rotaļājās. Kāda iela, pieblīvēta ar ērmīgiem namiem, bija nosaukta viņa vārdā. Visa pagātne bija mirusi, un mirusi bija pati nāve... Lai notiek tā! Dzīve traucas tālāk. Varbūt šīs viņa vārdā nosauktās ielas namos sapņoja, mīlēja un cīnījās citi mazi Kristofi. Kādā koncertā

milzīgā zālē Kristofs dzirdēja savu kompozīciju, ko spēlēja pa* visam citā uztvērumā, nekā viņš bija domājis; viņš gandrīz to nepazina ... Lai notiek tā! Varbūt, tā izprasts, viņa darbs modinās jaunus spēkus. Mēs esam iesējuši sēklu. Dariet ar to, ko gribat, barojieties no mums! — Kristofs klaiņāja pilsētas apkaimē pa tumstošās nakts klātajiem laukiem, kur locījās miglas klēpji, un domāja par miglu, kura drīz ietīs arī viņa dzīvi, domāja par mīļajam dvēselēm, kuras bija atstājušas dzīvi, domāja par tiem, kurus viņš glabāja savā sirdī un kuri drīz izgaisīs naktī, tāpat kā viņš... Lai notiek! Lai notiek tā! Es tevis nebīstos, nakts, tu sauļu dzemdētāja! No vienas izdziestošas zvaigznes iedegas tūkstoš citas. Un bezgalīgās telpas dzelmenī strāvo mūžīgā gaisma. Tu mani neizdzēsīsi! Nāves elpa manu dzīvību uzpūtīs jaunās liesmās ...

Vāciju atstādams, Kristofs gribēja iebraukt pilsētā, kurā bija iepazinies ar Annu. Kopš bija to pametis, viņš nekā vairs nezināja par to. Viņš nebija iedrošinājies nevienam par viņu jautāt. Ilgus gadus Kristofs trīcēja drebuļos, kad klusībā pieminēja viņas vārdu ... — Nu viņš bija mierīgs, viņu nebaidīja vairs nekas. Bet, kad vakarā, sēžot viesnīcas istabā, kuras logi vērās uz Reinu, viņš dzirdēja pazīstamās zvanu skaņas, kas iezvanīja rītdienas svētkus, viņa dvēselē atmodās pagātnes tēli. No upes cēlās tālu briesmu tvaiks, bet viņš to tikko uztvēra. Visu nakti viņš centās atcerēties pagājušo. Viņš jutās jau atbrīvojies no baigā Valdnieka varas, un šīs domas • viņu auklēja skumji līksmās sērās. Viņš vēl nezināja, ko rīt darīs. Brīdi viņam iešāvās prātā (jo pagātne taču bija tik tāla!) apciemot Braunus. Bet citu rītu viņam vairs nebija drosmes; viņš pat neiedrošinājās viesnīcā apvaicāties, vai doktors un viņa kundze vēl dzīvi. Kristofs nolēma aizbraukt ... Aizbraukšanas stundā nevairāma vara viņu dzina uz baznīcu, kurā reiz bija gājusi Anna. Kristofs nostājās aiz kolonas, no kurienes varēja redzēt solu, uz kura citkārt bija sēdējusi viņa. Viņš gaidīj’a, droši zinādams, ka viņa aizvien vēl šurp nāk, ja ir vēl dzīva.

Un tobrīd tiešām tuvojās kāda sieviete; viņš to nepazina. Tā bija daudzām citām līdzīga: drukna, ar apaļu seju, tuklu zodu, vienaldzīgu un skarbu seju, melnās drēbēs. Viņa atsēdās savā vietā un sastinga. Likās, ka viņa ne dzird, ne dievu lūdz; ar trulu skatienu viņa vērās uz priekšu. Šī sieviete nebija līdzīga tai, kuru viņš gaidīja. Tikai vienu divas reizes

viņa dīvaini nobraucīja ar roku pa ceļgaliem, it kā gribēdama izgludināt ģērba krokas. Tas bija viņas žests ... Laukā ejot, viņa gāja Kristcfam tieši garām lēniem soļiem, galvu taisni izslējusi un rokas, kurās turēja dziesmu grāmatu, sakrustojusi pār vēderu. īsu mirkli viņas drūmo, nogurušo acu skatiens pakavējās pie Kristofa. Viņi saskatījās. Un viņi nepazina viens otru. Kā sastingusi viņa devās garām, ne galvu nepagriezusi. Tikai pēc dažiem mirkļiem pēkšņi atmiņas uzliesmojumā pazibēja pazīstamais smaids lūpās, kuras viņš reiz bija skūpstījis. Viņam aizrāvās elpa, ceļi viņam grī|ojās. Viņš domāja:

«Ak dievs! Vai tiešām šajā miesā mājoja tā, ko reiz es mīlēju? Kur viņa ir? Kur ir? Un kur esmu es pats? Kur ir tas, ko mīlēja viņa? Kas gan palicis pāri no mums un no mūsu negantās mīlestības? — Pelni. Kur uguns?»

Un viņa dievs viņam atbildēja:

«Manī.»

Kristofs pacēla acis un pēdējo reizi redzēja viņu — |aužu drūzmā: viņa pa vārtiem izgāja saules pielietajā ielā.

PARĪZE pārbraucis, Kristofs drīz saderēja mieru ar savu seno ienaidnieku Levī-Kēru. Tas ilgi bija viņam uzbrucis ar visu sava piktā talanta un neīstās pārliecības saspīlēto dedzību. Bet, pacēlies panākumu augstumos, godāts un apmierināts, Levī-Kērs klusībā sāka atzīt Kristofa pārākumu un meklēt miera ceļu uz viņu. Bet Kristofs izlikās nemanījis ne viņa uzbrukumus, ne viņa gribu tam tuvoties. Levī-Kēram apnika visi veltīgie mēģinājumi. Viņi dzīvoja vienā pilsētas kvartālā un satikās bieži. Viņi izlikās viens otram sveši. Garām ejot, Kristofs viņu uzlūkoja, it kā neredzēdams. Šis miers, ar kādu Kristofs viņu noliedza, Levī-Kēru kaitināja.

Viņam bija gadus astoņpadsmit veca skaista, gracioza, eleganta meita ar mazas aitiņas profilu, ietvertu gaišu, zeltainu cirtu vainagā, un ar maigām, koķetām acīm, Luini smaidu. Viņi kopā gāja staigāt, Kristofs viņus satika Luk-semburgas dārza gatvēs. Viņi abi likās sirsnīgi draudzīgi, meitene mīlīgi un graciozi gāja roku rokā ar tēvu. Kristofam, kas visā savā izklaidībā tomēr redzēja katru skaistāku seju, ļoti patika Levī-Kēra meita. Viņš domāja par meitenes tēvu:

«Tas ir un paliek laimes luteklis.»

Bet lepnuma izjūtā viņš piebilda:

«Man arī ir meita!»

Un Kristofs tās abas salīdzināja. Šis salīdzinājums, vienmēr partejisks un labvēlīgs Aurorai, beidzot viņa domās radīja izsapņotu draudzību starp abām meitenēm, kas viena otru nepazina, un tas, viņam pašam neapzinoties, viņu tuvināja Levī-Kēram.

No Vācijas pārbraucis, Kristofs dabūja zināt, ka «mazā aitiņa» jau mirusi. Savā tēva egoismā viņš nodomāja:

«Bet ja nu nomirusi būtu mana meita!»

Un viņš iesila bezgalīgā līdzjūtībā pret Levī-Kēru. Pirmajā mirklī Kristofs gribēja tam rakstīt, iesāka divas vēstules, bet tās viņam nepatika; viņš izjuta savādu kaunu un vēstules neaizsūtīja. Bet pēc dažām dienām, atkal saticis Levī-Kēru, kam acīs bija dzijas bēdas, Kristofs nevarēja savaldīties: viņš gāja taisni pie nelaimīgā tēva un sniedza viņam abas rokas. Levī-Kērs tās satvēra, ne mirkli nedomājis. Kristofs sacīja:

— Jūs viņu zaudējāt...

Kristofa dziļi saviļņotā balss aizkustināja Levī-Kēru, viņš juta neizsakāmu pateicību... Viņi teica viens otram sāpju pilnus, nesakarīgus vārdus. Un, kad viņi šķīrās, nebija vairs ne ēnas no senā naida. Viņi bija cīnījušies: tas bija neizbēgami, jo ikvienam jāklausa savas dabas likumiem! Bet, kad cilvēks redz, ka tuvojas traģikomēdijas gals, viņš aizmet savas kaislības, kurās bija ieslēpies kā maskā, un otru cilvēku uzlūko ar gaišām acīm, — un diviem cilvēkiem, kas viens par otru r.av labāki, ir tiesības sasniegties rokās, kad katrs jau notēlojis savu lomu, cik labi varēdams.

ZOR2A un Auroras kāzas bija noliktas uz pavasara sākumu. Kristofs kļuva aizvien slimāks un vārgāks. Viņš redzēja, ka bērni viņu uzlūko ar rūpju pilnām sejām. Reiz viņš dzirdēja, ka abi čukstā sarunājās. Zoržs teica:

— Cik viņam slimīgs izskats. Viņš var vēl nopietni saslimt.

Un Aurora atbildēja:

— Kaut tikai viņa dēļ nebūtu jāatliek mūsu kāzas.

Kristofs |āva tiem runāt. Nabaga bērni! Viņš nemūžam negribēja kavēt viņu laimi!

Bet pašā kāzu priekšvakarā (Kristofs pēdējās dienās bija tik smieklīgi rosījies, it kā viņš pats gatavotos precēties) Kristofs bija tik neuzmanīgs, rīkojās tik aplami, ka viņam uzbruka vecā liga, viņa senā plaušu kaite, kas pirmo reizi bi ja parādījusies Gadatirgus laikā.

Viņš nebeidza sirdīties par sevi.

Viņš sevi sauca par vecu mu|ķi. Un viņš zvērēja, ka nepadosies, kamēr nebūs pagājušas kāzas. Viņš domāja par mirstošo Grāciju, kura viņam koncerta priekšvakarā nebija gribējusi nekā ziņot par savu slimību, lai viņu nenovērstu no darba un netraucētu viņa priekus. Un Kristofu ielīksmoja domas, ka viņam Grācijas meitas labā jādara tas pats, ko ci<kārt Grācija bija darījusi viņa labā. Savu slimību Kristofs rūpīgi slēpa, bet viņam bija grūti izturēt līdz galam. Un tomēr abu bērnu laime viņam deva spēku pārvarēt savu vājumu un nostāvēt kājās visu ilgo baznīcas ceremonijas laiku. Bet, tiklīdz viņš pārgāja mājās pie Koletes, spēki viņam tūda| izgaisa. Viņš tikko paguva ieiet kādā istabā un pēkšņi pakrita nemaņā. Tā viņu uzgāja kāds no mājas sulaiņiem. Atžilbis Kristofs neļāva nekā stāstīt jaunajam pārim, kam vakarā bija jādodas savā kāzu ceļojumā. Bet jaunais pāris domāja tikai par sevi un aizmirsa visu pasauli. Abi priecīgi atvadījās no Kristofa un solījās rīt, parīt rakstīt ...

Tiklīdz viņi aizbrauca, Kristofam bija jāliekas slimības gultā. Viņu kratīja drudzis, kas vairs nerimās. Viņš bija viens. Emanuēls arī bija slims un nevarēja pie viņa atnākt. No ārsta Kristofs atsacījās. Viņam likās, ka slimība nav bīstama. Un viņam arī nebija neviena kalpotāja, kas būtu varējis atsaukt ārstu. Apkopēja, kas ik rītus nāca uz divām stundām, nelikās par viņu ne zinis, un drīz viņš atbrīvojās no šīs sievas palīdzības. Viņš desmit reižu jau bija lūdzis, lai, istabu uzkopdama, tā nesavanda viņa papīrus. Bet viņa bija spītīga; kad nu Kristofs bija saistīts pie gultas, viņa šķita pienākušu īsto brīdi, lai rīkotos pēc sava prāta. Gultā gulēdams, viņš skapja spogulī redzēja, ka blakus istabā tā visu kārtību apgrieza ačgārni. Kristofs iekaisa tik karstās dusmās (nē, vecais Ādams viņā vēl nebija miris), ka izlēca no gultas, izrāva tai no rokām aprakstītu papīru vīstokli un pašu aiztrieca ratā. Sīs dusmas Kristofam maksāja jaunu drudža lēkmi, un apvainotā kalpone arī vairs nenāca, nepūlēdamās «vecaiam nerram», kā viņa Kristofu sauca, par to pat paziņot. Un tā slimais Kristofs palika bez palīdzības. Rītos viņš piecēlās, lai paņemtu piena krūku, kas tika nolikta pie durvīm, un nekad neaizmirsa paraudzīties, vai sētniece nebūs pa durvju spraugu iemetusi jauno mīlētāju apsolīto vēstuli. Bet vēstule nenāca: savā laimē jaunieši bija viņu aizmirsuši. Viņš nedusmojās uz tiem un klusībā teica, ka viņu vietā pats būtu darījis tāpat. Viņš domāja par laimīgo jauniešu bezrūpīgo prieku un par to, ka pats šo laimi viņiem devis.

Kristofs jutās jau spirgtāks, sāka pat celties un staigāt, kad beidzot pienāca Auroras vēstule. Zoržs bija tikai parakstījis savu vārdu. Aurora gandrīz neapvaicājās par Kristofu un arī par sevi nekā nestāstīja, bet lika tam ko padarīt: viņa lūdza, lai Kristofs viņai aizsūta mežaiņu apkaklīti, ko bija aizmirsusi pie Koletes. Kaut gan tas bija tikai nieks (Aurora savu apkaklīti bija atcerējusies tikai tad, kad rakstīja vēstuli, jo viņa meklēja, ko varētu Kristofam rakstīt), Kristofs tomēr bija priecīgs, ka varēja kādam būt derīgs, un steidzās izpildīt uzdevumu. Laiks bija vējains un salts. Ziema devās savā pēdējā uzbrukumā. Izkusis sniegs, ledains vējš. Neviena ormaņa. Kristofam ekspedīcijas kantorī bija jāgaida. Kalpotāju nelaipnība un tīšais gausums viņu nokaitināja, uu viņa sašutums sainīša nosūtīšanu, protams, nepaātrināja. Šos dusmu uzliesmojumus savu tiesu radīja taisni slimība, kaut viņa garīgais miers tiem pretojās; dusmās viņš drebēja pie visām miesām — kā ozols, kas notrīc pēdējās šalkās, kad cirvis to jau nocirtis. Izsālies viņš pārradās mājās. Kad viņš gāja garām sētniecei, tā viņam iedeva izgriezumu no žurnāla. Viņš ielūkojās tajā. Tas bija ļaunprātīgs raksts, nesaudzīgs uzbrukums viņam. Pēdējā laikā šādi raksti bija kļuvuši reti. Uzbrukt tādam cilvēkam, kas to neievēro, nav nekāds lielais prieks. Visdedzīgākie Kristofa ienaidnieki, kaut nevarēja viņu ciest, tomēr juta pret viņu dziju bijību, kura viņus pašus kaitināja.

Bismarks it kā nožēlodams kādā vietā saka: «Mēdz domai, ka nekas nav tik patvaļīgs, no gribas neatkarīgs ka rniles tība; bet cienība vēl vairāk ...»

Raksta autors bija viens no tiem stiprajiem vīriem, kas, labāk bruņoti par Bismarku, paliek cienības un mīlestības neskarti. Par Kristofu viņš rakstīja visnekautrīgākos zaimu vārdus un nākamajā numurā, kam bija jāiznāk pēc divām} nedēļām, solīja sniegt uzbrukuma turpinājumu. Kristofam! nāca smiekli, un, atkal gultā atgūlies, viņš teica:

— Šis puisis nu gan iekritīs! Tad manis vairs šeit nebūs. Kristofa draugi gribēja, lai viņš pieņem apkopēju, bet: viņš spītīgi atvairījās. Viņš teicās diezgan ilgi ja-u dzīvojis viens, lai šādā brīdī atteiktos no savas vientulības; svētības. ļ

Viņš negarlaikojās. Pēdējos gados viņš mūžīgi sarunājās; pats ar sevi, it kā viņam būtu kāds dvēseles līdzinieks. Betf jau vairākus mēnešus viņš vēl dziļāk iegrima sevī: viņā vairs nemājoja divas vien, bet desmit dvēseles. Tās visas sarunājās; cita ai citu, un vēl biežāk viņas dziedāja. Viņš piedalījās ša-1 jās sarunās vai arī klusēja un klausījās. Viņam gultā vai uz; galda vienmēr bija tuvumā nolikts nošu papīrs, uz kura viņš} rakstīja vai nu šo dvēseļu, vai arī savas domas, un smējās pār i atjautīgām replikām. Mehānisks ieradums: abas darbības,? domāšana un rakstīšana, norisinājās gandrīz reizē; rakstīti viņam bija tas pats, kas domāt visā savu domu skaidrībā. Viss, kas Kristofu novērsa no šī dvēseļu pulka, viņu kaitināja. Un dažreiz viņu kaitināja arī tie draugi, kuri viņam bija par visiem citiem mīļāki. Viņš centās savu nemieru tiem slēpt. Bet šī piespiestība viņu nogurdināja. Viņš bija laimīgs, ka at- ļ kal atguva pats sevi, jo reizēm zaudēja domu pavedienu — i cilvēku pļāpības troksnī viņš nevarēja ieklausīties savu dvē- : sēļu balsīs. Dievišķīgā klusēšana! ... •

Tikai sētnieka sievai vai viņas bērniem Kristofs ļāva divas ļ trīs reizes dienā ienākt pie viņa un apraudzīt, vai viņam nav kas vajadzīgs. Kristofs nodeva tiem vēstulītes, kuras līdz mūža pēdējai dienai viņš rakstīja Emanuēlam. Viens draugs ļ bija tikpat slims kā otrs, viņi necentās sevi maldināt. Pa da- j žādiern ceļiem ticīgā Kristofa brīvais ģēnijs un neticīgā Emanuēla brīvais ģēnijs bija sasniedzis vienādu brālības maigumu. Ar trīcošu rokrakstu, kas viņiem abiem kļuva aizvien j grūtāk salasāms, viņi nesarakstījās par savu slimību, bet parJ

to, kas vienmēr bija viņu sarunu degpunkts: par savu mākslu, par savu ideju nākotni.

Un tā līdz tai dienai, kad Kriš-tofs ar savu vārgo roku uzrakstīja kaujas laukā mirstošā zviedru ka-raja vārdus:

«Ich habe genug, Bruder; rette dich!» 1

KRISTOFA skatiens aptvēra visu viņa dzīvi, kā augstas kāpnes ... Viņa jaunības bezgalīgās pulēs gut varu pašam pār sevi un kvēlās cīņas, atkarojot no citiem visvienkāršākās dzīves tiesības un pakļaujot savai gribai savas rases dēmonus. Un arī pēc uzvaras bija jabūt nomodā par iekaroto, lai to sargatu pret pašu uzvaru. Draudzības līksme un pārbaudījumi, kas vientuļo sirdi pievērš lielajai cilvēces saimei. Mākslas pilnības izjūta, mūža dienvids. Lepni valdīt pār iekaroto garu. Justies sava likteņa noteicējam un pēkšņi krustcelēs satikt Apokalipses jātniekus, Skumjas, Kaislības, Ķaunu — Valdnieka avangardu. Zemē nosviestam, zirgu pakavu mītam, asinīs mirkstošam, vilkties uz^kalna galu, kur no mākoņiem izšaujas trakās, šķīstošās uguns liesmas. Ar pašu dievu stāvēt vaigu vaigā. Ar viņu cīnīties, kā Jēkabs cīnījās ar eņģeli. Satriektam atstat kaujas lauku. Savu uzvaras zaudējumu mīlēt, aptvert savas » Man ir diezgan, brāli, glābies! (Vāc.) robežas, piepildīt pasaules valdnieka prātu tajā laukā, ko viņš mums lēmis, lai beidzot, pēc aparām, pēc sejas un pēc pļaujas, pēc sūra un tomēr skaista darba, iemantotu tiesības atgulties saules apmirdzētā kalna pakājē un kalniem sauktu:

«Esiet svētitil Man nav lemts baudīt jūsu gaismu. Bet jūsu ēnā man jauka atpūta . ..»

Tad Kristofam parādījās viņa mīļās tēls; tā bija saņēmusi viņa roku, un nāve, salauzdama viņa miesas čaulu, drauga dvēselē ielēja draudzenes skaidro dvēseli. Abi kopā viņi atstāja dienu tumsu un uzkāpa svētlaimes augstumos, kur pagātne, tagadne un nākotne kā trīs Grācijas iet cēlā, gaišā rotajā, un miera auklētā sirds tur redz, kā bēdas un prieki top, uzzied un novīst, — tur viss ir harmonija ...

Viņš ļoti steidzās. Viņš šķita jau mērķi sasniedzis. Bet spailes, kurās bija iežņaugtas viņa grūti elpojošās krūtis, un tēlu drūzmīgais jūklis, kas vandījās viņa kvēlojošajā galvā, viņam atgādināja, ka palicis vairs tikai pēdējais, visgrūtākais ceļa līkums ... Uz priekšu!...

Viņš nekustīgi gulēja savā gultā. Vienu stāvu augstāk kāda trula kundzīte stundām bungoja klavieres. Viņa prata spēlēt tikai vienu gabalu un nebeidza atkārtot vienas un tās pašas pasāžas: tās viņai tik ļoti patika! Šīs skaņas viņu ielīksmoja un ļāva viņai izbaudīt visdažādāko nokrāsu un formu prieku. Kristofs saprata viņas laimi, bet tā viņu mocīja līdz asarām. Kaut jel viņa nedauzījusi tik dikti! Troksni Kristofs ienīda tik pat kaislīgi kā netikumu .. . Beidzot viņš tomēr samierinājās. Grūti bija neklausīties. Bet viņš pārliecinājās, ka īstenībā tas bija daudz vieglāk, nekā bija iedomājies. Viņš atraisījās no savas miesas, šīs slimās, smagās miesas. Kāds kauns, ka viņš tik ilgus gadus bijis tajā ieslēgts! Viņš redzēja to sagrūstam un domāja:

«Ilgi tā vairs neizturēs.»

Pārbaudīdams savu cilvēcisko egoismu, viņš klusībā sev jautāja:

«Ko tu labāk gribētu: vai lai atmiņas par Kristofu, par viņa personu, par viņa vārdu dzīvotu mūžīgi un viņa darbi izgaistu, vai arī lai viņa darbi dzīvotu mūžīgi, bet no viņa paša un viņa vārda nepaliktu ne miņas?»

Un tūdaļ atbildēja:

«Lai izgaistu es, bet mani darbi lai dzīvo! Jo tā es divkārt iegūstu: no manis paliek tikai tas, kas bija manas būtnes patiesākā daļa. Lai Kristofs iet bojā!...»

Bet drīz viņš juta, ka savam darbam viņš top tikpat svešs kā pats sev Cik bērnišķīga ilūzija: ticēt mākslas nemirstībai! Viņš skaidri redzēja ne vien savu niecīgo darbu, bet vi-sas modernās mūzikas bojā eju. Mūzikas valoda aizmirstas ātrāk nekā jebkura cita; pēc viena vai pēc diviem gadsimtiem to sapratīs tikai reti izredzētie. Kam vēl dzīvo Monteverdi un Lu 11i? Klasiskā meža ozolus sedz jau sūnas. Mūsu skaņu celtnes, kurās dzied mūsu kaislības, būs tikai tukšas svētnīcas, kas sagrūs aizmirstības tumsā ... Un Kristofs brīnījās, ka viņš uz šīm drupām noraugās bez dvēseles nemiera.

«Vai tad es dzīvi mazāk mīlu?» viņš brīnīdamies sev jautāja. Bet tūdaļ saprata, ka mīl to daudz vairāk. Raudāt par mākslas drupām? Tās nebija asaru vērts. Māksla ir ēna, ko cilvēks inet dabā. Lai saules spožumā izgaist šīs ēnas, lai izgaist daba. Tās neļauj man redzēt sauli ... Neskaitāmie dabas dārgumi slīd mums caur pirkstiem. Cilvēka prāts grib plūstošo ūdeni smelt zvejnieka tīklā. Mūsu mūzika ir ilūzija. Mūsu toņu skala, mūsu gammas ir tikai izdomas. Tās nesaskan ne ar vienu īstenības skaņu. Tās ir gara kompromiss ar reālās īstenības skaņām, metriskās sistēmas pielietojums mūžīgajai kustībai. Garam bija vajadzīgi šie meli, lai aptvertu netveramo; un, tā kā viņš tiem gribēja ticēt, tad arī ticēja. Bet tas viss ir nepatiesi Tur nav dzīvības. Un baudas prieks, ko garam sniedz šie viņa paša radītie likumi, ir sasniedzams tikai ar īstenības tiešās izjūtas viltojumu. Laiku pa laikam Ģēnijs, pieskardamies uz mirkli pie zemes, pēkšņi pamana reālās dzīves krāci, kura mākslas sprostus grib lauzt. Dambji sāk brīkšķēt. Daba izbrāžas pa izrauto spraugu. Bet to tūdaļ aizdara. Tas ir vajadzīgs cilvēka prāta aizsardzībai. Viņš aizietu bojā, ja viņa acis sastaptos ar Jehovas acīm. Un viņš sāk aizmūrēt savu celli, lai tanī no ārpasaules neielaužas nekas, ko nav radījis viņš pats. Varbūt tas viss ir skaists un labs tiem, kas negrib redzēt... Bet es, es gribu skatīt tavu vaigu, Jehova! Es gribu dzirdēt tavas balss pērkonus, kaut mani tie pīšļos satriektu. Mākslas troksnis man derdzas. Lai apklust cilvēka prāts! Klusē, cilvēk!...

Bet jau mirkli pēc šīm skaistajām runām Kristofs taustīdamies meklēja papīra lapas, kas bija izsvaidītas uz segas,

un centās uzrakstīt vēl dažas notis. Atģidies, ka ir pats ar sevi pretrunā, viņš pasmaidīja un teica:

«Ak mana vecā draudzene, mana mūzika, tu esi labāka par mani. Es esmu nepateicīgs, es dzenu tevi prom. Bet tu, tu mani negribi atstāt, manas kaprīzes tevi neatbaida. Piedod, tu jau zini: tie tikai untumi. Es nekad neesmu bijis tev neuzticīgs. Un tu nekad neesi bijusi neuzticīga man, mēs viens par otru esam droši. Mēs aiziesim abi kopā, mī|ā draudzene. Paliec pie manis līdz galam!

Paliec pie mums...

*

VIŅŠ atžilba no ilgas apmātības, pilnas drudža murgu un sapņu. Dīvainu sapņu, kuri nebija vēl gaisuši. Un viņš vēroja sevi, aptaustīja, meklēja sevi un nevarēja vairs atrast. Viņam likās, it kā viņš būtu «kāds cits». Kāds cits, kas viņam bija dārgāks nekā viņš pats sev ... Bet kas tas tāds bija? .. Viņam likās, ka sapnī viņā iemiesojies kāds cits. Olivjē? Grācija?... Viņa sirds, viņa galva bija tik vāja! Viņš nevarēja vairs izšķirt savus mī|os. Un kam lai izšķir? Viņš mīlēja tos visus vienādi.

Viņš gulēja kā salauzts dīvainas un smagas svētlaimības varā. Viņš negribēja pakustēties. Viņš zināja, ka viņam uzglūnēja sāpes, — kā kaķis pelei. Viņš izlikās miris. Jau! . .. Istabā nebija neviena. Augšstāvā klavieres bija apklusušas. Vientulība. Klusums. Kristofs nopūtās.

«Cik labi, ja sava mūža galā cilvēks var pats sev teikt, ka viņš nekad nav bijis viens, pat tādos brīžos, kad visvairāk

tāds bijis! ... Ak jūs dvēseles, ko satiktu savā ceļā, — ak brāļi, kas man īsu brīdi sniedzāt roku, — ak noslēpumainie gari, ko izbūra manas domas, — ak visi mirušie un dzīvie, — nē, visi dzīvi, — ak visi tie, ko es mīlēju, viss, ko esmu radījis! Jūs mani slēdzat savās siltajās skaujās, jūs esat modri pie manas gultas, es dzirdu jūsu balsu muziku. Lai svētīts liktenis, kas deva man jūs kā balvu! Es esmu bagāts, es esmu bagāts ... Mana sirds ir pārpilna! ...»

Viņš ielūkojās logā ... Bija viena no tām skaistajām dienām bez saules, kuras, kā saka vecais Balzaks, ir līdzīgas aklām skaistulēm... Kristofs kaislīgā ziņkārībā vēroja koka zaru, kas noliecās pie pašas loga rūts. Zars piebrieda, vaļā raisījās valgie pumpuri, un izplauka mazi, balti ziedi; un šie ziedi, šīs lapas, visi šie atdzimstošie audi tik aizgrābtā līksmē izbaudīja savu atdzimšanas spēku, ka Kristofs vairs nejuta savu gurdumu, nomāktību, savu nožēlojamo, mirstošo ķermeni un atplauka šajā koka zarā. Viņš mazgājās šīs dzīvības liegi glāstošajos staros. Viņam likās, ka viņu kāds skūpsta. Viņa mīlestības pārpilnā sirds atdevās skaistajam kokam, kas uzsmaidīja viņam pēdējos mirkļos. Viņš pārdomāja, ka šajā brīdī daudzas dzīvas būtnes viena otru mīl, ka viņa agonijas stunda citiem ir svētlaimes stunda un tā būs mūžīgi, un nekad neizsīks varenais dzīvības prieks. Un, elpu gūdams, vārgā balsī, kas jau vairs neklausīja viņa apziņai (varbūt viņa lūpas neraisīja nevienu skaņu, bet viņš to nemanīja), viņš sāka dziedāt slavas himnu dzīvībai.

Viņam atbildēja neredzams orķestris. Kristofs nodomāja:

«Kā viņi zina, kas jāspēlē? Mēs taču neesam mēģinājuši. Kaut tikai viņi bez kļūdām nospēlētu līdz galam!»

Viņš centās gultā uzrausties sēdus, lai visam orķestrim būtu .labi redzams, un ar savām lielajām rokām sita takti. Bet orķestris nekļūdījās; tas spēlēja droši un pārliecināti. Cik brīnišķīga mūzikai Viņi sāka improvizēt atkārtojumus Kristofam bija jautri:

«Pagaidi, puisi, es tev parādīšu, kā jāspēlē!»

Un, pagriezis stūri, viņš kaprīzi svaidīja laivu, pa labi, pa kreisi, bīstamos ceļos.

«Kā tu ar to tiksi galā? ... Un ar to? ... Ķer nu!... Un vēl ar šo? ...»

Bet orķestris izspēlēja visu; Kristofa pārgalvībām tas atbildēja ar citām, vēl ielākām pārdrošībām.

«Ko šie vēl neizgudros? Ak sasodītie blēži!»

Kristofs sauca bravo un ska|i smējās.

«Sasodīts! Man jau kļūst grūti viņiem līdzi tikt! Vai es lai ļauju sevi uzveikt? ... Šodien es jūtos noguris ... Bet nekas! Vēl nav sacīts, ka pēdējo vārdu teiks viņi!»

Taču orķestris atraisījās tik brāzmainā pilnskanībā, tik nedzirdēta, jauna spēka piestrāvotā fantāzijā, ka viņam bija tikai jāklausās kā brīnumā. Sīs skaņas aizrāva elpu ... Kristofs sajuta pret sevi žēlumu.

«Aitasgalva!» viņš sevi sodīja. «Tu esi iztukšojies. Jel klusil Instruments izdvesis visas savas skaņas. Prom šo-miesu! Man vajadzīga cita.»

Bet miesa atriebās. Drudžainas klepus lēkmes viņam neļāva klausīties.

«Vai tu reiz rimsies!»

Viņš sagrāba sevi aiz rīkles, ar dūri sita sev pa krūtīm,kā ienaidniekam, kas jāuzvar. Viņam likās, ka viņš iekūlies kaujas mutulī. Visapkārt rēca ļaužu bari. Kāds vīrs viņu žņaudza. Spēkodamies viņi nogāzās zemē. Vīrs viņu spārdīja kājām. Smacēja viņam elpu.

Laid vaļā, es gribu dzirdēt!... Es gribu klausīties! Ja nelaidīsi, es tevi nogalināšu!»

Viņš grūda to ar galvu pret sienu. Bet tas viņu vaļā nelaida.

«Bet kas tas tāds? Ar ko es še cīkstos? Kam pieder šis ķermenis, ko es turu savās rokās un kas mani dedzina? ...»

Halucinācijas. Kaislību haoss. Niknums, baudkāre, slepkavības alkas, jutekliskas kaujas — pēdējo reizi vēl uzvandītas visas dūņas . ..

«Ak, vai drīz jau nebūs gals? Vai es nevarēšu jūs nokratīt, riebīgās dēles, kas sūcat manu miesu?!... Ak, kaut viņām līdzi es varētu nokratīt savu miesu!»

Ar pleciem, ar gurniem, ar ceļiem Kristofs grūda nost neredzamo ienaidnieku... Viņš bija brīvs!... Tālumā aizvien vēl spēlēja izdziestošā mūzika. Mirkdams vienos sviedros, Kristofs izstiepa tai pretim rokas:

«Gaidi mani! Gaidi mani!»

Viņš steidzās to panākt. Viņš klupa. Viņš visu apgāza... Viņš skrēja tik ātri, ka sāka aizelsties. Sirds sitās joņiem, asinis dūca ausīs: viņš drāzās kā dzelzceļa vilciens cauri tunelim.

«Ak dievs, cik muļķīgi!...»

Viņš izmisumā māja orķestrim, lai tas bez viņa neturpina . . Beidzot... Viņš izskrēja no tuneļa ... Atkal klusums. Viņš atkal ieklausījās.

«Kāds skaistums! Kāds skaistums! Tālāk. Drošāk, mani zēni!... Bet kas to būtu varējis rakstīt?... Ko jūs sakāt?... Jūs sakāt, ka tā ir Žana Kristofa Krafta mūzika? Muļķības! Kāda aplamība! Es taču viņu pazinu! Viņš nebūtu varējis uzrakstīt ne desmit šādas taktis... Kas tur vēl klepo? Netrokšņojiet! Kas tas par akordu?... Un tas?... Tik ātri ne! Pagaidiet!...»

Kristofs izdvesa nesakarīgus kliedzienus; viņa roka, drudžaini žņaugdama segu, vienā laidā ko rakstīja, un pagurušas smadzenes mehāniski centās aptvert šīs mūzikas elementus un izprast, ko šie akordi nozīmē. Bet velti: uztraukums jauca viņam domas. Viņš sāka atkal no gala ... Ak! Viņš nevarēja vairs!

«Kļūsiet, rimstiet, es nevaru vairs!»

Viņa griba bija kļuvusj pavisam vārga. Klusā ielīksmē viņš aizvēra acis. Pa aizvērtajiem plakstiņiem ritēja laimes asaras. Tas bijīgi nožāvēja maza meitenīte, kas, viņam nemanot, bija atnākusi viņu kopt. Viņš neatskārta vairs, kas ap viņu notika. Orķestris bija apklusis straujā akordā, kura mīkla Kristofam palika neizdibināta. Smadzenes spītīgi' atkārtoja:

«Bet kas tas par akordu? Es gribētu to izdibināt, iekams pienāk gals ...»

Atskanēja balsis. Kaislīga balss. Annas traģiskās acis. ..

Bet to pašu mirkli tā nebija vairs Anna. Šīs labsirdīgās acis...

«Grācija, vai tu tā esi? ... Kura, kura no jums? Es labi vairs nesaredzu iūs... Kādēļ tik ilgi nespīd saule?»

Nodunēja trīs mierīgi zvana dimdieni. Pie loga čiepstēja zvirbuli, viņam atgādinādami, ka pienākusi stunda, kad viņš tiem deva sava azaida druskas... Kristofs sapnī redzēja savu mazo bērna istabu... Zvani— tie junda ausmu! Skaistie skaņu viļņi līgo vieglajā gaisā. Tie atskan iztālēm, no ciematiem tur lejā ... Aiz mājas šalc murdošā upe ... Kristofs atkal redz, ka viņš stāv kāpņu telpā pie loga. Visa viņa dzīve aizšalc garām — tāpat kā Reina. Visa viņa dzīve, visas viņa dzīves — Luize, Gotfrīds, Olivjē, Sabine...

«Māte, mīļās sievietes, draugi... Kā viņus sauc? ... Mīlestība, kur esi tu? Kur esat jūs, manas dvēseles? Es zinu, jūs esat še, un es nevaru jūs tvert.»

«Mēs esam pie tevis, mūsu mīļais. Esi mierīgs!»

«Es negribu jūs vairs zaudēt. Tik ilgi es jūs meklēju!»

«Nemoki sevi, mēs tevi vairs neatstāsim!»

«Ak, mani aizšūpos straume.»

«Uoe, kas aiznes tevi, nes mūs tev līdzi.»

«Uz kurieni?»

«Kur būsim vienoti.»

«Vai drīz tas būs?»

«Raugies!»

Un Kristofs, ar bezgalīgām pūlēm pacēlis galvu (Ak dievs, cik tā k|uvusi smaga!), redzēja, ka upe, izlīdama no saviem krastiem, applūdināja laukus un cēli, mierīgi, gandrīz nekustīgi vēla tālāk viļņus. Un apvāršņa malā tai pretim skrēja saulē ņirbošu sudraba vijņu bari. Šalca okeāns ... Un Kristofa lūstošā sirds jautāja:

«Vai tas ir viņš?»

Visu to balsis, kurus viņš bija mīlējis, viņam atbildēja:

«Tas ir viņš.»

Lēni dziestošās smadzenes domāja:

«Vārti atveras ... Tas ir akords, ko es meklēju!... Bet tas taču vēl nav gals? Kādas jaunas, bezgalīgas telpas!. . . Rīt turpināsim!»

Ak prieks! Ak līksme! Justies izgaistošam varenajā dieva mierā, kuram kalpot viņš bija centies visu mužu!...

«Ak kungs, vai esi Joti neapmierināts ar savu kalpu? Es esmu darījis tik maz! Es vairāk nevarēju... Es esmu cīnījies, esmu cietis, esmu maldījies, esmu radījis. Ļauj man tavās tēva rokās atgūt elpu! Un reiz pienāks diena, kad es modīšos uz jaunām cīņām.»

Un upes mutu|i un jūras šalkoņa dziedāja viņam līdzi: «Tu atdzimsi. Atdusies! Viss ir tikai viena sirds. Smaidot savijas diena un nakts. Harmonija, tu mīlestības un naida derība! Es dziedāšu slavu dievam. Oziannā dzīvībai! Oziannā nāvei!»

Cristofori faciem die quacumque tueris, Illa nempe die non morte mala morie-

ris. *

SVĒTAIS Kristaps ir pārbridis upi. Visu cauru nakti viņš cīnījās pret straumi. Kā klints no ūdens paceļas viņa ķermenis ar varenajiem locekļiem. Uz sava kreisā pleca viņš nes kuslu un smagu bērnu. Svētais Kristaps balstās uz izrautas priedes, kura līkst no viņa smaguma. Arī viņam mugura salīkusi. Tie, kas redzēja viņu aizejam, teica: «Viņš savu mērķi nesasniegs nekad!» Un ilgi tie viņu pavadīja ar savām nievām un saviem smiekliem. Tad satumsa nakts un viņi pagura. Bet nu jau Kristaps ir par tālu, lai viņam ausīs ieskanētu to |aužu kliedzieni, kuri palika krastā. Brāzmīgās straumes šņākoņā viņš dzird tikai bērna mierīgo balsi, kas viņu neatlaidīgi mudina: «Uz priekšu!» Un savā mazajā dūrītē tas sažņaudzis milža galvas cirtaino šķipsnu. — Viņš iet ar salīkušu muguru, acis nenovērsdams no tumšā krasta, kura kraujo nokāri jau apspīd blāva gaisma.

Te pēkšņi atskan it kā eņģeļu dziedāšana un atmodušies zvani

1 Tanī dienā, kad tu raudzīsies uz Kristapa attēlu, tu nemirsi nelabā nāvē. (Latiņ.) sāk dūkt un gavilēt. Aust jaunā dienai Pār melno klinti augšup zvīgo neredzamās saules zelta staru vainags. Kristaps sāk jau grimt. Beidzot viņš sasniedz krastu. Un. viņš saka bērnam:

— Nu mēs esam galāl Cik tu biji smags! Bērns, kas tu esi?

Un bērns atbild:

— Es esmu jaunā diena.

Romain Rolland JEAN-CHRISTOPHE

Librairie Ollendorff

Ромен Роллан ЖАН-КРИСТОФ

Том третий

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Romēns Rolāns Žans Kristofs, III sējums.

Redaktore /. Ābrama Mākslinieciskais redaktors A légers Tehniskā redaktore L. Engere Korektore A. Čakarē

Nodota salikšanai 1959. g. 8. Janvārī. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 4. martā. Papīra formāts 6!X86/iB. 32.38 fiz. iespiedi.; 32.38 uzsk. iespiedi.; 28,9 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Maksā 9 rb|. 45 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24.

Izdevn. Nr. 11548-D1695. Iespiesta LPSR Kul tūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā Nr. 137/139. Pasūt. Nr. 25.

1

Rodas kaut kas lielāks par «Iliadu». (Latin.)

2

Vispārējo labklājību. (Latin.)

3

Ta 1790. gadā nosauca savu avīzi kreiso jakobīņu vadonis Ebers. (Red.)

4

Mums Plutons, lielais naidnieks, stājās pretī. (Ital.) — Dante, «Dievišķā komēdija».

5

Zelta viduvējību. (Latin.)

6

» Ludviķi XIV. (Red.)

7

Sk. «Rīts». (R. R.)

8

» ... Un, ja man tad ko jautātu, es ar pazemības pilnu skatienu atbildētu tikai vienu: Mīlestība... (Itāl.) — Dante. «Jaunā dzīve».

9

Visa cilvēciskā un visa dievišķīgā sabiedrotā. (Latiņ.)

10

Napoleona III iesauka.

11

Tjēra iesauka. (Red.)

12

La feuillete (Fr.) — muciņa.

13

Faljērs — Francijas republikas prezidents no 1906. līdz 1913. g. (Red.)

14

Sit pa vederu! (Latiņ.)

15

Edmona Rostāna lugu personāži. (Red.)

16

17

Esmu cilvēks. (Latin.)

18

Trešās Romas: (Itāl.)

19

Zemnieku. (Itāl.)

20

Astoņpadsmitā gadsimta. (Itāl.)

21

Vatikāna zāles, kuru sienas apgleznojis Rafaels. (Red.)

22

Vienmer uz priekšu, Savoja! (Ital.)

23

Tā jūs ne savā labā (strādājat). (Latin.)

24

Nebēdne, palaidne, draiskule. (Itāl.)

Content

Rolāns Romēns Žans Kristofs-3

DRAUDZENES

DEGOŠAIS ĒRKŠĶU KRŪMS

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

JAUNA DIENA

PRIEKŠVĀRDS PĒDĒJAI GRĀMATAI

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

1