Amļinskis Vladimirs

Amats jeb Borjka Ņikitins

Vladimirs Amļinskis

Amats jeb Borjka Nikitins

Stāsts

Šīs, kā mēdz teikt, «ievērojamās dienas» priekšvakarā zvanu savam senajam institūta laiku draugam.

Balss vada otrā galā ļoti pazīstama, divdesmit gadu laikā absolūti nav mainījusies — nedaudz uzbudināts tenoriņš, mana mazliet novecojušā drauga jauneklīgā balss. Tikai kāpēc, nepazīdams mani, viņš vēsi jautā: «Kas viņu vēlas?» Nosaucu savu vārdu. Balss kļūst siltāka: «Viņa nav, būs vakarā, es katrā ziņā pateikšu.»

Kamēr viņš izsaka šīs trīs frāzes, jūtu sevī pārsteigumu; būtībā esmu izbrīnījies par to, par ko nevajadzētu brīnīties un ko allaž jūti ar tādu kā iekšēju — nevis prāta, bet dvēseles — izbrīnu: par laika plūdumu, par tā nemitīgi pieaugošo kustības ātrumu, kas ir it kā molekulā koncentrēts; pat balsis vairs neatšķiru, drauga dēla puiciskā balss pārvērtusies jauna, pieauguša cilvēka balsī, jā, jā, tieši jauna, pieauguša cilvēka balsī, tieši tādā līdz šim runāja un vēl tagad runā mans draugs, lai gan viņa parasti možajā, arvien mundrajā intonācijā pēdējā laikā diezgan bieži bija dzirdama noguruma pieskaņa.

Apjaušu, ka tik strauja ir ne vien dzīves pamat-straume, bet tikpat momentāns ir arī tās pieteku ātrums; un šķiet, ka divdesmit gadi, kas sevī ietver tik daudz, ir bijuši aizvakar, bet vēl gluži nesen, vakar, es runāju ar šo zēnu, viņš vaicāja, kur stāšoties mans dēls, un teica, ka pats vēl neesot izlēmis, kur mācīties, atceros viņa jauneklīgi lūstošo, apjukušo balsi, taču arī pēc šīs vakarējās sarunas ir pagājuši ne vairāk, ne mazāk kā četri gadi.

Es viņam vaicāju:

—- Vai tu pats uz ilgu laiku Maskavā?

— Nē, uz vienu nedēju. Man ir brīvdienas.

Domās salīdzinādams viņa brīvdienas ar mana dēla brīvdienām, brīnos, ka tās nesakrīt, un tūlīt pat atceros: viņš taču mācās karaskolā. Viņam citas mācības, cits brīvlaiks.

— Pasaki tēvam, lai neaizmirst. Rīt septiņpadsmitais oktobris... Mēs braucam pie Borjas Ņikitina. Tu pazīsti mūsu draugu Borju Ņikitinu?

Savādi, ka, runājot ar puisi, es joprojām savu draugu saucu par Borju. Tā tas pielipis uz visiem laikiem, un ir grūti pateikt: «Boriss Ivanovičs.»

— Jā, protams, — atbild puisis vada otrā galā. — Esmu dzirdējis par viņu... Liekas, jūs kopā esat mācījušies.

Viņa atbildē jau dzirdams kaut kas formāls. Skaidrs, viņu neinteresē tēva jaunības draugs, bet varbūt viņam vienkārši nav laika. Viņiem, jaunajiem, tā ir maz. Droši vien vēl mazāk nekā mums. Un brīvdienas ir tik īsas.

Aiz loga sarkanas lapas kā karogi pliukšķinās vējā. Slapjš asfalts, dubļos uzrūdzis kails apzaļurnotā pagalma klajums. Sākusies oktobra otra puse. Borjam dzimšanas diena iekrīt pašam pēdējam. Sašam bija janvārī, man — augustā, bet viņam šinī slapjdraņķa laikā; un ceļi tanī ciematā, kur viņš dzīvo, droši vien ir izmirkuši, izdangāti, bet debesis, kas šūtas no tumšpelēkiem mākoņu lēveriem, zemu gulstas pār joprojām augošo rajona pilsētu, pār apkārtējiem izretinātajiem mežiem, kas to vēl apjož.

Kas tā ir? Mokoša, apgrūtinoša tradīcija? Dvēseles nepieciešamība? Rituāls, ko grūti saglabāt, bet žēl arī pazaudēt?... Nezinu. Mēdz būt dažādi.

Senāk, pirms vairākiem gadiem, mēs braucām līksmi, izbaudot prieku par gaidāmo tikšanos, un pirms tam pat ar labpatiku slājām pa veikaliem, priekšroku dodot galvenokārt grādīgajam. *

Bet tagad... Varbūt gluži vienkārši esam kļuvuši vecāki, vai arī sairis kāds no mūžīgās draudzības kaltās ķēdes posmiem. Nu nē, tā nevar sacīt. Un galu galā ne jau tur tas āķis, kā mēs braucam. Kaut vai ar troksni, ar aizvien lielākām pūlēm izraudamies no drudžai-

nās rūpju, darīšanu, pienākumu un saistību straumes; un šī straume ar katru gadu kļūst arvien biezāka, sāk nest straujāk un kaut ko aizskalo ne vien no ārpuses, bet arī no iekšpuses; tomēr mēs izraujamies.

Un es nezinu, kas ir svarīgāk. Tas, ka mūsu tikšanās kļūst retākas un retākas un pastāvīgā nepieciešamība vienam pēc otra, kas valdīja pār mums jaunībā, ir it kā apsūbējusi, sacietējusi ledus garoziņā. Taču no otras puses — cik tamlīdzīgu draudzību nav izkvēlojušas līdz saknei, bet mūsējā vēl dzīvo. Mēs izklīstam pa malu malām, zaudējam cits citu no redzesloka, taču atkal rodas vajadzība vienam pēc otra un pārrauj ledus stīpu; tātad mums patiešām ir vajadzīgs viņš, Borja Ņikitins, un skaidrs, ka arī mēs esam vajadzīgi viņam.

Un šajā vārdā — jums tik parastā — cilvēka vārdā, vienā no miljoniem vārdu — mums ir sava veida kods, ko svešam nav viegli atšifrēt... Varbūt tā ir atslēga tai mūža daļai, kas tik ātri, gandrīz nemanāmi ir aizlidojusi, aizjoņojusi, un arī tai otrai, kas vēl būs un sola kaut ko, un, tāpat kā pašā sākumā, šķiet bezgalīga.

Oktobra beigās, Borjas Ņikitina dzimšanas dienā, mēs braucam pie viņa ciemos.

Garām aizzib stacijas, sākumā bieži, cita pēc citas un ļaužu pilnas, vēlāk — jau retāk un tukšas, te mēs atceramies katru nosaukumu, ceļš zināms no galvas kā bērnu dzejolītis. Un katru reizi šis ceļš atsauc atmiņā pēckara gadu elektrisko vilcienu, šauru un tumšu; ar cepuri roka lūgdami tur staigāja cilvēki; dažreiz kāds bezkājis gariem, gaišiem matiem, ar varenu ķermeņa augšdaļu un baismi amputētām kājām, ne uz vienu neskatīdamies, lēca pa eju, un visi vienprātīgi meta viņam cepurē. Apkārt strādnieki — runīgi ļaudis — trokšņoja, sita trumpas, un es biju daļiņa no viņiem.

Tagad reti sastop diedelētājus, tikai reizēm ieklūp čigānietes un aizdrāžas kā košs viesulis, bet ļaudis parasti ir pieklājīgi, klusi, visi ar žurnāliem un laikrakstiem. Ceļš šeit ir garš, jābrauc gandrīz veselu nakti, ieaijājoši klab vagoniņi, un tu it kā iemiedz, iesnaudies, bet tik un tā visu atceries un redzi. Un attālums, kas likās gandrīz bezgalīgs, nu ir uzveikts, un mēs jau esam pie stacijas, kur dzīvo mūsu draugs, cilvēks no priekšpilsētas, kā viņš dažreiz pats sevi labprāt dēvē.

Mēs ar viņu satikāmies pirms divdesmit gadiem iestājeksāmenos institūtā.

Tas bija savāds institūts; tā uzdevums it kā bija mūs gatavot par tiem, par ko arī sapņojām kļūt un kas mēs, pēc mūsu dziļākās pārliecības, jau bijām, un tomēr visās konsultācijās pirms katra radošā eksāmena Meistars, bet pēc tam arī viņa lietpratigie asistenti atkārtoja: «Nē, nē, nē, un tikai nealojieties.»

Meistars — platiem pleciem, dusmīga izskata, negaidīta izbrīna pilnu smaidu, mazām, vērīgām, atstatu stāvošām acīm — uzrunāja mūs:

— Var jau būt, ka jūs esat mākslinieki, var jau būt. Bet jūs neesat tie mākslinieki, par kādiem gatavojaties kļūt. Jūs esat izstāžu zāļu, bet varbūt arī veikalu vitrīnu noiormētāji. Jā, un nemaz neviebieties — veikalu vitrīnu veidotāji: «Piena produkti», «Izotopi», «Metāla izstrādājumi». Tīrā glezniecība — tā ir tikai pamats, tikai bāze, materiāls, bet tālāk tā pārtop Amatā... Jā, jā, nešķobiet nu atkal savas sejiņas. Amats nemaz nav peļams vārds: biežāk atcerieties mūsu senos krievu amatus un uz visiem laikiem aizmirstiet jēdzienu «amatnieks».

Viņš runāja, bet laborante atzīmēja savā žurnālā mūsu iestājeksāmenu darbu numurus.

Kas tie bija par darbiem? Milzīgas eļļas gleznas steigā taisītos spraugainos rāmīšos. Gravīras — tumši kvadrātiņi uz lapu palagiem un vienkārši — skolas burtnīcas ar kaut kādu kleķerējumu, varbūt pat ar ģeniāliem zīmējumiem. Tas uz visiem laikiem palika noslēpums, jo darbi tamlīdzīgā izskatā netika pieņemti.

Kādi tik žanri un sižeti te nebija sastopami: klusās dabas ar zemenēm, saldajiem ķiršiem — tēvzemes dārzu veltēm (toreiz vēl augļus neieveda no tālām un tuvām zemēm), nedzīvas ģeometriskas krūzes, universitātes celtnieku stāvi (universitāte bija nesen kā uzaugusi, pārsteidzot maskaviešus un atbraucējus ar savu ēr-ģelisko vērienu), autogēna uzliesmojumu apmirdzētās metropolitēna cēlāju sejas un vienkārši sejas, ievērojamu lauksaimniecības un rūpniecības darbinieku portreti. Nepazīstamās un Nepazīstamā portreti.

Laborante darbus numurēja, bet laborants — garš, noliesējis puisis, kurš jau piekto gadu centās iestāties institūtā, — neskatīdamies stiepa šos gleznojumus gluži kā paneļus, kā būvmateriālus, nododams tos kā

ķieģeļus citam laborantam, tas savukārt tos aizvilka uz mums nezināmu krātuvi.

Pēc iepriekšējā konkursa lielāko daļu no tiem atdeva atpakaļ. Tas saucās — «satiniet». Tagad tik izplatītais vārds toreiz bija jauns un ar savu draudīgo jēgu, ar savu baigo jaunumu griezās ausīs.

— Lūdzu, saņemiet, — teica laborante vai asistente.

Un — saņēma.

Bet pirmā sakāves vēsts bija lapiņa ar īsu bezierunu formulējumu: «Nav pielaists pie radošā konkursa».

Tas bija daudzu gadu ilgās drāmas pirmais posms, pirmais skats.

Es biju atnesis savas ilustrācijas Bloka poēmām «Atmaksa» un «Divpadsmit» (ārpus skolas programmas), Jeseņina darbiem (ārpus skolas programmas) un Ma* jakovska poēmai «Labil» (skolas programmā).

Mans draugs Saša — visu konkursu uzvarētājs, Pionieru nama tēlotājas mākslas studijas laureāts, mūsu šaurajās aprindās plaši pazīstams cilvēks — iesniedza linogravīru ciklu «Jaunā Maskava (Ļeņina prospekts, Cerjomuški)» un tika pielaists konkursā uzreiz.

Kad mēs abi atnācām, sastapām nevis asistenti vai laboranti, bet pašu Meistaru. Viņš bija gadus četrdesmit vecs, plecīgs, ar pieplacinātām ausīm un plakanu degunu kā pēc daudziem nesaudzīgiem cīniņiem — līdzīgs vecam bokserim, kas tagad strādā par treneri (viņa godbijīgi sauca par Meistaru un nekad vārdā un tevavārdā), viņu mēs miglaini pazinām pēc bērnu grāmatu ilustrācijām — pašu pirmo mūsu grāmatu ilustrācijām — ar maigiem ziliem un sārtiem brīnumputniem, kas nemaz neatbilda viņa skarbajam izskatam.

Ar šķietamu vienaldzību viņš ātri paskatījās un, uzmetis acis Sašam, teica:

— Der. Tiekat pielaists.

Manus darbus viņš nesāka skatīt, tikai palūkojās uz mani, un es sastingu. Gaidīju, ka viņš tūlīt bez kavēšanās un vilcināšanas izlems manu likteni, taču brīnums nenotika. Viņš izmeta:

— Atstājiet, paskatīsimies.

Un šis «atstājiet» izskanēja tā, ka viss, pie kā es vakaros un naktīs biju strādājis, visas ar vieglu spalviņu sašvīkātās zīmējumu mapes, viss kopš bērnības reiz par visām reizēm apgūtais, viss, kas prasīja tik daudz darba, — viss pēkšņi likās metāllūžņu kaudze,

kaut kāda makulatūra, ko mēs skolā nodevām speciālā pieņemšanas punktā, apstaigājuši desmitiem māju, dažkārt aicinot izpildīt pilsoņa pienākumu, dažkārt pazemojoši diedelējot, reizēm dabūjot šo pašu makulatūru, reizēm aizejot tukšām rokām ar cerību iegūt to citur, — lūk, tāds noslēgums izskanēja šajā nenoteiktajā «atstājiet», kas turklāt neko neapsolīja.

Atstāju.

It kā pāri galvai ieniru blīvā, stāvošā ūdenī un tūdaļ pat sasparojos, izniru un teicu pats sev: sīkums.

Mirklīga apātija, vienaldzība, skatiens pa logu, kur svaiga, vēl neapputējusi lapotne...

«Man kaut kā gluži vienalga, ko šodien izlems...»

Nē, nav vis vienalga.

Es tikšu. Pat ja plakandegunis izbrāķēs, «satīs» — tik un tā tikšu, ne patlaban, ne šeit, bet tikšu. Cita ceļa nav. Kā tagadējā jaunatne mēdz izteikties — bez \ ariantiem.

Mēs dzērām tēju institūta bufetītē. Mans draugs, rīstīdamies, it kā viņam būtu sašaurināts barības vads, locīja pončikus, runāja par blakuslietām — pār futbolu, laiku — un nekādi neizrādīja savu slēpto uzvarētāja prieku. Turpretī es biju sadrūmis, lai gan nekas jau nebija noticis un sakāve vēl nelidinājās zem bufetes velvēm.

Visu mūžu kopš bērna gadiem biju radis gaidīt sliktāko, un nenotikušais man likās jau noticis.

Nevar teikt, ka es nepriecātos par drauga panākumiem. Man patika viņa darbi, tiešām patika. Ticēju viņam, bet vēl vairāk, daudz vairāk ticēju pats sev; un centos priecāties, pieradināju sevi pie domas, ka jāpriecājas, bet pirmo reizi mūžā izjutu to, ko toreiz nepratu sev izskaidrot, formulēt: tā nebija ne skaudība, ne arī aizvainojums. Visdrīzāk tās bija sāpes par to, ka tevi nesaprot, sarūgtinājums, ka tevi negribēja iepazīt, nepa-pūlējās iepazīt, lai gan tas, šķiet, bija tik vienkārši: izņemt lapu un apskatīt ar nobrieduša meistara pieredzējušo aci.

Veiksmes putnelis uzspurdza uz mana drauga pleca un atstāja savu dzelteno, nejauko «vizītkarti», parādīdams man kailu, izplūkātu vistas pēcpusi.

Un tad bufetē ienāca vājiņš, neliela auguma puisis ar «ezītī» apgrieztiem, gaišiem matiem, atklātu un draudzīgu komjaunieša skatienu.

Viņš stiepa tikai divas neierāmētas gleznas bez pārvalkiem.

Izskatījās apjucis. Ieraudzījis mūs, pienāca klāt un ar jūtamu izloksnes akcentu sacīja:

— Vai drīkst uz brītiņu atstāt?

Man pat likās, ka viņš tīšuprāt uzsver savu izloksni. Domā, ja no perifērijas, tad tiks ieskaitīts.

Nesagaidījis atbildi, viņš piegāja pie letes.

Es paraudzījos uz viņa audekliem, paraudzījos nevērīgi, pat aizspriedumaini, turklāt ar vienaldzīgu saltumu: šo vērtējošo, auksto skatienu kā stafetes kociņu man nodeva tas pats bokserim līdzīgais Meistars. Paraudzījos, nevienam un nekam neticēdams, juzdams netaisnības smaku, kas kā pretīga kotlešu dviiriga piepildīja visu pasauli.

Paraudzījos un nobrīnījos.

Un pat atkāpos atpakaļ, lai vēlreiz redzētu, kā pienākas, no attāluma un visu kopumā.

Divi portreti stāvēja pieslieti pie bufetes krēsla kailajām metālā vistas kājām; divi portreti stāvēja, it kā sadevušies rokās, lai gan bija katrs par sevi. Uz viena bija rakstīts «Tēvs», uz otra — «Māte».

Tēvs bija jauns, gandrīz vēl jaunāks par šo puisi, dzelzceļa mašīnista formā, ar glītām, spožām pogām, cepuri galvā. Zilās acis mirdzēja jaunības trauksmē, tomēr šajā liegajā mirdzumā vīdēja tik tikko jaušama trauksmīga ēna — kā notikumu gaidās.

Māte sēdēja taisni, saspringti, zemnieces seja, pil-sētnieciska kleita, taču varēja manīt, ka nedzīvo uz laukiem, bet kaut kur piepilsētā, varbūt starpstacijā vai stacijā, un redzams, ka no laukiem ieradusies nesen, viņas rokas pauda neveiklību, it kā nevis dēls, mākslinieks, būtu viņu zīmējis, bet viņa sēdētu fotogrāfa priekšā, un tādēļ viņai ir nepierasti, neveikli. Un vispār viņa nav radusi sēdēt, bet gan kustēties, steigties, ēdināt mazus bērnus, audzēt lopiņus.

Rokas bija saliktas kārtīgi, pirkstiņš pie pirkstiņa, uz viena zaigoja sudraba gredzentiņš. Viņa smaidīja mulsi un ziņkāri, it kā nevis jūs viņu aplūkotu, bet viņa, mazlietiņ kautrēdamās un cenzdamās apslēpt skatienu, raudzītos uz jums.

Darbs bija izpildīts maksimāli vienkārši un savā ziņā apbrīnojami... Es pat nevarēju saprast, kur ir tā noslēpums. Nekāda salkanuma, ne «uzsildījuma». Nekādas manierības, ne izskaistināta detalizēta fotoreālisma Lak-tionova garā (viņa glezna «Uz jaunu dzīvokli» ar vadoņa portretu pie sienas tūkstošiem reprodukcijās karājās mūsu zemes klubos, kā arī dižojās grāmatā «Dzimtā valoda»).

Sājos portretos nebija nekā tamlīdzīga.

Mēs ar draugu saskatījāmies. Es gandrīz vai fiziski izjutu, ka arī viņš nedzirdami pie sevis izbrīnā iesaucās, sajuzdams šīs otas nobriedušo spēku, it īpaši pēc tam, kad domās man garām bija aizslīdējušas klusās dabas ar apputējušām krūzēm, ar «gandrīz kā īstām» puķēm, ar rūpīgi attēlotiem gurķiem un rūpīgi izzīmētām pum-piņām uz tiem, ar šiem pseidometinātāju smaidiem aizsargbrillēs pie nedabiski spilgtas luminiscējošas gaismas, ar tik apnikušajiem no Kramskoja un Serova nošpikoto «nepazīstamo» gurdajiem smaidiem. Visu šīs lielās izstādes veltīgo centienu, pretenziju, neizteiksmīgo, ūdeņaino neizdzīvotās, nepārciestās, speciālpun-ktos iznomātās pseidodzīves apliecinājumu vidū, kur ir viss, sākot ar klasiku un beidzot ar modernismu, — visa tā vidū šie divi portreti nevis atšķīrās vai izcēlās, bet bija dzīvi. Dzīvi — un tikai.

Autors jau nāca atpakaļ ar lielu, pasmagu paplāti, uz kuras vientuļi slējās glāze ar plānu, gaišu tabakas krāsas tēju un sviestmaize ar sieru.

Es nekā viņam neteicu, apspiedu sevī pirmo jūtu uzplūdu, nolēmu pats sevi apmānīt. Varbūt tad es pirmo reizi izjutu šī «viltusdarba» burvīgumu: neizpaust jūtas, neļaut cilvēkam nopriecāties, kļūt pārākam.

Cik gan daudzreiz jānobrāž ceļgali, piere un elkoņi krītot un slīdot, lai saprastu tieši šo nepieciešamību un atgrieztos pie bērnišķā: pie nespējas savaldīt sajūsmas, patiesuma un pirmās kustības saucienu.

Tūlītējas un nesavtīgas atzinības izteikšana citam cilvēkam nepavisam tevi nepazemo, varbūt pat paceļ augstāk. Taču šī spēja bija zudusi bērnībā un vēl ne tik drīz atgriezīsies, varbūt tad, kad būšu pieaudzis vai pat kļuvis vecs un pārstāšu sevi redzēt kā distanču skrējēju, kam svarīgi nekādā gadījumā nefinišēt otrajam vai trešajam.

Taču toreiz — Joti iespējams, atrazdamies Meistara-boksera saltā skatiena iespaidā, — es klusēju.

Bet Saša, mans draugs, — es tūdaļ atdevu viņam pienācīgo godu un, gluži kā pēc aveņu tējas dzeršanas, kaunā nosvīdu, — mans draugs atturīgā, taču ļoti nozīmīgā balsī teica:

— Pamatīgi nostrādāts.

Puisis atplauka un, neapstrīdēdams šo spriedumu, šo lēmumu, uzticīgi un līksmi sacīja:

— Nu tā, puslīdz nekas.,. Man liekas, tā kā būtu

izdevies...

— Kāpēc tu tās stiep sev līdzi? Nepieņēma, vai? «— es pajautāju.

— Nepieņēma, — puisis atbildēja.

Mēs abi sastingām no brīnumiem.

— Nu nē, ne jau nu tā, ka būtu izkritis. Laikam esmu nokavējis. Šodien, izrādās, ir pēdējā diena. Bet es tikko kā no ceļa. Esmu no Sčerbakovas, nu no Ribinskas. Biju sadomājis, kaut viņu jupis, pa kanālu pavizināties, ainavas apskatīt, ūdens klaidu... un vēl šo un to. Bet tvaikonis tā velkas. Un es no Himkiem taisni šurp. Bet viņi visus rēķinus noslēguši. Meitene no komisijas tā arī pateica: par vēlu. Apakšā svītra jau pavilkta. Tā nu stulbi sanāca.

— Ej pie Meistara, — teica mans draugs. — Tūlīt sameklē viņu un parādi. Citādi patiesi neuzņems. Un ej bez kavēšanās, viņš vēl ir te, mēs viņu satikām.

Puisis neveikli satvēra savas gleznas un steidzīgi devās uz izeju*.

Nokliedzu viņam pakaļ:

— Kāpēc tev tik jauns tēvs?

Viņš atskatījās un apstājās. It kā būtu aizmirsis, ka nupat steidzās.

— Es tēvu tikai tādu atminos... Nepārnāca, bet, kur galvu nolicis, — neuzzinājām. Citiem ir noteikti zināms, bet mums — bez vēsts pazudis. Gaidījām, gaidīt gaidām jau nez cik gadus, it kā būtu viss skaidrs, bet māte vēl tagad pie pastnieka skrien... Ek, ko tur.

Viņš aizsteidzās, paķēris savus portretus.

Mēs izgājām plašā, agra jūnija svaiguma pilnā laukumā, pēc piesmakušajiem gaiteņiem tas likās sevišķi smaržīgs un gaišs. Gājām lēni, klusēdami, pamazām atslābinādamies, it kā būtu grūtā sardzē nostāvējuši.

Soļojām, katrs par savu likteni prātodams. Un pēkšņi izdzirdām smalku zēnisku tenoriņu:

— Ei, vīri, puiši, pagaidiet jell

Mēs atskatījāmies.

Cenzdamies mūs panākt, jūnija dienas zilajā dūmakā slīdēja mazs, trausls augumiņš, gluži kā kociņš pārvietodamies pats no sevis, tas lidoja pa sauso Maskavas asfaltu.

Un nu jau redzējām seju ar platām, aiz laimes skurbām acīm un mazas, stipras, it kā valsējošas rokas. Sīs rokas bija tukšas un brīvas.

Gleznu nebija.

— Meistars, sātans gatavais, paņēma, — puisis gandrīz kliedza. — Skatījās, skatījās, ošņāja, pat ar roku aizskāra, bet pēc tam noteica: «Labi.»

— Ta arī sacīja? — es pārsteigts jautāju. — Gatavais ķinītis.

— Tā arī teica, suņabērns tāds. «Tu esi pielaists,» saka. Un jūs jau, protams, arī esat pielaisti?

Draugs delikāti klusēja, bet es cieti pateicu:

— Viņš — jā, bet es — ne.

Un piebildu ar nez kur radušos pārliecību:

— Bet viņš neizlocīsies, tas suņabērns. Paklau, kā tevi sauc?

— Borja Ņikitins.

Kas vēl notika tai dienā?

Dzērām alu kādā kioskā. Aukstu, svaigu «Žiguļu» alu. Piekodām lieliskus liellopu gaļas cīsiņus. Runājām daudz un skaļi. Vispirms par māksliniekiem, tad par sevi. Par Meistaru. Kaut arī saukājām par suņabērnu, tomēr nejutām pret viņu nepatiku. Divi no mums j a u bija viņam pateicīgi. Man vēl vajadzēja šo pateicību nopelnīt. Un, ja es to nenopelnīšu, tad man būs jāpierāda vispirms sev, tad maniem draugiem, pēc tam Meistaram vai citiem Meistariem, ka es varu, ka man ir tiesības to nopelnīt.

Aizbraucām uz zooloģisko dārzu. Borja Ņikitins tur bija pirmo reizi. Viņš vispār pirmo reizi mūžā apmeklēja zooloģisko dārzu. Borja bija no alus apdullis un kliedza, ka visus zvērus vajagot palaist brīvībā,_ bet krātiņos ietupināt cilvēkus, kuri tur sadzinuši zvērus. Kad cilvēks nokļūst tādā lielā pilsētā, tādā lielā zoolo-

ģiskā dārzā, viņam jūk domas un skaidra dzīves pozīcija zaudē savu mērķi.

Jūnija zāles smarža, sīvā sprostu smaka, nogurušie, miegainie lauvas... Ai, kā mīlēju kādreiz viņus, šos

karaliskos zvērus.

Tai pilsētā, kur es pavadīju evakuācijas gadus, bija zooloģiskais dārzs un ari lauvas. Viņi bija noliesējuši, dzīvoja pusbadā tāpat kā cilvēki. Tomēr izsalkušie cilvēki neaizmirsa savus lauvas, jo cerēja, ka arī lauvas kļūs labsirdīgāki un pārstās būt tie, par ko viņus uzskatīja kopš pasaules radīšanas, — proti, plēsoņas. Visi mēs bijām pilni labsirdības — gan lauvas, gan ļaudis. Mēs — brīvībā, viņi — savos sprostos un aplokos.

Borja Ņikitins pirmo reizi bija Maskavā. Pati lielākā pilsēta viņam līdz šim bija bijusi Gorkija. Tur viņš mācījies fizkultūras skolā, viņam bija jaunāko klašu fizkultūras pasniedzēja diploms. Mēs viņam nenoticējām — viņš izskatījās pārāk kalsns. Taču viņš sasprindzināja rokas, savilka dūres.

— Paraugi, — viņš sacīja.

Es uzliku roku uz viņa bicepsa un sajutu nelielas, apaļas lodes dzelžaino stingrumu.

Mēs gājām un gājām pa alejām garām ziloņiem, ponijiem, kokiem, bērniem, gājām un zīmējām ar melnu tušu zilajā gaisā.

No kurienes gan radusies šī mūžīgā mocība, šī kaislība, šī uzmācīgā vēlme — mālēt, izkrāsot, izdomāt, attēlot...

Taču galvenais konkurss bija vēl priekšā — distance, kurā zaudētājam jāizstājas, un vēl nebija zināms, kādu vērtējumu dos Meistars un vai vispār mēs nonāksim līdz finišam.

Jā, priekšā bija ilgs, nebeidzams konkurss, ar tiesnešu maiņu — par izdzīvošanu, par mākslu.

Tajā dienā mēs nedomājām par to: tikai ar pieredzi sāc domāt par gaidāmajām grūtībām. Pašlaik mēs bezrūpīgi soļojām pa siltu zemi, pa tīru, agrīnas vasaras sasildītu Maskavas asfaltu, ko es tā mīlēju un par ko kādreiz tā sapņoju agrīnās bērnības Atvadu pilsētā — evakuācijas pilsētā.

«Un zeme mudž no tārpiem...» Tagad šī Maskavas zeme kļūs arī par Borjas pamatu.

Divas meitenes sēdēja uz sola un nesteidzīgi, ar fiziski sajūtamu baudu maziem kumosiņiem ēda

saldējumu, uz kuru vafelēm bija uzrakstīti vārdi: «Miša», «Serjoža»; mēs sēdējām tik tuvu, un mūsu nomērķētais skatiens bija tik ass, ka saredzējām pat tos.

Mūsdienu mehanizētie saldēšanas kombināti, kas izlaiž dažādu veidu saldējumus, tādus neražo.

Mēs sēdējām līdzās uz sola, nedrīkstēdami kantēties klāt, taču klusībā cerēdami uz panākumiem.

Cenzdamies pievērst sev uzmanību, skaļi runājām par grafiku, kā arī par Plastovu, par Pikaso balodīti, par Laktionovu, par Gorjajevu, par Gistava Dorē ilustrācijām «Gargantijai un Pantagrielam», par šausmīgi netaisno «SACN» komandas uzvaru pār «Dinamo» valsts meistarsacīkstēs.

Meitenes vienaldzīgi un kārtīgi noslaucīja pirkstiņus ar vienu un to pašu kabatlakatiņu, padodamas to viena otrai. Un nekādas redzamas uzmanības pret mums.

Viņas skatījās uz ratiņos iejūgtajiem ponijiem — šiem spalvainajiem zirgu dzimtas punduriem —, ratiņos ču-inēja brēkulīgi, no laimes un nepieredzēta riska prātu zaudējuši skolas brīvlaika bērni.

«Ja ne šīs meitenes, tad citas,» es nodomāju. «Dzīve vēl tik gara.»

Izrādījās, ka nemaz tik gara tā nav. Viens no mums nenodzīvoja līdz četrdesmit gadu vecumam.

Taču patlaban mēs vēl nezinām savus likteņus. Un tas, kam būs lemts notikt, tik drīz vēl nenotiks, bet varbūt nenotiks nekad.

Un pašlaik ir tikai zooloģiskais dārzs. Diena vēl ir spilgti gaiša, taču jau iet uz vakara pusi: mainās ar zeltainām smiltīm nobārstīto laukumu krāsa, tā ir tāda pati kā papagaiļiem, kuri kliedz tik uzbāzīgā rīkles balsī kā iekšāsaucēji austrumu tirgos, un rāmajiem plēsoņām — svītrainajiem tīģeriem un smilšu krāsas lauvām, kuri gaida barību no cilvēka rokām.

Viss mainās, krēslo, sāk tumst, un arī mēs ejam projām, izkūstam miljonu pilsētā: trīs draugi, trīs abiturienti ...

Lauvas un tīģeri zooloģiskajā dārzā un cirks allaž bijuši mana vājība un mīlestība. Var jau būt, ka arī zīmēt mani pamudināja lauvas.

Vakarīgajā, ziemīgajā pilsētā, uz kuru mani aizveda no kara, uz ķieģeļu sienas es ieraudzīju brīnišķīgu plakātu: pieci milzīgi lauvas un sieviete — it kā sudrabaini zvīņainā tērpā. Stāvēju un skatījos kā piekalts. Pēc

tam sāku plēst afišu nost no sienas, tuvumā neviena nebija. Satumsa, un valdīja auksts ziemas klusums, tikai netālu — no hospitāja — skanēja balsis un smiekli. Līme bija sasalusi, un blīvais pirmskara papīrs nenāca nost. Arī lauvas bija pirmskara — labsirdīgi, paēduši... Beidzot noplēsu gabaliņu afišas un laimīgs diedzu uz mājām. Ar ādu apšūtie velteņi čirkstēja uz cietā, gandrīz asā sniega ar žilbinoši zilgano garozu.

Piepeši atskan tā kā cilvēka balss, tā kā lauvas rēciens, bet, vērīgāk ieklausoties, — neķītras, rupjas lamas. Apsviežos: kāds vīrišķis dzenas pakaļ, šķiet, tūlīt panāks, vēl mirklis — un iezvels ar briesmīgo lauvas ķetnu. Strauji pagriežos, ienirstu pavārtē un noslēpjos. Bet vīrišķis aizjož garām. Es vēl ilgi lūkojos viņam pakaļ un, vērīgāk ieskatījies, sapratu, ka tas nav vīrieša cilvēks, bet vīrietim lidzīga sieviete lielā kažokā un zābakos.

Pēc tam es viņu vēl dažas reizes satiku. Ar skrošu bisi plecā viņa staigāja gar noliktavām, kas atradās netālu no tās sienas. Parasti, ja netuvojās noliktavām, viņa nevienu neaiztika, bet, kad bija iemetusi, kļuva pārāk modrīga.

Es salīmēju saplēsto lauvu un vājā, virmojošā petrolejas pavarda gaismā to uzzīmēju. Asiem stūriem, četrkantains — tas nebija līdzīgs ne lauvam, ne sunim un vispār nevienai dzīvai būtnei. Es zīmēju no jauna vēl un vēl.

Uzlūkodama manu lauvu, vecmāmuļa purināja galvu.

— Citi jau boksterē, bet tu, dēliņ, vēl nodarbojies ar niekiem.

Viņai patika mani saukt par «dēliņu». Cik daudzreiz vēl savā mūžā dzirdēšu šo frāzi, tikai bez vecmāmiņas siltā «dēliņ», un galvenais tajā būs: citi dara to un to, bet tu nodarbojies tikai ar niekiem.

Krāsojot audeklu, raugoties uz tukšo lapu, nezinot, kā sākt, nez cik reižu gribējās noticēt ļaudīm, ka nodarbojos ar niekiem, nevis ar to, kam esmu radīts. Bet no izplūdušajām, stūrainajām, izdzisušajām un dīvainajām nezvēra kontūrām neskaidri radās, parādījās kaut kas līdzīgs lauvam. Vēl viens triepiens, piepūle — un dzims lauva.

Pēc kara Maskavā pašpuikas bieži kāvās, sita trum-pas, zaga, un, lai glābtu un šķirtu no sētas drauģeļiem, vecmāmuļa mani aizveda uz Pionieru namu.

Tur cienīgi staigaja klusi un tīrīgi bērni, runāja par kaut ko būtisku, man nepazīstamu, viņi bija apvienoti kaut kādās kopīgās nodarbībās, tiecās kaut kur augšup, nezināmās tālēs. Atmosfēra šeit bija svinīga: apvienotas korī, smalkas, zēniskas balsis dziedāja dziesmu par Staļinu, caur atvērtām durvīm bija dzirdama jūsmīga deklamācija. Divas balsis: viens lasīja, otrs viņam piebalsoja. Tā viņi skandēja akina Džambula dzeju.

Bija skaidrs, ka viņi visi gatavojās Pirmā Maija svētkiem.

Es te nevienu nepazinu un mani tāpat neviens nepazina. Jutos vientuļš, viņi ar kaut ko nodarbojās, bet es biju lieks. Gribējās atpakaļ uz ielas — Pekas Djomina kompānijā, viņa barā, — gribējās tāpat vien blandīties pa ielām, tērgāt un klausīties bezgala dzirdētos, taču allažiņ tik interesantos karalaika notikumus.

Un tad vecmāmuļa cerīgi teica: «Varbūt zīmēšanas studija? Atceries — tu zīmēji lauvas?»

Un ar cerību atvēra augstās, baltās durvis.

Tur, nolīkuši pār lielām, baltām lapām, laiku pa laikam paceldami acis un ieurbdamies ar tam baltaja krūzē un atkal noliekdamies pār lapām, nesteidzīgi pūlējās piecpadsmit, divdesmit tipi vai, pareizāk izsakoties, jaunākā un vidējā vecuma skolas bērni.

Viņi zīmēja krūzi.

Taču mani interesēja galvaskauss.

Uz plaukta starp daudziem citiem nenozīmīgiem priekšmetiem balsnēja šis galvaskauss.

Es ieurbos tajā ar izbrīna pilnām acīm un skatījos, skatījos kā apburts.

Toreiz nevarēju saprast, kādēļ tik uzmācīgi šis galvaskauss piesaistīja manu skatienu.

Vēlāk sapratu.

Gluži vienkārši tajā pirmo reizi atklāju biedējošo un it kā nekaunīgi kariķēto nāves noslēpumu.

Es skatījos un skatījos, bet kaut kur blakus, atceros, klusi žūžoja kāda uzmanīga, sievišķīga balss — acīmredzot studijas vecākās vai sekretāres —, tā skaidroja:

— Jāparāda darbi, te ir savs konkurss un daudz gribētāju, jāiziet atlase ...

No tā laika man visa dzīve reizēm liekas kā nebeidzams konkurss, eksāmenu likšana: izziņas, dokumenti, darbi; kā bērnu biljardā tu slīdi caur stiepļu šķēršļiem, met cilpas, centies trāpīt makā, kur visvairāk acu, rībini

bumbiņas, apiedams pēdējos slazdus, tur, kur mirgo senlolotais un nesasniedzamais mērķis.

Kails galvaskauss, klusums, pār zīmēšanas lapām nolīkuši pieklusuši puisēni un meitenes, un viņu priekšā liela, balta krūze.

— Sēsties un zīmē līdz ar citiem. — To saka saus-nējs, bāls cilvēks, kura vecumu grūti noteikt — viņam var būt četrdesmit, bet tikpat labi sešdesmit gadi. Karavīra formas blūze bez uzplečiem, balti mati kā vainadziņš sedz blāvi spīdošo, parafīnam līdzīgo pieri.

— Ko lai zīmē? — es pavaicāju.

— Ko gribi, kaut vai tur to galvaskausu... Tu taču nevari no tā acis atraut.

— Vai no galvas var? Nu, pēc atmiņas?

— Galvaskauss — tā jau ir galva, —mani nopētīdams, mierīgi noteica cilvēks formas blūzē. — Vispār — ko gribi, to zīmē. Kas tev ienāk prātā un ko pateiks priekšā iztēle. Bet kā tev ar iztēli?

— Nezinu, — es atbildēju.

Taču galvaskausu man negribējās zīmēt, uz to bija interesanti skatīties, bet kā attēlošanas priekšmets tas atbaidīja; un es sāku zīmēt uzbrukumu fašistu tankam. Kareivis ar granātu līda pretī tankam ar brūnu kāškrustu.

Visi jau bija izklīduši, bet es vēl zīmēju. Pasniedzējs sēdēja uz krēsla, kaut ko lasīja un nesteidzināja mani. Vecmāmuļa gaidīja aiz durvīm. Pabeidzis es kautri piegāju pie pasniedzēja. Viņš vispirms uzmanīgi paskatījās uz mani, it kā šīs stundas laikā, kamēr zīmēju, nebūtu mani redzējis vai ievērojis, pēc tam palūkojās uz manu darbu.

Pasniedzējs tikko manāmi palocīja galvu. Es manīju, ka viņš nav saskatījis manis attēloto karavīra varoņdarbu.

Pēc tam noliecās pār mani; es jutu viņa elpu — tā oda pēc Ļeņingradas «Belomora», ko mēs ļuļķējām tikai īpaši svinīgās dienās (ikdienā pīpējām «Priboju»), un asi skāņu vīna dvaku. .

Pasniedzējs man jautāja:

— Gribas?

Es nesapratu, skatījos uz viņu nogaidoši un mazliet pat bailīgi.

— Vai zīmēt gribas?

Vēl pirms stundas pat prātā man nebija domas par šādu nodarbošanos. Tā tika uztverta kā tīkama, bet ne obligāta niekošanās. Tagad es biju pārliecināts: jā, protams, kā tad lai dzīvo bez tās? Droši vien tas jau ari ir mans liktenis. Kaut gan nez vai toreiz sapratu šo vārdu, varbūt biju dzirdējis un zināju pēc skaņas, taču nesapratu tā jēgu.

Un pārliecināts atbildēju:

— Jā, ļoti.

— Tad atnāc šurp nākamo ceturtdien septiņos, — viņš lietišķi pateica un piecēlās.

Katru ceturtdienu mēs zīmējām priekšmetus, krūzes, piramīdas, vairs neatceros, ko vēl. Atminos vienigi, ka visvairāk zīmējām putnus.

Svjatoslavs Stepanovičs, kuru saīsināti sauca par «Ēs Es», vispār nepiešķirot tam nekādu sliktu nozīmi, nolika mums priekšā putnu izbāžņus (kur gan viņš tos sadabūja?) ... Daži runāja, ka viņš esot mednieks-putnu ķērājs un pats taisot izbāžņus, bet nez vai viņš spēja nogalināt ērgļus un grifus. Liekas, viņš nespetu pat zvirbuli nogalināt.

Iespējams, ka amatu apvienošanas kārtībā viņš bija arī ornitologs.

Citu priekšmetu attēlošanā viņš pieļāva zināmas novirzes un neprecizitātes, bet attiecībā uz putniem kļuva piekasīgs un nepielūdzams, prasīdams stingri ievērot līdzību.

Sākumā tas bija interesanti, vēlāk garlaicīgi.

Atzīstos, šie spārnotie elki man pamatīgi apnika, un reiz es sāku zīmēt kaut ko citu, kam bija attāla līdzība ar putnu, tādu es būtu varējis redzēt tikai sapnī vai muzejā, kur rādīja izmirušo dzīvnieku fosilijas, — būtnei bija zvīņaina, kondora plēsoņas galviņa, papagaiļa platais, zeltītais knābis, kolibri raibais apspalvojums un strausa kailās, lielās, kaulainās kājas. Tā man rādījās varena kā pašgājējs lielgabals un strauja kā iznīcinātājs. Karalaika tēli nebija izzuduši, nebija izgaisuši. Brīnumputns — manas iztēles auglis. Es domāju un gudroju arvien jaunas un brīnumainas īpatnības. Man tā patika paša zīmētais putns, ka baidījos to atdot «Es Es».

Parasti viņš katru iesniegto darbu iztirzāja auditorijā, visiem klātesot, bet šoreiz nodarbības beigās, izanalizējis citu zīmējumus, viņš man sausā, apsaldētā, neapmierinātā balsi izmeta:

— Tu paliec.

Studijā bija daļēji nodzēsta gaisma, baigi melnēja klinšu ērgļi, kuru spārni izskatījās kā Capajeva apmetnis, un noslēpumainas, druknas pūces ar plakanām, cilvēkam līdzīgām sejām, apaļos, spīdīgos pensnejos.

«Es Es» izturējās ērmoti. Viņš staigāja pa. istabu, lāgu lāgiem paskatīdamies uz mani tā, it kā es viņu būtu kaut kā apvainojis vai pat nodevis.

Un nu viņš nezina, kā iesākt grūto sarunu.

Beidzot viņš, ar izbrīnu palūkojies uz mani, izteica frāzi, kuras reālo nozīmi toreiz nesapratu: varbūt tāpēc arī to iegaumēju uz visiem laikiem.

— Tā neies, mans draugs. Pats to nesaprazdams, tu atrodies formālisma gūstā.

Vārds «formālisms» man likās kaut kas lipīgs, spirtots, līdzīgs formalīnam. Man nebija ne jausmas, kas tas tāds ir.

Viņš vēl kaut ko runāja — te pamācīgi, te mierīgi, te satraukti. Dažbrīd nesaprotami, gandrīz murmināja, dažbrīd skaidri, skaidiņ skaldot vārdus, it kā nevis man vienam, ne man, bet kādam citam, — turpināja kādu man neredzamu, nezināmu strīdu. Šķita, ka viņš vispār mani ir aizmirsis un cenšas kādu pārliecināt, bet var būt, ka nevienu citu, tikai pats sevi. It sevišķi bieži viņa monologā bija dzirdams vārds «sarnākslojumi».

Viņa platie vaigukauli ar tikko manāmām baku rētām, kas sejai piešķīra mierīgu un labsirdīgu izteiksmi, pēkšņi sāka nervozi kustēties.

*— Tu, puis, neesi bez spējām, bet tā tas neies...

Nolēmu uz zīmēšanas studiju vairs neiet.

Atklāti sakot, es pat priecājos par šādu iespēju: cik daudz laika tagad atlika. Bet pagāja dažas ceturtdienas, un radās tāds kā tukšums, kaut kā acīm redzami pietrūka, un ar kaut kādām jaunām, nomācošām zaudējuma jūtām centos apiet Pionieru nama savrupmājiņu, kas atradās pa ceļam uz skolu.

Es redzēju, kā gaišajās telpās mani centīgie biedri zīmē zvērus un putnus, mašīnas, diženus cilvēkus, bet

es atrados aiz laukuma robežām — kā spēles dalībnieks, kas izdzīts par noteikumu pārkāpumu. Pareizāk sakot, pats biju to pametis.

Mūsu ielas — tā līdzīgi strautam ieplūst Pokrovas ielā — galā stāvēja alus kiosks, tur parasti sanāca kara invalīdi — netālu atradās rajona sociālās nodrošināšanas nodaļa, uz kurieni viņi gāja. Diezgan bieži kopā ar viņiem te drūzmējās puiši no kaimiņu skolas — stundu kavētāji. Šeit dažreiz dziedāja karavīru dziesmas gan tās, ko raidīja pa radio, gan vēl citas — tādas kā pašsacerētas, gari stieptas un gandrīz aizvien sērīgas. Mani pievilka šis dūmakainais, piesmēķētais strops, kur visi it kā jau sen cits citu pazina.

Šeit es arī ieraudzīju «Es Es». Viņš stāvēja, turēdams kādu aiz svārku atlokiem, un nebija saprotams, vai viņš ar to strīdējās, kā saka, noskaidroja attiecības, vai tikai runājās. Es lūkojos viņam garām, cenzdamies ne-sastapties ar viņa skatienu, man negribējās, lai viņš mani redz tādā vietā. Laikam arī viņam būtu nepatīkami, ka esmu ieraudzījis viņu tādu.

Nebiju ņēmis vērā viņa ornitologa, mednieka, putnu mījotāja vērīgumu. Viņš pasauca mani uzvārdā. Es padevīgi piegāju viņam klāt, un viņš klusi teica: «Pavadi mani!»

Viņa gaita bija nedroša, seja lāgu lāgiem raustījās, un viņš, ar pūlēm pārvarēdams šo raustīšanos, centās tikt galā ar kādām nezināmām, iekšējām sāpēm; reižu reizēm kaut ko neskaidri runāja.

Beidzot mēs bijām sasnieguši Armēņu šķērsielu. Caur vairākiem pagalmiem nonācām pie viņa nama ieejas, ilgi kāpām pa šaurām, tumšām kāpnēm.

Es pats biju liela komunālā dzīvokļa iemītnieks, bet tādu kopdzīvokli, kādā mitinājās «Es Es», savu mūžu nebiju redzējis. Ar skapjiem un skapīšiem, saliekamām gultām, kas neredzami piespiedušās pie sienām, pret kurām tu neviļus atduries, atdalīts bezgalīgs gaitenis, ar petrolejas pavarda kodīgo smaku, ar bērniem, kas speras laukā pa daudzajām durvīm, ar cilvēkiem, kas gaida savu kārtu uz tualeti.

Likās, viņš ar pūlēm meklē savu istabu un nevar to atrast.

Beidzot mēs iegājām tajā: maza istabele, gandrīz bez mēbelēm, visa aplīmēta ar zīmējumiem, piekarināta

ar gleznam un glezniņām, un tas bija cita par citu brīnišķīgākas.

Pretī bargi nāca sieviete ar novārgušu, dzeltenīgu seju, nesukātiem matiem, flaneļa rītakleitā — sākumā man šķita, ka tā ir viņa māte.

— Atkal, atkal, atkal, — viņa atkārtoja, stingrām rokām paguvusi novilkt viņam svārkus, pārbaudīt kabatu saturu, pēc tam tikpat valdonīgi, tomēr uzmanīgi, it kā baidītos ievainot, apņēmusi aizveda un nosēdināja manu skolotāju uz dīvāna.

Biju tā nobaidīts no visa redzētā, ka nejaudāju apskatīt viņa zīmējumus un gleznas, lai gan jau no pirmā acu uzmetiena tās mani apžilbināja ar brīnišķīgu košumu, ar tumši zilu un zeltainu strāvojumu.

Viņa pat nepajautāja, kas es esmu un kā te nokļuvu.

Acīmredzot tas bija pilnīgi dabiski; iespējams, ka viņu katru dienu kāds atveda šurp.

— Viņš to nedrīkst, tas viņam var beigties ar nāvi, — uzticēdamās kā pieaugušam cilvēkam, viņa man sacīja. — Ja nebūtu šī kaite, viņa darbi būtu izstādīti labākajos mūsu zemes muzejos, bet viņu izslēdza no institūta... spējīgākb no visiem... šņabja dēļ.

— Ne jau šņabja dēļ, — pēkšņi atguvis možumu, stingri un skaidri raudzīdamies uz mani un sievu, viņš pateica.

Viņš sēdēja uz augsta dīvāna, pavilcis zem sevis vājās kājas ar nobrukušām zeķēm kā bērnam, ar izstaipītiem, otrādi apgrieztiem zeķturiem. Nekad nebiju redzējis viņu tik nožēlojamu.

Viņa plaksti bija kļuvuši smagi, acis maldījās apkārt, bija neskaidras, viņš it kā iemiga un atkal pamodās, neko ne redzēdams, ne sajuzdams.

— Ar tādu kontūziju nemaz nedrīkst... tas var maksāt dzīvību, — kā iepriekš, klusi, uzticēdamās, pus-čukstus, pusskaļi sacīja viņa sieva.

Likās, viss pierimst, es jau grasījos nozust aiz durvīm, gribējās aiziet no šīs smacīgās istabas, no šī milzīgā dzīvokļa. Man bija žēl, ka netiku apskatījis, kā pienākas, viņa zīmējumus, taču vēlēšanās izrauties, atbrīvoties no svešās, man neskaidrās, slimās dzīves bija stiprāka.

Un piepeši ar negaidītu veiklību viņš pielēca kājās no dīvāna un sāka raut nost savus zīmējumus; lapas,

kas bija piestiprinātas ar piespraudēm, griezdamās lidoja lejup, audeklus viņš nevarēja aizsniegt, tie karājās augstu.

— Ko tu dari, ko tu? — sieva kliedza, glābdama, ko varēja paglābt no viņa neprātīgajām rokām.

Ari es nemierīgi noliecos un cēlu augšā lapas, neskatīdamies uz tām.

Izstiepis seju, zobus atiezis, it kā pārmēdīdams kādu, viņš ar mokām izdabūja:

— Sa-māk-slo-ju-mi...

Vēl gadu pēc šī notikuma es gāju pie viņa uz studiju. Viņš izturējās pret mani citādi — lēnīgi, laipni un nekad vairs nerāja par to nelielo atkāpšanos no dabas, ko es at|āvos.

Viņa piezīmes bija konkrētas, precīzas. Dažreiz viņš mūs veda uz Tretjakova galeriju, uz Tēlotājas mākslas muzeju un stāstīja par gleznām ne jau kā ekskursiju vadītāji, bet gan bez iemācītiem skaistiem vārdiem, īsi, uzsvērti tehnoloģiski, visu laiku skaidrodams, ka netveramais ir rokām taisīts, tātad tiek radīts, darināts. Viņš atklāja paņēmienu, tomēr noslēpums neizzuda. Tās gleznas, ko mēs zinājām no galvas, pēkšņi ieguva kādu citu jēgu, tajās gluži kā no tumša negatīva parādījās kaut kas negaidīts/ ko bijām palaiduši garām, kurā nespējām vai nepratām ielūkoties.

Reiz mēs abi gājām gar Kurskas staciju. Stacijas laukumā viņš apstājās un teica: «Skaties!»

Stacija ņirbēja kā milzu akvārijs. Ļaudis traucās, steidzās, viņu kustība reizē bija gan nekārtīga, gan mērķtiecīga — kā zivju kustība.

— Paklau, — viņš teica. — Uzzīmē staciju. Es visu mūžu esmu ilgojies uzzīmēt staciju, bet nav iznācis... Kādreiz iesāku vienu gleznu «Kijevas stacija. 1941. gads»... Sāku jau toreiz, bet tā arī nepabeidzu.

Pavasarī viņš ilgi nenāca uz nodarbībām. Parādījās tikai maijā. Viņu bija grūti pazīt. Dzeltenīgi bāls, ar samazinātu, tādu kā izkaltušu bērna galvu uz tāda paša vājiņa bērna kakla. Sirmie, biezie mati bija k|uvuši pelēcīgi, taisni un plāni.

Neatceros vairs, par ko viņš runāja*

Liekas, par portretu.

Nākamajā nodarbībā viņš neieradās.

Tā bija pirmā nāve manā mūžā, un tā satrieca ar briesmīgu pārestības sajūtu. Pionieru nama administrators norīkoja, kas nesīs zārku, kas'vainagus, kas zārka vāku. Citi studijas audzēkņi saņēma uzdevumu iepirkt produktus bēru mielastam.

Es skatījos uz viņa augsto pieri, kas bija gluži kā no parafīna, uz plānajiem, kārtīgi sasukātajiem, nedzīvajiem matiem un arvien vēl nespēju līdz galam saprast, aptvert: kāpēc tā?

Paies vēl daudzi gadi, būs vēl citi zaudējumi, un katru reizi es uzdošu to pašu jautājumu, zinādams, ka atbildi nedzirdēšu, ka atbildes uz to nav un nebūs.

Bērna acīm skatītais galvaskauss, kariķētā nāves būtība, tās skolnieciski atsegtais noslēpums.

Mazajā istabiņā pa visu milzīgo komunālo dzīvokli skan bēru mielasts.

Runā, runā, iedzer, ēd un atkal runā, un arī tas notiek pirmo reizi un tāpat satriec mani: gremošana, runāšana, spogulis, kas apsegts ar palagu.

Par viņu runā tik labi, viņu tā slavē, ka es nesaprotu — vai viņi šobrīd ir nākuši pie atskārsmes, vai arī, vēl dzīvs būdams, viņš bijis viņu atzīts, tikai nav varējis par savu atzīšanu uzzināt.

Pie vienas sienas karājās viņa zīmējumi, pie otras — liels, nepabeigts audekls bez ietvara... Tā laikam bija tā glezna, par ko viņš man stāstīja stacijā.

Priekšplānā redzams jaunkareivis ar apcirptiem matiem; seja tāda savāda, līdz galam neizzīmēta, drīzāk krāsu plankums, tikai dziedošā mute un raudošās acis izceltas. Un viņam aiz muguras vēl daudzas dziedošas mutes. Bet no perona uz viņu noskatās māte un viņa iecerētā.

Šī glezna — iezaļganā tonī, ar mirdzošiem seju plankumiem nokrēslā — it kā melnēja starp brīnišķīgajiem, raibajiem «Es Es» zīmējumiem, starp viņa svētku ugunīs blāzmojošām klusajām dabām.

Tomēr visciešāk es ielūkojos tieši šajā gleznā. Nekad nebiju redzējis tādus jaunkareivjus. Tā laika audeklos dižojās sārti, sīki izzīmēti jauni puiši bargām sejām, ar ieročiem un munīciju, pret ienaidnieka lodēm apvārdoti.

Taču bērinieki joprojām dūca, runājās, nāca klāt vēl citi, un degvīna bija pietiekami.

Un tā ņēmās trokšņot, sarunāties un rosīties, ka daži zīmējumi sāka krist nost no sienas. Es tos savācu un noliku uz palodzes. Pa tiem staigāja, mina virsū, noliecās un pacēla, bet šņabis bija notrulinājis kustību precizitāti — un pa grīdu vēlās un nedevās rokā baltas lapas.

Kur tās palika vēlāk? Netiku dzirdējis, ka būtu sarīkota mana skolotāja pēcnāves izstāde... Tagad es būtu bijis gudrāks un, ippējams, paglabātu par piemiņu kaut vienu viņa zīmējumu, bet toreiz vienīgi savācu un noliku uz palodzes.

Galva reiba no trokšņa, no apziņas, ka ne māte, ne līgava nekad vairs neredzēs savu zaldātiņu, savu jauniesaukto.

Un ka arī es viņu nekad vairs neredzēšu.

Kas tad tas? Nupat taču bija zooloģiskais dārzs un meitenes uz sola. Sī mizanscēna ir jau pagājusi un neatgriežami zudusi, un, izrādās, mēs ar Borju Ņikitinu pašlaik ejam no Sarkanajiem Vārtiem uz Krasnose|sku, no turienes uz Sokoļņikiem, un šī ir jau cita diena, taču liekas, ka tā ir tā pati pirmā, kura turpinās un kurā mēs nešķiramies ne mirkli, kurā rīts gausi pāriet vakarā.

Papelēm apstādītā iela pilna visādu kārdinājumu jauniešiem: zem brezenta nojumēm stāv ar zeltainiem pīrādziņiem pilni grozi, gāzētais ūdens no kolbām tiek ieliets ar rokām, tantes zem nojumēm atgrūž slapju atlikumu, vecs — ne tipveida kā tagadējie — kinoteātris «Vētra», noslēpumains alus bārs.

Kāpēc tik pilnīga un satraucoša ir šī ielas sajūta?... Vai tāpēc, ka tas viss jau pieder pagātnei? Drīzāk gan kas cits — mūsu jaunās acis, kas pieredzēja kara postu, bija jūtīgas un ar prieku uztvēra mierlaika dzīves ikdienišķās parādības. Nebija taču pagājuši vēl ne des* mit gadi kopš kara beigām...Un tomēr ne tikai tas vien bija raksturīgs šo rāmo, dīko pastaigu priekam; ielā bija tas, kas vēlāk izzuda: roku darbs, nevis masveida produkcija, daudzveidība, nevis vienveidība, trīsdesmito gadu konstruktīvistu stilā celts klubs atradās kaimiņos koka mājām un puķu dārziem, pie Sarkanajiem Vārtiem slējās debesīs viena no pirmajām augst-

celtnēm, bet šeit stāvēja ampīra stila trīsstāvu savrup-rnājiņa — rajona kultūras pārvalde — un baltu ķieģeļu baznīca — dārzeņu glabātava —, nebeidzama tramvaju iela, bet tālāk dārzi visapkārt Sokoļņiku slimnīcām un brašais bezgalīgais laupītāju mežs vai, ierēd-nieciski izsakoties, mežaparks, ko sauc par Sokoļņi-kiem.

Šodien es to redzu stiklā un betonā, ģeometriski sadalītu, kultivētu, ar daudzām ēdināšanas un tirdzniecības vietām, ar spēļu paviljoniem, ar klaudzošiem ārzemju automātiem, ar kultūras un atpūtas zonām, kādreiz mežonīgie, tumšie celiņi ir ļaužu pilni, un šķiet, ka šis mežs šodien ir viegli caurredzams un kļuvis krietni mazāks. Bet tolaik mēs gājām pa tā alejām un taciņām, pastāvīgi gaidot brīnumu, ko nekad tā arī neredzējām.

Mēs cits citam bez gala kaut ko stāstījām, gandrīz grēkus izsūdzējām, jo uzskatījām, ka ikvienam no mums jāzina otra dzīve tāpat kā savējā.

Pustukšs koka paviljoniņš, portvīns un kupāti, un ne vārda par pašreizējo, mēs taču vēl nebijām galīgi ieskaitīti un aiz māņticības nebildām ne vārda par institūtu. Turklāt šķita, ka pašreizējais stāvoklis mūs tikpat kā nemaz neuztrauc.

Pagātne — tā mūs vienoja, lai gan bija tik dažāda. Lai cik tas arī dīvaini skanētu, laiks bija parūpējies par to, lai mums — vēl nesasniegušiem divdesmit gadu vecumu — būtu pagātne: zaudējumu pieredze, nevis bērnības tiešais ceļš, bet citāds, kur vārds «nāve» nepavisam nebija abstrakts jēdziens. Varbūt tāpēc, ka tā bija gluži reāla, bieža un tuva, mēs to uztvērām kā tieši saistītu ar dzīvi. Mēs — tas attiecas uz mūsu paaudzi, taču mani nāve ir allaž biedējusi; jebkāda nāve, par kuru es uzzināju, mani nomāca, likās nedabiska.

Borja gan pret to izturējās citādi. Bet par to es vēl pastāstīšu.

Kaut arī nāve bija iesūkusies mūsu pieredzē un bija klāt arī mūsu stāstījumos, tomēr sajūta, ka dzīve ir bezgalīga, šķita varbūt vēl asāka: novakarē slīgstošais Sokoļņiku parks ar brīnumpuišiem, kas baros slaistās pa tukšajām alejām, ar brīnummeitenēm gaišās blūzītēs uz tuvējiem soliem, ar mundrām dziesmām, kas plūda no skaļruņiem, ar ģitāru strinkšķināšanu un čerkstošām pašpuiku balsīm, ar biezu bezveida meža

sienu, kur dažkārt uzliesmoja uguntiņas un bija jūtama steidzīga kustība, — tas viss liecināja par dzīvi, kurai nav gala.

Tai vakarā Borja man pastāstīja par savu vācieti.

Vēlāk mūsu turpmākajā ilggadīgajā satiksmē viņš ne reizi vien pieminēja savu vācieti. Un šis vācietis kļuva man tik pierasts — gluži kā vecs radagabals, ko itin bieži sastop dzīves krustcelēs.

Bet tanī vakarā ar Borjas vācieti es iepazinos pirmo reizi.

Borja kopā ar māti dzīvoja laukos. Turpat netālu vācu gūstekņi būvēja dzelzceļu. Borjas māte piegādāja konvojam cisternu ar dzeramo ūdeni. Bieži vien arī viņš tinās mātei līdzii.

Borjam patika vērot vāciešus, bet ko gan nozīmē patika? Vārds «patika» pat tuvumā nevarēja stāvēt vārdam «vācietis». Un pat ne tas, ka viņam bija interesanti skatīties uz tiem, kaut arī viņš skatījās, acis nenovērsdams, — viņa skatā bija smaga, naidīga ziņkāre. Viņš redzēja, ka vācieši ir cilvēki, taču saprata, ka tie ir pavisam citādi nekā mūsējie, ka viņi visi ir briesmīgi cilvēki.

Borja ievēroja, ka viņi strādāja ātri, precīzi, sarunājās mierīgi, lietišķi un viņu balsis nemaz nebija tās rejošās balsis, kas bija tik biedējoši pazīstamas no filmām un radioraidījumiem. Un vispār — lai gan gribēja, tomēr neko iebiedējošu viņos atrast nevarēja, kaut arī visu laiku meklēja. Noguruši, sviedriem noplūduši, izbalējušā aizsargkrāsas formas tērpā — viņi drīzāk izskatījās izmocīti. Bet Borja visu laiku, katru mirkli paturēja prātā: tie ir viņi, kas nogalināja tēvu.

Viņš vairs neatcerējās citus notikumus: distrofijas slimniekus ar mazām, sažuvušām galvām, brūnām sejām, ko atveda uz laukiem atkopties, — viņš neatcerējās arī viņu sādžas sievu vaimanas, vienmuļīgas, drausmīgas — tās uzliesmoja te vienā, te otrā mājā un vilkās bez gala. Tās bija viņas, kas saņēma paziņojumu: «Jūsu vīrs kritis varoņa nātfē»,.. Tas Borjā bija iespiedies kopš pirmajiem apziņas mirkļiem, bet viņš par to nedomāja, raudzīdamies uz vācu gūstekņiem. Toreiz viss sašaurinājās un sagāja kopā vienā domā: viņi nogalināja tēvu. Nebija gan zināms, vai nogalināts, rak-

stīts bija citādi: «Pazudis bez vēsts», — un tāpēc gaidīja gan māte, gan arī viņš, bet nu jau karš bija beidzies un visi teica, ka gaidīt ir bezcerīgi.

Viņš gan atcerējās tēvu, gan piemirsa. Lūk, viņš sēž tēvam klēpī, viņi dzer pienu, tad tēvs sēž uz kombaina, kombains sakarst un dreb. Nu viņi ar tēvu ir uz ielas, klausās skaļruni. Un Borja taujā: «Vai tur cilvēks sēd?» Bet tēvs smejas un purina galvu. Viņš atminas tēvu arī dusmīgu. Tēvs skaļi kliedz, triec dūri pa galdu tā, ka skrandas lec un šķiet, viņš tūdaļ visu izpostīs un sagraus, bet Borja guļ uz krāsns un nebaidās, zina, ka tēvs var visu izpostīt, bet viņu neaiztiks.

Un, šķiet, viņš atminas arī tēva aiziešanu. Tēva braucienu kravas mašīnā uz pilsētu, atceras, kā māte ierāpās kravas kastē, kā pavīdēja viņas kailais ceļgals un kā no kravas kastes augstuma viņa nolūkojās uz Borju šausmīgām bezkrāsas acīm, it kā arī viņa pamestu savu dēlu pavisam.

Tēvs ar spēku ievilka māti kravas kastē, noteikti pamirkšķināja viņam ar aci. Un smaidīdams uzsauca: «Borja, dēliņ!»

Pirmo reizi viņš tā sacīja — «dēliņ», parasti vienmēr «Borja» un «Borja»: «Borja, tā ir govs!», «Borja, tas ir ūdens!», «Borja, tas ir pagrabs!».

Un mašīna aizripo, saceļ putekļus, gandrīz vairs nav redzama, tikai te, tukšājā, iespiedzas harmonikas, apklust, tad atkal sāk ārdīties un, gluži kā histērijā, nekādi nespēj norimt.

Vēl daudz ko par tēvu atcerējās Borja, un māte lēni, pa balsieniem lasīja viņam priekšā tēva vēstules, divus gadus lasīja, bet tad vēstules vairs nenāca.

Un nu viņš vēro vāciešus: tie sarunājas, klaudzina lāpstas, attīra aizgruvumus, sildās saulītē — cilvēki, kā jau cilvēki, tikai runa nav krieviska.

Reiz Borja sēdēja pie ūdensmucas. Apsardzes kareivis sildījās saulītē, iespiedis šautenes laidi zemē. Jāteic, ka konvojam bija maz darba. Neviens vācietis nebēga un pat nedomāja bēgt. Viņi bija ļoti mierīgi un paklausīgi, un pats apsardzes kareivis bieži mēdza teikt: «Disciplīna viņiem... kaut mums būtu tāda. Strādā līdz pagurumam, atpūšas līdz zvanam.»

Pie viņiem pienāca vācietis — sarkanmatains kā klauns — un lūdza ūdeni. Sargs nedzirdēja — sasilis, sēdēdams uz zemes, bija iesnaudies, kas armijas

reglamentā nebija atjauts. Borja apdrāza zariņu, «rWasser, Wasser,» vācietis laipni palūdza un ar acīm norādīja uz cisternu.

Borja negribēja modināt apsardzes kareivi. Viņš pats varēja padot vācietim krūzīti, bet izlikās, ka nesaprot — viņš nevēlējās, ka vācietis dzer... Nav viņam jādzer. Vācietis atkal palūdza, un Borja, tāpat klusēdams un plakstus nemirkšķinādams, skatījās garām gaišajām, it kā slimajām acīm. Un pēkšņi kaut kas neatkarīgi no viņa, it kā nevis viņš pats, bet kāda atspere viņā sarāvās, un viņa roka pati no sevis sniedzās pēc krūzītes. Borja ietecināja ūdeni. Vācietis saudzīgi paņēma krūzīti, smagi elpodams un klunkšķinādains, ilgi dzēra — tā dzer govis.

Viņš nolika krūzīti, pamāja Borjam ar galvu un pēkšņi, nolaidis plakstus, ar žestu palūdza zariņu, ko Borja bija drāzis, un nazīti.

Apjukumā Borja iedeva. Vācietis piesēdās un sēdēja tā minūtes piecpadsmit — neatliekdamies, metodiski strādādams ar nazi.

Viņš pasniedza Borjam vairs ne zariņu, bet tievu iemuti smēķēšanai, tikai caurums bija slikti izgriezts — laika bija maz un nazis neass.

Borja pamazām sāka pierast pie sava vācieša. Viņš stiepa tam kartupeļus un dažas reizes arī pienu, lai gan vāciešus ēdināja diezgan labi, bet Borjam likās, ka viņa vācietis paliek ar pustukšu vēderu, jo ir tik izmērējis un slimīgs.

Reiz Borja sadabūja drusku kandžas un atnesa savam vācietim. Volfs dzēra kandžu, dzēra no krūzītes, pamazām, it kā tas būtu piens.

Bet Borja piepeši sajuta tādu savādu nemieru. Viņš piecēlās, atskatījās un tālumā ieraudzīja kārtīgu mājiņu rindas ar dzeloņdrāšu žogu, un viņam šķita, ka no apvāršņa starp izcirstajām priedēm pa ceļa segumu pie viņa nāk tēvs.

Viņš nāca noteiktā solī, lai arī gausi, un, kad viņš pienāca tuvāk, Borja redzēja, ka ķermenis viņam dzīvs, bet seja nedzīva. Mirušais tēvs soļoja kaut kur stingri, taisni, neredzot dēlu, pacēlis balto seju ar tukšajiem acu dobumiem. Uz kurieni viņš gāja?... Borja nesaprata, tēvs pagāja viņam garām, neko neredzēdams. Un viņam nopakaļis kāds it kā sekoja ar ieroci, nez kādēļ Borjam šķita, ka tas ir viņa vācietis. Viņa apziņā viss

pēkšņi sāka divkāršoties. Uz sasilušās zemes sēdošais Volfs ar krūzīti un tas vācietis, kas sekoja tēvam, rāmais, siltais vējš un sasilušās priedes smarža, un kāds cits — auksts, nāves šausmas nesošs vējš, tēva seja ar iekritušiem acu dobumiem, tā nevienu nepazīst, ir sveša... Un pēkšņi Borja ieb|āvās tik mežonīgi un spiedzoši, ka vācietis izbijies pielēca kājās, izšļakstīdams dārgo kandžu.

Borja naidā viņu nolamaja, kā mācēja, rupjiem vārdiem, vācietis, nesapratis, kas notiek, tuvojās viņam apaļām, līdzjūtīgām acīm — kā ārsts_ slimniekam.

Borja ar spēku atgrūda vācieti, mērķēja krūtīs, bet trāpīja vēderā, un Volfs, to negaidījis, noslīga zemē. Borja bēga projām, aiz muguras viņš dzirdēja raustīgo un līdzjūtīgo balsi kaut ko murminām vācu mēlē.

Un pēkšņi Borju apdullināja šāviens. Pēc tam viņš izdzirda kliedzienu.

Un apstājās kā piekalts. Tieši pie vācieša ar automātu rokās drāzās apsardzes kareivis. Volfs nekustīgi sēdēja zemē, un zēns nodomāja, ka viņš ir nogalināts. Uz rokas viņam tiešām bija asinis. Borja norāva sev kreklu, saplēsa to, metās pie vācieša un centās pārsiet viņam roku.

— Atpakaļ! — apsardzes kareivis pavēlēja. Tagad viņš stāvēja starp Borju un vācieti. — Pieceltiesl — sargs uzbļāva.

Vācietis sākumā nekustējās, pēc tam mazliet pacēlās, tramīgi raudzīdamies apkārt, neko nesaprazdams.

Viņš nekustējās — vai nu baidījās celties kājās, vai arī bija ievainots.

Aiz bailēm Borja bija piemirsis pat vācieša vārdu.

— Kas tev kaiš? — zēns izbijies novaimanāja un pats nometās zemē. — To es... — viņš sāka raudāt. — To es.., Viņš nav vainīgs.

Viņš skatījās te uz vācieti, te uz apsardzes kareivi. Kāds jau traucās uz notikuma vietu. Volfa roku bija ieskrambājusi lode, bet viņš pats bija apdullināts.

Pēc šī gadījuma Borja ilgi negāja uz būvi, kur strādāja vācieši. «Tagad,» viņš domāja, «arī nemaz netikšu iekšā. Tagad nemaz klāt nelaidīs.» Un arī negribējās uz turieni iet.

Pārnāca no skolas, atdzina govi, kopā ar māti sazāģēja baļķus, kopīgi uzklāja guļvietu uz zemainās

grīdas, bet naktī, kad māte iemiga, dūmainā, blāvā petrolejas lampas gaismā viņš kaut ko kleķerēja uz papīra.

Māte, uz krāsns sasilusi, tramīgi pamodās un piecēlās sēdus, caur kvēpu rakstiem zēns redzēja satraukti kustamies viņas balto sejas plankumu. «Kas tas, pastnieks?» pamodusies viņa šņukstus murmināja.

Ne jau pirmo gadu viņai tā sapņos rādījās naksnT gais pastnieks. Ko viņš tai atnesis?

— Nav nekāds pastnieks, — uzsvērti ikdienišķi, pat īdzīgi — gluži kā bērnam — dēls pateica. — Guli vien.

Viņa aizmiga, bet viņš joprojām sēdēja un zīmēja.

Jo ilgāk sēdēja, jo mazāk nāca miegs.

Dažkārt māte pamodās otrreiz, skatījās neredzošām, nesaprotošām acīm un izbijusies vaicāja:

— Ko tu tur dari? Ko tu tur dari?

— Jāmācās, māt, — viņš atbildēja, un viņa nomierinājās un apklusa.

Puisēns zīmēja pilsētas un lauku mājiņas, govis un zirgus pie dzirdinātavas — un iznāca pat līdzīgi. Un vēl, tāpat kā vācietis, viņš zīmēja dīvainas pilis un brīnumainus medniekus platmalēs. Taču reizēm šie mednieki pēkšņi pārvērtās parastos kareivju blūzēs tērptos karavīros, bet senlaiku piļu tornīši apaļos, zemē ieraktos dotos.

Atkal un atkal viņš zīmēja uzbrukumā ejošus, bēgošus un zemē guļošus karavīrus. Dzīvus un mirušus. Dažbrīd viņam radās vēlēšanās uzzīmēt savu tēvu. Viņš it kā atcerējās tēva seju, taču nepietiekami, lai to atveidotu, un arī seja visu laiku mainījās, tā izskatījās te j^una, te veca, te tēvam kā jaunkareivim bija «ezītī» apcirpti mati, te tas kā mūžīgais ceļinieks apaudzis sirmiem matiem un bārdu.

Borja nevēlējās nozīmēt no mazās fotogrāfijas, kas karājās pie sienas. Tur tēvs baltā kreklā bija apņēmis ap pleciem māti. Acīmredzot viņi bija tikko kā apprecējušies.

Zēns uzgāja vēl dažas tēva fotogrāfijas, tās atradās brošūrā, kas veltīta VK(b)P XVIII kongresam. Brošūrā daudzas rindas tētis bija pasvītrojis ar zīmuli. Borjas tēvs bija izglītots cilvēks, kombainieris, partijas biedrs, un viņam bija daudz tādu grāmatiņu mīkstos vākos, ar Ļeņina un Staļina profiliem.

Fotogrāfijās tētis vienmēr smaidīja, bet acis sa-

springti lūkojās fotoaparātā, it kā gaidītu no turienes izlidojam putniņu.

Vāciešus atbrīvoja no apsardzes. Dažkārt viņi aizklīda pat līdz sādžai. Stāstīja, ka drīz viņus laidīšot mājās, uz Vāciju, un tur viņi celšot jaunu dzīvi. Borja sameklēja savu vācieti un parādīja viņam zīmējumus. Tas vērīgi paskatījās, ar tievu, smalku pirkstu parādīja, kur nav pareizi, kur trūkst samēra, uzslavēja zirdziņus un pilis, taču, ieraudzījis kara ainas, sarauca pieri un teica:

— Kālab to? To nevajag atcerēties. Es gribu aizmirst... Tu gribi aizmirst. Zīmē koks, govs, zirgs, zīmē ciems, bet Krieg — ne.

Viņš novilka ar plaukstas malu gar rīkli: «Man karš ir tik tālu!»

Drīz vien vācieši veselām grupām sāka braukt projām. Viņu gūsta laiks bija beidzies. Volfs paņēma Bor-jas adresi un atstāja viņam savējo.

Nebija saprotams, vai Volfs priecājas par to, ka drīz kļūs brīvs un dosies uz dzimteni, vai ne. Citi līksmi staigāja, sarunājās, sejas viņiem no satraukuma bija sārtās, it kā viņi būtu pamatīgi iedzēruši. Bet Volfs staigāja kluss, seja viņam bija nožēlojama, slimīga, varbūt viņu neviens negaidīja. Taču varbūt viņš slēpa savas jūtas un — iespējams, aiz māņticības — baidījās, ka nenoskauž.

Un tad viņus sasēdināja smagajās mašīnās, viņi kārtīgi apsēdās’— cienīgi, akurāti, pamāja, un sādžinieki tāpat atmāja pretim — it kā tie būtu nevis vācieši, kas brauc projām, bet kādi šejienes viesi vai sezonas strādnieki, kas pārceļas uz jaunu vietu.

Kāds večuks, Borjas māmuļas tēvocis, sacīja:

— Kara laikā katru būtu nospiedis kā gnīdu, bet pēc kara viss atslābinājās... Darba cilvēki, kas ir, tas ir.

Borja atminējās, kā vācietis viņam mācījapārzīmēt uz lentes puķes un zvērus, bet no lentes pārnest uz audekla.

— O, tas... vienmēr ir rublis, ir marka. Gleznotājam — vienmēr ir rublis. Vienmēr barot. Ota vienmēr barot.

Pec diviem gadiem pie Borjas ieradās pastnieks un sacīja:

— Tev vēstule. No Vācijas. No viņu demokrātiskās republikas. Un paciņa. Nu tad parakstieties.

Borja steidzīgi atplēsa paciņu un ieraudzīja spīdīgas, spilgtas tūbiņas — un tūdaļ saprata: krāsas. Un fotogrāfija. Vācietis Volfs atpūtas namā. Stāv pie skaista divstāvu namiņa un skatās. Seja kļuvusi brangāka, bet skats domīgs. Un nav saprotams, vai viņš ar dzīvi apmierināts vai ne.

Un vēstule krievu valodā — ar kļūdām, tomēr saprast var.

Rakstījis cītīgi, ziņo, ka strādā konfekšu fabrikā, pareizāk sakot, konfekšu fabriku trestā, veido skices konfekšu papīriņu zīmējumiem. Vēl viņš rakstīja, ka «drusciņ zīmē priekš sev un reiz pat brīvo vācu mākslinieku izstādē piedalījis ar gleznu «Krievu pusaudzis»». Un bija arī atsūtīta šīs gleznas fotogrāfija: gaišmatains puisēns, kas vienlaikus līdzinājās gan eņģelim, gan Borjam.

Volfs bija norādījis savu adresi Vācijas Demokrātiskajā Republikā un aicināja «pēckara gadu draugu» ciemos.

Vispār nebūtu slikti apciemot. Bet tai laikā personiski ielūgumi nebija spēkā. Tā Borjam arī neizdevās pabūt Vācijas Demokrātiskajā Republikā.

Jau tad, kad mēs vēl nebijām studenti, bet bijām tikai abiturienti, sagatavojamie, kopš pirmajām pazīšanās dienām manī radīja izbrīnu tas, ka Borja — tikpat jauns kā mēs — mierīgi pieņēma ne vien dzīvi, lai kāda tā būtu ar visām savām nelaimēm un novirzēm, bet ari nāvi. No šiem pirmajiem vakariem atmiņā palikuši viņa_ aprautie stāsti par to, kā saslimusi viņa māte un ka viņš strādājis rajona centra kapsētā par mākslinieku, gatavojis no plastmasas un emaljas mirušo portretus uz pieminekļiem.

Man šķita, ka es gan nebūtu to spējis. Viņa lūpās vārds «mirušais» bija tikpat parasts un mūžīgs kā «jaundzimušais», kā «raža», kā «siena laiks», nāve viņam bija viena no dzīves parādībām, bet man, piemēram, tā stāvēja pāri dzīvei vai arī pēc dzīves un tāpēc atbaidīja.

Tanī savas dzīves posmā es uz mūžu pavadīju tikai trīs cilvēkus: zīmēšanas skolotāju, Kaļiņinu un vecmāmuļu.

Kaļiņins bija pirmais. Mēs, mazgadīgie bērni, zinājām, ka viņš ir ne tikai Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētājs, bet arī Visas tautas vecākais un viņu mīļi sauca par «vectētiņu Kaļiņinu». Tieši tāds viņš ari izskatījās portretos: kalsnējs sirmgalvis ar labsirdīgu skatienu un smailu bārdiņu. Un vēl mēs viņu atcerējāmies no kinohronikas kadriem. Viņš pasniedza ordeņus. Smaidīja un sacīja kaut ko mums nedzirdamu, bet acīmredzot patīkamu apbalvotajiem.

Kad viņš nomira, mēs ar vecmāmiņu stāvējām garā rindā Kolonnu zālē.

Ši bezgalīgā rinda virzījās stundām. Ļaudis gāja, klusi sarunādamies — cits par vectētiņu Kaļiņinu, cits par kaut ko savu, ikdienišķo. Es domās iztēlojos sevi 1924. gada janvārī, melni dūmi uz balta sniega, es esmu bezgalīgās, sčrdienīgās drūzmas daļiņa.

Tās sen pagājušās bēres kveldēja mani ar zaudējuma neta-isnīgumu. Tagadējās bija cieņas apliecinājums. Visas tautas vecākais bija slims un vecs, un diemžēl bija pienācis viņa laiks, bet viņš šķita dzīvs vēl šodien, un zem sarkofāga plānās stikla plēves viņa krūtis it kā tiecās augšup... «Un sarkans ordenis pie krūts».

Arī šeit, Kolonnu zālē, šajā svinīgajā pulkā, es itin kā gāju ne vien pie vectētiņa Kaļiņina, bet arī pie viņa.

Noslēpumaini kā marmors un alabastrs staroja sienas, tajās kā ledū atspīdēja ugunis, un tālumā puķu un zaļu lapu kalnā dzeltēja profils ar augšup paslietu bārdiņu.

Smaržoja skujas, šī smarža uz visiem laikiem man palika par pēdējās gaitas smaržu, sargi stāvēja kā dzelzī kalti — nekustīgi, ne acu nemirkšķinādami, kvēloja durkļu gali.

Bet manu vecmāmuļu apstāvēja baznīcā... Izmocīta, dzeltūksnēja, tāda mīļa seja. Apstāvēja, bet es dzirdēju viņas balsi: «Dēliņ, laiks iet mājās... Dēliņ, nāc pusdienas ēst... Dēliņ, sēsties pie uzdevumiem.»

Es viņai biju «dēliņš», nevis mazdēls.

Un svaiga zeme, būkšķis, tas vēlāk — kapsētā, un aizvien biezā-ka smilšu kārta viņu apklāj uz mūžu. Mana vecmāmuļa ieiet zemē, saknēs, sakārņos, ar lāpstu atgrieztas melnzemes velēnās.

Taču tālumā vēl ir ļaudis, bezgalīgs konveijers, pavīd vainagi, dzirdamas svešu raudas, bet šeit tik ātri izaug

uzkalns — pārāk liels manai mazajai, ņiprajai, pie nekustīguma nepieradušajai vecmāmuļai.

Sals apsvilina plaušas un savelk krūtis, un rodas nedzirdams sauciens, kas it kā atvieglo, atbrīvo svina smagās plaušas. Var būt, ka tajā ir tas pats izbrīns, nespēja saprast to, kas jāsaprot, to, ko vēlāk pēc gadiem sapratīšu, bet varbūt nesapratīšu nekad: Ka? Par ko? Uz mūžu.

Borja to visu bija iepazinis kopš bērnu dienām. Viņš zīmēja svētbildītes un pārdeva tās baznīcā, kā cienīgtēvs bija licis. Mācītājs aizvien vilka Borju uz dievnamu, un zēns viņam daudz palīdzēja; cienīgtēvs runāja «tā zīmīgi»: iesi mācīties tur, — un norādīja ar pirkstu kaut kur. Tas bija grūti — iestāties «tur», bet viņš apsolīja puisēnam palīdzēt.

Dobjajā, krēslainajā baznīcas velvē Borja aplūkoja senlaicīgās svēto sejas. Bet viņu neinteresēja cienīgtēva sprediķi, viņš mācītājam neticēja. Tas runāja vienu, bet darīja citu. Un cienīgtēvam tiešām patika kaut kas cits, to Borja skaidri intuitīvi juta, un, kad cilvēki stāvēja rindā un mācītājs viņus svaidīja ar mirrēm, Borja saoda ne vien to smaržīgo, smacīgo un sīvo smārdu, bet arī degvīna smaku no dieva kalpa mutes un dzirdēja nevis klusu čukstu: «Piedod un apžēlojies,» — bet rupjus lamu vārdus, ko dienā cienīgtēvs izgāza uz kalponi un uz savu sievu.

Nē, cienīgtēvs spēcīgi atskurbināja Borjas dvēseli, lai gan viņa dvēsele alka šķīstīšanu un svētkus.

Kad Borja stāvēja dievnamā viens pats un gaisma no sāniem lūzdama krita lejup, tajā peldēja puteklīšu miriādes, viņam tās rādījās nevis kā puteklīši, bet kā dzīvas būtnes, kas lidinās, izpletušas sīciņās rokas, un to vidū varbūt lidinājās viņa tēvs un tie, kurus viņš nozīmēja no mazajām fotogrāfijām kapu pieminekļiem.

Mātei gan nepatika, ka viņš pelnās ar tādu darbu, ka viņš patiesībā nemācās, veselu gadu nav gājis skolā, taču runas par to, lai atdotu viņu citā vietā, tā arī palika tikai runas.

Galu galā māte viņu aizveda uz citu pilsētu, kur atradās internātskola, turklāt ar mākslas novirzienu, tādus pāraudžus tur nepieņēma, taču mātei bija tik slimīgs un nelaimīgs izskats un viņa tik gauži raudāja

un teica, ka Borja drīz palikšot bārenis un aiziešot postā, ka direktors beigu beigās, uz ātru roku aplūkojis viņa zīmējumus, deva rīkojurņu ieskaitīt Borju internātskolā.

Tā Borja nokļuva internātskolā ar mākslas novirzienu.

No viņa stāstīšanas nebija saprotams, vai viņam tur klājās labi vai slikti. Liekas, internātos nemēdz būt labi, taču, ja dažkārt paklausies Borju, iznāk, ka tur notikuši tādi brīnumi, tādi zēni bijuši līdzās, tik lieliski veidojuši, zīmējuši, tik labi viņus mācījuši, ka tieši no internātskolas viņus varētu ieskaitīt mākslas institūtā vai nezin kur vēl.

Tomēr reiz Borja atzinās, ka tur dzīvojuši galvenokārt alkoholiķu bērni, ka pedagogi visu laiku mainījušies, bet vecāku dienās tikai nedaudzus veduši mājās.

Daži nemitīgi gaidījuši, slaistīdamies pa gaiteņiem, skatījušies pa logu un satraukti teikuši: «Tūlīt atbrauks manējais.»

Bet ne jau pie visiem un ne jau vienmēr atbrauca.

Jau institūtā Borja man parādīja žanra gleznu «Gaidīšana».

Puisēns apcirptiem matiem, izlicis milzīgas šaha figūras — tādas mēdz būt kultūras parkos, bērnudārzos, un tādas bija arī šai gleznā, — un tā nu lielas, ērmotas figūras, maza galviņa apcirptiem matiem ar tievu kaklu noslēpusies starp šaha figūrām un bandiniekiem, viņš skatās ārā pa logu. Tur pēdējā māte aizved pēdējo bērnu brīvdienās. Akmens bruģis, tālumā aizejoša sieviete un bērns.

Tada bija šī glezna. Man iespiedusies atmiņā mazā puisēna seja starp dīvainajām figūrām, zirgiem un bandiniekiem; smaids, kas jau izgaist uz lūpam, bet vēl pamirdz acīs.

Smaida pārvēršanās par ko citu, kam grūti atrast nosaukumu.

Varbūt tā ir pārestība, varbūt izmisums, vārdu sakot, nevar noteikt.

Ja varētu to nosaukt vārdā, tad nebūtu jāzīmē.

Borju kaut kā īpaši aizkustināja bērnu vientulība.

To pilsētu, kur Borja apmetas uz dzīvi pēc institūta beigšanas, mēs pazinām tikpat labi kā savu rajonu un

savu ielu. Cik reižu pa šiem gadiem bijām braukuši turp. Kādu laiku Borja bija gandrīz vai rajona kultūras pārvaldes galvenais mākslinieks. Mēs vēl viņu ķircinājām: «Tu esi Galvenais, bet Repins un Surikovs — vienkāršie...»

Pilsēta bija neliela, mēs tur zinājām katru veikalu, kur pārdeva «degvielu», bet vietējā restorānā «Priežu sils» pazinām katru oficiantu, kurš par rublīti (tas bija senāk — par rublīti, bet tagad par trīnīti un tad arī it kā paradot lielu laipnību) iznesa mums tumšā pusnakts stundā karsti kāroto pudeli.

Dažreiz es paliku pie Borjas vairākas dienas, strādāju viņa darbnīcā (kopīgā, viena darbnīca uz trim pilsētas māksliniekiem, taču tie divi nez kāpēc allaž izpalika). Citreiz es bez darba staigāju pa pilsētas vai pilsētiņas ielām; salīdzinājumā ar Maskavu tā bija pilsētiņa un ar to arī piesaistīja.

Bija jūtams Maskavas tuvums. Šurpu devās Maskavas sēņotāji, uz Maskavu — šejienes desinieki. Šeit bija slikta apgāde, un rūpnīcas organizēja ekskursiju autobusus, kas brauca uz Maskavu pēc pārtikas produktiem... «Maskavai tas neskādēs,» teica vietējie šoferi.

Borja uz Maskavu brauca retumis.

Viņš bija iemīļojis šo pilsētiņu, bija tai pieķēries, un patiesi tas stiprajiem, vēl pirmsrevolūcijas laikā celtajiem zemo mājiņu mūriem — dažkārt ar skopu un trūcīgu dekoru, bet dažreiz ar kolonnām, ar sīkiem, eleganti darinātiem lodziņiem — piemita savs neiznīcināms un valdzinošs gars; šeit bija saglabājies arī tirdzniecības kvartāls, kur atradās veikaliņi, lai gan izvēle tajos nebija visai bagāta, toties ar nestandarta, galvaspilsētā neredzētiem nosaukumiem; viena nosaukums bija «Aršīnu vadmala», domājams, ka vēstures griežos to aizmirsuši nomainīt. Arī vietējā fotodarbnīcā jaušams kaut kas nebeidzami provinciāls, mājamatniecisks, šķita, visa pilsēta ir kā izlaiduma klase, kas nosēdināta mājamatnieciska objektīva priekšā. Rindās bija sacelti arī jauni nami, un cilvēki uz tiem pārcēlās dzīvot labprāt, jo tur varēja ērtāk un plašāk dzīvot, tomēr pilsētas seju noteica vēl arvien tas pats vecais centrs.

Protams, pēdējos gados darbs un rūpes bija ņēmuši savu tiesu — un es tur ciemojos retāk. Toties prieka pilna man bija šī pilsēta, es tur atgriezos tikpat kā

dzimtenē un vērīgi ievēroju visas pārmaiņas tajā. Jauno rajonu — tie pilsētu arvien paplašināja — plānojumā es meklēju vismaz kādu sasaukšanos ar veco pilsētu — kaut vai krāsas ziņā vai vecā tirdzniecības centra arhitektūras motīvu atkārtojumā, arī jaunajā tirdzniecības un veikalu laukumā, ko apjož stikla un betona daudzstāvu nami... Un tā piekasīgi es ieskatījos visā jaunajā un salīdzināju, itin kā man te būtu jādzīvo pastāvīgi.

Un, ja man gadījās kaut kur dzirdēt šīs pilsētas vārdu vai arī par to kaut ko rakstīja, es lasīju ar aizrautību — svešinieks tā nelasītu.

Pirmajos gados — it sevišķi pēc dažiem notikumiem Borjas dzīvē (par tiem tiks stāstīts vēlāk) — mēs visiem spēkiem pūlējāmies viņu aizvilkt uz Maskavu, tuvāk mums. Iespējas pārcelties bija, taču sākumā viņš svārstījās — te atteicās, te bija jau nolēmis pārcelties, lai gan iekšēji tam stipri pretojās, — bet vēlāk, mums par lielu pārsteigumu, apprecējās, un, kad sieva, tā sakot, ietiepās, viņš necentās viņu pierunāt, lai pārceltos.

Piekrita. Man pat šķita, ka ar vieglu sirdi, ar iekšēju prieku, tādēļ ka izvēle jau bija izdarīta it kā bez viņa un citu variantu nav. Cilvēkam dažreiz ir vieglāk bez variantiem, bez izvēles. Lai gan īstenībā izlēmis bija viņš pats un, redzams, jau sen.

Viņš neminēja arī nekādas nodeldētas iebildes pret Maskavas steidzīgo dzīves ritmu, kādas biju_ nereti dzirdējis no kolēģiem, kas dzīvo perifērijā; reizēm viņi bija patiesi, reizēm viņu runas izklausījās pēc koķetēšanas, jo — nav ko slēpt — nemieru jau nenosaka pilsētas apjoms un pat ne tās ritms... Cik daudz steidzīgo bija arī provincē un mierīgo — Maskavā. Un cik daudzi, kas ar apbrīnojamu nelokāmību nosodīja šo steigu, savu īso komandējumu laikā aiz ilgām pēc savām pamestajām tālēm bija līdz nāvei noguruši, itin viegli, līdzko radās izdevība, pārvācas uz galvaspilsētu — uz to pašu postošo nemieru — un parādīja izcilas spējas pielāgoties šai steigai un nemieram, uzslienot mazu telti uz balta akmens bruģa.

Atšķirībā no viņiem Borja nepēla Maskavu nemiera deļ. «Mūsos pašos ir nemiers,» viņš sacīja. Viņam patika Maskava, un viņš pazina to tā, kā pazīst tikai nedaudzi maskavieši.

Mēs ar viņu esam izstaigājuši mūsu iemīļotās ielas turp un atpakaļ. Tomēr patika mums katram savs. Man mīļa bija Pokrovka ar Tīrajiem Dīķiem, Maskavas parūpē un — kā jau visiem vecu vecajiem Maskavas iedzīvotājiem — protams, Arbats.

Man patika Maskavas vecā daļa, taču man bija vienalga — astoņpadsmitais vai deviņpadsmitais gadsimts, jo tas viss man nozīmēja veco Maskavu, pat mana Maškova šķērsiela ar deviņpadsmitā gadsimta beigas uzcelto namu tika uzskatīta par veclaicīgu.

Borjam savukārt patika tālāka senatne, tai laikā tā bija pamatīgi aizmirsta, ielas tika pārdēvētas; no tām nedaudzajām memoriālajām plāksnēm, kas tagad parādījušās, nebija ne miņas, — Maskavu vajadzēja iepazīt, ejot kājām, satiekoties ar vecajiem maskaviešiem, kas visu atminējās, sēžot bibliotēkās pie senlaiku plāniem un nodzeltējušām uzziņu grāmatām. Bet Borja zināja daudz ko: sākot ar septiņpadsmitajā gadsimtā celto Filipa baznīciņu un beidzot ar Mazo Palaševskas šķērsielu. Man, piemēram, šī Mazā Palaševskas šķērsiela neko neizteica, taču no Borjas es uzzināju — viņš to kaut kur bija izlasījis —, ka tai pašā septiņpadsmitajā gadsimtā tur dzīvojuši bendes. Un nu šķērsiela tika uztverta citādi. Tagad tā rādījās drūma, bijusī nelāgā vieta, lai gan, kā vēlāk noskaidrojās, te dzīvojuši neīstie bendes, viņi nav nogalinājuši, bet tikai ar pātagu vai rīkstēm līdz asinīm pēruši nolaidīgus parādniekus.

Tomēr uzturēties kādu laiku ir viens, bet dzīvot pastāvīgi — pavisam kas cits.

Droši vien pie Maskavas Borja būtu pieradis un teicami pielāgojies tai. Viņš jau arī vienu laiku bija domājis par pārcelšanos, bet tad atteicās, un mēs likām viņam mieru un pareizi darījām, viņam bija citāds liktenis ...

Ne paradums, ne pašiedvesma bija tam par iemeslu, pat ne zināmais «mazpilsētnieka lepnums», ar ko Borja dažbrīd dižojās, varbūt tas nāca no pretīrunāšanas gara. Es ātrāk par citiem mitējos viņu pārliecināt par to, ka galvaspilsēta «viņam dos lielas iespējas radošai attīstībai».

Vēl vairāk — es pats dažreiz viņu apskaudu. Šeit atbraucu diezgan bieži un tāpēc zināju viņa šejienes

dzīvi, lieliski sapratu, ka tā nav bez ēnas pusēm, ka pilsētas apjoms viņu ierobežo, ka uz maza zemes gabala arī plosās savas kaislības, kas bieži vien ir visai tālu no mākslas, un norobežoties no tām ir grūtāk nekā lielā pilsētā.

Nav miera ne zem olīvām, ne zem berziem, ja tā nav mūsos pašos. Un tomēr mazais zemes gabaliņš — rajona pilsētiņa — bija viņa pilsēta. Bet viņš bija tās mākslinieks,’ tās amatnieks, nevis viens no neskaitāma karapulka. Ritms, kas noveda līdz pagurumam un pie kā es biju pieradis kā pie normas, biedēja manu draugu, un, iespējams, viņam bija taisnība, kad viņš menešiem nelīda laukā no šejienes, lai gan mēs aicināt aicinājām.

Pilsētiņa viņu glāba.'

Bet man nebija savas pilsētiņas. Man bija tikai šī milzīgā, kaut kur traucošā pilsēta, ar savām aizvien pieaugošajām platībām, ar ikdienas zemestrīcēm, taču es esmu dzimis tajā un nevaru spriest kā svešinieks. Man šķita, ka es to pazīstu, kaut gan pazīt to bija gandrīz neiespējami, ar tik dažādām sejām tā bija, ar tik dažādiem plānojumiem un sastāvēja no tik dažādām pilsētām; es nonīku, noguru no tās un, ejot vai bēgot projām, atkal sajutu tās nepieciešamību, un atgriežoties izjutu laimi; šeit, šajā lielajā ļaužu jūrā, bija m a-nas mājas, un, lai gan iela, kur esmu dzimis, un viss rajons ir mainījies un mainījies, aizvien vairāk attālinādamies no vecās Maskavas izskata, tomēr atmiņa par to un gaisotne, ko tā kādreiz radīja, bija mans pamats, bet viss pārējais — uzturēšanās vieta. Mājas — iebraucējiem.

Borjas māja bija Šajā pilsētiņā, kura atradās tālu no viņa tēva un mātes mājām, bet ar kaut ko — droši vien ar kādu sīkumiņu — tās atgādināja.

Bieži viņš šķendējās un teica, ka šeit neesot iespējams dzīvot un ka mēs, maskavieši, nesaprotot šejienes dzīvi.

Un tomēr — acīmredzot tieši tā viņam bija nepieciešama.

Mēs viņu satikām netālu no mājām.

Pareizāk sakot, es pat neredzēju, drīzāk gan sajutu, ka tas ir viņš.

Diezgan biezā, nesteidzīgā sestdienas ļaužu pūlī, kas kursēja pa tirdzniecības ielu no pārtikas uz saimniecības preču veikalu, šķita pazibam viņa augums, bet varbūt tikai viņam līdzīgs, tad pagaisa, nozuda.

Es pagriezos pret Sašu un sacīju: — Tu redzēji?

— Jā, liekas, viņš. Izlēca kā velns no tabakdozes un pazuda.

Mani uzreiz pārņēma dīvaina sajūta: ka tā jau ir bijis, ka kaut kad, kaut kur citā pilsētā, citā drūzmā, citā realitātē tieši tāpat es tālumā esmu redzējis savu draugu, bet nepaguvis ne pasaukt, kad tas jau bija nozudis.

Kādi viņam bija mati, acu krāsa?... Tādi paši kā allaž — gaiši, gandrīz linu krāsā. Tikai tagad tie bija kļuvuši tumšāki un it kā rupjāki, cietāki, zeltainie lini bija izbalējuši lietū, dzīves balto kaļķu putekļos, nevis izbalējuši, bet kļuvuši pelēcīgi.

Kaut kur tas jau ir bijis vai arī būs: paņirbēja galva ļaužu drūzmā, mirkli pavīdēja seja, bet tu meklē, meklē — un neatrod. Un nu jau vairs neatradīsi nekad, tikai tvarstīsi pa kripatiņai, liksi kopā un atminēsies.

Lai gan — viņam tā patika: parādīties un nozust...

Savādi, ka mūsu draudzības pašā sākumā bija šķiršanās nojauta ...

Mēs palēnām gājām uz viņa māju, un jau nez kuro reizi es ievēroju, ka šejienes drūzma atšķiras no galvaspilsētas drūzmas. Sī drūzma nebrāzās, nelauzās uz kaut kurieni, bet tieši pastaigājās, iespējams, ne gluži dīki, tā iegriezās veikalā vai stendā un varbūt pat tirgū, taču noteikti bija drūzma, kas pastaigājās.

Staigāja, cits citu iepazina, nesteidzīgi sarunājās, pirka dažādas preces, ko dievs bija devis vai arī vietējie sagādnieki, un, protams, kļuva mundrāki tieši tajā nodaļā, kur pamazām no letes nozuda un kusa glītā — gluži kā jaunlaulātā plīvurā — un tikpat lepnā un tīrā «Kviešu» degvīna pudele.

Un pat te, vietējo sagādnieku iepriecinošās dāvanas durvju priekšā, ļaudis nezaudēja galvu, negrūda cits citu nost ar elkoņiem, nekāvās līdz nāvei par savu vietu zem saules. Mierīgi un augstsirdīgi viņi stāvēja rindā, jo te katrs pazina otru un bija neērti steigties un spraukties priekšā.

Mēs arī iegādājāmies derīgo pirkumu un gājām tālāk garām kaut kādiem pašdarbības tirdzniecības punktiem,

kuriem apkārt laiku pa laikam uzmutuļoja ziņkārīgā un ieinteresētā pūļa nelielie ūdenskritumi. Taču arī šeit ļaudis parādīja pietiekamu pacietību. Te pārdeva paštaisītus kalendārus uz audekla vai arī somas no maisa drēbes ar dažādu dziedoņu portretiem, sākot ar AIlu Pugačovu un beidzot ar Dasēnu un bītliem.

Turpat pārdeva tālajos pēckara gados tik saldin saldos ledeņu gailīšus, kas bija izlieti uz skaliņa, un ar anilīnu izkrāsotus brīnumputnus un lācīšus.

Tieši te starp diviem maziem ziņkārīgā pūļa virpuļiem, kas pirka privātpersonu darinātos izstrādājumus, mēs ieraudzījām skaidrā tiešamībā — gluži kā stop-kadrā — mūsu draugu.

No tālienes viņš izskatījās skarbs, stāvēja, domās iegrimis, rokās portfelis, iespējams, pilns ar grāmatām, albumiem un palīglīdzekļiem. Iztālēm viņš līdzinājās — un tā bija gluži negaidīta līdzība — ļoti lietišķam cilvēkam, kas steidzas uz sanāksmi, tikai pinkainā un kaut kā vieglprātīgi uzliktā žokejcepure un lūpu kaktiņā iespraustā cigarete piešķīra viņam dīvainu nebēdnīgu izskatu un viesa šaubas. Nākamais — daudz uzmanīgāks un dziļāks skatiens, kas aptvēra visu augumu, ievēroja arī savādus, sezonai neatbilstošus plakanzoļu slēpju zābakus. Sis skatiens ietvēra arī sevi cienījošam darbiniekam galīgi nepiemērota auduma bikses, tās bija kaut kas vidējs starp vietējā šuvuma džinsiem un mājas biksēm; un arī pats portfelis — svarīgs, lietišķs — gluži vai plīsa no sprieguma un vērās vaļā tāpēc, ka bija pilns, ak vai, nevis ar grāmatām un albumiem, bet, pēc visa spriežot, ar pudelēm un ēdamo.

Un nu viņš ierauga mūs, pasmaida, apvalda pirmo brāzmu un pirmo jūtu uzplūdu, nolaiž acis, neviena vārda, nekādu apskāvienu; tad atkal paceļ acis — nevis gaiši zilas kā vienmēr, bet pelēkas, gandrīz bezkrāsas pelēcīgajā, mierīgajā dienas gaismā. Sejas muskuļi it kā nomāc līksmi uzplaukušo smaidu; pavīd gandrīz vai vienaldzība, sak, esat atbraukuši, nu un tad...

Es zināju — tā ir sava veida pašaizsardzība, nepatīk, negrib atklāt sevi, tā vai citādi paust savu vientulību... Tomēr šī netīšā rotaļa ilga tikai īsu brīdi, Borja mums uzsmaidīja, uzreiz kļūdams jaunāks un vieglāks, smagais portfelis no viņa it kā atrāvās, un

viņš k]uva līdzīgs mazliet izplūdušam, nedaudz novecojušam Sergejam Jeseņinam.

Jau pie ieejas dzīvoklī kāpņu laukumā bija jaušama ļoti mājīga un silta asa sīpolu un piparu smarža. Un mēs tūdaļ sapratām un pazinām: pelmeņi. Jekaterinas Ivanovnas firmas pelmeņi vai, kā tos maigi sauca Borja Ņikitins, pelmenīši; viņš augstu vērtēja vairākus dzīves priekus, un to skaitā bija arī minētie mājās no smalkas mīklas izlipinātie pelmeņi.

Kopš viņa dzīvē parādījās Katja, parādījās arī obligātie dzimšanas dienu pelmeņi: noteiktu tradīciju, stingra saimnieciska dzīvesveida simbols.

Tomēr neviens no mums neapsveica Borju dzimšanas dienā. Mēs zinājām, ka viņam tas netīk: nevis apsveikumi, bet pieaugošo gadu apzināšana. Skatīdamies patiesībai acīs daudz nesaudzīgāk nekā mēs, šai ziņā viņš bija māņticīgs un jau kopš jaunības pūta miglu — slepus nometa sev pāris gadiņus nost, jo vairāk tāpēc, ka tam bija iemesls — neprecizitāte dzimšanas apliecībā. Bet vaina jau nebija neprecizitātē. Gluži vienkārši viņš māņticīgi baidījās — it īpaši ar gadiem — no šiem arvien neatlaidīgāk augošajiem skaitļiem; vispār viņš asāk nekā citi izjuta laiku: pāreju no viena laika posma otrā, pabeigtību, kaut kāda dzīves perioda nobeigumu, tās robežu noteiktību, reālu savas dzīves — varbūt jau tuvo — beigu apjautu. Par nāvi viņš runāja mierīgi, neredzēdams vai arī izlikdamies neredzam tajā traģēdiju... Tikai viena nāve viņu satrieca uz mūžu. Viņš nevēlējās iepriekš zināt savu nākamību.

Reiz studentu gados Rostovā, kur mēs aizkļuvām no Gremjačenskas rajona, no savas pirmās prakses, aizņēmāmies no dzelzceļa tehnikuma audzēkņiem braukšanas apliecības. Mēs trakoti smējāmies, tāpēc ka no viņu apliecībām mums visiem nu bija jauni un ļoti dīvaini uzvārdi, es biju — Speranskis, Saša — Papa-Lazaridi, bet Borja — B. Hercs. Mēs tūlīt viņu nokristījām par Bobu Hercu. Vēl ilgi pēc tam saucām viņu šajā vārdā. Un tur vilcienā mūs ielenca agresīvas un uzbāzīgas Rostovas čigānietes.

— Dod roku, mīļais, pazīlēšu.

Viņas zīlēja neilgi, izteikdamas ātrus slēdzienus par panākumiem dzīvē, mīlestībā, precībās, par mūža ilgumu. Visiem kopumā iznāca diezgan labi. It īpaši mī-

lestībā. Bet Borjam it sevišķi. Viņam trāpījās izcili laimīgs liktenis.

Bet jauniņā čigāniete ar mazliet nekaunīgām, šaudīgām un, kā mums likās, neparasti gaišredzīgām acīm, pasvārstījusi Borjas plaukstu kā ārsts un uzskaitījusi visas veiksmes, kas viņu gaida, piepeši vieglā izbrīnā sastomījās un sastomījusies, vēlreiz neizpratnē apskatījusi viņa delnu, teica:

— Dzīvības līnija ...

— Kas ir? — Borja satraukts pajautāja.

— Nekas, — atteica čigāniete. — Dzīvo un nebēdā neko, nopelni sev skanošo, līksmojies un nedomā ne par ko... Pasteidzies, mīļaisl

Borja negribēja viņai pat monētu dot. Tikai kad viņa tā sabozās, ka šķita’, līdz galam neizteiktā vietā paspruks tāds pareģojums, no kura mūsu nabaga draugam nebūs ne miega, ne miera, viņš atmeta čigānietei monētu.

Tomēr viņš bija apjucis un satraukts ilgāku laiku. Veltīgi mēs viņu pārliecinājām, ka čigāniete pabaidīja drošības labad, noprata, ka var nesamaksāt par zīlēšanu, zina viņa vājību, ka viņam netīk kaisīt naudu vējā, ir mazliet skopulīgs.

Tomēr tas viņu nenomierināja. No tā laika, cik es zinu, viņš nepakļāva savu likteni nekādām apšaubāmām prognozēm, un pat mežā, kad negaidot savā skaidrajā balsī vienaldzīgi un monotoni sāka kūkot dzeguze, — viņš ar nolūku runāja skaļi un smējās, lai tikai apklusinātu putnu, lai nedzirdētu, viņš nevarēja ciest šo skaitīšanu.

Un šodien, vilkdami ārā dāvanu, mēs neminējām dāvināšanas iemeslu, itin kā ar pudelēm un sēnēm galds būtu apkrauts tāpat vien.

Un galds bija skaists. Šķīvji ar pīrāgiem, caur iesprāgušajiem sāniem rēgojas spuraini kāposti — iedzelteni no olām, citi pīrāgi bija ar sēņu pildījumu — miņa no šejienes sēņošanas, miņa no Borjas sēņotāja azarta, viņš spaiņiem stiepa tās mājās — un ne jau aiz mant-kāres, bet aiz mīlestības uz mākslu.

No fabrikas ražojumiem, šķiet, uz galda bija vienīgi degvīns, viss cits bija pašu gatavots: sālījumi, kaitējumi, vārījumi un ne jau no sava dārza *— tāda viņiem nebija —, bet no apkārtējiem mežiem, zemes veltes, — tas bija dedzīga sēņotāja, makšķernieka, precēta cilvēka

galds, kam sieva prot gatavot garšīgus ēdienus un var likt ciemiņiem galdā brīnuin labus pelmeņus, kuri gatavoti pēc visiem noteikumiem un drusciņ savā gaumē. Nekur es nebiju ēdis tik lieliskus pelmeņus.

Viņa iznāca sasveicināties un laipni uzsmaidīja: — Sen neredzēti ciemiņi, laikam ce|u pie mums esat aizmirsuši. — Pārmetoši paskatījās uz mani: — Nav tā kā senāk..» Ak, puiši, puiši.

Un sveicienam pacēla baltiem miltiem novārtīto roku. Pēc tam atkal atgriezās virtuvē, es viņu vēroju: pirksti atkal sāka darboties, gandrīz vai automātiski salocīdami plānās mīklas plāksnītes, tās viegli un veikli piepildot ar kaut ko smaržīgu un siltu un šim bezformas maisījumam piešķirot vienīgo pareizo formu, — it kā sīki, balti gulbīši, piespieduši kaklus pie muguras, izpeldēja un kārtojās rindā.

Es skatījos uz to ar sajūsmu. Ikviena prasme kādā savā stadijā kļūst par mākslu un rada manī sajūsmu.

Es reiz biju kādā arābu zemē un stāvēju pie ielu pārdevēja letes. Pārdevējs apcepa gaļu, nogriezdams taukus. Es noraudzījos, kā strādā viņa smalkie, iedegušie, drusku netīrie pirksti, kā tie ar milzīgu nazi apgriež un it kā nopulē gaļas gabalu. Man neieteica ēst pie ielu tirgotājiem, bet bija tik skaisti, ka es riskēju.

Par šo mākslu es biju gatavs samaksāt ar veselību, ar ko vien vēlaties. Tā nebija ēdiena gatavošana, tas bija kas cits — daudz svarīgāks, tuvāks pilnībai. Ka-lab, kā vārdā? Lai, acumirklī apdedzinot lūpas, sakošļājot ar zobiem, sātīgi paēstu... Ielu tirgonis par to nedomāja. Tieši tā rīkoties viņam bija nepieciešami, tā tika darīts gadu simteņiem. Tā bija skaisti, tāds bija rituāls.

Lai nu rituāls, kur rituāls, bet mēs pēc ceļa bijām izsalkuši, un šis ar lentīti nenorobežotais galds, klāts apskatīšanai, klusās dabas galds, jau sāka mūs mazliet nomākt, un bez visa tā vēl mēs kārojām tvert kausu.

— Tūliņ, tūliņ, vēl mazu brītiņu, — Jekaterina Iva-novna smaidīja.

Viņa pašlaik izskatījās ļoti omulīga, pat jauka savā priekšautā, plāns, melns svīteris darīja mazākus viņas vīrišķīgi platos plecus.

Nez kāpēc mēs viņu — Jekaterinu Ivanovnu, mūsu drauga sievu — allaž saucām vārdā un tēvvārdā. Un ne jau joka pēc. Iespējams, ka reiz pašā sākumā tas tika izrunāts ar ironisku nokrāsu, bet tagad it nemaz ne.

Viņa nekādā ziņā nebija veca, taču nebija arī Katja. Kaut kas mums liedza arī pa jokam pārkāpt šo robežu.

Patlaban viņa bija laipna un priecājās par mums, un, kā redzams, bija mūs gaidījusi.

Pagājušajos laikos viņa mūs nemaz tā nesagaidīja, nekad nepūlējās slēpt vēsumu, nepatiku.

Tas bija grūts laiks Borjas dzīvē. Viņam neveicās darbs — tā bija kā slimība —, un tad viņš kjuva svešs, rupjš, drūms, starp mums izauga siena. Un tieši tai laikā viņam sākās kuņģa čūlas lēkmes, seja kļuva pelēka, viņš centās slēpt savas ciešanas, un līdzjūtības parādīšana viņā izraisīja slēptu niknumu.

Acīmredzot šā iemesla dēļ viņa pret mums izturējās tik piesardzīgi un, jādomā, ne tikai pret mums.

Taču, kad es atbraucu uz šejieni un gandrīz vai ar varu aizvilku Borju uz vietējiem ezeriem zīmēt etīdes, un, nāvīgi un bīstami pārsalis, saslimu ar abpusēju plaušu karsoni, viņa mani kopa kā mazu bērnu — bez kurnēšanas, klusēdama, ar neparastu prasmi lika bankas, kategoriski aizliedza zvanīt uz Maskavu un biedēt manus tuviniekus.

Un nu beidzot Saša piecēlās ar glāzi rokās, sāka runāt kaut ko garu un mazdrusciņ mākslotu, glāzītes ar aukstu degvīnu stinga mūsu rokās, skanēja viņa monotonā balss: — Mēs ticam, ka tu būsi laimīgs, bagāts un slavens.

Kaut gan laimīgs tu esi arī tagad... — viņš piebilda un paskatījās uz Jekaterinu Ivanovnu, kas pietvīka no viņa skatiena (viņa neprata slēpt savas jūtas ne labos, ne’sliktos brīžos). — Dzīvo ar tādu uzticīgu, labu, — viņš atkal zīmīgi paskatījās uz viņu, — ... un skaistu sievu...

Viņa nolaida acis, tumši nosarka, kaut kas neizskaužami bērnišķīgs reizēm izpaudās šajā vairs ne gluži jaunajā sievietē.

— Mēs zinām, ka tu būsi bagāts un daži muzeji vai kausies tavu darbu dēļ. — (Te nu Borja saviebās. Pēdējā laikā viņš ļoti jūtīgi izturējās pret šo tēmu.) — Var sacīt, — Saša turpināja, — kam vajag, tas arī tagad pazīst Borju Ņikitinu, kam nevajag, tas pazīs vēlāk. Un tāpēc — urrā!

Pēc draudzīgā uzsauciena labi derēja aukstais degvīns, vairs negribējās runāt, kūpēja un izsīka slavējamie Sibīrijas pelmeņi.

Viss ritēja labi un jauki, tikai laiku pa laikam Borja paskatījās uz durvīm un rauca pieri.

Trūka vēl viena cilvēka, kura klātbūtne šeit bija obligāta. Trūka Jegora — Borisa skolnieka.

Borisam viņš bija ne tikvien savs cilvēks mājās, bet tā kā dēls. Precīzāk — audžudēls, jo Jegoram bija īstais tēvs.

Beidzot viņš ienāca — aizelsies, ar tramīgu izteiksmi samulsušajās acīs. Šķita, ka viņš ilgi bēdzis no kaut kā un beidzot ticis līdz mājām.

Borja gāja viņam pretī, novilka jaciņu; saspringums un tramīgā acu izteiksme nozuda, Jegors mūs pazina un mūsu klātbūtnē jutās brīvi.

Uzbudinājums izgaisa arī Borjam un viņa sievai, mēs tukšojām glāzes un nodevāmies atmiņām. Nez kāpēc ienāca prātā Sunumi restorāniņš «Riča», mūsu dīvainā avantūra: mēs aizgājām nesamaksājuši. Kaut gan — kāda tur «aiziešana».

Pa atvērtu logu mēs izlēcām no diezgan augsta pirmā stāva. Pirmais lēca Saša — visneveiklākais, šūpodamies viņš stāvēja uz palodzes, iekams uzdrošinājās, tad lēcu es, un tad pārsteigtās zāles acu priekšā «līdaciņā» izlēca Borja.

Izklaidus bēgām parka piķa melnajā tumsā, dzirdējām vajātāju kliedzienus, pēc tam ausīs griezās milicijas svilpes treļļi, kas kļuva aizvien stiprāki un skanēja aizvien tuvāk. Un tad mēs viens otru pazaudējām.

Kādēļ tas mums bija vajadzīgs? Šis bērnišķīgi huligāniskais avantūrisms? Kur rodas šī nedzirdēti stulbā drosme? (Gandrīz pilsētas centrā trijatā izlēcām pa restorāna logu.)

Redzams, ne tikai kāre uz dēkām vai pirmatnējā dziņa uz nerātnībām bija šī incidenta cēlonis.

Droši vien arī aizvainotais lepnums. Kā tad mēs atnācām: trīs studenti kovbojkreklos, jau no pirmā acu uzmetiena skaidrs, ka bez naudas. Oficiants mūs nicināja, skatījās no augšas kā uz otrās šķiras cilvēkiem, apkalpoja nevērīgi.

Un patiešām — glītos, baltos uzvalkos ģērbtās, turīgās publikas vidū, blakus šaurās bikšelēs tērptiem dēliņiem, kas ieradušies tērēt vecāku naudu, līdzās tirdznie-čības darbiniekiem, kas tā mīlēja šo pilsētu un atpūtās no ziemas darbiem, starp tirgus dūžiem, kas tik rūpīgi noskaita sīknaudu tirgū, bet šeit izsviež simtniekus, — mēs bijām nelaimīgi, nožēlojami nabagi, kas pelnījuši ubadzīgus salātus ar nemazgātiem, zemes piciņām aplipušiem tomātiem.

Un tad mēs arī nolēmām atriebties par nicinājumu.

Brīnišķīgas atmiņas, brīnišķīgs, reibinošs vakars.

Zem kājām ripojošs olis, naksnīgās pludmales tumsa. Bēgšana, trauksme, atgadījums, jaunības nebēdnība, visatļautības sajūta, ceļš pa ļaužu tukšo Besļedskas šoseju, avota ūdens dzestrums, uz pakalna pienbalti vizošā māja, kur mēs divatā ar Borju īrējām istabu (Saša dzīvoja pilsētā pie radiem) ...

Mēs ieejam šajā snaudošajā mājā, aizveram durvis; novilkuši apavus, basām kājām ejam uz savām saliekamajām gultām.

Līdz šim brīdim atmiņās viss ir labi.

Bet vēl solis — dziļāk tai pašā mājā, vēl viens sen aizdunējušā jaunības laika atspulgs — un Borjas sievas seja kļūst neskaidra. Viņa attālinās no mums, no mūsu atmiņām, no mūsu pagātnes.

Jā, vēl daži soļi, un mēs atrastos bīstamā zonā, augstsprieguma joslā, kas sadedzina mūsu kopīgo atmiņu prieku.

Es skatos uz sienu.

Tur karājas Borjas uzmetums, tušas zīmējums: jaunas sievietes seja. Ar vienu vilcienu atveidotas iegarenas acis, tumšie mati, maigais, tievais kakls.

Es atcerējos šo seju. Man tā bija citāda. Es to arī uzzīmēju citādu. Tā it kā izstaroja tālu gaismu jau no cita — sen pamesta krasta...

Jaunas sievietes, Borisa sievas, viņa tā arī nedzimušā bērna mātes seja.

Tā bija mūsu pirmā — tā saucamā radošā darba prakse Voroņežas apgabala Gremjačejes ciemā. Mūs piekomandēja rajona laikrakstam «Komunisma Ceļš» un no turienes norīkoja uz laukkopības iecirkni veidot sienasavīzcs, aģitlapinas, zīmēt pirmrindnieku portretus un karikatūras par atpalikušajiem. No «radošās nodarbes» brīvajā laikā mēs naski rāvāmies dažādos sīkos palīgdarbos.

Dzīvojām lieliski, mitekli īrējām pie pakurlās Aņis-kas, cēlāmies reizē ar sauli, līdz pusdienai cepinājāmies uz lauka. Borja laukos jutās lieliski un negribēja nemaz no turienes braukt projām; arī mums neklājās slikti, kamēr nebija noticis mazs starpgadījums — principā smieklīgs ārkārtējs notikums —, kas gandrīz pārvērtās nopietnās nepatikšanās.

Noformējot sienasavīzi, mēs uzzīmējām «šaržu», kā to nosauca mūsu brigadieris Pjotrs Nilovičs Jevdoki-movs; «šaržs» par aktuālu, pašas dzīves radītu tēmu. Mēs attēlojām (šai žanrā mēs strādājām visi kopīgi kā Kukriniksi) nožēlojamu puisi, kas nedroši stāv pie salūzušas pļaujmašīnas. No zīmējuma bija skaidrs, ka viņš ir nepraša, neprot apieties ar tehniku. Mūsu varonis izskatījās apjucis un nejēdzīgs.

Ilgi mēs gudrojām arī parakstu: prātā nāca dažādi vāji, neizteiksmīgi nosaukumi kā, piemēram, «Pusaudzis ar mašīnu», «Lempis kuļamvietā», un beidzot sajūsmā par savu atjautību un aforistisko precizitāti mēs sacerējām rīmi:

Ar sliktu darbu neizpelnies nievu,

Apejies ar mašīnu kā ar svešu sievul^1

Tādu aģitlapiņu arī izkārām.

Tāda tā arī karājās pāris dienu.

Vieni, pārslīdējuši tai ar acīm, nosmaidīja, otri izlasīja pavisam vienaldzīgi, jo tādām lapelēm nekādu nozīmi nepiešķīra, trešie nelasīja nemaz. Un tā nu pla-kātiņš karājās un karājās laukkopības iecirknī, pamazām dzeltēdams un apputēdams.

Un pēkšņi: še tev. Aicina pie kolhoza priekšsēdētāja.

Mēs ar viņu jau bijām pazīstami. Pirmajā dienā, kad mēs kolhoza kantorī noformējām dokumentus, mums teica, ka priekšsēdētājs gribot iepazīties. Viņš mūs pieņēma ļoti laipni, izturējās uzmanīgi, lai gan arī bez mums viņam darba bija pāri galvai un mēs viņam bijām tikai liekas rūpes, ja ne slogs.

Vai nu viņš interesējās par mākslu, vai vispār bija ārkārtīgi iejūtīgs pret cilvēkiem, bet runāja ilgi: apvaicājās, kā esam iekārtojušies, kur dzīvojam, deva padomu, uz kādām brigādēm braukt, un piebilda, ka «jauni radoši spēki viņa saimniecībā katrā ziņā būs noderīgi».

Un nu mēs atkal esam viņa priekšā, viņa kabinetā. Viņš it kā arī šoreiz ir laipns, interesējas par mūsu dzīvi, mūsu radošo darbu. Tomēr tāda kā ēna pārslīd pār viņa sārto seju ar platajiem vaigukauliem.

Bet kabineta stūrī uz čīkstoša dīvāniņa, kas atgādina nobrauktu tarantasu, trinas kāds pilsētnieciska izskata biedrs ar žokejcepuri galvā un ar gauži nopietnu sejas izteiksmi aplūko mūsu plakātiņu.

Pēc tam, nolicis to malā, viņš, it kā nezinātu, no kurienes mēs esam, no kādas augstskolas, kāda kursa, pieprasa uzrādīt komandējuma apliecības. Skats viņam nopietns. Un šķiet, ka mūsu priekšsēdētājam ir neērti, tikai nav saprotams, kura dēļ: mūsu vai viņa.

Tad minētais biedrs noliek mūsu apliecības, skatās uz mums uzmanīgi un jautā:

— Kurš tad sacerēja šo tekstu?

— Mēs visi, — saka Borja, — mēs visu darām kolektīvi.

— Tātad kolektīvi, — saka šis cilvēks un kaut ko atzīmē uz papīra.

— Un kas tad ir, — iejaucos es, — ko mēs tur tādu sevišķu esam uzrakstījuši? Temats, var sacīt, ņemts no dzīves.

— No kura dzīves? — paceļ balsi šis cilvēks. — Un kas tas par teicienu — «...kā ar svešu sievu»? Redzējies tikai: «kā ar svešu sievu»! — Viņš raugās uz priekšsēdētāju. — Tieša necieņa pret sievieti un vispār pret visu mūsu kolhoza dzīvi. Lauksaimniecības tehniku salīdzināt ar svešu sievu. — Viņš ievelk elpu un kā iepriekš, neskatīdamies uz mums, pacēlis balsi, turpina: — Jūs esat no mākslas augstskolas, bet kādu paraugu cilvēkiem rādāt? Te jums nav nekāds cirks. Es personiski par to ziņošu rajonā, lai jūsu institūtā tiek galā ar jūsu mākslas darbiem.

Priekšsēdētājs, brīdi klusējis, it kā rezumēdams sacīja: — Vispār zēni palīdz kolhozniekiem, strādā ar prātu, palīdz rajona laikrakstam, bet šajā gadījumā nav izpratuši... Nav pieredzes.

— Mēs vēl paskatīsimies, kā viņi palīdz. Vajadzēs pārbaudīt.

Likās, viss ir norimis, var iet prom, bet tad Borja nenocietās.

— Ko tad jūs pārbaudīsiet?

— Viņš jau nedomā to darīt, — mierinādams teica priekšsēdētājs. — Kas tur ko pārbaudīt. Tāpat vien jūs pārlaboja, turpmāk ņemiet to vērā. Taisiet jaunu plakātu ar tautai saprotamāku tekstu. Vai ne, Jegor Vasiļjevič? ... Arheologi arī te reiz bija uzzīmējuši ne to, ko vajag. Un kas par to? Uzzīmēja, bet pēc tam pārzīmēja.

— Vorošilova vārdā nosauktais kolhozs mūsu rajonā ir īpašā godā, — jau nomierinādamies teica cilvēks ar žokejcepuri. Viņa bālā, slimīgā seja kļuva iesārta. — Par šo kolhozu rakstīja Maskavā — žurnālā «Ogo-ņok». Pie mums ļaudis saprot vārda spēku... Ar to vārda spēku... vajag, vai ziniet... mums pašlaik sabiedriskajā dzīvē nav īstais brīdis, lai ar niekiem nodarbotos. Šeit vēl priekšsēdētājs tāds liberāls. Cits būtu...

— Nu būs jau labi, Jegorič, uzskatīsim, ka puiši ir brīvi, lai turpina radošo darbu.

Mēs atvadījāmies un izgājām ārā.

Tā mēs satikām savā mūžā pirmo pāraudzinātāju.

Vēl mēnesi mēs pabijām Vorošilova vārdā nosauktajā kolhozā, tagad mūsu zīmējumi bija bez tekstiem; priekšsēdētājs, mūs saticis, smaidīja: mēs uztaisījām māksliniecisku diagrammu viņa kabinetam, — darbs gāja uz beigām, un bija laiks braukt projām.

Pēdējā vakarā mēs staigājām pa ciemu līdz vēlai stundai; cenzdamies neizbiedēt mūsu saimnieci, iegājām mājā, gaismas strēlē bija redzama dievmāte, balsnīja sarkaniem diegiem izšūts dvielis.

Gultā sakustējās mūsu saimniece Aņiska — negulēja. Nerunīga, no skata drūmīga — pret mums viņa izturējās kā māte. Cēlās augšā jau pirms ausmas, tumsā, centās mūs nemodināt, dienā atstāja pienu.

Vīrs viņu bija pametis un aizgājis uz kaimiņu ciemu pie citas sievietes. Bērni jau pieauguši un strādāja pilsētā.

Dažreiz vīrs atnāca un neļāva mums gulēt, dzērumā skrabinājās, gaudās, lūdzās, lai ielaiž, bet viņa nelaida. Gulēja, elpu aizturējusi — ne kustības, ne skaņas, it kā viņas nemaz nebūtu.

Viņš lamājās — sākumā nikni, pēc tam skumīgi — un tad aizgāja.

Viņa gulēja tik klusi, ka kļuva neomulīgi. Nez vai vēl dzīva?

Es redzēju, ka viņa nemaz neguļ, bet sagumusi sēž uz gultas, seju noliekusi, un viegli šūpo sirmo galvu.

Virs augstās gultas karājās palielināta viņu kāzu fotogrāfija.

Viņa un Fjodors — vēl karavīra blūzē, 1946. gads.

Kad posāmies projām, viņa sadabūja pašdarītu vīnu, droši vien šis ķiršu uzlējums jau sen stāvēja pagrabā, vīns bija garšīgs, redzams, ka viņas Fjodors labi prata vīnu raudzēt. Izdzērām pa glāzītei un atsveicinājāmies.

Ar savām mantām mēs aizgājām uz lauku ce|a notvert garāmbraucošu mašīnu un atskatoties redzējām, ka Aņiska stāv pie zemā, pītā žoga.

Mēs jau bijām aizgājuši tālu, un arvien tālāk atvirzījās garais, plakanais augums, tas it kā peldēja, tik tikko melnēja nesaudzīgajā dienas dūmakā. Vienu reizi man pat šķita, ka viņa pacēla roku: vai nu atvadoties pamāja, vai arī svētīja pirms tālā ceļa.

Nāk prātā, ka mēs vēl ilgi mētājāmies pa ciemiem, palikām dažas dienas, pārnakšņojām. Mūsu zīmējumi, protams, nevienam nebija vajadzīgi, bet rokas gan: savākt, aizvest sienu ... Sājos viesmīlīgajos, turīgajos Vo-roņežas ciemos mēs visi jutāmies brīvi, ne tikai Borja, kas bija laukos uzaudzis, bet arī es un Saša.

Man bija tāda sajūta, it kā es jau te kādreiz būtu bijis, ka esmu gulējis uz šiem dienā sasilušajiem salmiem, saliecies deviņos līkumos zem puskažociņa vai saplīsušas vatētas segas, ka ir jau bijušas šīs dzestrās, iesārtās rītausmas ar asu un siltu lapotņu, zemes un mitekļa smārdu, ar pirmajām cilvēku balsīm, ar nezin no kurienes izlēkušām vistām.

Savāda gan ir šī dzīves senas pazīstamības sajūta, dzīves, kuru tu neesi dzīvojis, kaut gan varbūt vienīgi kara laikā Sibīrijas sādžā Ivanovkā, kur vecmāmiņa mani aizveda pēc smagas slimības, bija kaut kas līdzīgs. Atminos, ka viņa tēva lietas mainīja pret pienu. Un es,_ slims būdams, to dzēru tikko slauktu, saldenu, sākumā netīkamu, vēlāk pierastu, nepieciešamu, dzēru tā, lai neviena siltā lāsīte neizlītu, neietu zudumā.

Un var būt, ka ne jau šī senā bērnu gadu īstenība radīja šo sajūtu, bet no tāltālas sentēvu dzīves nāca šī zeme, šis silti skābenais aitādas smārds, šis vējiņš, kas it kā vēdīja no grumbuļainās liepas lapotnes, un šī? rīta debesis, kas caur lapotnes spraugām tapa aizvien gaišākas un cēlās aizvien augstāk.

Katru rītu es pamodos ar slepenu cerību. Uz ko? Uz to, kas būs, noteikti j ā b ū t kaut kam ļoti svarīgam, vienreizējam, kas pārmainīs visu dzīvi.

Bet vai kaut kas bija? Ja nu jāatceras, kā pienākas, tad varbūt būtiska bija tikai šī cerēšana — ar katru dienu, ar katru pirmo gaismas atspīdumu, ar apziņas ieslēgšanos no rīta, ar to mirkli, kad jūties atdzīvojies, domāt spējīgs.

Un šī cerēšana toreiz varbūt arī bija pats galvenais.

Vakaros Borjas vadībā mēs gājām «šīberēt». Tajos apvidos tieši tā sauca dejas harmoniku pavadījumā.

Nesen kā bija beigusies patafonu ēra. Bija sācies ra-diolu laiks. Taču šīs dārdošās radiolas ar vienu vai divām apnikušām platēm drīz noklusa, un iepretī vecajam klubam uz nomīdīta laukuma sākās «šīberēšana». Puišu bija krietni mazāk. Viņi bija aizgājuši karadienestā vai uz pilsētu. Pārējie pārsvarā bija gadus piecpadsmit sešpadsmit veci puišeļi. Tāpēc mums, atbraukušajiem ciemiņiem, nebija konkurentu.

Borja apskatījies uzlūdza pašu acīgāko un pašu labāko. Pēc tam arī mēs sākām dejot.

Atceros glītu meiteni Vaļu, viņa visu laiku vaicāja, vērdamās manī: «Jūs tā uzskatāt?»

Nav vairs prātā, ko es tur uzskatīju, tikai atminos, ka viņa bija smuidra, zaļoksna, runāja stiepti un nevarēju tikt gudrs, kad viņa joko, kad runā nopietni.

Un, kad es viņu noskūpstīju, viņa nerāvās prom, nepretojās, tikai piebilda: — Vai jūs ar visām tā?

— Nē, — biju izbrīnījies. — Kādēļ ar visām? — Un tūdaļ, viņu ķircinādams, piemetināju: — Varbūt arī ar visām.

— Un skaitās mākslinieks, — viņa noteica.

Mēs pastaigājāmies līdz vēlai naktij, viņa brīžam baidījās, brīžam kļuva droša, es viņu, viegli atbalstīdams, vadīju līdz upei un tur uz dzestras zemes apskāvu, juzdams arvien nemierīgāku elpu, apbrīnojami svaigas un pieļāvīgas lūpas; bet tas ātri beidzās: viņa strauji, negaidīti izrāvās un bēga projām, es viņu panācu, un mēs klusēdami gājām iepakaļ divām skumīgām ēnām, kas kļuva arvien garākas.

Līdz pašai mājai viņa neļāva pavadīt. Paskatījās nopietni, pat bargi:

— Jūs taču rīt aizbrauksiet, bet mums šeit jādzīvo.

Kā viņa varēja nojaust, ka tieši rīt mēs taisāmies braukt projām?

Bet aizbraukt negribējās... Kaut varētu palikt te dienu vai nedēļu. Varbūt gadu. Uz visiem laikiem.

Tomēr jābrauc tālāk — un nekādu «uz visiem laikiem». Tikai atvadīšanās ir uz visiem laikiem, visa dzīve ir tādu mazu atvadu, mazu «uz visiem laikiem» virkne.

Un vēl atceros, kā viņa man sniedza roku, kā pasmaidīja un pēkšņi starojošām acīm un ar nebēdnigi mirdzošu sejas izteiksmi spēcīgā, vēlīnās nakts dēļ apvaldītā balsī nodziedāja vietējo častušku:

— Mīļais mani pavadīja

Līdz pat tiltam — riets bij* rēns,

Bet es viņam pasacīju:

«Ko nu āksties, pērtiķēn?»*

Nākamajā dienā iesēdāmies garāmbraucošā kravas mašīnā, nometām savas mugursomas un laidām tālāk.

Un tomēr cik daudzreiz tiku atcerējies šo meiteni un domājis, ka atgriezīšos tai ciemā, ka varbūt garāmejot liktenis iemetīs; neatgriezos, neiemeta. Nekas jau nebija palicis tai ciemā, nekas arī nebija bijis, taču kaut kas vilktin vilka uz turieni.

Vienīgi vārdi «uz visiem laikiem» acīmredzot palika negrozāmi.

No Novije Lišķiem mēs aizkļuvām līdz Rostovai, tur padzīvojām divas dienas un nolēmām no turienes aizšaut uz dienvidiem. Līdz mācību sākumam vēl bija atlicis mēnesis.

Pasažieru vilciens pieturās stāvēja ilgāku laiku. Tu-apsē visi izlēca un drudžainā steigā, aizmirsuši pat novilkt sporta kreklus, metās jūrā.

Man tā nepatika, un es nemaz neizkāpu no vagona. Manai pirmajai saskarei .ar jūru jābūt citādai, pārāk ilgi es to biju gaidījis un kaut kur pat lasījis: «Tarn, kas pirmo reizi redz jūru, atklājas puse dvēseles.»

Un tālab jau pēc ierašanās Batumi es nogaidīju, kamēr mani draugi iemieg drēgnajā istabelē, kas tik maz līdzinājās dzīvojamai telpai, jo bija salta kā akmens, šaura Kā niša klintī, ar initrenēm un milzīgiem tarakāniem. Pat mūs, kas bija ar mieru paciest jebkuru neērtību, kas ar prieku pieņēma katru ačgārnību, kam mīļš bija klejojumu gars un kas viegli maksāja šo

\

neapzināto jaunības maksu, — pat mūs pārsteidza šī istabele.

Viņi aizmiga, bet es izsteidzos ārā un skrēju pa Šaurām ieliņām garām baltām vienstāva mājām. Tolaik yēl bija maz tādu divstāvu gruzīnu māju ar ārējām kāpnēm uz otro stāvu un garāžām.

Tā laika mājiņas bija stipras, vienstavīgas, neatradas daudz tādu māju, pie kurām stāvēja lielām pelēm līdzīgās pobedas. Visu to es ievēroju garāmskrienot, jauna realitāte, sveša īstenība raisīja izbrīnu, iespiedās apziņā, it kā mehāniski fiksējās.

Tomēr galvenais, ko jutu un kas lika straujāk pukstēt sirdij, bija varenā elpa, kas tuvojās un piederēja kaut kam milzīgam un dzīvam.

Beidzot es ieraudzīju viņu.

Plosījās vētra. Kaut gan, nodomāju, tieši tā arī vajadzētu runāt un domāt par jūru: «Jūrā plosījās vētra.» Pie krasta tā uzmutuļoja un vēlās, līda pie kājām. Pārsteidza plašums un smārds. Aicinošs un reizē liktenīgs vēriens: ieej — un tur paliksi. Un smārds — iesāļš, brī-numsvaigs — kairina balseni un nāsis. Un ar to nesavienojamā, gandrīz tukšā krasta ikdiena, daži kaili ķermeņi, kāds aizmidzis pārītis izskatījās kā divas kopā salipušas sviestmaizes; neviens nepeldējās, laiski sauļojās novakara saulē.

Vēlāk institūta nodarbībās mēs zīmējām ainavas — jūras etīdes.

Meistars sacīja: mēģiniet atveidot dzīvo dabu, neko-pējiet, papūlieties man parādīt tās būtību, atcerieties to, ko redzējāt, bet zīmējiet tādu, kādu izjutāt. Ik reizi jūra man iznāca liktenīga, anticilvēciska.

Mežs rādījās kaut kādā ziņā saistīts ar cilvēku, bet jūra bija gatava paņemt cilvēka dzīvību vienmēr, jebkurā mirklī, tās tikumā un skaistumā es redzēju traģismu.

Nezinu, ar ko tas manī bija sācies — vai ar zēnu, kurš tovasar katru dienu kopā ar mums peldējās un noslīka? Pēc vairākām dienām viņu atrada un izvilka.

— Nu un kas tad ir? — Meistars man sacīja. — Jā, noslīkst un mežā, sniegā, nosalst, vai tādēļ sniegs jāattēlo kā cilvēkam naidīgs? Tā nedrīkst uztvert dabu. Gleznotājs nedrīkst to redzēt tā. Cilvēks iznīcina cilvēku, bet daba neiznīcina, tā tikai atkal ņem pie sevis.

Droši vien es viņam noticēju, lai gan vēlāk redzēju, kā daba iznicina, kad biju iekļuvis Taškentas zemestrīcē, redzēju ne tikai jūras, bet arī zemes nodevību.

Pēc tās vasaras bezgala noņēmos ar jūras etīdēm, pūlēdamies savienot koši zilo un bāli zilo ar jūras traģisko raksturu, cenzdamies vienlaikus savienot harmoniju un katastrofu.

Marina — pat klasiskā — man šķita novecojusi.

Es tajā vienmēr saskatīju jūras efektu, nevis tās noslēpumaino jēgu.

Stundām ilgi es varēju stāvēt pie Konstebla meža etīdēm Ermitāžā vai pie Levitana, vai pat pie tagad nemodernā Siškina, taču mani atstāja vienaldzīgu Aiva-zovska gigantiskās feerijas vai Kuindži mēness efekti tintesmelnā tumsā.

Un, kā jau tas jaunībā allaž liekas, es biju pārliecināts, ka atklāšu savu jūru, kā to atklāju šodien, šajā tukšajā krastā.

Pa to laiku sakļā mani draugi bija noskuvušies un apsmidzināja viens otru ar indīgi smaržojošu odekolonu ...

Mūsu pirmais vakars dienvidu zemē jau satumsa logos, tas atnāca ar cikāžu čirkstēšanu un solīja kaut ko neizsakāmi brīnišķīgu, ko varēja tikai neskaidri nojaust.

Un tā nu notīrījušies un izgludinājušies mēs dodamies uz pilsētu, uz lielo vakara dzīvi. Tur tad ari notika tas, kas iepriekš tika aprakstīts, tas ir — aplaupīšana un bēgšana, bet, izsakoties vienkāršāk, bēgšana no restorāna, nesamaksājot tēriņu.

Borjā dīvainā kārtā sadzīvoja cieņa pret kārtību, pret likumu, paniskas bailes no soda — pat zinot, ka kontroles nebūs, — ar avantūrismu, ar nevēlēšanos pielāgoties vienalga kādiem, pēc viņa ieskata, netaisniem likumiem un kārtībai.

Tā, protestēdams pret oficiantu nekaunību, viņš gandrīz mūs noveda līdz kriminālatbildībai, līdz tādam pieticīgam soda mēram, kur ieslodzījumu apmaina pret labošanas darbiem dzīves vietā. Tad vēl nebija dekrēta par sīko huligānismu. Un tāpēc par «sīko» huligānismu sodīja tāpat ka par «lielo» huligānismu,

Viņa ierosmes dēļ tai vasarā mēs tikko neiekļuvām vēl lielākās nepatikšanās, nekā tas bija gadījumā ar sīko restorāna huligānismu. Vēlāk tam tika dots pat Sašas izdomāts nosaukums: «klusā daba no tomātu dzīves». Nosaukums tāds pajautrs, bet notikums pavisam citāds.

Netālu no mūsu sakļas dzīvoja večuks, vārdā Arčils. Viņš — kā lielākā daļa aisoru^2 — bija kurpnieks. Kara invalīds ar vienu aci — viņš mums stāstīja, ka uz laiku strādājot viens pats, bet agrāk strādājis kopā ar dēlu.

Mēs nekad netikām redzējuši šo dēlu. Tikai fotogrāfijās. No Arčiia istabā kārtīgi izlīmētiem kartona rāmīšiem lūkojās smaidoša pusaudža seja ar tumšām acīm un cirtainiem matiem.

Pusaudzis ar skolotāju tādu pašu tumsnēju, glītiņu vienaudžu barā — gluži kā sastinguši «putniņa» gaidās, kas nupat, nupat magnēzija uzliesmojuma gaismā izlidos no tumšās kastes, — ziņkāri skatas fotoaparāta.

Ar apbrīnojamu maigumu un lepnumu, gandrīz sajūsmā, it kā pats pirmo reizi redzētu vai arī būtu aizmirsis un nu no jauna atcerējies, aiz laimes par šīm atmiņām acis piemiedzis, Arčils gluži kā ekskursijas vadītājs muzejā mums rādīja:

— Lūk, paraugiet — tas ir trešajā klasē... Bet te — piektajā. Vai redzat, kāds? Bet tur viņš ir ar mammīti un tētiņu Batumi.

Eņģelim līdzīgs pusaudzis — tikai ar melnām cirtām’— jūras krastā pie balta paviljona starp jauno Arčilu — ar viņa pirāta saiti pār aci — un gaišā kleitā tērpto māti, kas skumīgi nolaidusi acis.

Par ko viņa tik noskumusi — laimīgā māte? Varbūt nojauš, ka šī ir pēdējā fotogrāfija, ka drīz vien nezin no kurienes uzbruks baiga, neārstējama slimība un viņa klusi un nemanāmi izies no fotogrāfijas kvadrātiņa, uz mūžu atstādama vīru un dēlu divatā.

Gruzīnu, abhāzu un aisoru ģimenēs lielākoties mēdz būt trīs četri un vairāk bērnu, bet šeit — tikai viens vienīgs Artjoms. Laikam tāpēc tik jauneklīgi un dzīvi mirdzēja no dzīves pagurušā, allaž ar divkāršu slodzi strādājošā Arčiia brūnā acs.

Viņš mūs pacienāja ar čaču, un mēs to dzērām viebdamies, apsvilinādamies, nemanāmi un laimīgi reibdami, tikai jaunībā tik laimīgi reibst. Sīs sīvās dziras uguni dzēsām ar lieliem tomātiem, kas bija tik gatavi, ka aiz mīkstuma un sulīguma sprāga pušu. Mēs dzērām, uzkodām un klausījāmies Arčila bezgalīgos stāstus par sava dēla bērnību, pusaudža gadiem un jaunību.

Par pieaugušo Artjomu un viņa pašreizējo dzīvi Arčils nez kāpēc runāja reti un nelabprāt, turklāt katrreiz savādāk. Te Artjoms atradās Rustavi, strādādams metalurģiskās rūpnīcas svelmainajos cehos, te negaidīti aizklejoja uz Sibīriju būvēt dzelzceļu, te Erevānā mācījās augstskolā, te stājās darba sardzē kopā ar Tkvarčelas kalnračiem, te vispār pagaisa nezin kurā malā un varbūt pat debess augstumos, no kurienes nekādas vēstules nepienāk, it kā viņš būtu izkusis vakara blīvajā gaisā, kļūdams par mirāžu.

Mūsu vienīgais un galvenais sarunu temats bija ideālais puisēns Artjoms — labākā pasaulē aizgājušās mātes bēdas un lepnums, vēl ar zemes dzīvi saistītā Arčila prieks un cerība.

Arčils runāja neskanīgā balsī, dzēra, bet nereiba; uzzinājis, ka mēs mācāmies mākslas augstskolā, viņš negaidīti kļuva līksms un sāka staigāt šurp un turp pa istabu, noslēpumaini mirdzinādams savu viltīgo aci.

Un pēkšņi kaut kur aiz skapja sadabūja dažas putekļiem klātās gleznas.

Klusās dabas ar tomātiem un sīpoliem. Ar baklažāniem un ķirbjiem, ar tomātiem un gurķiem. Visās klusajās dabās pastāvīgi bija tomāti.

Cačas apdullināti, no stāstiem par svēto Artjomu maķenīt zaudējuši jēgu, mēs skatījāmies uz šīm dārzeņu dzīrēm, slēpdami smieklus.

Pirmais atjēdzās Borja, viņa dedzīgie, ieplestie redzokļi ar negaidītu spēku atgrūdās no mūsu gurdajām, liekulīgajām acīm, it kā mēs būtu gulējuši, bet viņš gribējis mūs pamodināt. Viņš iekliedzās:

— Skatieties šurp — uz Šīm asinīm!

Un patiešām —- šķita, ka sārtie tomāti gluži vai asiņo; ja ieskatījās uzmanīgāk, tad tie bija un nebija līdzīgi īstiem tomātiem; ar savām dīvainajām, nelīdzenajām daivam, aprautajiem, zaļajiem kātiņiem, ne tirgus, ne dārza, ne ģipsī atlietie smagnējie teātra rekvizīti — tie nebija no «tomātu», bet no galīgi citas

sfēras, citas zonas, varbūt no debess parādībām, mazas saules, kas negaidīti pieņēmušas zemes tomātu izskatu.

Ari pārējais, ko bija veidojusi šī ota, ja labi ielūkojas, pārsteidza ar fantāzijas vērienu. Garie gurķi peldēja bļodā kā aerostati. Brīžiem spīdīgi un iesārti, tomēr biežāk — dedzinoši — ar savu durstīgo, smaragdzaļo, kārpaino mizu.

— Tas taču ir.,, velns zina kas, — Borja sajūsmināts murmināja. — Kaut ko tādu es vēl nekur neesmu redzējis.,. Kā tas tā iznāk, kā to var, tēvoci Arčil?

— Tā tik tāda blēņošanās vien ir, — slēpdams labpatiku, sacīja Arčils, ar svārku piedurkni norausdams putekļus no savām gleznām. — Stiepu uz tirgu, šur un tur, pārdevu par trīnīti... Ļaudis saka: «Kas tie par tomātiem, tie nemaz nelīdzinās tomātiem, kāpēc tādi nepareizi tomāti?» Bet es viņiem arī saku: «Kālab jums vajag tādus tomātus?» — Viņš paņēma no galda īstu tomātu- un rādīja mums. — Kādēļ jāzīmē tāds tomāts tāds jāēd, bet zīmēt tādu nevajag. Nelaiķe sieva rājās: «Ko- tu tur kleķerē, laiku tērē? Ej labāk uz skolu pie Artjoma, skolotāja atkal noraizējusies — tur kaut kas nav kārtībā.» Jā, — večuks Arčils noklusa un pēc brītiņa piebilda: — Pats sev zīmēju, saproti, ne jau tirgum... Kas man viņu trijnieks? Pats sev... Tikai kāda tur jēga. — Viņš īgni atmeta ar roku.

Drīz pēc tam viņš kaut kur aizbrauca. Atgriezās pēc desmit dienām — novājējis, vecāks kļuvis, it kā visas tās dienas, kamēr bija projām, būtu smagi slimojis. Viņš bija drūms, noraizējies, mūs ciemos neaicināja, arī uz darbu gandrīz negāja — viņa būdiņa Besļedskas šosejas malā stāvēja tukša.

Reiz viņš pasauca Borju — vienu pašu bez mums.

Un Borja uz ilgu laiku sāka nozust pie viņa, pārnāca vēlu, skaidrā un slābans.

Pēc dažām dienām Borja jautāja man — tieši man, nevis Sašam. Saša mums skaitījās pats godīgākais, un, iespējams, tāpēc Borja negribēja viņu pavedināt.

—r Vai negribi nopelnīt? Atnāc pie Arčila. Nodibināsim arteli, jā, un nauda jau nav pats galvenais, ir vērts roku pavingrināt, amatu izkopt.

Dienā es iegāju Arčila istabā. Arčils un Borja strādāja. Strādāja klusēdami, prasmīgi un ātri.

Es paskatījos uz viņu darbiem ar izbrīnu: kur bija palikuši asinssarkanie, ķēnišķie, mirdzošie, caurspīdīgie

aug|i? Uz audekliem bija uzmālētas tirgum domātas raibas klusās dabas: puķes, bumbieri, āboli, krūkas ar vīnu, — ķīmiska kartona pārpilnība.

—■ Kādēļ? — es vaicāju.

Neatskatīdamies Arčils uzbudināts izmeta:

— Kādēļ — tādēļ. Negribi — ej prom. — Un piebilda jau klusāk un mierīgāk: — Naudu vajag.

Mūsu saimniece bija gruzīniete, pavāre tūristu bāzē, un dažreiz uz kroņa rēķina mēs dabūjām tūristu kotletes, tūristu biezputru. Mēs bijām mūžīgi izsalkusi, kā mūžīgi zaļa ir subtropu augu valsts.

Viņa bija gruzīniete ar krievu asiņu piejaukumu, izmanīga, runāja krieviski bez akcenta un smēķēja. Viņa mūs labprāt ieredzēja tāpēc, ka bijām viņas meitas vienaudži, un, tā kā viņas meita Nora patlaban pie viņas nedzīvoja, tad nepiepildītās mātes jūtas prasīt prasījās kādu žēlot un aprūpēt.

Noru mēs nebijām ne reizi redzējuši, tomēr pazinām viņu visos veidošanās posmos. Dienvidniekiem labprāt patīk rādīt bērnu fotogrāfijas, viņi it sevišķi lepojas ar bērniem, un arī Beāte, tāpat kā tēvocis Arčils savu Artjomu, rādīja Noru skolā, brīvdienās, pionieru kori.

Divas trīs reizes pavīdēja kāda cilvēka — Noras tēva — foto, viņam bija īsi apgriezti mati; reiz mūsu saimniece pastāstīja, ka viņš ir vācietis — politiskais emigrants, kas ieradies Krievijā jau pirms kara un visu kara laiku pavadījis šeit.

Kur viņš ir tagad, mēs nevaicājām, varbūt cēla jaunu dzīvi Vācijas Demokrātiskajā Republikā, varbūt bija vēl kur citur ...

Svešu fotogrāfiju pasaule neko neatklāja. Tur vienlaikus apvienojās noslēpumainība un ikdienišķība. Uz laiku laikiem kļuvušas par kartona fotogrāfijām — mēmi lūkojās personas, kas palikušas kaut kur tālu iepakaļ citā dzīvē, bet Nora izspurdza no kartītes un parādījās.

Vakarā saimniece sarīkoja dzīres.

Izplatīdami reibinošu, asu smaržu, uz iesma vienmērīgi cepās aitas gaļas gabali, gurķi un tomāti bija Arčila kluso dabu cienīgi, gaisma ar akmeņiem izliktajā pagalmiņā bija iesarkana, omulīga, un visi satraukti darbojās ar gatavošanu, gāja, nesa, deva padomus.

Pati Nora — uzmanības centrs — nodibināja ar mums kā īrniekiem un kaimiņiem visvienkāršākās

attiecības, kurās bija tikko manāma iedzimtas un apvaldītas koķetības piedeva.

Nezinu, kāpēc, bet ikviens viņas — saimnieces meitas un neapšaubāmas skaistules, ar tik tikko tveramu austrumniecisku pievilkšanas spēku — žests, ikviena kustība mani atstūma. Lai cik savādi tas arī nebūtu, šajā skaistumā, kas pilnīgi sakrita ar mātes vērtējumiem, jau varēja uzminēt milzums īpašību, kuras apgrūtina vienlīdzīgu savstarpēju kontaktēšanos. Man šķita, ka viņa izrāda sevi: galvas pagrieziens uz tie-viņā, atkailinātā kakla, stipro, iedegušo roku elastīgās kustības, zemā balss, lēnā runa krūšu balsī, it kā vairoties no sastapšanās, tev garām Slīdošais pelēko acu žiglais skats, — tas Viss neapšaubāmi pievilcīgais — viņas pašas apjausts — varbūt drīzāk atstūma, kļuva par šķērsli patiesām, dabiskām attiecībām. Un es apzināti izgāju no viņas pievilkšanas zonas, no spēles, lai gan nekāda «spēle» vēl nemaz nedomāja sākties.

Tomēr tanī dzīves posmā jebkuras meitenes _— it īpaši tādas glītas, varbūt pat īsti skaistas — parādīšanās solīja kaut ko nevis banālu vai juteklisku, bet lielu, šeit vārdu «spēle» varēja nomainīt ar «likteni».

Un tā nu visi norūpējušies rosījās, tikai divi cilvēki likās mierīgi un nesatraucami: pati svinību vaininiece Nora un Borja.

Reiz es sadūros ar Noru, kas būrās virs iesma, ar profesionāla krodzinieka kustību viņa izkliedēja dūmus un pēkšņi pasmaidīja. Smaids man šķita vaicājošs un mazliet neaizsargāts. Es to izpratu apmēram tā: «Jā, es esmu šeit, savās mājās, manai atbraukšanai par godu cepas šašliks... Bet kas esat jūs? Gadījuma īrnieki? Nelūgti kavalieri? Ko es varu gaidīt no jums?»

Saprotams, gaidīt vajag tāpēc, ka ir skaidrs — ja viņa tāda ir ieradusies un trīs šitādi šakāļi ar tādu ka vienaldzīgu un reizē gandrīz pakalpīgu izskatu klenderē pa sētsvidu, bet paši iesāņus paraugās uz viņu un katrs domās jau atstumj otru, tad — jā gaida, kaut kas jāgaida.

Un viss mūžs taču ir tāda gaidīšana, varbūt gaidīšanā — ir dzīves jēga.

Taču es nepiedalījos šajā spēlē, jau laikus atkāpos, palaidis priekšā savus draugus, vispirms Borju, kas pašlaik stāvēja ar saspriegtiem vaigu muskuļiem, satumsušām, kvēlojošām acīm un kā apmāts nolūkojās uz viņu.

Ko viņš gaidīja? Vai kādu vārdu, žestu, varbūt vispārējas labsirdības un maiguma mirklī nejauši nolaupītu skūpstu vai kaut ko — vēl vilinošāku, svarīgāku tanī vecuma, tanī vakarā, tanī cikāžu zumēšanā un čirkstēšanā, kas līdzīga naksnīgam radioēteram,' tanīs pasaulīgajās vārda izšķilšanās gaidās.

Tas viss bija tikai daļiņas, sastāvdaļas no gaidīšanas, kas ieplūst Galvenās gaidīšanas okeānā.

Kas tā par mistiku, kas par Galveno gaidīšanu? Tā jau arī veidojas no ikviena saulaina mirkļa jaunībā, no tveicīga vakara, kas tomēr nebeidzas ar lietu; katra pamošanās, modušās apziņas pirmā biostrāva, ienākšana dienā — tā visa arī bija gaidīšana.

Nu ko tad galu galā gaidīja? Laimi? Nē, šis vārds man ir svešs un nekad nav bijis mīļš, tas iznirst kā zila tuša uz vatmaņpapīra no kņadas tematiskajos rīta raidījumos, kur pieaugušie zālē, šad tad ieklepodamies, noskaidros, kāda tā laime ir un kur tā slēpjas.

«Laime» činkstēja bērnišķās skuķēnu balsīs, uzdodot jautājumus radiotantei, un radiotante atbildēja ar ievērojama zinātnieka izteikumu citātu, bet es gaidīju un nesagaidīju, kad beigsies disputs par laimi.

Man toreiz paskaidroja, kur tā pastāv, runāja gluži lietpratīgi, bet man laime bija tad, kad es, būdams slims, atbrīvots no skolas mācībām, ar tablešu apdullušu galvu gulēju uz dīvāna un redzēju kādu parādību — vienlaikus reālu un bezmiesīgu sievietes tēlu, iespējams, ar šīs te Noras seju, ar dziedāšanas skolotājas zīdā tērptajām kājām, ar neizprotamu, neizzināmu dvēseli, kas jau lidoja manas dvēseles bezgalīgajās dzīlēs.

Pastāvīgas mīlestības jūtas ne pret vienu.

Mūžīga gaidīšana.

Arī patlaban, arī šodien. Vienmēr.

Un tāpēc — vai tad Nora bija šīs gaidīšanas iemesls? Bet atgriezīsimies tieši pie viņas, pie tā vakara.

Tā, šašliks jau gatavs, dūmi izklīduši, saspringušais Boriss, melanholiskais Saša un es — izstājies no sacensības.

Nez kāpēc es zināju, ka esmu nolemts neveiksmei, tikai pats nesapratu, kādēļ. Es nebiju nekāds bailīgais, arī mute man bija īstajā vietā, biju pieredzējis, apgro-

zījies «augstākā» sabiedrībā nekā Borja, iemanījies skolu saviesīgajos vakaros tvistot. Lai gan nebiju pirmklasīgs dejotājs (vislabāk es dejoju viens pats un arī dziedāju labprātāk vienatnē, it īpaši vilciena vagonā), tomēr ar partneri kaunā nepaliku un aptuveni iedomājos šo lakstošanās ābeci ar visiem tās paņēmieniem.

Taču es jutu, ka šodien Borjam zaudēšu, tāpēc ka viņam piemita apņēmība, kuras trūka man. Tā neskaidri pavīdēja — es to uztvēru. Viņš sevī jau bija kaut ko izlēmis. Bet es biju jūtelīgs un viegli ievainojams, un, ja man šķita, ka Nora neklausās, neuztver un bija vēl kāds «ne», tad biju ar mieru viegli atkāpties. Es slikti panesu neveiksmes, pat visniecīgākās. Tas mani apdullināja, atņēma ticību saviem spēkiem.

Borja — tieši otrādi — kā tanks spērās pāri bedrēm un grambām uz ienaidnieka dotu, lai to nospiestu ar savu ugunīgo spēku.

Protams, tas bija tēlaini sacīts — tanks. Viņam bija tanka neatlaidība. Bet izskats liecināja par ko citu — rudzupuķu zilas acis, pieeja uzmanīga, pat bikla, runa nesteidzīga, ar izloksnes akcentu, tīkama. Nevis tanks, bet mārīte.

Tomēr gadījās, ka arī viņš apvainojās — un nezin par ko. Aiz citiem nezināma, nesaprotama dūrieniņa.

Mūsu studentu kompānijās viņš bija pats nerunīgākais, vārda tiešajā nozīmē neizdeva ne skaņas, taču prata piesaistīt sev uzmanību. Viņš dziedāja — un nevis kaut kādas pusnodrāztas dziesmiņas kā mēs visi vai samaitātas pilsētas romances, bet kaut ko pavisam svaigu, ko mēs nekad nebijām dzirdējuši, ar naiviem un brīnišķīgiem vārdiem.

Bet tas notika mūsu studentu vakarēšanas reizēs kopmītnē.

Tagad mēs atradāmies jaunos apstākļos, svešā mājā, svešā zemē, ar meiteni Noru un viņas māti...

Ar vēl neredzēti lielām zvaigznēm nosēta kā smags paklājs pār mums plešas debess, tepat netālu brāž viļņus un vaid jūra, spēcīgi vibrē radiola: «Ak, dūjiņ manu...» Šašliks skurbinoši smaržoja, un plūsmojošā lampas gaisma pagalmiņā radīja sajūtu, ka atrodamies svešzemju patio\ [3]

Nora stāstīja, kā viņa likusi eksāmenus teātra augstskolā.

— O, es tā centos, — viņa runāja rīkles balsī, — es lasīju fragmentus no poēmas «Bruņinieks tīģera ādā» un Tihonova un Simonova dzejas. Pēc tam viens no žūrijas komisijas teica: «Attēlojiet vēstules saņemšanu.» Sākumā nesapratu — kādas vēstules. Viņš paskaidroja: «Vēstuli ar svarīgu uzdevumu.» Un es sāku tēlot.

— Un kā tad tu to darīji? — māte izbrīnījusies jautāja.

— Nu tagad jau es to netēlošu, — acis nolaidusi, Nora kautrīgi sacīja.

— Tas vispār ir grūti, — Borja viņu atbalstīja. — Piemēram, ja mums teiktu: «Attēlo šito bumbieri.»

— Nu un tad, attēlosi arī, ja liks, — es īgni sacīju.

— Nē, neparko, tā tas nenotiek.

— Protams, «kamēr dievišķais vārds...», — Saša viņam piebalsoja.

— Puiši, jūs pagaidiet, — un kas notika tālāk? — māte jautāja.

— Pēc tam fabula.

— Un ko tu?

— Es nolasīju Mihalkova mūsdienīgu fabulu.

— Un ko viņš?

— Saka — nav punktuāls raksturs.

— Kam tad?

— Bebram, par sirmo bebru lasīju. Nu par to, kas ar jaunām meitām šļūc.

— Un kas par to?

— Viņam nepatika. Saka, jūs neizprotat bebra raksturu. Jums nav skaidrs šis raksturs. Jūs vēl esat pārāk jauna, lai apjēgtu. Jāpazīst dzīve. Bet repertuāru vajag izvēlēties sev piemērotu. Aktieris var būt gan bebrs, gan lapsa, gan Katrīna no «Negaisa», gan Platons Krečets... Bet jūs esat desmitās klases skolniece un vēl neesat izjutusi svešu pieauguša bebra dzīvi.

— Ir gan stulbenis, — Borja sacīja. — Arī pie mums ir tādi.

Acis viņai mirdzēja valgani kā naksnīgs jūras ūdens; šķita, valgana pārestība raugās no tām, pārestība, kuru nodarījuši tie, kas nesaprata viņas talantu, kuri ņirgājās par viņu. Un mēs visi vienprātīgi piebalsojām

šim protestam pret pārestību: «Jā, jā, mēdz būt tādi — un it visur.»

Taču viņa turpināja savu stāstījumu:

— Bet kāds cits man saka: «Tagad palasiet par mīlestību.» — «Klasiku vai mūsdienīgo?» — «Labāk no mūsu dienām.» Nu un es nolasīju Ščipačova dzeju. Vai pazīstat Ščipačovu? «Jel mīlestību cienīt protiet» un citas. Un tad pedagogs man saka: «Bet jūs šo mīlestību — tas ir, Ščipačova mīlestību, — nesaprotat. Jūs to neesat izjutusi, bet, ja neesat izjutusi, tad — nav mākslas.» Rezultāts: bebra tēlā es nevarēju iejusties, Ščipačova mīlestību nebiju izjutusi. Ko lai iesāku?

Un viņa atkal paskatījās uz mums ar tādu kā neizpratni, it kā mēs zinātu atbildi.

Smīns sašķobīja viņas lūpas. Nevarēja saprast, vai viņa bēdājas vai arī izsmej mūs vai pati sevi. Pret savu sakāvi viņa izturējās gan ar sarūgtinājumu, gan humoru, un bija skaidrs, ka šai meitenei ir savs — iekšēji slēpts viedoklis pret visu, kas ar viņu atgadījies. Bija grūti noteikt to robežu, kur smiekli pārvēršas asarās — un otrādi.

Tādēļ arī es klusībā nodomāju, ka tie tur, teātra studijā, kaut ko nav sapratuši attiecībā uz viņas spējām iejusties, pārvērsties.

Šašliks jau bija gatavs, saimniece un Boriss vilka nost no kvēlojošajiem iesmiem biezos, smaržīgos gaļas gabalus un meta kastrolī. Beidzot visi apklusa un kopīgi ķērās pie šašlika. Tas patiešām izrādījās brīnišķīgs — ne jau pieticīgo tūristu labad, kas dīki blandās apkārt pa kalniem, saimniece bija pūlējusies, viņa gatavoja pati sev. Mēs piedzērām klāt jaunu, maldinoši vāju vīnu, kas gurdināja kājas.

Nebijām raduši pie tāda vīna.

Mēs vārda tiešā nozīmē reibām, zaudējām realitātes sajūtu, bijām kā svētlaimi sasnieguši. Šķita, šo vīnu var dzert bez gala. Es pirmoreiz izjutu īsta sausā vīna garšu, būtībā man garšoja saldais vīns «Trīs septiņnieki», kas bija līdzīgs Maskavas portvīnam. Es vēl nebiju zaudējis bērnības garšu, bērnībā mums garšo tikai salds, vēlāk apjēdzam skābo un rūgto... Stāsta, ka vecumā atkal garšojot salds.

Atceros, kā Borja jau vēlāk man teica: «Tu esi talantīgs mākslinieks, bet nekļūsi izcils.» — «Kāpēc?» — «Tāpēc, ka tu nevari piedzerties.»

Tad man tas likās tikai muļķīgs joks, bet vēlāk apdomāju viņa vārdus un sapratu, ka viņš acīmredzot būs domājis iešanu līdz galam, līdz bezgalībai.

«Bezgalība» — tas bija viņa mīļotais vārds. Viņš uzskatīja, ka es esmu pārāk saprātīgs un varbūt tādēļ nedzerih, ka manī visu laiku mīt vēlēšanās sevi saglabāt un tas dara mani svārstīgu. Augstāk par visu viņš vērtēja spēju tiekties pēc bezgalīgā. Lai arī šī tiekšanās pazudina — un var pazudināt —, tomēr ļauj mirkli justies īsteni brīvam no visiem un no sava pašsaglabāšanās instinkta.

īss mirklis neatkarības, kas dažkārt noved pie atskārsmes ...

Apklususī radiola atkal atdzīvojās, iedegās sarkanā lampiņa, plānās platītes, gluži kā degviela, sacēla ugunskuru, uzliesmoja pa visu apkaimi. Sajās lokanajās, paštaisītajās platītēs bija ierakstīti jaunākie roki.

Cik gan netika cīnījušies ar šo muzikālo apmātību gan presē, gan sapulcēs, cik daudz karikatūru un feļetonu parādījās, kā tika atmaskotas šaurās bikses un Tarzāna frizūras... Skolā mums mācīja sarīkojumu dejas: pas de quatre, pas de patineur un vēl kaut kādus «pas de». Rociņās saķērušies, defilējām pa skolas zāli tā, it kā atrastos uz pils zāles parketa, bet vakaros mājas kompānijās nevaldāmi rāvām vaļā roku. Tā eksplozīvais ritms nomāca speciāla pedagoga virsvadībā iemācīto lēno un cītīgo sarīkojumu deju kluso burbuļošanu.

Tieši tāpat vēlāk cīnījās ar tvistu, nelaida to uz deju laukumiem, skolēnu un studentu zālēs, izsmēja, atmaskoja, tomēr tas ar savu reizē valdzinošo un mazliet uzbāzīgo ritmu satricināja jaunos, lokanos ķermeņus.

Bet pašlaik kluso apvidu apdullināja vecie blūzi, jaunmodīgie rokenroli, plūda burvīgās laternas gaisma, un radās iespēja pārņemt iniciatīvu. Borja nebija meistars jaunmodes dejās. Pagalmiņš bija tukšs. Un es uzlūdzu Noru.

Sākām mēs tā pagausi, skatīdamies viens uz otru, pielāgodamies viens otra kustībām. Vispārējai apskatei izlikti, mēs dejojām vieni paši kā uz skatuves, es tā vien jutu uz savu muguru vērstus ironiskos draugu skatienus.

Skani klaudzēja kurpes pret pagalma akmens grīdu. Es piedevu «gāzi», viņa arī. Kļuvis drošāks, es neganti pierāvu viņu sev klāt, kā tas pienākas rokenrolā, un sagriezu tā, ka viņa griezās kā vilciņš. Mums gāja arvien labāk un labāk, taču plāno platīšu krājums izsīka un sākās cita mūzika: gruzīnu un armēņu dejas. Tās bija Norai gluži kā radītas, tik graciozi viņa iepeldēja šajā lēnīgajā straumē, tik lieliski iespieda rokas sānos, tik viegli un brīvi, rokas izpletusi, peldēja pa šo melodiju upi.

Es tā nepratu. Grozīt, sviest, griezties un sagriezt — lūdzu, tas Maskavas kaktu ballītēs bija noslīpēts, bet ar atmestu galvu kā gulbim līgani peldēt svešās upēs — to...

Centos kaut ko improvizēt, notvert nepazīstamās melodijas ritmu, bet manas kustības līdzās šīs meitenes vieglajai, iedzimtajai plastikai bija vulgāras, asas. Galu galā es nogāju malā, un viņa dejoja viena pati, aizvien vairāk iejuzdamās lomā, kjūdama kautrīga un tai pašā laikā līdzīga neatvairāmai, smalkai kalnietei.

Māte pīpēja un ar lepnumu skatījās uz viņu, un dažureiz, nevarēdama novaldīt sajūsmu, skanīgi sita plaukstas.

Viņa dzēra nemanāmi, paklusām, te runāja skaļā balsī, cenzdamās pārkliegt mūziku, te iereibusi apklusa, sadrūma... Varbūt atcerējās Noras tēvu, varbūt vēl kaut ko, vai tad mēs varējām izprast vairs ne tik jauno, vientuļo sievieti, dai|as, astoņpadsmit gadus vecas meitas māti.

Negaidīti ienāca Arčils. Saimniece viņu nosēdināja pie galda, ielēja vīnu. Viņš pateica dažus vārdus, iedzēra, tad, manāmi nomākts, vēl pasēdēja minūtes desmit, mežonīgi, neuzticīgi lūkodamies apkārt, it kā viņš atrastos svešu un naidīgi noskaņotu ļaužu vidū un gaidītu kādu nelietību.

Nora izturējās pret viņu ļoti mīļi, sauca par «tēvoci Arčilu», teica, ka ilgojoties ar viņu nodejot lezginku.

Bet viņš tikai purināja galvu. Sis valodīgais cilvēks šodien bija nerunīgs. Un aizgāja viņš klusi, bez trokšņa, mēs ij nemanījām, kad viņš aizgāja.

— Cik nelaimīgs cilvēks! — saimniece teica.

Atminos, ka toreiz nodomāju: «Kāpēc? Kāpēc gan viņš ir nelaimīgs? Viņš taču glezno tik labi, un viņam ir tik lielisks dēls...» Bet es nejautāju, nemēģināju noskaidrot. Vai nu mums tovakar večuks bija prātā...

Mūsu sāncensība ar Borju bija tik tikko jaušama, apslēpta. Tā ritēja pa kārtai. Es ieguvu punktus dejās, bet tagad tos zaudēju sarunā. Katrs viņa vārds, joks, smaids viegli un brīvi iegāja viņas uzmanības lokā un tūdaļ saņēma atbildi. Es arī cītīgi raidīju savus signālus, taču it kā svešas stacijas tos nomāca un zona kļuva man arvien grūtāk pārejama.

Jau krietni iereibuši, pa tumšām, izrakņātām ieliņām, skanot augusta cikāžu dziesmai, mēs gājām uz jūru. Šī čirkstoņa tikai izcēla klusumu, tā saplūda ar vienmērīgajiem, jau tuvajiem jūras šļakstiem, un uzbudinātās, smejošās cilvēku balsis uz šī fona šķita liekas, svešas.

Nolēmām peldēties. Drosminieks Borja iegāja pirmais.

Nospīdēja balta mugura, paņirbēja līdz ceļgaliem garās sporta bikses. E& vēl nezināju, vai iešu ūdenī vai ne. Raudzījos jūrā nopakaļ Borjam, bet iesāņus redzēju, kā izģērbjas Nora, rau, uz oļiem kā izpletnītis nokrita viņas sarafāns. Dzirdēju čaukstam viņas veļu, arī viņa nebija domājusi peldēties, jo nebija peldkostīmā, gāja ūdenī tāpat biksītēs un krūšturī, kas bal-snīja tintesmelnajā tumsā. Tievs, tumsā pēkšņi izzūdošs augumiņš. Es metos ūdenī, pūlēdamies viņu panākt, visu laiku dzirdot priekšā šļakstienus un manot, ka viņa attālinās, attālinās žigli, es sasparojos, bet šļaksti arvien vairāk attālinājās, nebija manos spēkos viņu panākt.

Tad es izdzirdēju jau spēcīgāku šļakstoņu — divkāršu, saskaņotu — un smieklus, Noras un Borjas tālās balsis.

Panākt es viņus nevarēju un arī nevēlējos.

Krastā klusi sēdēja saimniece ar Sašu. Viņš bija apaukstējies un peldēties neiedrošinājās, viņa, šķiet, snauda. Apģērbies, ar mitro ādu juzdams dzestrumu, basām kājām gāju pa gaužām lieliem un asiem oļiem, pa zemi, kas nebija piemērota iešanai.

Ko es toreiz izjutu? Diez vai tās bija sāpes, es tā īsti nemaz nezināju, kas tas ir, drīzāk jau apvainojums ar sakāves un neveiksmes rūgto piegaršu. Mani mocīja tieši augstprātība, nevis kaut kāda zaudējuma izjūta. Šķita, eju pirmais, bet, kā aizvien, kaut kam jānotiek, lai es tomēr neatnāktu pirmais. Taču tik un tā man bija labi. Varbūt aizvainojuma dēļ vēl labāk, vēl

asāk es sajutu zemes dzestrumu, oļu čirkstošu, aukaini elpojošo, šļāces slacinošo dzelmi...

Es redzu jūru un nezinu, kā to attēlot. Visvienkāršāk to būtu gleznot tādu, kāda tā ir, tā ir pārāk skaista, tani slēpjas tāds noskaņas spēks, ka gleznot to tādu, kāda tā ir, kādu to pašlaik redzu, nedrīkst; tā nav aptverama, un man nav ne spēka, ne prasmes, tā būs tikai vāja fotogrāfija, nožēlojams atveidojums.

Kuindži mēnessgaismas efekti, Aivazovska jūras bangas parāda tās daiļumu, tās varenību, tās siltumu, tās harmoniju. Bet kā lai parāda šo milzīgumu, šo pret cilvēku vienaldzīgo milzumu, kas gatavs viņu acumirklī aprīt vai izspļaut, ja viņš neprot tam pielāgoties?

Bet kā uzzimēt sievieti, kas iet jūrā?

Atmiņā uzaust Deineka fizkultūrietes, spēcīgi noaugušas, optimisma pilnas peldētājas, garīgas veselības un spēka iemiesojums.

Viņas man patika, taču es vēlējos uzgleznot ko citu. Ko tad? Apjautu gan, bet nezināju.

Pārestība, vientulība... Sīkums. Tieši tas aizmirsi* sies, pāries.

Svarīgāks ir kas cits... Tas, kā tumsā, mutuļojošā, bangojošā plašumā — it kā atmirdzot šajā tumsā — bezbailīgi ieiet meitene. Jāattēlo viņas neaizsargātība, viņas niecīgums šīs milzenības, šīs stihijas priekšā un spēja to savaldit, pielāgot, pakļaut.

Tieši tas būtu jāataino. Bet kā to izdarīt? Tagad es sāku domāt par to... Man šķita, ka redzu veidu, kā to izdarīt, un es nomierinājos.

Nu man it kā vairs nebija svarīgi — es vai Borja, Borja vai es, sakāve vairs neeksistēja, pārstāja uzbudināt sirdi. Tagad kas cits — simtkārt svarīgāks — pacēla un nobīdīja malā visu pārējo.

Es gāju uz mājām. Saimniece jau bija pārnākusi, Saša valstījās pa gultu. Nebija tikai Borjas un Noras.

Izgāju pastaigāt. Gulēt negribējās. Likās, ka no kūr-ortnieku krācieniem, no viņu miegainās elpas dreb zeme; viņi bija aizņēmuši ikvienu daudzmaz dzīvoša-šanai piemērotas platības metru — ne vien istabā, bet arī jebkurā šķūnītī.

Vienīgi tēvoča Arčila logā spoži, žilbinot acis, dega uguns.

«Kāpēc viņš neguļ, ir taču tik vēls, varbūt strādā?» es nodomāju.

Logs bija pusvirus, klusītēm viņam uzsaucu, atbildes nebija.

Es vēlreiz pasaucu tēvoci Arčilu. Ne čiku, ne grabu, ne vēsts no atbildes. Pieklauvēju pie durvīm. Neviens neatsaucās. Tad atkal piegāju pie loga.

— Tēvoci Arčil, tēvoci Arčil!

No istabas nāca dīvaina smaka, itin kā kaut kas būtu sadedzināts. Varbūt bija sadegušas viņa gleznas, šie skaistie, nereālie tomāti vai arī pārdošanai tirgū domātās negaumīgās klusās dabas?

Pakāpos uz palodzes un ielēcu istabā.

Istabā uz dīvāna, savādi saliecies, ar atkarenām rokām — it kā kaut ko būtu gribējis pacelt no grīdas, bet nav aizsniedzis — gulēja tēvocis Arčils. Apdzisušais skatiens nekustīgi ieurbies baltajos griestos.

— Tēvoci Arčil, tēvoci Arčil! — es kliedzu bez balss, pazinu viņu un baidījos iet klāt.

Viņš neatbildēja, bezjēdzīgi nokāris rokas, būdams bez balss, bez kustībām, bez krāsas.

Pēc brīža es ieklupu mājā, uzmodināju saimnieci, taču neko nejaudāju paskaidrot, tikai aizelsies murmināju:

— Nogalinājuši, nogalinājuši.

— Ko tad? — samiegojusies dusmīgi, pat uztraukti viņa noprasīja.

— Tēvoci Arčilu.

Tagad mēs skrējām abi. Viņa apstājās uz sliekšņa un iekliedzās, rokas sasizdama:

— Vai tad tu neredzi? Neredzi?!

— Kas ir? Kas ir? — es jautāju, un manā balsī bija kaut kāda mežonīga cerība, ka varbūt viņa redz to, ko es neredzu, varbūt viņa redz, ka Arčils ir dzīvs.

— To Artjoms... izdarījis. Artjoms viņam sirdi salauza. Tu neko nesaproti! — viņa kliedza.

— Nesaprotu, nesaprotu, — es murmināju.

Nesapratu, kādā ziņā vainīgs Artjoms. Neko nesapratu.

Garām gruzīnu mūra mājiņām ar tumšiem logiem mēs jozām uz miliciju. Pie milicijas gaismas puslokā sēdēja divi liela auguma seržanti: ēda suluguņi, klāt piedzerdami pienu. Uz soliņa stāvēja radiouztvērējs, komentētājs paziņoja pēdējos valsts futbola čempionāta spē|u rezultātus. Miliči klausījās ļoti uzmanīgi. Kad parādījāmies mēs, viņu sejās izpaudās īgnums, mēs viņus traucējām: «... Tbilisi «Dinamo» ar divi pret vienu uzvarēja savus Minskas kluba biedrus...» — viņi paklakšķināja mēles, apmierināti pamāja ar galvu, pacēla krūzes ar pienu un saskandināja.

— Nu, un kas tad tur ir? — vaicāja viens no seržantiem. — Jums mūžīgi nenāk miegs. Vai kāds sakāvies? Velns viņu zin, kam izīrē istabas...

— Nē, nē, — saimniece pārtrauca. — Ar tēvoci Ar-čilu...

— Nu, un kas ir ar tēvoci Arčilu? — Milicis sarauca pieri. — Runā par lietu. Kālab te raudāt? Raudi mājā. Bet mums runā par lietu.

— Tēvocis Arčils pēkšņi miris.

Abiem seržantiem izstiepās sejas.

Viņi adresi neprasīja, te cits citu pazina.

Viens no viņiem ieskrēja telpās, lai zvanītu uz slimnīcu, otrs iedarbināja motociklu.

Motocikls iesildams tarkšķēja un drebēja, šķita, ka teju, teju tas paspruks un aizjoņos.

Mēs sēdāmies uz motocikla — saimniece blakusvāģī, es aiz miliča. Un drāzāmies prom. Asajā starmeša gaismā griezās un saira kaut kas līdzīgs sīkbūtņu kustībai mikroskopā. Sis irstošais, iztramdītais tad arī bija trauksmes vienīgais signāls, tās sekas iemigušajā, nesatricināmi mierīgajā pasaulē.

Neviens nezināja, ka istabā guļ cilvēks; visi dzīvie bija atšķirti no viņa un viņa nāves noslēpuma.

Tas mani toreiz satrieca visvairāk. Klusums, ko pārtrauca cikādes, nakts siltā valgme, vispārējs miers un tas, kas pēc dažiem mirkļiem nenovēršami to nomainīs un ielauzīsies mūsu dzīvē.

Un kas gan spētu teikt,

Ka mūžs tiem lemts tik īss? .. •

Griež cikādes bez rimas.*

šos vārdus es vēlāk izlasīju japāņu trīsrindēs haikās.

Arčilu pavadīja daudz ļaužu: gruzīni, krievi, abhāzi, armēņi, aisori. It kā būtu miris nevis kurpnieks, bet dižens, svarīgs cilvēks. Klusi burbulēja dažādu valodu strauts, uz vietējo kapsētu gāja blīvs dažādu tautību ļaužu pulks.

Tad teica kapa runas krievu un gruzīnu valodā. Mūzika it kā uzšķērda dvēseli.

Nora skaļi raudāja, nevarēdama valdīt par sevi, viņa Arčilu nemaz tik tuvu nepazina, taču viņa apraudāja cilvēka nāvi.

Runāja par to, kāds bijis tēvocis Arčils, cik labs gleznotājs, cik ļoti mīlējis savu dēlu.

Taču es jau zināju patiesību. Saimniece pastāstīja. Artjoms, viņa vienīgais dēls, par aplaupīšanas mēģinājumu nokļuvis kolonijā, būtībā tas nebija aplaupīšanas mēģinājums, bet bezjēdzīgs huligānisms. Barā ar tādiem pašiem astoņpadsmitgadniekiem viņš piegājis pie kāda cilvēka un prasījis cigareti, tas nav devis, tad viņi, būdami piedzērušies, šo cilvēku piekāvuši, noņēmuši pulksteni, ko vēlāk, kā noskaidrojās, aizmetuši. Kam viņiem pulkstenis? Viņi meklēja piedzīvoju-t mus un — arī atrada. Bet pulkstenis viņiem nebija va-jadzīgs, tādus pat toreiz nevalkāja — tas bija vecs, pirmā izlaiduma «Pobeda».

Viņam piesprieduši nelielu soda mēru, termiņš jau tuvojies beigām, bet tad viņš ar kādu vecāku un rūdītāku mēģinājis bēgt un dabūjis krietni lielāku sodu.

Tad nu Arčils aizbraucis uz turieni un centies izlūgties priekšniecību, bet neko nav panācis — likums paliek likums.

Artjomu kopš bērnu dienām visi uzskatījuši par nejauku, palaidnīgu.

Bet ko lai dara, ja vairāk par visu pasaulē Arčils mīlēja savu vieglprātīgo dēlu?

Arčils dzīvoja nabadzīgi, vienkārši. Dažreiz arī kaut ko nopelnīja, pārdodams gleznas. Bet ko gan ar tām var nopelnīt, viņa labākās gleznas tā arī palika putekļos aiz skapja. Kāds ieminējās, ka vajadzētu sarīkot izstādi... Bet kas tad šeit rīkos, kurš šai apvidū saprot glezniecību?

Pat bēres nebija kur rīkot. Tad mēs kopīgi sametām naudu un atkal sanācām pie tā paša saimnieces galda pagalmā.

Runāja gari, jo sīki stāstīja par Arčilu, slavēja viņu kā tēvu, bet dēlu tikpat kā nepieminēja, nepieminēja, kas ir dēls un kur viņš ir... Gluži tāpat kā Arči-lam, dzīvam esot, nevarēja būt dēls noziedznieks. Gluži vienkārši dzīvoja pasaulē lielisks tēvs un nezināms dēls. Tas arī viss.

Ļaudis pamazām piemirsa to, kas tieši viņus sapulcinājis pie šī galda, runāja arvien skaļāk, dzēra arvien vairāk, ēda ar jo lielāku baudu. Un šķita, viņi sāka aizmirst Arčilu un arī to, ka viņš vispār kādreiz dzīvojis uz šīs zemes. Arī tamadu vairs neklausīja. Tamada — Arčila attāls radinieks — piemiņas mielastu vadīja neprasmīgi, un viņa stūrētais kuģis šūpojās, līdz ar priekšgalu atdūrās sēklī.

Man līdzās sēdēja Nora, sākumā es vispār nedomāju par viņu, aizmirsu, domāju vienīgi par Arčilu, par viņa dēlu, par viņa nāvi. Bet tagad rūgtais kamols kaklā, kas — te piebriezdams, te atslābdams — žņaudza ciet elpu, sāka uzsūkties, vīns to uzsūca, tā kakla skalošana uzsūc angīnas sāpīgo kamolu.

Bet viņa klusēja, pa visu vakaru netika bildusi ne vārda. Viņa atradas vēl tur, tuvāk Arčilam nekā mums, viņas sēras, kas nebija tik ātri izgaisušas kā man, kā citiem, it kā atšķīra viņu no apkārtējiem dzīvajiem cilvēkiem.

Borja it kā centās piedzerties. Dzēra nevis viņu, bet degvīnu. Es redzēju, kā viņš vienā paņēmienā ielej rīklē veselu glāzi.

Negaidīti viņš lūdza vārdu tamadam. Tas sākumā nedzirdēja, bet Borja atkal un atkal neatlaidīgi lūdza vārdu. Beidzot arī iedeva.

Seja viņam vērtās aizvainota, bāla. Izriezis krūtis, asā, tādā kā rīkles balsī viņš norunāja:

, — Es ar tēvoci Arčilu iepazinos nesen. Taču gribu stāstīt par to, par ko šeit maz tika runāts. Te pieminēja, ka viņš ir mākslinieks, tomēr runāja it kā garāmejot, vairāk uzsvēra, kāds viņš bijis kurpnieks, kāds viņš bijis tēvs, tas viss, protams, ir labi. Tomēr galveno jūs aizmirsāt. Jūs aizmirsāt, kas viņš bija. — Borja izaicinoši pārlaida acis apkārt galdam. — Jūs domājat, ka tas ir viss, viņš kleķerēja muļķīgus tomātus, gurķus... Nu nē, atvainojiet. Tas ir zemes... tēls. Jā, zemes, — viņš atkārtoja vēlreiz ar to pašu izaicinājumu. — Zeme dod, zeme arī paņem. Viņš bija mākslinieks. — Borja vēlreiz pārlaida visiem skatienu un piebilda: — Liels mākslinieks.

Visi apklusa. Iespējams, ka viņi sagremoja Borjas vārdus. Zināms, ka nopietni neviens Arčilu šeit par mākslinieku neuzskatīja. Viņa glezniņas ņēma tāpat pa lēto, drīzāk aiz simpātijām un attiecīgi arī maksāja. Vai tad tā maksā par gleznām īstiem māksliniekiem?

Taču neviens nesāka apstrīdēt vai pārlabot. Bērēs vispār nestrīdas.

Šeit katram ir tiesības uz pārspīlējumiem.

Ar bārdiņu, kas toreiz nemaz nebija modē, un gariem, sprogainiem matiem, kas pakausī jau manāmi sirmi, meistardarbnīcas katedrā uzkāpa Jurijs Ivano-vičs Cesarskis. Uzkāpa un pārlaida ikvienam no mums vērīgu skatienu, kas sniedzās cauri biezajiem, vecmodīgajiem, stiprai tuvredzībai izgatavoto briļļu stikliem.

Kas viņš bija? Kādēļ šeit ieradies? Mums taču bija Meistars, kas viens pats izlēma mūsu radošos likteņus... Bet mūsu Meistars bieži aizbrauca, dažbrīd vispār atslēdzās no sakariem ar mācekļiem, viņam bija daudz sava darba, sava — no mums dalīta un sarežģīta dzīve, un tālabad, lai pastiprinātu pastāvīgo ikdienas apmācību, Meistaram palīgos bija atsūtīts cits pedagogs, kas vai nu kontrasta, vai arī attālas uzvārda līdzības dēļ uzreiz dabūja iesauku «Cēzars».

Zināms par Cesarski bija maz. Beidzis mūsu augstskolu, sākumā nodarbojies ar grafiku — visvairāk ar laikrakstu zīmējumiem, vēlāk sācis rakstīt vispārteorē-tiska satura rakstus.

Kopš paša sākuma viņš bija nosvērts, labvēlīgs, nevienu neizcēla, piešķīra lielu nozīmi tēmai, iecerei, ievirzei. Viņa iztirzājums atšķīrās no Meistara iztirzājuma. Meistars vispār vērtējumos bija atturīgs, analizējot darbu, reti kad lietoja tehnoloģisko terminoloģiju, viņš it kā izveda mūsu pūliņu un iztēles augļus ārpus mācību vingrinājumu ietvariem dzīvās dzīves plašumā. Meistars sacīja apmēram tā (teiksim, bija uzzīmēts vīrietis): «Re, palūkojieties, kā viņš iet, viņš ir šķībs, mīņājas, izjauktas ne vien ķermeņa, bet arī pašas kustības proporcijas. Ieskatieties vērīgāk, kādas jūs esat attēlojuši rokas. Tās ir ģipša rokas, manekenu rokas. Tās nav dzīvas, nav sastrādātas... Aizmirstiet to visu kā baigu sapni un sāciet no jauna.»

Mūsu jaunais pedagogs visu analizēja un paskaidroja zinātniski:

«Kompozīcija, komponēšana, iecere, iedzīvināšana.»

Un nevar teikt, ka viņš savās piezīmēs būtu bijis neprecīzs, ari viņš precīzi saskatīja, tomēr runāja it kā apejot, vispārīgos vilcienos, aizrādījums viņam pārauga paskaidrojumā. Viņš allaž zināja, kā vajag un kā nevajag, un savas zināšanas ietērpa sīkā, daudzvārdīgā sprediķī.

Ja Meistars redzēja, ka zīmējums nav izdevies, viņš kā ārsts konstatēja ne tikai slimības klātbūtni, bet arī līdzekli tās izārstēšanai. Cēzars runāja nevis par slimību un tās ārstēšanu, bet par veselfau vispār. Likās, viņu neinteresēja ne izpildes paņēmiens, ne arī dotā paņēmiena atbilstība dotajai iecerei, bet mākslas uzdevums vispār.

Meistaram bija savas simpātijas un antipātijas. Dažus lielos māksliniekus cienīja, citus nepieņēma. Viņš nebaidījās ne savu simpātiju, ne antipātiju.

Cesarskis turpretī it kā cienīja visus, pat formālistu Pikaso, kad tas atsaucās uz laikmeta vajadzībām un zīmēja «Balodīti».

Viņš teica: «Vajag redzēt vienkāršā cilvēka seju, darbarūķa seju,» — un ka: «ne jau dievu zīmējis Teo-fans, bet sava laika vienkāršā cilvēka seju».

Sī seja bija visur, un nebija skaidrs, ar ko viena seja atšķīrās no citas, ar ko tās atšķīrās Rubļovam un Mi-kelandželo, Jarošenko un Serovam, Serovam un Kuz-minam.

Mēs piemērojām viņa vērtējumus saviem darbiem, it kā ielikām tos varenos čuguna ietvaros. Šo dižo un patiesi neizpildāmo uzdevumu nomākti, mūsu darbi kļuva pelēki.

Nevienu no mums viņš neizcēla, visiem sacīja: «Jums visiem, bez šaubām, ir dotības, bet, kam daudz dots, no tā arī daudz tiek prasīts.» Viņš it kā baidījās kādu atzīmēt uz vienu vai otru pusi, šķita, ka kurss bija vienots mehānisms, kas sastāv no vienādi saskrūvētām skrūvēm.

Dažkārt terminoloģija bija maksimāli vienkārša, laikrakstu stilā, citu reizi samākslota un miglaina, un tad viņa runas atmiņā nodzisa tāpat kā krīts no melnas tāfeles, vieglie putekšņi kā balti dūmi pacēlās gaisā un izklīda.

Mēs no viņa nebaidījāmies, bet arī nopietni neņēmām. Te trūka tās sajūtas, kas radās, Meistaram atnākot.

Citreiz Meistars, būdams gaužām sadrūmis, gluži kā snauzdams apskatīja darbu, un tu fiziski sajuti, ka tas ir vājš, nav izdevies, un redzēji to ar Meistara acīm, zināji, ka tūda| viņš iedurs pašā serdē un tā izradīsies sapuvusi. Gurdens, it kā vienaldzīgs skatiens, tomēr gaišzilo, no bezmiega sasarkušo acu mirdzums pēkšņi sakrājās, sakoncentrējās, kļuva ass, nesaudzīgs.

Cēzaram bija lieliska atmiņa, tikai mazliet ieskatījies darba, viņš pēc atmiņas citēja filozofijas un glezniecības klasiķus, visu uz pasaules. Pats interesantākais, ka citāti bija vietā, dažreiz viņš lietoja garus un mīklainus vārdus; tā, piemēram, mēs pirmoreiz dzirdējām tajā laikā salīdzinoši jaunu vārdu «konceptuāli».

Spriežot pēc visa tā, var rasties iespaids, ka viņš ir cilvēks ar abstraktu sapratni. Taču viņš vairāk nekā jebkurš cits runāja par mākslas saikni ar dzīvi un bija norūpējies par to, ka mums šī saikne ir vāja un nepietiekama.

Viņa karjera attīstījās diezgan strauji, un drīz vien viņš kļuva dekāns.

Mēs ar Borju bieži gājām uz nelielu metālizstrādājumu rūpnīciņu.

Tā atradās apmēram kilometru no mūsu institūta. Mēs tur noformējām Sarkano stūrīti. Ierīkojām stendus un fotogrāfiju reprodukcijas.

Tur visi pret mums izturējās kā pret savējiem, pat sargs laipni parāva turniketa sviriņu, kas slēdza ieeju rūpnīcas teritorijā. Mēs tā bijām pieraduši pie rūpnīcas, ka sākām bēgt no garlaicīgajām lekcijām un nācām šurp.

Mēs pazinām arī cehu priekšniekus un pat tehniskās kontroles priekšnieku, un strādniekus, un algas dienās viņi ņēma mūs sev līdzi uz stūra alus bāru.

Acīmredzot viņi uzskatīja, ka arī mēs esam kaut ko derīgu darījuši rūpnīcas labā.

Institūta izstādē es piedalījos ar divām gleznām. Pirmās nosaukums bija «Konveijers», otrās — «Divi».

Necilu rūpnīcas konveijeru, kas nesteidzīgi nes visādas sīkas metāla detaļas, es attēloju kā lenti, virs kuras darbojas cilvēku rokas, šīs rokas it kā simbolizēja raksturus, konveijers savukārt bija mehāniskā spēka iemiesojums.

Atklāti sakot, šis darbs man patika tikai īsu brīdi. Bet otru es uzgleznoju ar labpatiku un savā laikā ar to |oti lepojos.

Bija tā, ka rūpnīcā es ievēroju kādu meiteni no tehniskās kontroles. Visu laiku grasījos ar viņu iepazīties, ar interesi skatījos uz viņu, arī viņa pacēla savas zilās acis no pārbaudāmām deta|ām un apveltīja mani ar pussmaidu — it kā ko apsolīdama. Es gan taisījos ar viņu iepazīties, tomēr kaut kā nevarēju saņemties.

Reiz viņu sastapu pie trolejbusa pieturas. Viņa bija |oti eleganti ģērbusies, pavisam pretēja tai, kādu to parasti redzēju virsvalkā un cepurītē. Platie svārki kā izpletnis atsedza glītās, vieglās kājas. Sīs kājas baltajās zeķēs lidot lidoja pa slapjo, pavasarīgo zemi.

Aiz pieturas viņai pretī tāpat lidoja gara auguma puisis, viņi sadevās rokās mīļi un pierasti, un mani apdvesa svešas laimes vēsma, kā uz mirkli apdveš tev garām uz satikšanos steidzošas sievietes smaržu vilnis.

Nez kāpēc šis svešās laimes mirklis, šis motīvs mani aizkustināja, un es pacentos to attēlot.

Es viņus uzgleznoju no mugurpuses.

Viņš un viņa — rokās sadevušies, galvas viens otram pieglauduši — gāja projām. No manis, no jums, no skatītāja. Nezināmā tālē, mijkrēslī, kur jau dziest dienas gaisma un vakara gaisma vēl nav uzaususi, bet kur jau deg pirmās laternas.

Borja bija uzgleznojis dažas etīdes, vienu portretu un nodevis izstādei nepabeigtu gleznu «Algas diena».

Dekāns, kā varēja manīt, bija gaidījis ko citu. Bet, tā kā viņš nebija institūta izstādes žūrijas komisijas priekšsēdētājs, tikai loceklis, tad sāka meklēt vēl kādu, lai apspriestos. Nejauši gadījās vietējās komitejas priekšsēdētāja. Viņai ar mūsu darbnīcu nebija nekāda sakara, un izstādē viņa nodarbojās ar organizatoriskiem jautājumiem, taču formāli skaitījās žūrijas komisijas locekle.

Viņa apskatīja mūsu darbus un teica, ka viņai neesot noteikta ieskata. «Liekas, nav slikti.»

— Bet šis te? — dekāns jautāja un norādīja uz Bor-jas nepabeigto darbu «Vecs strādnieks».

— Tā ir kaut kam līdzīga, atgādina kaut ko.

•— Varbūt neoreālismu? — it kā vaicādams pats sev, meklējot noteiktāku, tiešāku apzīmējumu, sacīja dekāns.

— Nezinu, — viņa atbildēja, — es mācu literatūru, bet nesen noskatījos filmu... «Roma pulksten vienpadsmitos» ...

— Kāds te sakars ar filmu? — es iejaucos. — Tas ir krievisks sižets, atcerieties peredvižņikus.

Dekāna seja, kas līdz šim pauda nenoteiktību un šaubas, piepeši kļuva barga.

— Sito darbu neizstādīt, — viņš nosprieda. — Un jūsu, — viņš paskatījās uz mani, — nezin no kā bēgošo pārīti arī ne. Jūs neesat sapratuši uzdevumu.

Meistars toreiz bija slims, nebija kam padomu lūgt, mēs parādījām savus darbus kursa biedriem, viņiem patika, it sevišķi Borjas «Algas diena» un mans «Divi».

Un mēs izlēmām tos atnest uz izstādi. Tie nepiedalījās tā sauktajā ekspozīcijā, mēs izstādījām citus — steigā gleznotus darbus, bet šos atnesām izstādes atklāšanas dienā un nolikām uz grīdas — tomēr tā, lai ikviens varētu tos redzēt. Visi apstājās pie mūsu grīdas gleznām, un mēs uzskatījām, ka esam dekānu apveduši ap stūri un uzvarējuši.

Dekāns pavēlēja šīs gleznas nekavējoties aizvākt. Borja paziņoja, ka viņš neparko tam nepiekritīs, ka viņš esot savus darbus izstādījis atsevišķi, apspriešanas kārtībā.

Ieradās kursa vecākais Petja Starorebskis, ārkārtīgi aktīvs cilvēks, priekšsēdētājs komisijai, kas atbildēja par sakariem ar citām augstskolām, komjaunatnes komitejas loceklis un tā tālāk, un tā tālāk.

Viņš mums pateica draudzīgi un konfidenciāli:

— Labāk aizvākt. Nav vērts. Rīt atnāks komisija no turienes, — viņš izdarīja ar roku nenoteiktu kustību, — un visa šī situācija var kādam stipri nepatikt, un arī Meistaram neglaudīs galvu par jūsu samākslojumiem.

Viņš sita nekļūdīgi. Zināja, ka mēs mīlam Meistaru un negribam, lai viņam būtu nepatikšanas.

Un tomēr žēl bija piekāpties, padoties.

It īpaši žēl man bija Borjas. Es zināju, cik sāpīgi viņš to pārcietīs, cik grūti viņam pakļauties svešai gribai, lēmumam, kas liekas netaisnīgs. Turklāt viņa darbs bija labākais. Viņš bija attēlojis vecu strādnieku. Portrets. Gudra, spēcīga seja. Veca vīra seja, bet it kā ārpus vecuma. Līnijās, grumbās, acīs neizsakāma dzīves pieredze. Saliktie pirksti it kā pauda dvēseles cīņu. Ar ko? Varbūt ar vecumu?

— Tā ka iesaku šo neoreālismu aizvākt drīzāk, un tad viss būs kārtībā.

Šis mums pielipinātais vārds griezās ausīs, šī Jaunu vēstījošā apjēga radās tieši priedēkļa «neo» dēļ. Būtu bijis parastais reālisms, viss būtu kārtībā. Bet te — «neo». Lai gan ne Borja, ne es nesapratām, kā izpaudās tas «neo».

— Neesmu ar mieru, — Borja sacīja. — Lai man paskaidro apspriedē.

•— Tev paskaidros komjaunatnes komitejā, — kursa vecākais piebilda jau nedraudzīgā un nepavisam ne konfidenciālā tonī.

Tā drīzāk bija nevis komjaunatnes komitejas, bet katedras sēde. Mūsu nepaklausībai vajadzēja dārgi maksāt un noskanēt kā signālam, kas jādzird visiem pārējiem.

Uzsvars tika likts uz Borju Ņikitinu. Izvirzīt uzreiz divus vainīgos acīmredzot nebija vajadzības un būtu pārāk daudz. Vienam jābūt galvenajam, otram — tikai ietekmētajam.

Klusā, švīkstošā dekāna balss, viņa informētība par visiem mūsu grēciņiem un vainām — pat par to nelaimīgo gadījumu ar aģitplakātu — neko labu nesolīja.

«Centušies saindēt studentu gaisotni, ar saviem darbiem vulgarizējuši un izkropļojuši īstenību, radījuši neveselīgu garu.» No šejienes izrietēja pirmais secinājums par stingrāku atlasi. (Kur gan skatījies Meistars? Tā to varēja saprast.) Par stingrāku atlasi, par to, ka daži radošie darbinieki, būdami vadītāji, izrāda nevarību, neaudzina vadošos kadrus, bet veicina viņu pagrimšanu.

Mūsu Meistara vārds gan netika pieminēts, taču visu laiku it kā lidinājās gaisā.

Laiku pa laikam izšāvās tādi apzīmējumi kā «naturālisms», «formālisms», «necieņa pret dzīvi», «skatīšanās pa atslēgas caurumu».

Dažs labs no pedagogiem uzstājās mierīgāk, it kā centās to visu padarīt par nebijušu, bet Borja pavisam nevietā sāka aizstāvēties tur, kur nevajadzēja.

Viņš šai lietā nebija pieredzējis. Un es arī.

— Mēs ierosināsim jautājumu par profesionālo nepie-mērotību, — dekāns sacīja, — ieskaitot pat izslēgšanu.

— No kurienes? No gleznotāju vidus? — Borja izaicinoši jautāja.

— Ja vajadzēs, izslēgsim no visurienes, — neskatīdamies uz Borju, atcirta dekāns un nicinoši saknieba lūpas.

Tad piecēlos es.

— Kā tad var runāt par kursā visspējīgākā cilvēka profesionālo nepiemērotību? Meistars teica, ka tehnika viņam esot iedzimta, ka viņam apbrīnojama izjūta...

Dekāns mani pārtrauca.

Mans skatiens tiecās uz viņa biezajiem briļļu stikliem, atsitās pret tiem kā taurenis pret spuldzi un sāka svaidīties pašķidrajā, it kā acu priekšā biezējošajā tērauda gaismā.

— Kad jūs attēlojat konveijeru, jūs gribat padarīt nejēdzīgu mūsu cilvēku darbu. Tas jau ir profesionālās nepiemērotības sliktākais veids. Apzināta īstenības izkropļošana, bet, vienkāršāk izsakoties, apmelojums.

Visi apklusa. Saša, kas visu laiku centās iznākt un aizstāvēt, iespiedās dziļāk dīvāna atzveltnē, kas stāvēja pie sienas. Vārds «apmelojums» lidoja zemu, smagi ar švīkstošiem plēvspārniem skardams sejas, tumšs un bezveidīgs kā sikspārnis.

Vakarā mēs trijatā sēdējām restorānā «Irtiša», tāds toreiz bija Maskavas centrā, gandrīz iepretim «Metropolei».

Saspringti košļājām šašlikus, par notikušo runājām maz, ārišķīgi smaidījām, smējāmies, aicinājām meitas no svešiem galdiņiem.

Restorāns ar kaut ko atgādināja traktieri. Zemi griesti, smags gaiss, izmanīgs oficiants formas blūzē — tādi man šķita traktieri, kuros varbūt iegriezās Savra-sovs, Poļenovs, kur iegāja izdzert glāzi visstiprākās tējas Apolinārijs Vasņecovs.

Bet varbūt arī nebija traktieris, tas viss ir izdoma, fantāzijas lidojums, vienkārši — otrās šķiras restora-niņš. Ne jau tāds kā «Metropole», kur mēs ne reizi netikām bijuši.

Apakš zemajām velvēm dūc ļaudis, galvenokārt komandējumā atbraukušie.

Saša nedzer ne malka, un šobrīd — mūsu nelaimes atblāzmā — viņš — kluss un korekts — man liekas kā vispasaules pielāgošanās iemiesojums.

Bet kādā ziņā tad viņš bija vainīgs?

Tādā, ka bija kārtīgāks savos darbos nekā mēs.

Es tā skatījos viņam garām, tā uzrunāju Borju pāri viņa galvai, ka Saša to pamanīja.

— Nu, zēni, es iešu.

— Ej.

Un mēs palikam divatā, kā tas pienācās. Mums uzbruka, tātad mums abiem jāaizstāvas.

Katru no mums nākotnē gaida vēl daudz nesaprašanos un pārestību, un asu situāciju, kad viss, šķiet, likts uz spēles, bet tas vakars paliks vienmēr kā mūsu pirmās kaujas kristības.

Un, tuvinādams savu seju drauga nosvīdušajai sejai, ar mokām un tīksmi murminu:

— Kā tad tā, Borja?... Mēs taču patiešām... mēs taču godīgi strādājām, nevis haltūru «ko pavēlēsiet», bet pēc sirdsapziņas, kā redzējām. To taču mums Meistars mācīja: ir tūkstošiem paņēmienu, meklējiet tūkstoš un pirmo, savu... Bet kur ir viņš, mūsu Meistars, Borja? Kur viņš palicis, kad mūs sit? Kur viņš sēd, tas mūsu skolotājs?

— Bet kā tad tu gribi? Pierodi pats atbildēt.

Borja neskatījās uz mani. Viņa acis — negaidīti skaidras iereibušajā, sasarkušajā un nez kāpēc uztūkušajā sejā — aplūkoja, aptaustīja, centās aptvert zāli.

Spēlēja džeza orķestris. Melns, plecīgs cilvēks dziedāja maigā, drusciņ aizsmakušā balsī:

— Es laimi savējo atradu Piejūras bulvāri plašā .. .*

«Nē, kā tas var būt,» es teicu jau pats sev, «kā tas tā iznāca, ka no visas šīs skolniecisko nieku kaudzes izvēlējās pašu labāko un tieši pret to vērsa triecienu?»

Manī cīnījās divējas jūtas: nikna, atklāta pārestības sajūta, kas prasīja steidzamu rīcību, un kaut kas cits, kas sasildīja un bija līdzīgs lepnumam... Jā, lepnums. Par ko? Par nesapratni. Un — cik savādi — es gandrīz vai priecājos par to, ka nesaprot. Pati pārestība mūs it kā pacēla un atšķīra, pievienoja tiem, ko mēs pielūdzām, kas noteikti gāja pret straumi, kas radīja un aizstāvēja savu, jauno.

Bet skaidri iejaucās vēsa, saprātīga balstiņa, apklusinādama džeza dimdus, kā arī dedzīgi izrieztās krūtis, karsto pašapliecinātibas kamolu: kas tad te ir tas jaunais? Vairāk vai mazāk pieklājīgi, tomēr vispārņernot pilnīgi viduvēji, darbi, tāli ne tikai no drosmes, bet arī no īsta profesionālisma. Borjam mazliet labāki, mani, jādomā, vājāki. Un nav nekādas nesaprašanas, bet ir situācija, kurā tu esi iekļuvis kā vista plucinātavā. Kādam un nez kādēļ šāda priekšāņemšana ir vajadzīga, un mēs it ērti bijām nolikuši sevi pa sitienam. Un, ja mūs izsviedīs no institūta, pēc trim dienām aizmirsīs gan mūs, gan mūsu pašceptās gleznas.

— Ko tu tur čuksties, it kā lūgšanu skaitītu? — saka Borja. — Ko tu tā ņem pie sirds? Nu, sliktākajā gadījumā arī padzīs — nu un tad! Iesim strādāt. Apnikušas visas tās lekcijas un ieskaites, viss šitais bērnudārzs. Gribu mājās, brīvībā. Māte man pareizi sacīja: «Kas tev kait mājās, nopērc krāsas un pindzelē, cik patīk, piepelni ko klāt un saņem algu par tā-ra-ra, viens, div\ trīs, tā-ra-ra, viens, div\ trīs...»

— Par ko?

— Par fizkultūru un mūziku.

— «Fizkultūra ar mūziku». Tas nekas. Tas ir tikpat kā zandarts majonēzes mērcē.

Restorānu slēdza pulksten divos naktī. Mēs aizgājām pēdējie.

Mēs ilgi klaiņojām, pirmā gaisma, pat ne gaisma, bet gaismas svīdums apspīdēja namus, lēni braucošo laistāmo mašīnu ar uz priekšu izvirzītām ūdens ūsām. Mēs nācām pa aplaistīto, tukšo Kirova ielu garam «Ķīnas» tējas veikalam, tad pagājām garām baznīcai Pota-pova šķērsielā. Mēs vēl ilgi klīdām pa šīm šķērsieliņām, no kurām ikvienu es zināju no galvas, kuras vīdamās un saplūzdamas izgāja uz vēl kluso, pienbalto Dārzu loku.

Mūsu studiju gados Borjam Maskava bija tikpat mīļa kā man, bet viņš visu laiku domās savienoja mums nezināmo Maskavu — Apolinārija Vasņecova — viņu Borja ļoti cienīja — Maskavu — ar tagadējo; tikai pēc daudziem gadiem viņam parādījās īdzīgi uzbudināts noskaņojums: Maskavas dzīve viņam likās nemierīga, steidzīga, no kā vajag paglābties, bēgt prom. Varbūt patiesībā tā arī bija, bet varbūt viņam bija izstrādājies sava veida psiholoģiskais šablons. Jo ne tikai roka

8i

parasti rada šablonus, bet ari dvēseles uzbudinājums rada attieksmes šablonu.

Tai pašā naktī katrs no mums domās zīmēja savu pirmsausmas Maskavu.

Sai naktī viens daiļums turēja mūs* savā varā un, šķiet, viens liktenis saistīja uz visiem laikiem. Jā, uz visiem laikiem. Gala piestātnes nav. Ceļš tikko sācies, cik daudz vēl šķērsieliņu, ielu, laukumu pavīdēs un izgaisīs rīta miglā.

Kopīga neveiksme laikam gan tuvina vairāk nekā kopīgi prieki. Un tai naktī mēs bijām bezgala tuvi, gandrīz gatavi ar prieku nest mūsu krustu.

Pēc izstādes un brāziena mūs atstāja mierā, bet miers bija satraucošs un nenoteikts, un, kā Borja pa jokam teica, tas oda pēc «mūžīgā miera».

Nebija skaidrs, ko ar mums iesāks. Mūs it kā neaizskāra, mēs gājām uz nodarbībām tāpat kā pārējie, gatavojāmies ieskaitēm.

Ieradās dažādas komisijas, jebkurā gadījumā dekāns runāja par «atsevišķu studentu mēģinājumiem veselīgās radošās masas novirzīt uz īstenības izkropļošanu». Taču to uzvārdi, kuri šo ļaunprātīgo un pastāvīgo darbu darīja gluži kā kokurbējas vaboles, kas rūpīgi un katru mirkli grauzās zaļoksnējā kokā, netika minēti.

Lika arī manīt, ka daži radošo semināru vadītāji maz vērības veltī audzināšanas darbam un tātad viņus, šos vadītājus, arī vajadzētu papētīt.

Tāda bija gaisotne — un, kā zinātniski izteicās mūsu dekāns: «Viss šo jautājumu komplekss pilnā mērā jāizvirza un jāizskata fakultātes sapulcē.»

Kas mūs gaidīja šai sanāksmē?

Tā pacilātība, kas mani bija pārņēmusi pirmajās dienās, kopīga likteņa dalīšana, kas tik labi pacēla noskaņojumu un it kā uzmundrināja, iekšējā pretestība, — tas viss atslāba, sabirza; stāvokļa nenoteiktība, jautājums — ko es varēju izteikt skaļi, bet ar ko sevi mocīju: kas būs tālāk? — lūk, kas bendēja.

Vakarā man likās: sīkums, būs labi, — bet no rīta — salti drebuļi pa muguru pārskrēja — tu esi iekūlies ķezā un, kā rādās, diezgan pamatīgi. Tas nemaz nav tik nekaitīgi. Un mūsu drosmīgās runas, brāļošanās naksnīgajās ielās — tas ir tikai īss brīdis, viens mirklis, bet izslēgšana no institūta — uz visiem laikiem.

Kāda cita balss pierunāja, mierināja: «Tad nu gan uz visiem laikiem. Atceries klasisko teicienu: arī tas pāries. Nu, pieņemsim, pat izslēgs, tā tak vēl nav nāve...» Tomēr tas nenomierināja. Un vissliktākā bija tieši šī nenoteiktība. Citā gadījumā varētu iet izskaidroties, lūgt. Citā gadījumā bija iespēja pārlikt.

Bet šoreiz — nepārliksi. Šoreiz nebija eksāmens, bet kaut kas pavisam cits.

Es apskaudu Borju. Ne jau tādēļ, ka viņš bija mierīgs. Nē, protams. Bet viņš varēja strādāt. Notikušais viņam bija tikai ārējs šķērslis; ārēju šķērsli galu galā var pārvarēt. Man savukārt tas bija iekšējs, kas vispār traucēja domāt par darbu.

Sapulcei vajadzēja sākties pulksten vienos, bet minūtes divdesmit pirms sākuma mēs gaitenī satikām mūsu Meistaru.

Ai, kā mēs nopriecājāmies! Viņš taču nebija institūtā redzēts divus vai trīs mēnešus. Vieni runāja, ka viņš gribot pabeigt lielu darbu, otri — ka esot slims, trešie — ka stipri dzerot.

Kas gan izzinās radošā procesa patieso jēgu?

Šoreiz tas mums nemaz nebija svarīgi, svarīgi bija tas, ka viņš ir šeit, ar mums, un mēs metāmies pie viņa, it kā būtu ieraudzījuši nevis semināra vadītāju, bet savu īsteno tēvu, glābēju.

Atpogātā mētelī, ar to gadu modes dārgo jenotādas cepuri uz vienas auss — viņš gāja, pārvarēdams aizdusu, un it sevišķi iztālēm noteikti atgādināja deviņpadsmitā gadsimta klasiķi.

Mūsu možās sejas, atplaukušos skatienus viņš uzņēma bez atsaucības, šķita, ka viņš ar grūtībām mūs pazina, salīdzināja ar tiem, ko jau bija pa pusei aizmirsis, centās atminēties, bet nevarēja... Kaut gan — kas viņu zina, to mūsu Meistaru? Viņa skats mūs apstādināja, it kā likdams ievērot distanci un apvaldīt emocijas. Viņš viegli pamāja ar galvu un gāja tālāk.

Viņa vēl diezgan pajaunā seja bija bāla un novājējusi kā pēc slimības. Tā it kā centās izteikt vienaldzību pret visu, taču pauda mums nezināmu nogurumu un skumjas.

Tomēr viņš apstājās un, mazlietiņ smaidīdams, iztālēm teica, gandrīz nomurmināja: «Nekas... Ne jau tā vien ir bijis.»

Un gāja tālāk. Mēs saskatījāmies. Ko tas varēja nozīmēt?

Vienaldzīgu konstatējumu... Nē, tas nemaz neatgādināja mūsu nogurušo un pret visu vienaldzīgo Meis-staru.

Drīzāk jau viņš mūs uzmundrināja. Ne sevišķi atklāti, ne sevišķi enerģiski, bet tas jau nebija viņa dabā.

Svarīgi bija, ka šodien viņš atnācis. Tātad viņš ir ar mums. Mēs maz ar viņu satikāmies, ne viņa darbs, ne viņa slimība mums nebija zināmi. Bet nezin kāpēc bijām pārliecināti, ka viņš mūs nenodos.

Institūtā viņam bija īpašs stāvoklis. Viņš varēja uz ilgu laiku atrauties no pasniedzēja darba. Citam to nepiedotu, bet šeit, kā saka, ilgus gadus iepriekšējā vadība viņu paturēja, jo viņa radošās spējas bija vajadzīgas ne vien institūtam, bet arī visai kultūrai un tautai.

Runā, ka pirms dažiem gadiem kādā sapulcē viņu pamatīgi nozākājuši, uzrakstījuši kritisku rakstu, atklājot, ka viņa daiļradē «tīši vienkāršoti atveidota dzīve, tieksme uz novecojušām glezniecības formām, konkrēti — uz lubu bildītēm ...».

Kādēļ tad vienkāršota? Viņš taču zināja un saprata tautas mākslu, lubu bildīšu sarežģīto vienkāršību.

Viņa teiksmainie zvēri, viņa putni, kas pacēlās gaisā no bērnu literatūras izdevniecības grāmatu krīta papīra lappusēm, nelīdzinājās reālām zīlītēm, strazdiem vai sarkankrūtīšiem. Tāpat tie nebija līdzīgi tipiskajiem tradicionālajiem pasaku putniem: «Žagatai garnadzei» vai «Zilajam putniņam». Viņa brīnumputni drīzāk bija iztēles putni, tie skatījās uz mums labsirdīgām vai dusmīgām, bet katrā ziņā saprātīgām, katrā ziņā cilvēciskām acīm. Meistars bija atradis apbrīnojamu zelta krāsu, taču ne banālu, ne prastu, bet klusinātu, gandrīz brūnu. Viņš lieliski gleznoja debesis, stūrīti debess, debess atspulgu, gaišās zilgmes uzliesmojumu.

Ne tikai putni bija viņa varoņi, bet arī citi krievu tautas pasaku zvēri. Gan pelēkais vilks, kas vienā gadījumā bija slikts un ļaunprātīgs, līdzīgs vācu kareivim, kuru mūsu partizāni krietni paplucinājuši, bet citreiz atgādināja labsirdīgu, gados vecāku, no pirmā acu uzmetiena stingru ārstu. Lapsa kuplaste viņam izskatījās pēc brašas skaistules ar slaiku, lokanu ķermeni un valdzinošām acīm... Stāstīja, ka viņam esot arī pieaugušiem domāti sižeti, bet pēdējos gados Meistars daudz nodarbojoties ar tēlniecību, tomēr neviens no mums šos viņa darbus nebija redzējis. Viņš reti un nelabprāt runāja par savu daiļradi, izvairījās no paša šī vārda «dai|rade» un to tikpat kā nelietoja.

Un vēl viens novērojums — Meistaram nepatika likt atzīmes ieskaišu grāmatiņās, viņš vienmēr rauca pieri, pirms izlika atzīmi «labi» vai «teicami». Laikam viņam «labi» un «teicami» nozīmēja kaut ko citu — neaizsniedzami augstu, kas nekādā ziņā nav līdzvērtīgs tam, ar ko viņš varētu novērtēt mūsu «mākslas» darbus. Un vispār viņš nevēlējās parakstīt lapas, necieta visu to, kam bija sakars ar birokrātiju. Tas viņu uztrauca.

Ja Meistaram kas patika mūsu darbos, viņš sākumā sadrūvējās, it kā nespētu aptvert, it kā neticētu, bet vēlāk k|uva laipns, gandrīz mīlīgs. Un vispār, kad viņš pastāvīgi bija institūtā, starp mums nodibinājās saites, pat sava veida radniecība. Kad viņš nozuda, tad it kā aizmirsa mūs, mūsu esamību, un pirmajās dienās pēc viņa parādīšanās šie sakari ar pūlēm noregulējās; tādās dienās viņš man šķita kā savu pasaku varonis vilks, kas pazaudējis vai aizmirsis savus kucēnus...

Vispārējās runas, kas notika sapulcē, sākumā uz mums neattiecās: sekmība, kursa darbu termiņi, prakses uzdevumi un tā tālāk. šī allažība sākumā nomierināja un iemidzināja. Un es jau sāku domāt, ka visas bažas ir pārspīlētas, parunāja un pierima, bet tagad varbūt nemaz nepieminēs.

Upe plūda gausi, nesdama institūta ikdienas dzīves skaidas un skaidiņas, plūda, nekur nesazarodamās un ne ar ko nebeigdamās, jo šīs runas, ko es dzirdēju visās sapulcēs, kamēr mācījos, bija vairāk vai mazāk līdzīgas. Un pēkšņi šīs upes kūtrā gaita saspringa, kļuva jūtama tās aukstā plūsma, un krastā tika izmesti pirmie akmeņi.

Trauksmes pilni signāli, slimības simptomi... nevis nolaidība, bet kļūdas. Trūkumi audzināšanas darbā... Nepietiekošs prasīgums... Mākslinieka uzdevumu aplama izpratne... Sie reiz un uz laiku laikiem iedibinātie apzīmējumi cits pēc cita tika mesti pār dekāna lūpām.

Vecākais no mūsu glezniecības pasniedzējiem, kurš strādāja institūtā gandrīz vai kopš tā dibināšanas, runātājam apklustot, nomurmināja — tomēr tā, ka visi dzirdēja:

— Iznāk pārāk drūma aina.

— Nē, es nemaz nesabiezinu krāsas. — Dekāns paskatījās caur biezajiem stikliem ar savām mānīgi tuvredzīgajām, visu redzošām, visu pamanošām acīm. — Es varētu jums pastāstīt, kā uzvedās daži mūsu studenti praksē, vulgarizējot viņiem uzticēto atbildīgo darbu. Cienījamais Meistars uz to reaģēja kā uz parastu puicisku izlēcienu. Bet otrajā praksē rūpnīcā viss atkārtojās daudz nopietnākā veidā. To mēs redzējām studentu gleznu izstādē. Un, ja tagad mēs neizdarīsim vajadzīgos secinājumus, tad...

Iestājās klusums. Teikums it kā palika karājamies gaisā. Neviens to neatbalstīja, neviens arī neiebilda.

— Varbūt izteiksies darbnīcas vadītājs Igors Nikola-jevičs? — nepagriezies uz mūsu Meistara pusi, teica dekāns.

Meistars nepieceldamies atbildēja savā rūcīgajā te-noriņā:

— Ko te izsacīties? Patiesību sakot, es te neredzu iemeslu apspriešanai.

Dekāns plaši noplātīja rokas.

— Redziet nu, nav iemesla. Kam gan pie mums augstskolā jānotiek, lai jūs to uzskatītu par iemeslu? Tā, lūk, mēs viņiem izdabājam un tā viņus maitājam... Tā mēs izturamies pret mūsu radošo maiņu.

— Izturamies patiešām ne sevišķi labi. Tikai es domāju ko citu. Maz darbnīcu. Grūti ar modeļierm Formāli izņemam, pareizāk sakot, pārskrienam mākslās vēsturi, glezniecības vēsturi. Māksliniekiem, nākamajiem profesionāļiem, šī vēsture tiek skaidrota skolnieciski, vienkāršoti, diletantiski. Nezinām savu pagātni, savus pieminekļus, mūsu agrīnās glezniecības lielos litam dažādi. Es esmu par redzējuma precīzumu, par mūsdienīgumu, par saitēm ar dzīvi, — Meistars aši un cieti palūkojās uz dekānu, — bet mēs ar jums to saprotam dažādi. Es esmu par redzējuma precīzumu, par savu uzskatu. Jūs par aptuvenumu. Bet aptuvenums mākslā neder, ja nav pārciestu sāpju — tad ir tukšums. Man ļoti žēl, ka institūtā kļuvis mazāk kvalificētu pasniedzēju, kas prot amatu, kas māk studentam konkrēti parādīt, kā vajag darīt.

— Bet tie, kuri ir, — mierīgā, tīši izlīdzinošā balsī sacīja dekāns, — parādās reti un nezina, ar ko aizņemti viņu studenti.

— Tam es piekrītu. To es attiecinu uz sevi. Bet māksliniekam arī pašam gribas strādāt, kamēr spēj.

— Tātad vajag, kā to lai precīzāk pasaka... izvēlēties.

— Izvēles nav. Es varbūt aizietu no institūta, bet iznāk, ka nedrīkstu aiziet. Nedrīkst atdot spējīgus cilvēkus svešās rokās, it īpaši tādās rokās, kas ir tālas no mūsu darba.

Klepodams iejaucās līdz šim klusējošais rektors:

— Cienījamo Igor Nikolajevič, pašlaik mēs pedagogus neapspriežam. Mēs studentus apspriežam. Tādēļ tuvāk tematam.

Tāpat acu nepacēlis, savā asajā, tādā kā satrauktā balsī Meistars atbildēja:

— Dažreiz nenāk par ļaunu apspriest arī pedagogus ... Bet, kas attiecas uz studentiem, tad kā par vislielāko sērgu un dievs zina par ko vēl šeit tiek runāts par visspējīgākajiem. Ņikitins man ir visspēcīgākais — un ne tikai kursā... Arī viņa darbs, kas bija parādīts izstādē, ir ļoti amizants.

— Tieši tā — amizants, — piebilda dekāns.

— Tā nu ir mana terminoloģija. Es varētu sacīt: talantīgs, savdabīgs, — bet es izvairos no tādiem vārdiem. Katrā ziņā Ņikitinā es redzu mākslinieku. Kas attiecas uz otru, uz Afanasjevu, arī viņš ir apdāvināts cilvēks, viņam ir fantāzija, es teiktu, iedzimta tehnika ... Tiesa, viņš gan ir drusciņ abstrakts, tomēr tā nav nelaime, tas pāries. Bet etiķetes piekārt — viegla lieta.— Šķita, ka viņš metīsies strīdā un pateiks kādu neiedomājamu rupjību — tāda viņam bija seja, taču — gluži kā attapies — viņš jau runāja citā — mierīgā, it kā tipiska pasniedzēja tonī: — Nezinu, kādas sekmes viņiem ir citos priekšmetos, bet manā es viņiem mierīgi varu likt labu atzīmi.

Zāli pāršalca troksnis.

Piecēlās nobālušais dekāns.

— Lūk, jūs sacījāt, ka pedagogus mēs neapspriežam, — iesāka Cesarskis. — Būs laiks — apspriedīsim arī pedagogus. Bet patlaban mēs apspriežam studentus. Divi visspējīgākie, kā izteicās viņu vadītājs, patvaļīgi pameta praksi, izstādīja darbus, kas apzināti

Izkropļo cilvēkus. Bet, kad viņiem tika teikts, ka šie darbi nav pieņemami, viņi tos patvaļīgi izstādīja vispārīgai apskatei. Jums nepatīk termins profesionālā nepiemēro-tība. Lūdzu, es ierosinu jautājumu par pilsonisko nepie-mērotību, visbīstamāko infantilismu un par to ļaunumu, ko mums var atnest iecietība un glaudīšana pa spalvai. Tagad nav tie laiki. Mēs sagrausim mūsu augstskolas autoritāti, ja cietīsim necieņu pret tās kārtību un tradīcijām... Varbūt viņi tiešām ir apdāvināti cilvēki. Un es nemaz viņiem nevēlu ļaunu. Bet viņiem jāsaņem mācība, kas noderēs arī pārējiem, tāpēc izturos pret to ar visu nopietnību un lūdzu visus izturēties tāpat. Uzskatu par nepieciešamību ierosināt jautājumu par izslēgšanu.

— So jautājumu mēs izlemsim zinātniskās padomes sēdē, — tīšām nesteidzīgi, it kā kliedēdams saspīlējumu, noteica rektors.

Nenoteiktība ievilkās un kļuva pierasta. Neviens mūs nedzina prom no lekcijām, mēs, tāpat kā iepriekš, gatavojāmies ieskaitēm, tikai katru rītu, ejot garām pavēļu dēlim, apstājāmies.

Mēs gaidījām pavēli, bet pavēles vēl arvien nebija. Mēs aplūkojām šo dēli uz ātru roku, tomēr neatlaidīgi, pat neizrādījām viens otram, ka gaidām... Nē, negaidām, viss būs labi.

Taču es gaidīju. Nezinu, kā Borja, bet es gaidīju. Mani vēl galīgi nebija izslēguši, bet es pats sevi it kā biju izslēdzis. Vēl nenotikušais man rādījās kā jau noticis. •

Borja gan bieži bija sadrūvējies, ass, bet, kad bija drusku paņēmis uz krūti, kļuva labsirdīgs un man teica: — Ne vella, mēs tiksim cauri.

— Ne vella, mēs tiksim cauri, — es atkārtoju.

Es neizrādīju savu bēdīgumu, savu apjukumu, tieši otrādi, jokoju, teicu asprātības, biju nevērīgs. Vēlāk puiši sacīja: «Turējies gan tu kā «dižvaronis».» Pie mums toreiz modē bija vārds «dižvaronis». Puisis kā krams, kā dzelzs.

Ja neviens neredz, es patiešām esmu «dižvaronis».

Borja Ņikitins redzēja, drīzāk jau nevis redzēja, bet nojauta.

Mēs pavadījām viens otru, gan viņš mani līdz mājai, gan es viņu līdz kopmītnei. Runājām par visdažāda-kām lietām, tikai ne par to. It kā viss sen jau būtu izgaisis... Tomēr tas karājās gaisā. Mēs arī paši to itin labi noģidām institūtā. Un tāpēc Borja, mazliet vaibstīdamies, man atvadoties teica: «Večukiņ, nebijājies.»

Pēckara paaudzes sētas delveru izteiciens. Ierastais vārds «nebīsties» it kā ieguva citu jēgu: brašumu, neatlaidību, bezbailību.

Tāda neveikla, nomierinoša devīze.

...Bet pavēle, kuru mēs gaidījām, jau bija uzrakstīta.

Un arī apspriesta. Kāds jau bija to apstiprinājis, bet augstāk — ne. Un pēdējā brīdī rektors to bija atsaucis.

Sekretāre, kas mūs žēloja, — ir tādas sekretāres, kuras vienmēr žēlo, — pēc tam mums parādīja zinātniskās padomes sēdes stenogrammu.

Cesarskis uzbruka, bet rektors viņu apvaldīja, izlaboja, nogludināja asumus un beigās pats uzstājās.

Viņš runāja svarīgi, apdomīgi kā arvien.

— Nu, ko lai dara, gadās jau visādi. Diviem cienījamiem pedagogiem ir gluži pretēji viedokļi. Domāju — katram no viņiem savā ziņā taisnība. Protams, mēs dzīvojam saspīlētā laikā, un mums jābūt uzmanīgākiem pret mūsu mākslinieku maiņu. Studenti, par kuriem te runā, ir apdāvināti cilvēki, neapšaubāmi perspektīvi. Tikai viņi, kā teic, mazliet nomaldījušies. Bet tāpēc jau arī mēs esam .pedagogi, lai viņus palabotu, uzvestu uz pareizām domām. Viņiem ir spēcīgs mākslinieciskais vadītājs, pazīstamais Meistars. Un arī Igoram Nikola-jevičam ir taisnība, kad viņš rūpējas par radošo individualitāti, par savdabību, par to, lai mūsu studenti nebūtu kopētāji, bet mākslinieki, meistari. Tikai tad viņi pratīs attēlot laika garu, tā kustību. Un tāpēc, es domāju, sarunai jābūt plašākai, neaprobežojoties tikai ar divu atsevišķu studentu darbiem, jārunā par mācību metodiku, par mūsu praksi, par kārtību mūsu kopmītnēs, par ikdienas audzināšanas darbu.

Un apspriešana ievirzījās pavisam citā gultnē. Mēs vāji pazinām mūsu rektoru. Mums viņš allaž bija licies ļoti piesardzīgs un no mākslas tālu stāvošs.

Tikai pēc daudziem gadiem mēs novērtējām viņa bi-zantisko gudrību.

Taču, ja jau viņš nebūtu gudrs, tad arī nebūtu rektors.

Pēdējās nodarbībās Meistars apkopoja semestra rezultātus.

Sāka viņš ar visvājākajiem un garlaicīgākajiem darbiem. Tad novērsās — pats šo darbu izskats radīja garlaicību, un, lai aizmirstos, Meistars sāka stāstīt par japāņu gravīrām, par šo gravīru tehniku. Viņš tās salīdzināja ar japāņu trīsrindēm un vienu pat norunāja no galvas.

Tā mani un Borju pārsteidza ar savu vienkāršību:

Garo pavasara dienu Virknē brizdams... Es atkal Senā pagātnē mītu.*

Un vēl mēs brīnījāmies par to, ka Meistars pazīst dzeju. Nez kāpēc bija šķitis, ka viss, izņemot glezniecību, viņam ir svešs.

Ar to arī beidzās šī savādā nodarbība. Meistars paprasīja ieskaišu grāmatiņas. Mēs ar Borju bijām kaut kur vidū. Es piegāju klāt, neskatīdamies uz viņu, sniedzu grāmatiņu un novērsu skatienu. Es jau tiku teicis, ka mani joprojām nepameta sajūta, ka pēdējā brīdī kaut kas notiks un liktenis novērsīsies no manis.

Šoreiz ar Meistara roku liktenis cītīgi uzvilka piecnieka kāsīti.

Pēc tam piegāja Borja. Viņš uzlika savu ieskaišu grāmatiņu un pavīpsnāja.

Arī meistars pavīpsnāja. Man pat likās, ka viņš Bor-jam pamirkšķināja ar aci. Novērtējums bija tāds pats kā man.

It kā nekas nebūtu noticis, it kā nemaz nebūtu bijis ne dekāna, ne izstādes, ne «neoreālisma», ne izslēgšanas draudu.

Mani pārņēma dīvains vājums un siltums, kaut kas līdzīgs reibonim... Gribējās kaut ko runāt, pateicības, varbūt pat nožēlas pilnu. Gribējās pateikt — ja ir Meistars, tad ir arī taisnība. Taču man šķita, ka tas ir pārāk skaļi.

Pateicības pilnie vārdi — neiznāca, nožēlas — negribējās. Turklāt mūsu darbnīcā nebija pieņemts izteikt atzinību. Dzejoļi te bija retums, varbūt tā bija vienīgā reize. Pie mums valdīja lietišķs stils, un Meistars to reti kad pārkāpa.

Tātad arī mums nepieklājās.

Es pat neatceros, kā nozuda dekāns. Dzīvoja, dzīvoja un nozuda. Laiki mainījās, un viņš kļuva nevajadzīgs. Nu vairs nevienam nepārmeta «neoreālismu», uzmanīgi pētīja visādus citus «isrnus», it īpaši gadsimta sākumā radušos, tie kļuva pat moderni, pēc tam gan nāca abstrakcionisma kritikas posms, bet tai laikā, dekāna vairs nebija pie mums. Iespējams, ka savu audzināšanas darbu viņš veica jau citā augstskolā. Kāds pastāstīja, ka viņu vispār esot aizvākuši... Ka nepasniedzot, esot nogrēkojies. Vai nu esot kādam pārāk palīdzējis pie iestāšanās un pie tam nav bijis nesavtīgs, vai arī vēl kas cits, vārdu sakot, kaut kas sadzīvisks, nevis idejisks.

Iespējams, ka tas bija tukšs izdomājums, nelabvēļu atriebība.

Pēc pieciem vai septiņiem gadiem viņš atkal uzradās: brošūriņas, grāmatiņas, kaut kas par tematu «Skatītājs un māksla».

Es viņu satiku kādā grāmatu grafikas izstādē. Es tur piedalījos ar ilustrācijām Lažečņikova grāmatai «Ledus māja».

Viņš uzstājās noslēgumā, slavēja gleznotājus, kas meklē savu individuālo paņēmienu, un to vidū, kas viņam it īpaši patika, atzīmēja arī mani.

Vēl mirklis, un šķita, ka nosauks mani par — savu skolnieku.

Šis kuģis acīmredzot nebija nogremdējams.

Vēl ne vienu vien reizi viņš paradīsies mūsu dzīvē — kļuvis vecāks, bet ne vārgs, vienmēr enerģisks un uzbudināts, it kā pastāvīgi būtu pieslēgts elektriskajam tiklam, un vibrējošs kā pārkaitēts bārdas skujamais aparāts. Jā, viņš bija kļuvis labsirdīgāks un iecietīgāks pret dzīves attēlošanas paņēmieniem. Kaut gan — laiku pa laikam parādījās viņa raksti ar metālisku pieskaņu.

Pieklājīgais, mundrais mirdzums aiz biezajiem vecmodīgo briļļu stikliem pēkšņi negaidīti sastinga un sabiezēja, blāvi nozibsnīdams kā svins.

Bet mūsu Meistars nemaz nebija mainījies, tāpat nozuda un atkal ieradās, un viņa autoritāte joprojām cēlās un cēlās — pat neatkarīgi no viņa paša jaunajiem darbiem. Jā, šķiet, ka tie gandrīz nemaz neparādījās. Un ikviena jaunā paaudze, kas iestājās institūtā, pieņēma vecās leģendas: par viņa nelokāmību, par to, kā viņš aizstāvējis vajātos, un tā tālāk.

Patiesība allaž sajaucas ar leģendām, un leģendas kļūst par patiesību.

Ļeņingrada. Pīters. Pēterburga.

Mēs aizlaidāmies uz trim dienām, dzīvojām pie kāda mūsu institūta drauga Ļeņingradas komunālajā dzīvokli Liteinija prospekta, istabai bija varen augsti, monogrammām rotāti, kā debess iezilgani griesti un lieli logi, kuros ilgi un pelēcīgi ausa Pēterburgas rīts.

Pazīstams līdz asarām.

Tajā laikā šī pilsēta man bija mīļāka par visām citām, arī par manu dzimteni, Maskavu.

Mēs augām dienām nozudām Ermitāžā un Krievu mākslas muzejā.

Toreiz mans dievs bija Ņesterovs. Pa pusei aizmirsts, īsi petitā atzīmēts mūsu mācību programmās, vēl nepieredzējis jaunu — savu vēlīno slavu, pat modi.

Trīs viņa portreti mani vai apbūra: «Meitas portrets», «Sergija Rodonežska portrets» un it sevišķi «Lielā iesvētīšana».

«Lielajā iesvētīšanā» bija kāds līdz šim neuzminēts noslēpums, tikai ar gadiem es pienācu, pievirzījos tam tuvāk. Nevis likteņa, bet dvēseles apskaidrošanās noslēpums. Dvēsele — pārestības vai varbūt kļūdas dēļ izmocīta, gandrīz vai iznīcināta, tomēr tai pašā laikā spējīga uz dziļām jūtām. Bet kam vajadzīgas šīs jūtas, un kur ir šo jūtu objekts?... Tagad tā meklē mierinājumu.

Es ilgāku laiku ieskatījos šai maigajā, ļoti jaunajā mūķenes sejā, kas jau bija iepazinusi sāpes. Acīs samierināšanās, bet tur mīt vēl kaut kas senāks, pilns cerību satikties. Tikai kas? Tur tad arī bija tas noslēpums. Šķiet, viņa saprot, iestāšanās klosterī nedos atpestīšanu. Drīzāk tā ir atbrīvošanās vai izejas meklēšana. Seja pauda gan bailes no pašas dzīves, no tās haosa, gan gatavību pazemībai, kalpošanai un arī bailes no tās.

Prātā ienāca Buņina stāsta «Tīrā pirmdiena» varone. Mēs ar Borju šo darbu izlasījām rokrakstā. Buņina darbu izdošana vēl nebija sākusies. Sis stāsts mani satrieca ar sīvo rūgtumu, ar skaņu, krāsu un gleznojumu. Tur bija parādīta zelta kupolu, traktieru, teātru mazliet romantiskā vecā Maskava, kas nenovēršami gāja pretī neredzētām pārmaiņām, nedzirdētiem nemieriem. Tādu Maskavu mēs pazinām, nojautām. Nojaukšanai sagatavojušās, bez vēsturiskas vērtības, jau tukšas un izpostītas — Maskavas pārupes mājiņas centās kaut ko pastāstīt, bet mēs ne jau vienmēr pratām klausīties. Pastāvīga noslēgšanās sevī, tāda pēc izskata laimīga un spilgta likteņa lūzums.

Izrādās, ka bailes no dzīves dažkārt ir stiprākas nekā bailes no nāves.

Borja, kas bija māņticīgs un klusībā ticēja likteņa nolemtībai, savā ikdienas uzvedībā ne vien noraidīja jebkuru mistiku, bet arī zobojās par to. Varbūt viņš nojauta, paredzēja? ...

Un viņam patika citas gleznas, kaut arī pret šīm nebija vienaldzīgs. Visilgāk viņš uzkavējās pie maz pazīstama Zeļenova portreta «Puisēns pie galda».

Portrets, kā jau portrets. Tādu varēja atrast Sorokas un vēl kāda cita gleznās.

' Lauku zēns pie galda, sēž ar karoti rokā, gaida strebjamo, biezputru. Tas arī viss. Bāls tonis. Istabas tumsa, dzīves tumsa.

Tikai acīs skaidrums, slēpts, tomēr tāds kā līksms izbrīns, apbrīnojams skaidrums, smaids. Un šai smaida tad arī bija būtība, portreta noslēpums.

Par ko viņš smaidīja, šis puisēns, kurā Borja droši vien redzēja sevi? Vai par to, ka māmiņa atnākusi no lauka, bet viņš ir izsalcis un gaida gan māti, gan ēdienu; un pati gaidīšana ir kā nelieli svētki. Bet iespējams, ka nekādas māmiņas nav un viņš ir bārenis, pārāk vientuļš viņš izskatās. Vientulība jaušama viņa pozā un vēl kaut kur — netveramā.

— Iznāk, ka .atkal mistika, — es saku Borjam, turpinādams veco strīdu.

— Nav nekādas mistikas. Viņš ir pateicīgs par to, ka eksistē, par to, ka tā iznācis, ka viņš ir dzīvs un dzīvo uz šīs grēcīgās zemes. Viņam ir slikta dzīve, tomēr viņš priecājas par to, ka dzīvo, — atšķirībā no tavas izredzētās.

— Kādas izredzētās?

— Ņesterova ... mūķenes.

Institūta darbnīca mes sēdējām trijatā un atstrādājām obligātās kursa klusās dabas. Mūsu priekšā stāvēja nedabiski spilgti ģipša āboli un bumbieri. Turpat atradās arī puķu pušķis.

Saša to visu darīja labā tehnikā un ātri: ja puķes, tad puķes, un tās izskatījās kā dzīvas. Mēs klusībā skatījāmies uz viņa darbu augstprātīgi, mums šķita, ka tas līdzinās fotogrāfijai. Vēlāk sapratām, ka viņš ir profesionāls zīmētājs, ka viņš prot atveidot dabu, un tas nav maz, kad visapkārt klejo diletantu bars, kas nespēj dabu atveidot un dēvē par gleznu nejaušu gaismas plankumu bez harmonijas un domas.

Bija karsts, Borja kūtri mērca otu krāsā, iznāca kaut kas ķieģeļiem līdzīgs, sarkans uz zaļas zāles fona. Es nesapratu, ko viņš grib, uz kurieni stūrē. Bija laiskums saprast.

Es pūlējos, lādēdams visu uz pasaules, ienīzdams šo obligāto vingrinājumu.

Piecēlos kājās, pa darbnīcas neaizklāto logu varēja redzēt apstādījumus, no putekļiem tīrs Maskavas skvē-riņš ar izmīdītu zāli. Sajās izmīdītajās vietās rosījās bērni. Novērsos no loga, pastaigāju pa darbnīcu, ar mokām lūkodamies uz draugu pieaugušo centību, un it kā pirmo reizi ieraudzīju izroboto, ar krāsām notriepto grīdu, tukšas pudeles, pie konservu kārbas izbirušo izsmēķu čupu, gāzes plīti ar nomelnējušu, daudzreiz degušu, bet nesadegušu kafijas kannu.

Mums kājās ar krāsu notašķītas sporta bikses, uz palodzes stūrains reproduktors, pie sienas Fra Filipo Lipi «Pavasaris». Visu šo nepanesami smago komplektu apspīdēja saule, kas brīvi sveilēja caur nespodrajiem itin kā siltumnīcas stikla griestiem. Es staigāju un staigāju pa darbnīcu, kaut ko koncentrēdams ap sevi, cenzdamies radīt zināmu stāvokli, kam vajadzēja man ziņot par iedvesmas spēka tuvošanos.

Bet radīt neizdevās.

Un tad — neatsveicinājies, atbrīvodamies no visām saistībām pret sevi, pret institūtu, pret mākslu vispār — es izskrēju no darbnīcas — gandrīz laimīgs par tādu vienkāršu, lai gan gļēvu izeju.

«Rīt varbūt radīsies,» es sevi mierināju.

Cik daudzreiz es vēlākajā dzīvē izcietu šo nevarību, trulumu, laiskumu, noziedzīgo kūtrumu, nespēju, drīzāk pat nevēlēšanos modināt sevī īstas jūtas.

Klusā daba ar pussakaltušām puķēm...

Bet pašlaik — kāda laime — zeme, asfalts, zāle. īstena, sūra, reāla pasaule, nevis tā nedzīvā, pussprā-gusī, ko tu esi nokopējis.

Iztēles spēja, kas apsteidz dzīvi. Bet kā izdarīt, lai tā tevi paceltu, kad tā rāpo pa grīdām un redz tikai to, kas pagadās acu priekšā? Un kāda verdzība to palielināt sevī.

Taisnību sakot, bija arī citādi — laimīgi, drudžaini mirkļi, stundas, kaut kas līdzīgs laimīgai slimībai. Tie radās ne jau uzreiz, bet pēc gausa sākuma mokām, pēc neskaidra pirmā mēģinājuma; un piepeši atskārtas siltums — varbūt laimīgas; un tūlīt arī bailes nomaldīties, aiziet, kur nevajag; bet tālāk jau roka kustas gluži neatkarīgi no tevis, it kā smadzenes būtu pārvietojušās rokā un diktētu, zaudēdamas laika sajūtu; tas nav prieks par darbu, nē, tas nav prieks, bet šī stāvokļa dabiskums un vienreizīgums, kas ir tikpat nepieciešams kā miegs vai — gluži pretēji — atmoda.

Tā mēdza būt vairākkārt. Visvieglāk man bija tad, kad strādāju pastāvīgi, katru dienu, nomācot paša rakstura vājumu. Šais dienās šķita, ka tā nemaz nav un nevar būt. Kāre pēc darba, tieksme, azarts, līksma rītdienas gaidīšana.

Taču bija arī citādi.

Gribas vājums izpaudās dažādās formās. Dažreiz atklāta slinkuma veidā, it sevišķi jaunībā. Zināt to: «rīts gudrāks par vakaru»?

Pēcāk cits — jau daudz nopietnāks: bailes no sākuma, no jauna darba, bezgalīga mīņāšanās uz vietas ...

Tas atņēma mieru, paļāvību uz sevi. Tu apskaudi pat tos, kurus uzskatīji par vājākiem, neapdāvinātākiem. Viņi kaut ko darīja, centās, viņiem bija «darba noskaņojums». Bet tu biji aizmirsis, kas ir «darba noskaņojums». Tas tik ilgi neradās, ka tu jau biji piemirsis, kāds tas izskatās, kas tas tāds par stāvokli vispār ir. Un dzīvoji atmiņās par to — iepriekšējo darbu, kā dzīvo atmiņās par iepriekšējo — jau aizgājušo dzīvi.

Bet patlaban es redzēju tikai šļūteni, kas kā beigta čūska bija saritinājusies dārzā.

Pamēģināsim iedomāties, ka tas ir dārzs, nevis parasts Maskavas skvēriņš, tavas tikko sākušās dzīves dārzs, kur bija kooperatīvais vasarnīcu ciemats «Sarkanais celtnieks». Vectēvs un vecāmāte, kuri laistīja

dārzu. Šobrīd nav ne vectēva, ne vecāsmātes. Ne vecums, bet laikmeta viļņi aizskalojuši viņus un 1 dārzu.

Bet pašlaik prom visu. Nav ne pagātnes, ne nākot Tu esi viens pats savā tagadnē — vēl ļoti jauns, brīvs, — nu tad ņem mazos dzīves priekus, cerot, ka nāks lielāki.

Kaut vai bērnu dienu tieksme pēc gāzētā ūdens, ko ielej baltā uzsvārcī tērpta sieviete. Pār viņas balto muguru, pār viņas brīnumaparātu plešas saulessargs. Biezs, rubīnsarkans sīrups par četrdesmit kapeikām, tagad tādu jūs neatradīsit. Automāti, lai gan iemēra precīzāk, tomēr nedāvās jums aizmirsto bērnības svētlaimi.

Ko darīt turpmāk? Iet mājās? Nē. Negribas no viena maza cietuma iet uz otru.

Un ko tad darīt tukšā mājā, ja nav neviena? Vecāki ir ekspedīcijā, un tu esi pats sev pavēlnieks.

Tātad sūruma un salduma mistrs, malks gāzētā ūdens, pilsētas milzīgums, allažīgā vientulība, kurā tu tomēr esi saistīts ar visiem un kaut ko gaidi no tiem tāpat, kā viņi kaut ko gaida no tevis. Tā mēdz būt tikai jaunībā.

Ko tad gaida? Nav zināms. To pat grūti izskaidrot. Šādu stāvokli pareizāk būtu saukt par gaidīšanas gaidām.

Varbūt šodienas jaunajam, lietišķajam cilvēkam, kas jau priekšlaikus izplānojis visas savas lietderīgās un nelietderīgās tikšanās, tas liksies tīrais bleķis.

Bet mēs esam cita paaudze. Mēs citādi izprotam mirkļa vērtību, dienas, mēneša un gada gaitas precizitāti, nākotnes prognozēšanu. Arī pulksteņus, savus personīgos pulksteņus, savas «Pobedas» mēs ieguvām vēlāk. Kāda pilngadība — un kāds greznums! Es, piemēram, to saņēmu tikai desmitajā klasē, pēc izlaiduma vakara, kopā ar izsniegto atestātu, iedzeršanu, skraidīšanu gaišos kreklos un baltās kleitās pa Maskavas tiltiem un kautiņu, ar ko pavisam pēkšņi nobeidzām šo brīnišķo nakti.

Tātad gaidīšanas gaidas — tas tā, vispār. Tas ir stāvoklis.

Bet, ja konkrētāk, — tad tikšanās gaidas. Ar ko? Nav zināms. Tēls nav skaidrs, dubultojas, trīskāršojas, četrkāršojas. Svarīgi tas, ka šī tikšanās izmainīs visu un uz visiem laikiem.

Tanī dienā, zināms, nekas nenotika.

Trolejbuss. Sēd kāda glīta meiča, tu gribi piesēsties, iepazīties un reizē jūti šādas iepazīšanās samākslotību un banalitāti, it īpaši salīdzinot ar to Lielo gaidīšanu. Tā arī, mu|ķis, neiepazinos.

Izkāpu savā pieturā. Vasarīgās Maskavas putekli un smogs. To gadu modes košo kleitu plandošie izpletņi Kurp tie lido? Kurp nolaidīsies, kurp nokritīs ar švīk stoņu?

Viss svešs, un tai pašā laikā, ja paskatās no malas, jūtot sevi kā vientuļu, nevienam nepiederīgu, — tā ir sava, ļoti pazīstama, pierasta pilsēta; dīvains biklums dzīves priekšā un pārliecība, ka tā būs tieši tāda, kādu to esi iecerējis.

Ota jau iemērkta krāsā, roka to paceļ pie audekla, bet vēl nezina, neprot, varbūt arī prot, tikai neuzdrīkstas. Varbūt gluži vienkārši tā ir apziņa, ka tas viss vēl ir tikai melnraksts, neobligāts bloknots un daudzas lapas var pārrakstīt, izplēst, sākt no jauna.

Tīrraksts vēl tālu... Izrādās, ka tas sākas agrāk nekā mēs domājam.

Tātad nekas nav noticis, nekas nenotiek.

Bet notika nākamajā dienā.

Parasts telefona zvans, varbūt tikai mazliet ilgāks un neatlaidīgāks. Lai gan patlaban jau slēdzu ciet durvis, šī neatlaidība piespieda mani griezties atpakaļ (par spīti paradumam nekad neatgriezties), izskriet cauri visam dzīvoklim un notvert droši vien pēdējo garā un enerģiska treļļa zvanu.

— Vai tas esi tu, Jurij?

— Jā.

— Nepazīsti?

— Nē... Ja iespējams, žiglāk.

Bet nepazīstamā balss, it kā nebūtu jutusi, ka es steidzos un man nav laika, turpināja šo vienkāršo, gandrīz bērnišķo rotaļu.

— Nu, mēģini atcerēties.

Balss bija dziedoša un it kā nepieradusi pie telefona sarunām — netverami provinciāla.

— Uzmini, uzmini, interesanta spēle, — es it kā pār-mēdīju neredzamo sarunu biedreni. — Atvainojiet, bet es nokavēšu institūtu.

— Te Nora, dzirdi? Esi aizmirsis?

Krūšu balss, tikko jaušams gruzīnu akcents, negaidīti bērnišķīgs tembrs. Nora.

Vai es biju priecīgs? Drīzāk izbrīnījies. Tas bija vēl nesen, tomēr it kā no citas pasaules.

Es pavisam skaidri atcerējos viņas saules apspīdēto, iedegušo seju, laimīgo smaidu. Sis smaids bija it kā atdalīts no tās nakts tumsas un šausmām, kad ieraudzīju Arčila bālās lūpas, pašnāvnieka balto pieri un izdzirdu saucienu: «tēvoci», sajutu kaut ko vēl drausmīgāku nekā pati nāve, kaut ko vēl pretdabiskāku.

Sveša izmisuma spēks. Tikai jaunībā izdodas viegli aizdzīt kaut ko tādu, dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis, aizmigt bezgala daudzo darīšanu, jaunumu, tikšanos jūklī.

Arī viņas balsi nebiju aizmirsis, tikai citas balsis bija krājušās tai pāri gluži kā starppilsētu tālrunī un to galīgi nomākušas, lai gan bija pagājis tikai gads.

Jā, es atcerējos viņas balsi, vienīgi vārdus neatcerējos; vēl atcerējos o|u čirkstoņu, silto vēju, dienvidu vakara klusumu un iemīlēšanos, kurai nebija pretmīlas, mu|ķīgo sāncensību ar draugu, kaut ko pazemojoši puicisku un līdz ar to kaut ko uzmācīgu.

Spriežot pēc noskaņojuma, tā sakot, pēc jūtu «ķīmiskā sastāva», tas izskatījās pēc pirmās mīlestības, kaut gan īstenībā mana pirmā mīlestība bija tālu un pēc tās jau sekojušas epizodes, satikšanās un viss pārējais. Un pati šī «pirmā mīlestība» nepavisam nebija tāda, kādu to uzskicē mākslinieki ar vieglu pasteli.

AI la Petrovna, vidējo klašu vācu valodas skolotāja. Kad viņa ienāca klasē ar žurnālu, es nevarēju novērst acu no viņas garajām kājām, kas žilbināja ar kaprona spīdumu, no viņas maķenīt zilajām acīm, no viņas roku slinkajām kustībām, no manikirētajiem pirkstiem, kas stingri spieda krītu.

— Ievērot klusumu! — skanēja viņas spēcīgā balss, kurā es nepavisam nejutu skolotāja varu.

Šī bija tā mīlestība, par kuru nevienam netiek stāstīts, kura tā arī paliek vāji apgaismotajā zemapziņas tunelī.

Bet kāda tur skolotāja!... Sens sapnis... Nora Maskavā, lūk, pārsteigums.

Interesanti, ka mēs ar Borju ne reizi netikām runājuši par viņu ...

Bet šobrīd labāk par to nedomāt... Pašlaik mēs esam Borjas mājās, ēdam pelmeņus, ko gatavojusi viņa sieva, ēdamistabas durvis uz virtuvi ir vaļā, un es redzu: viņas stiprās rokas veikli saņem gaļu, ietin to siltā, plānā miklas plāksnītē, kā nebeidzams konveijers nes pelmeņu kuģīšus — veselu floti, kas iepeld mūsu mutēs un tiek ziedoti mūsu vēderu moloham.

Nevar teikt, ka viņa nebūtu glīta, viņai ir skaidras, auksti pelēkas acis, brīnišķīgi mati, tīrs sejas ovāls, tievs viduklis, Kustodijeva gleznotās krūtis, bet gaitā, rokās un plecos — kaut kas nesievišķīgs, pat vīrišķīgs.

Es redzēju, kā viņa airē. Mēs ļoti agri, gandrīz rītausmā, braucām zvejot zivis. Borja sēdēja pakaļgalā; iekaisušās acis, pelēkā, kā sūklis porainā seja atklāja to, ko viņš centās slēpt ar smaidu, ar retiem entuziasma izsaucieniem, kad Saša stāstīja par braucienu uz Altaju.

— Tas nu gan varenil Apskaužu, draugi, — viņš teica un it kā gaidija arvien jaunus stāstus, bet mēs jutām, ka viņš ir noslēgts, tā īsti nemaz mūs nedzird; ilgais, mokošais bezmiegs bija viņu galīgi sabeidzis. Mūsu saprašanos ar viņu aizstāja saprašanās šķitums.

Cik gan tādu dienu viņa nebija izturējusi.

Un patlaban ir zveja, un mēs, kā senāk, airējam uz Pļosu — ne jau lai iegūtu lomu, bet lai priecātos par gaidāmo brīnišķīgo vakaru, ugunskuru, sarunām un ceptu zivju svaigo smaržu.

Taču nekā tamlīdzīga nebūs. Dzert viņa klātbūtnē mēs nedrīkstam un mums arī negribas. Bet zvejošanu viņa sadomājusi, lai izrautu Borju no parastā vienaldzības stāvokļa, no gurdenās nomāktības.

Un, raugoties uz viegli un spēcīgi strādājošo roku vīrišķīgo vērienu, es sev vaicāju: kāpēc tieši viņa kļuva sieva mūsu Borjam?

Ilgajos vientulības gados bija taču arī citas — sievišķīgākas, daiļākas... Viņas tik jauki stāstīja viņam par talantu, par slavu, kura pienāks, tikai vēl mazdrusciņ jāpagaida.

Bet viņas nozuda, atkrita. Viņa izgāja — gluži kā caur olimpisko atlasi — tālu ceļu, kura fināls pat nav redzams.

Ar ko viņa uzvarēja?

Viņa nekad viņam nerunāja par viņa ģenialitāti, par viņa talantu. Es zināju, ka viņš netic vārdiem, piešķir

tiem niecīgu nozīmi, dažreiz tie Borju pat uztrauc, tomēr viņam kā māksliniekam ir nepieciešama kaut kāda atzinība — lai vai no draugiem, no sievas, lai vai klusa, tikai patiesa.

Starp citu, es reti kad dzirdēju, ka viņa būtu ar Borju runājusi par glezniecību, par mākslu. Klausījās gan, bet nerunāja. Iespējams, ka viņā bija man nesaprotams, nepieejams valdzinājums, varbūt viņas vienkāršība, tiešums, zināms raupjums deva Borjam stingras aizmugures sajūtu, kur viņš pasargāts no visām dzīves likstām un neveiksmēm.

Visticamāk, ka viņa ienāca Borjas dzīvē tajā vienīgajā brīdī, kad arī vajadzēja ienākt, tajā brīdī, kad viņš sāka zaudēt to, kas viņu vienmēr turēja līmenī, — pārliecību par savām radošajām spējām.

Tieši tad arī viņa parādījās un palika, lai viņu glābtu, un viņš to saprata un pieņēma.

Nav nejaušība, ka ienāca prātā toreizējā zveja. Borja negribēja nekur braukt, bet viņa panāca savu, nevienam no mums nedeva airus; nebija diez cik piemērots laiks zvejai, laivu mētāja, bet viņa airēja Joti mierīgi, un šis mierīgums pārgāja uz visiem. Viņa vadīja laivu, kuras pakaļgalā ar bālu, vienaldzīgu, dusmīgu seju sēdēja Boriss. Bet pēc dažām stundām viņš jau bija at-ģidies, viņa acis atguva krāsu, atdzīvojās — tāpat kā televizorā noskaidrojas un noregulējas fokuss, parādās skaidrs attēls.

Un viņš jau nira ūdenī un tālu aizpeldēja.

Nirām dziļi, līdz dibenam, zinādami, ka uznirsim, ka mums vēl nav pienācis laiks noslīkt.

Laiviņas, kuģīši, vienkoči...

Pelmeņi sibīriešu gaumē, silta māja. Viss it kā būtu nokārtojies, un tāpēc ne vārda par darbiem, jo ar tiem ne visai labi, viņa izstāde, ko mēs ar lielām pūlēm noorganizējam, šķiet, izjuks, bet viņam par to mēs neteiksim.

Es pavēršu acis uz zīmējumu koka rāmītī, kas karājas nostāk no fotogrāfijām. Interesanti, ka pie sienām nav neviena Borjas glezna, vienīgi šis zīmējums. Toties milzums fotogrāfiju kā laucinieku istabā: Katja ar tēvu, Katja ar māti, Katja ar Borju. Un atstatus — šīm fotogrāfijām svešs — it kā no cita albuma, no citas īstenības — nepabeigts zīmējums.

Viņa no augšas, mazliet piemiegusi acis, skatās uz mums. Mēs runājamies, pieceļamies, sēžamies, nošķind trauki, bet es visu laiku jūtu viņas skatienu: it kā viņai no turienes vajadzētu mūs aplūkot — Borju, mani, Sašu, Borjas sievu Katju.

Cik daudz visa kā ir bijis, cik garš laika posms, kas ir it kā sadalīts telpā, šķīra mūs un viņu. Gluži kā vilciens, no kura viņa ir izkāpusi, bet mēs sēžam — tie paši pasažieri, tikai pārvērtušies līdz nepazīšanai. Vilciens te joņo, te lēni slīd, te stāv pieturās, tomēr tas aiziet arvien tālāk no turienes, kur uz mūžu palika viņa.

— Nora, — viņa man saka dziedošā un nez kāpēc pa tālruni vairāk nekā dzīvē dzirdamā gruzīnu akcentā.

Klausule nolikta. Mūs atvienoja, un dzirdama tikai šņākoņā, sprakšķi un tumšā, bezgalīgā ētera neskaidrie trokšņi...

Mēs satikāmies pie kinoteātra «Aurora» Pokrovkā.

Laiks, telpa un notikumi, kas mūs veselu gadu bija šķīruši, it kā nemaz neeksistēja. It kā vakar vai aizvakar būtu tikušies.

— Varbūt iesim uz kino?... — es piedāvāju.

Viņa pavīpsnāja un papurināja galvu. Un es pirmo

reizi pamanīju, ka viņai ir citādas acis nekā tur, mājās, nedaudz blāvākas, un viņa pati izskatījās citādi; netverami bija jaušama tāda kā nedrošība, seja k]uvusi mazāka, nebija vairs melnīgsnēja, bet iedzeltena, ar tādu kā izbalējušu, nogājušu iedegumu.

Man nebija naudas, lai vestu viņu uz kafejnīcu, un mēs iegājām zivju veikalā iepretim «Aurorai» un aiz marmora galdiņiem uzkodām sviestmaizītes ar sabirzušiem, iesārtiem krabjiem, kas bija pārlieti ar majonēzi.

Viņa ēda, cenzdamās saglabāt stāju un vienaldzību pret ēdamo, ēda skaisti, nesteidzīgi, kā parasti ēd daiļas sievietes, un katra viņas kustība bija glīta un ārēji mierīga, bet es sajutu nemanāmu apmulsumu; viņas guturālā runa ar tikko sajaušamu ērgļa balsij līdzīgo gruzīnu akcentu šoreiz bija mīkstāka un pat drusciņ glaimīga. Varbūt viņu nomāca mūsu milzīgā pilsēta?

— Nu, kā tu dzīvo? — es jautāju.

— Es tomēr stājos tur, kur gribēju. Esmu Jau izturējusi iepriekšējo radošo konkursu.

— Tātad viss ir labi?

— Jā, protams, liekas, nav slikti.

Mēs izgājām no veikala: kāpām augšā garām kazarmām līdzīgajai ugunsdzēsēju ēkai ar tās senlaicīgajiem logiem-šaujamlūkām, garām baltām, saulē koši dzeltenām mājiņām ar kolonnām un lieliem venēciešu logiem.

Es gribēju viņai parādīt savu Maskavu no Tīrajiem Dīķiem līdz Lielajai Ordinkai ar tādu aprēķinu, lai pēc tam atgrieztos Gogoļa bulvārī, Filipa šķērsielā, parādītu baznīcu, kur mana māte uz lieldienām svētīja ku-ličus («Es neesmu ticīga, nedomā, bet tā ir tradīcija, tā bērnībā bija»), līkumainos Maskavas pagalmus, dzestros vakara solus, brīvā un sološā vakara milzum-daudzos kārdinājumus.

Viņa klausījās, skatījās, jūsmoja kopā ar mani, bet to darīja drīzāk mehāniski, bija mazuliet izklaidīga, un es visu laiku samanīju vai nu viņas satraukumu, vai arī apslēptas, viņu grauzošas raizes.

Ar izbrīnu un lepnumu es domāju: «Viņa tomēr piezvanīja man, nevis Borjam,» — kamēr apjēdzu: Borja taču dzīvo kopmītnē, bet man ir telefons; re, cik viss vienkārši, lūk, kāpēc es, bet ne viņš.

Viņa ne reizes man nejautāja par Borju, it kā viņš nemaz nebūtu. Tas darīja pat uzmanīgu, vedināja uz domām, ka es kaut ko nezinu viņu attiecībās.

Pjatņicka ielas bufetē dzērām vermutu, viņa viebās: «Vai tad tas ir vīns, vai tad to var dzert?»

Es nemanāmi apreibu, jo dzēru par diviem, un, k|uvis drošāks, paņēmu viņu aiz rokas un apskāvu, viņa nepretojās, bija blakus un visu laiku — tālu, bija laipna, gandrīz mīlīga — un tomēr |oti sveša.

— Nora, tu esi šeit... cik savādi, ka tu esi te.

Savādums un kopā ar to viņas ierašanās likumsakarība — tie bija toreizējā vakara slēptie vadmotīvi, pēkšņā atbraukšana no gluži citas zemes, kas no šejienes rādās kā tāls, tveicīgs, smaržu pilns botāniskais dārzs. No turienes — uz ikdienišķā Maskavas asfalta.

Starp citu, visu mūžu mani ir izbrīnījis šis ātri, gandrīz acumirklīgi mainīties spējīgās īstenības likums, spējā dekorāciju maiņa, sākumā apbrīnojama, vēlāk tā kļūst likumsakarīga un pati par sevi saprotama — pārcelšana jaunos apstākļos.

Nekad viņas dzimtenē mēs nebijām ar viņu divatā, bet nezin kāpēc šķita, ka šodienas bezmērķīgā klaiņošana pa vasaras novakarē tīto Maskavu ir kaut kā jau bijuša turpinājums, it kā šīs pilsētas lielumā juzdamies vientuli un reizē ari pēkšņi saistīti, aši pierodot viens pie otra, mēs pieaudzējām šim divu stundu gājumam pa Maskavu veselu mēnesi tās tālīnās, jau nereālās dzīves un vienu gadu atšķirtības.

Un tai brīdī, kad es vairs nedomāju ne par ko citu kā tikai par viņu un sevi, kad nekas vairs neeksistēja, viņa apvaicājās par Borju.

Pašlaik nemaz negribējās runāt par viņu.

— Kā viņam klājas? — es pārjautāju un piebildu: — Nu kā viņam ... Normāli.

So stereotipo vārdiņu, kas neko neizteica, es izsacīju instinktīvi, tam vajadzēja mazināt, pareizāk sakot, galīgi samazināt viņas interesi par Borju; tieši tas, ka viņa sākumā neko neteica, bet vēlāk pajautāja, tieši tas, ka viņš tikpat kā neeksistēja un piepeši parādījās, uzreiz it kā pārsvītroja visas mūsu sarunas, pastaigu, pārvēršot to visu par pauzes aizpildīšanu, par bezjēdzīgu laika nosišanu pirms kaut kā svarīgāka un būtiskāka viņai, pirms tikšanās ar viņu.

— Ja gribi, brauksim tūlīt pie viņa uz kopmītni.

Es runāju pilnīgi patiesi. Ja tā, tad brauksim. Ja viņai to vajag, tad brauksim. Ar otro trolejbusu līdz galapunktam un tālāk gabaliņu pa klajumu — un turpat ir arī kopmītne. Tur vēl neguļ. Varbūt dzer, varbūt strīdas par mākslu.

Viņa brītiņu klusēja, tad teica:

— Nē. Varbūt citu reizi.

Gājām, tērzējām par kaut ko nesvarīgu, maznozīmīgu. Tādas sarunas tikai izšķir. Nez kāpēc es viņai izstāstīju par to, kā mūs gribēja izslēgt. Viņa klausījās ļoti uzmanīgi, gandrīz vai izbijusies.

Tagad viņa atkal uzticīgi nāca kopā ar mani, mēs paguvām pasēdēt uz visiem Tīro Dīķu soliņiem, pēc tam gājām uz Stopaņi šķērsielu, uz Pionieru namu, kur sākās mans mākslas ceļš, garām brīnumainām mašīnām pie Šveices sūtniecības nama, garām tā glītajiem logiem, kas mirdzēja kā kristāls, caur Pionieru nama dārzu, pēc tam bija strupceļš ar drūmu uzrakstu «Ādas un venērisko slimību dispansers».

Nonākuši strupcejā, jaunceļama nama bedrēs, mēs pār brakšķošu žogu pārlīdām uz Haritona ielu. Bijām piekusuši līdz stulbumam. Gribējās ēdienu un siltumu. Un tad es piedāvāju:

— Ieiesim pie manis?

Viņa brītiņu stāvēja šaubīdamās, tad klusi pamāja ar galvu.

Mana istaba komunālajā dzīvoklī Maškova šķērsielas namā bija tukša, vecāki kopš agra pavasara bija aizbraukuši ekspedīcijā, un šai stundā vajadzēja būt apklusušam arī visam dzīvoklim, tā iemītnieki savās istabās bija piekļāvušies pie biezajām lēcām, kuras ūdeņaini spīdēja virs mazajiem ekrāniem.

Es kabatās sataustīju pēdējo saņurcīto desmitnieku, par to Kirova ielas dežūrveikalā varēja dabūt pudeli slikta sausā vīna un divsimt gramu desas.

Tādējādi ekipēts, es apņēmīgi vedu viņu sev līdzi.

Svinīgā kāpņu telpa ar marmora kāpnēm, sarga caururbjošais skatiens, firmas «Kari Hoffmann» veclaicīgs lifts, nervozs atslēgas spraudiens slēdzenes ligzdā, naksnīgā dzīvokļa piesātinātais un čīkstošais klusums uo, beidzot, tavas durvis, kas no visiem norobežo un paglābj.

Runājām par kaut ko mazsvarīgu, nebūtisku, viņa viebās, dzēra, pārvarēdama sevi, manuprāt, pat ar varu centās viegli apreibt, aiziet, atrauties no kaut kā viņu satraucoša, bet man nezināma.

Es ieslēdzu atskaņotāju, mēs nodejojām arābu tango, bet, kā redzams, viņai nebija noskaņojuma nakts dejām, un viņa pieklājīgi, bet stingri mani atstūma un apsēdās uz dīvāna.

— Man laiks iet.

— Metro taču strādā līdz pulksten diviem... es tevi pavadīšu.

— Pavadīsi? Uz kurieni?

— Kā — uz kurieni? Uz turieni, kur tu dzīvo.

Viņa neatbildēja, tikai pavīpsnāja.

— Dod uzsmēķēt, — viņa pēkšņi palūdza.

Es, klusi brīnīdamies, sameklēju cigaretes.

— Redzi, kas par lietu, — viņa lēni sacīja. Ievilka dūmu, sāka klepot, salauzīja cigareti, mezdama zemē degošas tabakas gabaliņus. — Es neiestājos, es atkal izkritu.

— Nu un kas par to... Vai tev karadienestā jāiet, vai? Iestāsies nākamgad.

— Klausies, es jau esmu zaudējusi trīs gadus šī teātra dēļ. Redzams, ka man nav talanta, esmu neapdāvināta un man neviens nav teicis patiesību. Un jūs ar Borju arī tikai slavējāt mani... Es, kā rādās, esmu muļķe. Galīga muļķe. Pie mātes tūristu bāzē atpūtās teātra administrators. Māte bija sadomājusi viņam mani parādīt. Es kaut ko tur lasīju, attēloju. Viņš uzslavēja. Apsolīja, ka palīdzēs, stāstīja, ka esot saistīts ar teātra skolu. Maskavā es ar viņu satikos. Viņš žigli nomanīja, ka esmu kā jukusi uz šito ideju. Viņš man ilgi skaidroja, ka visu var izkārtot, ka visas atzīmes atkarīgas no manis... Nē, ne jau no manām spējām. No kā cita. Tu taču saproti?

Man negribējās saprast, bet es sapratu.

— Mazpilsētas muļķīte, apsēstā... Laikam bija nospriedis, ka esmu gatava uz Visu. Pirmajā brīdī gribēju viņu padzīt, pateikt, ka neesmu tā, par ko viņš mani uzskata, spert ārā visu, ko es domāju par viņu, par viņa tā dēvēto «pieradināšanas taktiku». Viņš man tā arī teica, ka negribot forsēt notikumu gaitu, ka esot iemīlējies manī un pamazām mani pieradināšot... Es ar riebumu redzēju šo pakāpenisko pieradināšanu. Bet, no otras puses, iedomājies: atkal ar kaunu atgriezties mājās, mātes gaidošā seja... atkal zaudētais gads... Ko es varēju darīt?

Es saspringu, domās juzdams viņai līdzi, ieiedams kā neskaidrā, dūņainā ūdenī šinī viņas situācijā, kura, vai es to gribēju vai ne, kopš tā brīža, kad satiku viņu šeit, Maskavā, pie «Auroras», ir kļuvusi arī manējā.

— Es mānījos, centos iegūt laiku. šis cilvēks, kas sākumā bija tāds nesavtīgs un ieinteresēts manā liktenī, arvien vairāk atklājās kā speciālists tādās aprobežotās provinciālās muļķītēs. Man gribējās uzreiz viņu pasūtīt vienu māju tālāk un pasacīt visu, ko domāju par viņu, tomēr savaldījos. Savaldījos un par to sevi ienīdu. Man bija uztiepti spēles noteikumi. Protams, es tos nepieņēmu, tomēr, tomēr... No spēles neizstājos. Es ar viņu runājos, viņam uzsmaidīju, lai gan sapratu, ka viņš ir lops. Es baidījos no viņa, zināju, ja viņu aiztriekšu, viņš aizšķērsos visus ceļus.

Par pirmo etīdi es dabūju četrinieku. Es atklājos, kā vien varēju, un šķiet, ka šoreiz iznāca. Visa komisija sēdēja klusi, viņi skatījās uz mani uzmanīgi, klausījās mani, nebija ironiskas sačukstēšanās kā pagājušā gadā. Biju pārliecināta, ka saņemšu piecnieku. Bet nebija lemts. Un tomēr vēl bija cerības. Es gatavojos otram eksāmenam, bet mani izmeta no viesnīcas, kur viņš mani bija iekārtojis, lai man būtu vieglāk gatavoties... Nezinu, kāpēc. Vai nu viņš tur bija piepalīdzējis, vai kādi ārzemnieki ieradušies. Kopmītnē iekārtoties bija par vēlu. Viņš mani aicināja pie kādas savas māsas, varbūt — neesošas. Teica, ka institūts esot tikpat kā rokā, ja nebūšot muļķīte... Man uznāca histērijas lēkme. Lamājos tā, kā vēl nekad savā mūžā... Viss man bija tik svešs, tik šausmīgs — šis viesnīcas numurs, kur viņš mani bija iekārtojis un no kurienes tagad dzina laukā, kā arī atkarības sajūta. Kad biju viņam izteikusies, visa atkarība izgaisa. Tagad es nakšņoju pie meitenēm kopmītnē — bez caurlaides, nelegāli. Viena no viņām izteicās, ka es esot vecmodīga muļķe, tā sakot, teātra institūts prasot ne jau tādus vien izdevumus... Tajās kopmītnēs jau ir visāda publika. Nākošajā eksāmenā es izkritu. Vai nu nervi neizturēja, vai kas cits. Vārdu sakot, tas ir viss.

— Gribi, es uzmeklēšu šo cilvēku un sakrāmēšu viņam pa ķobi?

— Kādēļ? — viņa klusi sacīja. — Galu galā esmu pateicīga viņam par mācību. Dzīvoju, dzīvoju savā nodabā ar pievērtām acīm, nez kāpēc vienmēr ticēdama svešam spēkam, svešai palīdzībai, labsirdīgam onkulim. Nu un trāpījās labsirdīgais onkulis... Kā to mēs mācījāmies skolā: «Dzīves riebīgās neģēlības.» Tieši tās es arī maķenīt nobaudīju. Nu labi, ir laiks iet.

— Uz kurieni?

— Pamēģināšu kopmītnē.

— Es tevi lūdzu, paliec. Kurp tu tagad iesi? Tu gulēsi, lūk, te, uz dīvāna. Rīt piecelsies. Rīts gudrāks nekā vakars. Un galu galā nekas taču nav noticis.

Viņa papurināja galvu. Tad nolika galvu uz rokām. Es ieraudzīju viņas skolniecisko meitenes matu šķirtni un noglāstīju kastaņbrūnos, cietos matus. Es zināju — viņa paliks, tāpēc ka nav kur tverties. Un pat ne tādēļ ... Varbūt vienīgais cilvēks Maskavā, kas viņu pašlaik var saprast un uzklausīt, esmu es. Saprast un uzklausīt. Vairāk neko. Bet kas būs tālāk... Tālāk nekas.

Es nevaru, man nav viņai jānodara pāri... Tagad viņa ir mana jaunākā māsa — un tikai, tas arī viss.

Viņa piecēlās, žirgti, slēpdama kautrību, pavaicāja:

— Kur jums te ir? ...

— Tūlīt es tevi pavadīšu.

Viņa sekoja man pa mūsu gaiteņa tumšo tuneli. Iespējams, ka viņa pirmo reizi mūžā redzēja Maskavas komunālo dzīvokli naktī.

Virtuve oda pēc sīpoliem. Dienā tā pārvērtās par dzīvok|a mājsaimnieču ražotni. Katrai savs galds, bet plīts — darbagalds. Un tā uz visām viena. Ieejot virtuvē, es redzēju, kā viņas pūlējās, arī troksnis bija gluži kā fabrikā, klaudzēja gaļas veserīši, gaļas mašīnas šņirkstēdamas mala, vārījās ūdens. Lāgu lāgiem sievietes sarunājās. Par ko? Es neiedziļinājos viņu sarunās, bet bija dzirdami atsevišķi teicieni, likās, tā bija viena un tā pati saruna — aprāvusies, bet izstiepta daudzu dienu garumā.

Augstās griestu velves virtuvē bija apkvēpušas. Dažubrīd tās satricināja kliedziens: ķildojās. Ķildojās reti, taču tā bija tikpat kā infekcija, īsa, bet nevaldāma.

Bet patlaban klusums, darbarīki notīrīti, mazliet paspīd tumsā uz galdiem.

Mazajā istabiņā aiz virtuves gaisma: tur vecā Feona neguļ, lūdz dievu; viņa ir slima un sagatavojusies mirt, visu sakārtojusi pēdējai ceremonijai.

Neraugoties uz visu viņas ilgo, padevīgo gatavošanos aizsaules dzīvei uz mums nezināmas planētas, viņa moži atsaucās uz ikdienas dzīves notikumiem. Arī tagad viņa palūkojās pa durvīm un ķīķerēja uz mums ar savām vecajām, šaudīgajām acīm; visu saskatīja un visu saprata tieši tā, kā viņai vajadzēja. Un man pat šķita, ka viņas acis pamirkšķināja, bet plānās lūpas saprotoši nosmīnēja.

Es neapzināti jutu: ārēji viņa ir mierīga, tomēr viņu plosa kaislības. Viņa slepeni vienatnē dzēra, es to zināju — zīmēju viņas portretu un jutu degvīna dvaku, viņas mierīgajās, sen novītušajās acīs maldījās sātans... Tieši šo nelabo es nekādi nespēju attēlot, notvert; viņas labsirdība, ārēja samierināšanās, gatavība aizsaules dzīvei — tas viss devās rokā, tas viss it kā atradās virspusē, bet es jutu, noģidu: tas ir pirmais slānis, bet aiz tā cits — rūgts, vientiesīgs, slēpts līdz zināmam laikam.

Pēc tā vakara viņa neaizmirsa man pateikt:

— Es jau domāju, tu tāds lēnprātīgs un kautrīgs, bet rekur mudīgs. Gan dies piedos, tu esi jauns, un patiess vārds nav pārmetums.

Ziņkārība viņā apbrīnojami saderējās ar atsvešināšanos.

Es tovakar jutu viņas skatienu, viņas neaizvainojošo smīnu, un pats pasmīnēju par sevi, kad stāvēju pie vannasistabas, klausījos ūdens šņākoņā, gaidīju Noru, lai viņu pavadītu... Tāpat kā vecā Feona, es biju gan svēts, gan grēcīgs.

Es zināju, ka nedrīkstu Norai nekādā ziņā nodarīt pāri, ka nevaru^ka man nav tiesību... Sapratu, ka viņa pirmo reizi savā mūžā ir dvēseliski aizvainota: izgājusi no mājas aizsargātības, no mājīgās vides, viņa pirmo reizi ieraudzīja liekulību un nelietību. Un, ja tā, ja viņa ir manā mājā un viņai grūti, — tad mūsu draudzības vārdā es būšu cilvēks un darīšu viņas labā visu, ko varēšu.

Tā es sev sacīju, gaidīdams viņu, vērīgi klausīdamies, kā šņāca gāzes krāsns un kā tā beidzot nosprauslādamās izslēdzās.

Bija tik kluss, ka dzirdēju Noras veļas un kleitas čaukstēšanu un gandrīz vai fiziski sajutu, ka dalos divi daļās ... Protams, biju jau visu izlēmis un neko tādu neatļaušos; ja es savos nodomos nebūtu tīrs, tad neiedrošinātos atstāt savā daudzapdzīvotajā dzīvoklī meiteni, dodams vielu tenkām.

Bet no otras puses — kādēļ šī skaudrā, mokošā gaidīšana, šis augošais satraukums: pretruna bija tieši tur, ka es neko negribēju un negaidīju, bet neapzināti gaidīju visu un gribēju visu.

Viņa iznāca un smaidīdama teica:

— Es tik tikko neuzspridzinājos.

Un pasniedza man slapjo dvieli.

Viņas sejā es neredzēju ne apmulsumu, ne neveiklību, gluži otrādi — tur bija skaidrība un miers. Tagad viņai bija naktsmājas un viņa varēja atpūsties.

Un es atkal viņu vadīju pa gaiteni, mēs slīdējām kā divas ēnas, viena viegla, it kā brīdi planējoša, otra sakumpusi, saspringusi (es biju sasprindzis, gatavs dot pretsparu, ja iznāktu kāds no mūsu pārlieku ziņkārīgajiem vai pat nekautrīgajiem kaimiņiem).

Bet mēs aizgājām bez starpgadījumiem, aizvērās smagās, ar tūbu un ādu apsistās durvis, atdalot no redzamas un neredzamas svešu klātbūtnes; un tik jauka un gaiša man tagad šķita mana vecā, jau pamatīgi apnikusī istaba.

Kaimiņu mājās jau gandrīz visas ugunis bija nodzisušas, tikai mūsu istaba silti un svinīgi gaismoja, un savrupība no visiem tuvināja mani ar viņu un skurbi*

nāja.

Aizvien vairāk reibdams no Šī stāvokja, es neapklusdams runāju, lasīju dzejas, atceros, ka lasīju tieši tādas:

Nakts ir silta, klusē mēmi,

Gaisā vēsma nenotrīs,

Bet uz mirkli šķiet — pār zemi Zvārgulīša šķindas līst...[4]

— Kāds tu šodien dīvains, nez kāpēc visu laiku lasi, bet pulkstenis jau rāda nezin cik... Iesim gulēt.

Šajā tik vienkārši teiktajā «iesim gulēt» nebija ne mājiena, ne mazākā solījuma, bet bija kaut kas paļāvīgs, mīļš, kas atkal mūs tuvināja. Un, vēlreiz sevī apņēmies, ka attieksmē pret viņu būšu nevainojams, es no saplīsuša auduma apvalka sāku vilkt ārā vecu saliekamo gultu.

Tikpat priecīgi es kārtoju šo čīkstošo, cieši jo cieši saspiesto saliekamo gultu, vilku tās garo, sarūsējušo skeletu.

Un, kad beidzot biju sakārtojis savu nabadzīgo guļvietu un paskatījos uz Noru, tad sapratu, ka viņa nedalīsies ar mani manā pacilātībā, aizkustinātībā un visās šajās bērnišķīgajās sajūsmās... Viņa sēdēja uz dīvāna kaut kāda neērtā pozā, nolikusi galvu uz augšējā atzveltņa, es redzēju viņas pusaizvērtās, lielās, miegainās acis.

Jau nodzēsis gaismu, es dzirdēju, kā viņa nopūšas, kā grozās uz mana dīvāna ...

Es gluži fiziski sajutu: mūs šķir daži metri, tikai daži metri basām kājām pa spīdošo, lielo parketu, robeža starp diviem cilvēkiem, diviem noskaņojumiem: manu bērnišķīgo, pašapmierināto aizgādnību un viņas vientulību, neomulību svešā pilsētā, svešā mājā.

Es iemigu ātri — trauslā miegā; caur tramīgo, nemierīgo miegu ieraudzīju viņu. Viņa stāvēja basām kājām pie loga, mugurā viņai bija mans krekls, kas sniedzās līdz ceļiem.

Lielajā logā jau spīdēja priekšausmas citrondzeltenā gaisma. Redzams pagalms, bet tanī pastāvīgās pārstāvniecības trīsstāyu savrupmāja, kvadrātveida zālājs ar īsi apgrieztu zāli, vēl drusciņ saules — un tas bus smaragdzaļš, pašlaik tas ir pelēkzaļš. Kad es biju dzīrojis un pārnācu vēlu vai, pareizāk sakot, agri no rīta, es redzēju to tieši tādu — zālājs pamazām kļuva gaišāks un parādījās kā fotonegatīvs.

Arī es piecēlos, viņa neatskatījās, joprojām stāvēja tāpat un nepārtraukti skatījās, it kā būtu te viena pati.

Es klusām piegāju viņai klāt, vārīgi pieskāros pie viņas pleca. Mans pieskāriens drīzāk bija draudzības nekā maiguma zīme, bet viņa strauji atvirzījās un pateica: «Nevajag.» Un domās es jau biju paredzējis šo īso, it kā jau iepriekš sagatavoto vārdu.

Pavirzījos nostāk, viņas reakcija mani aizskāra ar savu pārsteidzīgo banālumu.

— Tu neuztraucies, — es sausi teicu. — Man nekā no tevis nevajag. — Un piebildu: — Šķiet, ka pret Borju tu biji vēlīgāka.

— Viņš man patika.

— Patika? Kādēļ to saki pagātnē?

— Tāpēc, ka tagad man viņš nav prātā. Man vispār neviens nav prātā. Saproti?

— Nu, netiki institūtā — un kas par to?

— Ne jau tur tā vaina. Man nav kur palikt. Atgriezties mājās es nevaru.

— Kādēļ?

— Tev laikam liekas, ka tur ir paradīze... Jā, kādu mēnesi varbūt. Tur var atpūsties, bet dzīvot tur grūti. Bezdarbība, daudz ļaužu, tukšums. Vismaz man tur nav ko darīt. Es gribu pavisam ko citu, bet man neizdodas ... Nezinu, kur lai tveros ...

— Esmu pārliecināts, ka tava māte tevi lieliski iekārtos līdz nākamajam pavasarim. Bet pēc tam tu pamēģināsi no jauna... Un esmu pārliecināts, ka izdosies.

— Māte jau tā daudzējādā ziņā manis dēļ ir sagandējusi savu dzīvi. Un tagad viņai ir izredzes apprecēties ... Ir cilvēks. Varbūt tā ir pēdējā iespēja. Un es negribu un nevaru tur atgriezties.

Viņā auga, pieņēmās spēkā man līdz galam neizprotams,’ ar pūlēm apvaldīts izmisums, kas teju, teju bija gatavs pārvērsties histērijā. Es to redzēju pēc viņas sausi spīdošajām acīm, pēc tumsnējo vaigu strauji, nedzīvi nobālušās ādas.

— Nevajag, nevajag, nevajag, — cenzdamies pierunāt viņu kā bērnu, es trīsreiz atkārtoju to pašu viņas bezjēdzīgo, nenozīmīgo teicienu. — Nevajag, mēs tevis dēļ izdarīsim visu.

— Kas tie «mēs» būtu?

— Es un Borja.

Viņa pavīpsnāja un nomierinādamās klusi teica:

— Jā... jūs esat labi, bet kāda jums daļa...

Mans platais, rūtainais krekls viņu apņēma kā hi-

tons, dāsni atsegdams iedegušo, maigo kaklu, augstās krūtis...

Viņa stāvēja basām kājām, maigā vieglumā uzlikusi mazās, pareizi veidotās, iedegušās pēdas uz apputējušās grīdas; un es acumirklī aizmirsu savu drauga un aizstāvja lomu, aizmirsu visu uz pasaules un pievilku viņu sev klāt.

Viņu skūpstīdams, es dzirdēju klusu, apslāpētu: «Nevajag, tā nav labi.»

Bet es vairs nezināju — labi vai ne, mani vadīja cita vara. Zemapziņā jutu: mans maigums, kaisle viņu neaizrauj, līdz viņai nenokļūst, viņa ir nedzīva, sveša, tā ir tikai uzmākšanās, ko viņa pacieš, bet galu galā atstums, aizbēgs... Varbūt arī sliktāk. Varbūt aizvainos mani. To visu es zināju... Pliķis pa seju — un viss. Bet es vairs sevi nespēju savaldīt, tas bija stiprāks ...

Taču viņa neatstūma. Viņa bija reizē vienaldzīga un dīvaini pieļāvīga.

Zaudējis laika un telpas sajūtu, redzot savā priekšā it kā saules gaismu, kas kļuva aizvien spilgtāka, es vilku viņu sev klāt, stiepu, kaut kur vedu, sāpīgi atduroties pret saliekamo gultu, kamēr abi nokritām uz dīvāna viņas ķermeņa sasildītajos un izmētātajos palagos.

— Ko tu dari, — klusi un ar kaut kādu nolemtību balsī viņa sacīja. — Tu taču mani nemīli.

— Mīlu, — laimīgi un pārliecināti pa pusei čukstēju, pa pusei izkliedzu.

Es daudzas reizes pēc tam no jauna pārdzīvoju, it kā notēloju to vakaru, cenzdamies neko neaizmirst. Vaicāju sev: vai toreiz es meloju vai ne? Nē, manā atbildē, kas tik spēji un viegli raisījās no meles, tomēr bija patiesība.

Prātā ienāca bērnības laiku teiciens: «Vārdiņu — mīlu — bieži lieto tie, kuri nezin, cik burtu ir no «m» līdz «u».»

Šo vārdu es sacīju ārkārtīgi reti. Mūsu paaudzē šis vārds nebija ejošs. Mūsu dzīve kopš mazotnes bija organizēta un iekārtota, un mūs audzināja atsevišķās sieviešu un vīriešu skolās tā, it kā šī mīlestība vispār neeksistētu. Bet var jau būt, ka tā pastāvēja kaut kādā īpašā veidā — visdrīzāk draudzības un biedriskuma, teicamu sekmju un savstarpējas izpalīdzības veidā, tāpat arī kopīgās vīriešu un sieviešu sarīkojumu dejās.

Mēs pieklājīgā grupiņā ieradāmies kaimiņu 613. skolā, uzmaršējām pa marmora kāpnēm, un uz mums ziņkāri noskatījās simtiem meiteņu acu; kamēr mēs gājām, skuķi ķiķināja, it kā mēs būtu ne vien cita dzimuma būtnes, bet arī no citas planētas.

Tas nudien bija interesanti; uz ielas, pagalmos, kur mēs dzīvojām, šīs meitenes satikām vairākkārt un tad niekojāmies, jokojām, bet, līdzko aizgājām uz viņu skolu kā tāda oficiāla delegācija, tad vairs nebijām puikas un skuķi, bet divu noslēgtu un vienu no otras atdalītu pasaulīšu pārstāvji un skatījāmies tā, itin kā redzētu pirmo reizi.

Pēc tam bija svinīgais pas de quatre, salona pas de patineur, un, beidzot, mūs apvienoja straujā mazurka. Mēs sniedzām cits citam rokas, likām savus drebošos pirkstus siltajās plaukstās. Šķirtā mācību norise acumirklī it kā izjuka. Svinīgo bezdzimuma deju švīkstoņā mēs pēkšņi jutām nešķiramības noslēpumu, neskaidru, uz skolas tualešu sienām neķītri apgānīto dzimumu noslēpumu.

Mēs cienīgi dejojām svešos ritmus. Bet mūsu iecienītos ritmus bijām spiesti slēpt, mūsu melodijas apraudamās lidoja no smalkajiem paštaisīto platīšu diskiem, ko vārtrūmēs pārdeva dīvaini tipi, kuri valkāja žokej-mices ar īsu nagu un gareniskām svītrām un kurpes ar biezu kaučuka zoli; šos tipus parasti saukāja pēc amerikāņu parauga par Bobijiem, Grigiem un Džo-ņiein. īstenībā viņi bija Borjas, Ivani vai Griškas.

Tas bija zināms slānis, zināma tipa kompānija, tie bija džeza puiši. Tomēr pastāvēja arī citi. Tie sanāca kopā Skrjabina muzejā vai vienkārši mājās. Sēdēja līdz vēlai naktij komunālajos dzīvokļos, lasīja dzejas, kas bija maz pazīstamas plašam lasītāju lokam; iespējams, ka tur bija gan Zabolockis, gan Kedrins un arī Jese-ņins. Atminos vakaru, kur mūsu biedrs lasīja referātu par simbolistu daiļradi, — pēc tam citiem klātesošajiem jautāju, par ko vēl runāts un kālab viņiem vajadzīgi šie pagrimušie, pārgudrie, nesaprotamie simbolisti.

Pieticīgās piecdesmito gadu mājas ballītes: kaut kāda sevišķa, brīva telpa starp Viņu un Tevi, ko stipri sašaurinājušas nākamās paaudzes.

To uzreiz nevar pārvarēt, nav iespējams spert soli, lai apskautu, noskūpstītu, nē, vispirms vajag citādi — it kā bezmiesīgi pāriet telpu, kas pilna svešām un savam dzejas vārsmām, sarunām, citātiem. Mīlestība ir slēpta, piesegta, ieslēgta, aizmaskota ar kopējām interesēm, sarīkojumu dejām, disputiem, strīdiem.

Daudzi puiši centās izlikties vecāki, pieredzējušāki, bet pļāpīgo un lielīgo puišeļu uzvaras bija krietni pārspīlētas.

Centrs, Gorkija iela — brodveja — vilināja ar saviem iestādījumiem, bet vecāko klašu audzēkņi parasti grozījās pie kokteiļbāra. Tur dīvainā kārtā bija apvienojušies studenti, pirmie piecdesmito gadu šeftmaņi, dzejnieki, ar kuriem viegli bija uzsākt sarunas, kurus jaunie cilvēki uzrunāja ar «tu», sita uz pleca, aizņēmās no viņiem vai varbūt aizdeva divdesmitnieku vai trīsdesmit-nieku. Šī mazā pasaulīte visus padarīja vienlīdzīgus kaut vai uz divām trim stundām. Kokteiļbārā meitu bija maz, bet viņas pārsteidza ar tiem laikiem neredzētu eleganci.

Švītīgi ģērbties tolaik bija ļoti grūti. Stilīgie pūlī izcēlās kā baltie zvirbuļi.

Es vispār nevarēju iedomāties, kur šie jaunekļi ņem krāšņus, gaišus putekļumēteļus, kurpes ar biezām, baltām zolēm un «katliņus».

Es valkāju pāršūtas tēva drēbes. Visgreznākais apģērba gabals man bija pārtaisīts gabardīna mētelis un karavīru tipa amerikāņu puszābaki ar mikroporainām zolēm.

Un šīs platajās žaketītēs tērptās, atklāti smēķējošās, vienmēr smaidošās un skumīgās, ja vērīgāk palūkojās, garām slīdošās skuķes.

Uz viņām bija interesanti skatīties. Taču mīlēt pieklājās citas. Bet kādas tad?

Ragu orķestrim skanot, ar jaunu grāfieņu nepieejamo izskatu svinīgi garām aizslīdēja mūsu vecāko klašu meitenes. Un mēs aši izdomājām sev mīlestības objektu, izmukām laukā no piesmakušās zāles, slaistījāmies pa gaiteņiem, kas mūžīgi, neiznīcināmi oda pēc izglītības, drāzāmies ārā pavasarīgajos pagalmos, neprasmīgi, ātri bučojāmies.

Skūpstīdamies, juzdami reiboni, aizejot, aizlavoties no skolas sienām, no visiem pasaules tabu, mēs tomēr izvairījāmies no vārda «mīlu».

Tāpēc ka mums vēl trūka skaidra priekšstata par to.

Pulksten sešos no rīta mani pamodināja Levitana balss, kas ducināja no neizslēgtā radiouztvērēja. Tā bija svarīgu ziņojumu, parāžu, sapulču un manifestāciju, nesenā pagātnē Padomju informācijas biroja ziņu balss, balss, no kuras gaida kaut ko neparasti bargu vai arī — gluži otrādi — svinīgu, šoreiz tā vēstīja jaunas dienas sākumu un sniedza ziņas par jaunākajiem notikumiem pašu valstī un ārzemēs.

Par laimi, šī balss neuzmodināja Noru. Metos pie uztvērēja un izslēdzu. Atkal valdīja miegs un klusums. Pārtrūka sakari ar notikumiem pasaulē, bet Nora miegā sakustējās un drusku ievaidējās. Es uzklāju viņai segu, kas bija noslīdējusi uz grīdas, un stūrus pabāzu zem viņas sāniem ...

Pirmo reizi mūžā es pamodos līdzās sievietei.

Es viņu ieraudzīju it kā pirmo reizi, bāla, pat miegā satraukta seja ar mazliet iezilganiem lokiem zem acīm, ar biezām, bet rūpīgi pēc modes izplūktām uzacīm.

Šai brīdī es viņu uztvēru kā slimu bērnu, varbūt kā māsu. Bija tā savādi: tikko kā bija pagājusi šī īsā nakts, pārpilna ar tik pretējām izpausmēm, kuras likās nesavienojamas, — maigumu, kaisli, mulsumu, cīņu, pilnīgu brīvību un dīvainu sastingumu. Bet patlaban nebija ne vilšanās, ne atsvešinātības, tikai tāds kā žēlums pret viņu, bet varbūt arī pret sevi, tādēļ ka viss turpmākais bija neskaidrs, sarežģīts, tādēļ ka es jutu tādu kā jaunu nebrīvumu ar viņu un atkarību no viņas... Tas viss manī griezās kā dzīvs, ass kamols, kas kāpa kaklā un žņaudza ciet elpu.

Basām kājām, cenzdamies viņu neuzmodināt, es pa-gājos pa istabu, kas bija tā kā pārvērtusies no viņas klātbūtnes, un piegāju pie loga.

Pastāvīgās pārstāvniecības pagalmā iebrauca pasta mašīna. Viņi pastu saņēma agrāk nekā parastas mājas vai iestādes.

Maza auguma cilvēks ar diviem smagiem portfeļiem steidzīgi soļoja uz pārstāvniecības platajām ozolkoka durvīm.

Pārstāvniecības dārza līdzenais, labi koptais zālājs, kas atgādināja mazu futbola laukumu, it kā pielija ar krāsu, kļuva zaļš acīm redzot. Arī pati ēka dzidrajā, virmojošajā gaisā šķita zeltaina un it kā cēlās augšup.

Kad vajadzēja iet uz institūtu, es gandrīz vienmēr cēlos ar pūlēm, retu reizi sāku dienu viegli un laimīgi, tūlīt ieaugot tanī, parasti es it kā pārvarēju saltu, nedzīvu joslu.

Turpretim tagad ar negaidītu laimes pilnestību un skaudrumu sajutu diepas sākumu.

Piepeši ieraudzīju sevi it kā no malas, no kādas citas — man nezināma vecuma augstienes.es nodomāju, ka šo rītu bieži atminēšos, tas paliks pie manis vienmēr, varbūt līdz mūža galam. Toreiz šis mūža gals man likās tikpat tāls, cik tāls šis rīts ir, teiksim, no Spartaka sacelšanās dienas.

Pārliecība, ka tas nebeigsies...

Un tādēļ tik skaidri un kā pārsteidzošu jaunumu sajutu miegaino pieelpotās istabas siltumu, pa vēdlodziņu ieplūdušo vasaras rīta svaigumu, kas pa nakti bija nostāvējies uz apputējušās, bet dzīvās pilsētas pieticīgo birztalu lapotnes, austošās dienas skaidrumu un tīrību, grāfa mājas, kurai bija piekārta diplomātiskās pārstāvniecībās izkārtne, iedzelteni mirdzošo baroka stila kolonādi.

Tas viss piepeši sasēja vienā mezglā sen zināmus, bet it kā pirmo reizi manis atklātus priekšmetus un parādības, un šīs spilgtās, zaigojošās, it kā cinobra skartās straumes cēlonis bija meitene, kas, manā segā ieritinājusies, gulēja uz mana dīvāna.

Mana meitene... Ko tas nozīmēja — «mana»?

Es nevarēju pat pieļaut, ka viņa pamodīsies, piecelsies un aizies. Un mēs vairs neredzēsimies.

Un tomēr tā bija. Un visādas sīkas, ikdienišķas domas: braukt uz institūtu, uz darbnīcu, vai nebraukt, ko sacīt Borjam, ja viņu satikšu, vai arī neteikt neko. Visas šīs niecīgās domeles, ko es nevarēju pavisam aizdzīt un it kā nobāzu kaut kur savas apziņas pagrabā, nespēja ne pazemināt, ne aptumšot, ne sabojāt šīs dienas rītu.

Istabas kaktā stāvošā ledusskapja tukšais vēders laiku pa laikam raidīja īsus, dobjus rūcienus, atgādinādams, ka mājās nav ēdamā. Bet vēl bija agrs un visi pilsētas veikali slēgti.

Es piegāju pie dīvāna un lēni apgūlos blakus Norai. Es viņu apskāvu un noskūpstīju uz aizvērtajām acīm.

— Nevajag, — viņa miegaini sacīja. — Laikam ir jau vēls un laiks iet.

— Nekur tu neiesi, — es stingri pateicu.

Kas vēl bija šais pirmsrudens dienās?

Līdzdalība viņas liktenī.,. Pastāvīga viņas klātbūtne... Vēlēšanās viņu aizstāvēt. Es pat aizkļuvu līdz administratoram — pie tā paša tipa.

Un es stāvu viņa priekšā. Pēc Noras stāstījuma es viņu biju iedomājies neizskatīgu, plikpaurainu, izmanīgu, tādus parasti attēlo teātra administratorus. Īstenībā viņš ir gara auguma, plecīgs, sprogainiem matiem, eleganti ģērbies, un tikai smaidiņš viņam ironisks un mazliet nekaunīgs, un tas tad arī man dod atbalsta punktu, tas ir starta laukums manam naidam un manam sodam. Kādam tad?

Lai gan to ļoti vēlos, piekaut viņu es nevaru. Salīdzinot ar viņu, esmu vājš un maza auguma. Kad es atnācu, viņš sēdēja pie galda, un es ieraudzīju viņa spēcīgo delnu, resnos, spalvainos pirkstus, kas žņaudza pildspalvu. Šajā spēcīgajā, lielajā rokā tā izskatījās kā sērkociņš... Pietika tādām svirām sākt darboties...

Tomēr mani pārņem augstsirdīgs niknums: «Neģēlis, maita, blēdis, jūs vajag padzīt no teātra, es jūs apkaunošu, jus atbildēsit,» — es domās runāju, bet tiešamībā klusēšana, klusums, un viņš augstprātīgās gaidās raugās uz mani.

«Ko jums vajag, ja gribat kontramarku, lūdzu,» ari to es dzirdu domās, pareizāk sakot, esmu sagatavojies dzirdēt, bet to viņš nesaka.

Viņš mani it kā nemaz neievēro, raksta un raksta, žņaugdams savās spīlēs tievo pildspalvu.

’— Esmu Noras brālis.

— Kādas vēl Noras?

— Vai esat aizmirsis?

— Kaut kā neatceros.

— Nu tās pašas no Kelasuri, no Abhāzijas, tās, kurai jūs apsolījāt.

— Jā, liekas, apsolīju, bet, šķiet, neiznāca, — viņš atbildēja, uz mani neskatīdamies.

— Jūs esat neģēlis, — saku viņam tieši acīs.

Viņš skatās uz mani, izbrīnījies bola nelielās, dzeltenīgās acis.

— Jūs izliekaties, ka nesaprotat? — es bilstu.

Viņš turpina rakstīt un tapat mierīgi, acu nepaceldams, klusi atbild:

— Jūsu māsai nav iemesla uz mani dusmoties. Neesmu viņai neko sliktu izdarījis.

— Draņķis, — es aizelsdamies kliedzu. — Izmantojat savu stāvokli, apsolāt, šantažējat...

— Es, liekas, neko līdz galam neizmantoju un domāju, ka nekādas pretenzijas pret mani jums nevar but, — viņš runā ar tādu mieru, kas mani satriec. — Jūsu māsa, atvainojiet, ir iebiedēta provinciāle. Savukārt jūs acīmredzot esat histēriķis. Lūk, tā.

— Cik interesanti redzēt dzīvu nelieti, — es skali saku.

— Skatieties vesels, — tikpat mierīgi, nepaceldams balsi un nepieceldamies, viņš atbild. — Tikai katram gadījumam izejiet ārā. Jūs traucējat strādāt.

Es stāvu apjucis. Tā kā būtu pateicis visu, ko vajag, bet viņš nereaģē, pat kauties nenāk. Kaut gan — ja nonāktu līdz kautiņam...

Uz galda stūra viņam stāv pusizžuvusi tintnīca. Uzkurinādams sevi, domāju: varbūt laist viņam ar to tintnīcu ... Bet tad nomierinos, jods ar viņu, to nelieti, pienākums izpildīts.

Paveros apkārt. Karājas afišas. Mehāniski pievēršu uzmanību tam, ka tās visas veidotas vienā manierē, it kā visas izrādes būtu vienādas. Lai gan šķiet, ka šī teātra izrādes vienmēr ir izpārdotas. Es tur neesmu ne reizi bijis.

Afišas ir spilgtas, tomēr bez izdomas, ilustratīvas, es būtu veidojis gluži citādas.

— Interesējaties? Varu iedot kontramarciņu divām personām. Jums un māsai.

— Jums ir neizdevušās afišas un slikts teātris. — Ar šiem vārdiem es pametu administratora kabinetu.

Esam izstaigājuši krustu šķērsu rudenīgo Maskavu, it sevišķi bieži mēs gājām gar Ļeņina bibliotēku, pa tiltu uz krastmalu, pēc tam uz Ordinku.

Tīrie Dīķi un Ordinka — šais divās vietās pagāja mana Maskavas bērnība. Es Norai izstāstīju šīs ielas vēsturi, tai laikā es biju ļoti aizrāvies ar Maskavas vecpilsētu, man gribējās uzgleznot akvareļu ciklu «Aize-ejošā Maskava». Un es pētīju arhīvos vecos rasējumus, sadzeltējušos zīmējumus: Ordinkas apvidū dzīvoja «jūga ļaudis», lāgu lāgiem viņiem bija jāved nodevas Zelta Ordai, bet labākajās mājās dzīvoja Zelta Ordas sūtņi. Vēlāk te radās Ordinkas brīvciems vai arī Var-lamova, jo zeme piederēja Svētā Hotinas Varlaama klosterim. Varbūt kaut kur te netālu no Kristus Apskaidrošanas baznīcas cara kalps opričņiks vajāja tirgoņa Kalašņikova daiļo sievu.

Un šķita, ka mēs ar Noru arī esam no turienes, es tikai nevarēju noteikt mūsu kārtu, teicu, ka viņa ir gruzīnu kņaze, nezin kā nokļuvusi Maskavā, bet viņa mani nosauca par sīktirgoni, it īpaši pēc tam, kad es viņu ievilku kafejnīcā vai šašliku ēdnīcā. Viņa atteicās no kņazes nosaukuma, uzskatīja sevi par mūķeni.

— Mūķenes nebučojas skvēros, — es viņai teicu.

— Esmu netikle ar mūķenes dvēseli, — viņa smiedamās atbildēja.

Un atkal man atmiņā tēlojās «Lielā iesvētīšana»; tā mūķene arī bija dzīva un droši vien tika skūpstījusies.

Šis mēnesis bija absolūti mierpilns un laimīgs. Borju tā arī es nesatiku, maniem vecākiem vēl mēnesi vajadzēja atrasties ekspedīcijā, un viņa pagaidām dzīvoja pie manis. Bet kā tālāk? Tālāk — paskatīsimies. Tas, kas būs pēc mēneša, likās vēl tāls. Un nav ko gudrot par rītdienu.

Rītdiena ir aizskalota un neskaidra, tomēr lieliska. Augusta mēnesis kļūst aizvien karstāks, aizvien mazāk ēnas Maskavas dārzos un apstādījumos.

Visu laiku jūti savas pilsētnieka izkaltušās lūpas. Pacel pie tām izdrupušu glāzi gāzētā ūdens un salkani sīrupainā dzēriena dibenā sajūti rūgtumu...

Tas, kas mūs ar Borju padarīja gandrīz par naidniekiem, tas, kas mūs izšķīra uz vairākiem gadiem, — pēc tam samierināja, tuvināja. Sarunā mēs Noru pieminējām tikai vienu vai divas reizes.

Bet mēs abi pavisam skaidri jutām viņas neredzamo klātbūtni. Redzamā klātbūtne mūs — tik tuvos draugus — kādreiz izšķīra, neredzamā — apvienoja uz mūžu.

Un, tiklīdz iegāju viņa dzīvoklī, kur valdīja viņa jaunā sieva (nez kāpēc es viņu uzskatīju par jauno, lai gan viņa jau daudzus gadus bija kopā ar Borju), es neapzināti ilgi skatījos uz zīmējumu stūrī. Kālab man bija vajadzīgs šis zīmējums? Jau sen dzīvē viss bija pārmainījies. Nedomāju, vai tas ir slikts vai labs, lai gan bija apbrīnojami precīzs un viegls, tīši nepabeigts, bet varbūt arī netīši...

Es tanī jūtu apstādināta laika spēku...

Jau sen biju pieradis pie tā, ka viņas nav, visa mana dzīve ilgus gadus ritējusi bez viņas gluži kā vilciens, kas jau sen uz visiem laikiem atstājis kādu staciju un bez paguruma iet uz savējo.

Vieglāk, gaišāk būtu bijis domāt, ka viņa ir saulaini izgaisusi debesīs, nē, viņa atdusējās zemē, zem pelēkas akmens plāksnes ar jau mazliet izdrupušu bareljefu, ko Borja kala dienu un nakti, draugi viņam rādīja gaismu ar lukturiem. Noliecies pie zemes, eksaltēts, apaudzis ar bārdu un matiem — šķita, viņš tūdaļ sabruks un nekad vairs necelsies. Taču viņš piecēlās.

Un tomēr reālā viņas fiziskā izzušana nebija līdz galam aptverama. Aizbraukusi uz ilgiem laikiem, uz gadiem, uz mūžu, bet kaut kur ir. Borjas sieva acīmredzot domāja, ka Nora patiešām līdz šim laikam ir dzīva. Tāpēc kā nekļūdīgs radiolokators viņa uztvēra manu piesardzīgo skatienu uz zīmējumu, Borjas skatienu uz mani. Viņš sargāja un aizstāvēja šodienējo no vakarējā, zemapziņā iedzīto nepārejošo greizsirdību.

Esam mēs ar Borju, ir sieva, ir viņas bezjēdzīgā greizsirdība, ir Borjas zīmējums.

Nav Noras... Bet tas vēl nebūs tik drīz. Vēl dažus gadus mēs visi kā kamolā satīti malsimies pa šo zemi.

Reiz, Norai vēl dzīvai esot, Borja man lasīja priekšā vārsmas. Es izbrīnījos un vaicāju: kas tās sacerējis? Viņš atbildēja: dabiski, ka es. Atcerējos tās no galvas.

Bez atbildēm un jautājumiem,

Kā vajag diviem mums, paties,

Mēs aizsmēķēsim un tad acīs Viens otram palūkosimies.

Mums greizi smaidi savilks lūpas Un būs tik grūti vilkt un pūst Sos dūmus, pelnus nenotraušot, —

Lai skats ne mirkli nepagurst.

Vien klusēt, visu atceroties,

Un smēķēt, seju neviebjot,

Bez vārdiem ... Izsmēķi līdz pirkstiem,

Līdz pašai ādai izsūcot.*

Līdztekus mūsu klejojumiem pa Maskavu es vēl nodarbojos ar ko citu — ar pašu galveno. Biju nodomājis izgatavot viņas portretu. Ar portretu veicās ļoti grūti.

Ja es būtu sev nospraudis mērķi uzzīmēt nepazīstamas sievietes portretu, ja es zīmētu pēc modēja, būtu daudz vieglāk.

Bija pārāk daudz jūtu, tās žņaudza, spieda un tāpēc traucēja. Varbūt visgrūtāk zīmēt «savu» materiālu. Personiskais valda pār tevi, un zūd nepieciešamā distance.

Es visu laiku vērīgi lūkojos Norā. Viņa pajokoja:

— Vai tu mani redzi pirmo reizi?

— Jā, pirmo reizi, — es atbildēju.

Taču tieši to jau es nevarēju atcerēties, kādu es viņu redzēju pirmo reizi. Bet man bija nepieciešama tieši šī sajūta. Visas savas vēlākās jūtas vajadzēja aizmirst, aizvākt. Bija vajadzīgs tieši pirmā skata asums, atsvešinātība no modēja.

Es daudzas reizes to pārzīmēju, pārtaisīju. Veidoju citu portretu, jau pēc... Bet šis pirmais variants saglabājās. Nesen es to ņēmu un apskatīju — it kā tas būtu cita veidots darbs. Man nebija svarīgi, kā tas izpildīts. Svarīgs bija vienīgi izskats...

ļ

Viņa pieliekusies sēdēja pie galda ar kailām, iedegušām rokām, laimīgām, klusām, medainām acīm. Nav ne priekšnojautu mākonīša, ne ēnas...

Katru vakaru mēs kaut kur gājām, uz kino, noskatījāmies visas ejošas un neejošas filmas, toreiz to nebija tik daudz, staigājām pa jaunatnes kafejnīcām, kas tolaik nāca modē. Tur jaunie dzejnieki lasīja savas dzejas, mikrofoni nedarbojās vai arī to nebija. Dzejnieku saspringtās balsis sadalījās atsevišķās skaņās un frāzēs, kuras lauzās cauri dūkoņai, ko sacēla apmeklētāji, kas vienaldzīgi dzēra vīnu un ēda saldējumu.

Sie dzejnieki ar bālajām, nopietnajām sejām te — starp nosvīdušajiem, sasārtušajiem, svētlaimīgi atslābinātajiem — bija svešķermeņi. Iedvesmas pilnās vārsmas nevarēja pārspēt vīna iedvesmu.

«Nē, es nu gan nevienā kafejnīcā nekad neizstādīšos,» es sevī apņēmos, lai gan neviens nepiedāvāja man izstādīties.

Sājā tik dažādajā un svešajā dūkoņā mēs ar Noru turpinājām savu ilgo, pastāvīgo dialogu. Mēs bezgala strīdējāmies, kaut gan, likās, mūsu uzskati bija līdzīgi, un mēs tos salīdzinājām un noskaidrojām, it kā reizi par visām reizēm tieši šinī mēnesī mums vajadzētu izstrādāt vienotu kopīgu dzīves līniju.

Mūsu ikdienas dzīves iespaidu virkne k|uva vienota: visu, kas bija redzēts, lasīts, pārdzīvots, tai pašā mirklī vajadzēja pateikt otram.

Tagad mēs viens par otru zinājām visu — un ne tikai par otru, arī par mūsu tuviniekiem, par mūsu vecākiem.

Tikai par savu tēvu Nora nez kāpēc neko neteica, tāpat kā tur, viņas mājās, par to klusēja viņas māte. Bet reiz Nora pastāstīja arī par tēvu.

Viņas tēvs — vācu komunists, spriežot pēc viņas vārdiem’ visu kara laiku bijis te, Krievijā. Kādu darbu viņš šeit darījis, es tā arī nesapratu — un arī Nora nezināja. Skaidrs bija tikai tas, ka viņš piedalījies mūsu kopējā cīņā pret fašismu.

Kara beigās — jau četrdesmit piektā gada maijā ~ viņam piedāvājuši braukt uz Vāciju, un māte, paņēmusi līdzi mazo, brēkulīgo Noru, pa Eiropas izpostītajiem ceļiem devusies uz Berlīni. Spriežot pēc Noras vārdiem, viņi tur nodzīvojusi dažus mokpilnus gadus. Nesapratu, kas tad bija pats mokošākais: vai viņas māte nevarēja dzīvot tur vai arī nevarēja dzīvot ar viņu... Acīmredzot viņiem tur bijušas kaut kādas sarežģītas attiecības, par kurām Nora nevēlējās runāt. Kaut gan viņa bieži atkārtoja, ka māte ļoti mīlējusi tēvu, bet viņš pilnīgi nodevies politikai, nekad nav bijis mājās un māte vienatnē mocījusies pussagrautā, svešā pilsētā.

Laiku pa laikam māte atgriezusies mājās, un pēc šīs atgriešanās braukt uz Vāciju bijis sevišķi grūti. Mātei tur nekas nav bijis pieņemams: ne klimats, ne ēdiens, ne cilvēki. Ēdiens bijis liess, klimats mitrs, ļaudis sveši.

Tomēr galvenais iemesls meklējams kur citur...

Norai atmiņā bija palikušas bezmiega naktis vilcienos, muitas ierēdņi un pasu kontroles kareivji, kā arī Berlīnes priekšpilsēta, kurā viņi dzīvoja: pirmajā braucienā rūsgana un sagrauta, otrajā — attīrīta, ar vienādām, akuratam mājām, ar dažādas krāsas logu apmalēm, ar jauno jumtu svaigajiem kārniņiem; vēl viņa atcerējās skanīgo, tukšo baznīcu, kur bija ieklīdis izbadējies suns, kur veca sieva rūpīgi mazgāja grīdas un blāvi spīdēja ērģeles. To stabules viņai šķita kā apzeltītas kaukāziešu nacionālā tērpa patronkabatiņas.

Veča viņai kaut ko pajautāja vācu valodā, bet meitene apjukusi teica:

— Nesaprotu.

Un vecā kaut ko ilgi runāja, skatīdamās uz viņu neko neredzošām, atvērtām acīm... Runāja ilgi un kvēli, it kā centās ko izskaidrot, bet, ko, Nora nesaprata. Aklās večas vārdos nebija ļaunuma — vismaz Norai tā likās.

Pēc tam vēl vienā braucienā pilsētu viņa bija redzējusi baltu kā cukurgrauds un rozā kā medusrauši. Tā bija nomazgāta, iztīrīta, līdzīga dekorācijai. Konditorejā pārdeva apbrīnojamas kūkas: lācīšus ar melnām, spīdīgām mugurām.

Lācīši kusa mutē. Lielais, smagnējais tēvs ar porainu degunu, ar pīpi mutē kaut ko stāstīja. Viņai šķita savādi, kā var runāt, turot zobos pīpi. Viņš runāja caur zobiem. Viņa gribēja mīļot savu tēvu, arī lācīši, ar kuriem viņš cienāja, bija tik gardi, bet pa prombūtnes laiku viņa katru reizi atsvešinājās no tā un pierada ar grūtībām. Viņai bija druscītiņ bailes no tēva.

Viņš Noru sauca par «meine Tochter» un kafejnicā sēdošajiem ar lepnumu rādīja savu meitu. Nora juta, ka tēvs loti lepojas ar viņu. Un vēl viņa saprata, ka tēvs ir nozīmīgs cilvēks šai pilsētā, visi godbijīgi sasveicinājās ar viņu, bet daži skatījās ar nepatiku un bailēm, taču sveicināja ar vēl lielāku godbijību.

Tas arī viss, ko viņa atceras: mūzika no zaigojoša automāta, saldējums, salds morss, tēvs ar pīpi, bet pēc tam pēkšņi balta, atpakaļ atslīgusi tēva seja, gara procesija, māte, kas Noru turēja ar siltām, valganām rokām, brīžam klusēdama, brīžam raudādama, ļaužu pūlis, mūzika un, beidzot, klusums un no puķēm attīrīta melna laiva ar tēvu tiek nolaista bezdibenī...

Kad viņi brauca projām no šīs ar sētu norobežotās ēkas, kur uz laiku laikiem palika tēvs, tad viņa skatījās uz plakano, pelēko skursteni, uz tam it kā piesietiem, caurredzamiem dūmu mutuļiem.

Ne māte, ne Nora vairs nav bijušas Vācijā.

Māte bieži pieminēja tēvu, sēroja pēc viņa, it kā patiesi būtu ar viņu dzīvojusi laimīgi un bez rūpēm.

Reiz māte — neparasti mundra un kaut kā nepatīkami ozdama pēc skāba vīna — pateica, ka Norai Vācijā esot brālītis, tikai viņš neesot pusvācietis kā viņa, bet īstens vācietītis, viņš jau esot pieaudzis un reiz pat atsūtījis vēstuli; varbūt viņam griboties redzēt savu pusmāsu...

— Un tu viņam neatbildēji? — es viņai vaicāju.

— Nē... Grasījos gan, tomēr tā arī neatbildēju. Viņš taču tik un tā man ir svešs cilvēks.

— Dīvaini... Es gan būtu braucis uz Vāciju vai arī uzmeklējis un atsaucis viņu šurpu.

— Man jau arī gribējās, bet es nezināju, ko viņam rakstīt. Arvien atliku un atliku un tā arī neiedrošinājos.

Es domās iztēlojos Noras brāli un domāju par to, cik maz līdzinās viņas liktenis, viņas vecāki un tās pilsētas, kur viņa augusi, manam liktenim, manam tēvam un mātei un manām pilsētām.

Un divi tik atšķirīgi likteņi sastapušies, tik negaidīti krustojušies, un nekas mūs nevar izšķirt. Un nešķirs nekad.

Šis «nekad» bija solījums mūžīgai tuvībai, nešķira-mībai.

Tagad viņa ir pārvērtusies par lietus un sniega ka- > pātu plāksni ar bareljefu, ar viņas vārdu, diviem da- 1 tumiem un ar tik īsu laikaposmu starp tiem.

Drīz mājās vajadzēja atgriezties maniem vecākiem, j un es tērēju visu savu laiku, lai atrastu istabu, ko Nora varētu īrēt. Ar bailēm domāju, ka vienā jaukā dienā viņai apniks šī mētāšanās bez savas pajumtes, ! viņa atmetīs ar roku visam un aizbrauks uz mājām pie mātes. Beidzot izdevās noīrēt kaktu pie pavecākas sievietes, mašīnrakstītājas.

No paša vārda «kakts» dvesa sērdienība, gadsimta sākums, nabaga provincietes dzīve pie kungiem... Tikai īsti kungi piešķīra nevis kaktu, bet istabu.

Turklāt vēl šie te īsie, te garie rakstāmmašīnas tarkšķi, sausā, nervozā klaboņa.

Un visi vakari pēc filmām, teātra izrādēm, estrādes priekšnesumiem, bet citreiz arī bez tiem, no tā brīža, kad pār Maskavas līdzenajiem bruģiem nolaidās vakarkrēsla, mēs meklējām patvērumu visos tās parkos, skvēros un zaļajos masīvos.

Fiļi, Sarkanā Presņa, Centrālais kultūras un atpūtas parks, Izmailova, Sokoļņiki — tie bija mūsu patvērums.

Sīs paaudzes snobiem tas varbūt liksies dīvaini, jocīgi; patiešām, kas var būt banālāks par staigāšanu tādos parkos. Es un mani vienaudži tos bijām iecienījuši ne tikai tumsas un vientulības dēļ; mēs, pilsētas bērni, meklējām un atradām tur ozolaines, pavēni un pat klajumus.

Protams, šje klajumi bija piegružoti pudeļu lauskām, kas te mētājās gluži kā sastingušas, sasalušas asaras, kā izzudušas, izlaidīgas dzīves pēdas.

Sie nožēlojamie Maskavas klajumi atgādināja citus īstus, tie smaržoja pēc pēckara pionieru nometņu zāles; un starp tām pašām, tikai retāk sastopamām pudeļu lauskām auga dzīvi un nekaunīgi dzelkšņi.

Šūpoles, riņķa šūpoles, šautuves, dinamometri, panorāmas rats, teju, teju gatavs nogāzties ar visām savām zvalstīgajām mājiņām, apakšā līgojas zālājs, virs tā — sarkans sirpis un āmurs, ko atjautīgi piekāris īpašs mākslinieks... Atceros, ka vēl pirms dažiem gadiem šeit bija dižojies vadoņa ūsainais portrets.

Dažreiz Nora ņēma sev līdzi mācību grāmatas, tagad viņa bija nolēmusi iestāties medicīnas institūtā, bet es

ar grifeli zīmēju uz kartona melnbaltas ainavas vai ari ejošus cilvēkus — mani vienmēr bija interesējusi cilvēka kustības shēma, man šķita, ka cilvēka raksturs vispirms atklājas tieši viņa kustībā, viņa gaitā.

Nesapratu, kā Nora patiesībā izturas pret mani, vai viņa mani mīl. Viņa bija mīlīga, maiga, dažreiz mazliet iecietīga, dažreiz viņa mani nosauca par puisēnu. Sis viņas «puisēns» mani caurvija ar maigumu, mīļumu, bet dažreiz šai vārdā varēja jaust kādu citu nokrāsu, tas it kā uzsvēra manu vājumu, nespēju viņu aizstāvēt, dot viņai pajumti. Puisēns varēja pavadīt, pakavēt laiku, bet — ne vairāk. Un, gluži kā straujā, bezrūpīgā skrējienā, es biju atdūries pret nolaistu barjeru. Viss. Tālāk ceļa nav. Perspektīva — bez perspektīvas.

Bet es necentos par to domāt.

Ikvienu to dienu un vakaru atceros vēl šodien. Un tie visi saplūst vienkop kā nepārtraukti svētki.

Un pat šī ilgā sēdēšana uz soliņiem, tumsas gaidīšana, naids pret pazibošajiem baltajiem krekliem un tumsā spīdošām kleitām, «kāds velns viņus te atdzinis», un, beidzot, brīvs brīdis, klusums, tukšums, neviena nav, un mēs kā traki metamies viens otra apkampienos, it kā gadiem būtu gaidījuši šo mirkli.

Es laikam būtu nositis jebkuru apzinātu vai nejaušu mūsu satikšanās okšķerētāju. Ar prātu es sapratu: no malas skatoties, apkampieni uz novazāta sola ir muļķīgi, nekaunīgi, bet man par to gribējās nospļauties. «No malas» man neeksistēja, es zināju — varbūt tas skan cēli —, ka esmu tik tīrs kā vēl nekad, un arī dvēsele no varenā mīlas augstsprieguma vibrēja kā motoriņš.

Divpusīgā mīlestības būtība: plaisa starp dzimstošajām cildenajām jūtām un šo jūtu banālo piepildījumu, — šī nesavienojamība, kas it īpaši asi ievaino jaunībā, ne tikai pagaisa, bet, gluži otrādi, radās jūtas, kas pilnīgi aizrāva ar jaunu un absolūtu tuvību.

Vārdam «tuvība», kas apzīmē vīrieša un sievietes attiecības to sadzīviskajā un gultas nozīmē, šajā gadījumā nebija ar to nekāda sakara.

Kaut kas cits. Laikam nevis tuvība, bet vienkārši sajūta, ka esam viens vesels.

Un katru reizi es viņu skūpstīju itin kā pēdējo reizi; pēc saulainā, apmātā lidojuma bija tukšums, smeldzošas, žņaudzošas sāpes krūtīs; sausa zemes smarža,

sīvais mārsila smārds — šķiršanās vēsma. No kurienes, kādēļ?

Varbūt pārāk smaga bija šīs mūžam pirmās kvēlās, īstās mīlestības nasta? Varbūt arī tas... Droši vien, ka tā. Bet vēl kaut kas mocīja. Savāda sajūta, ka laime pārāk liela, bet bija devusies rokā pārāk viegli, nejauši, bez cīņas, ka esmu to ieguvis gluži par velti un ne par ko. Un tāpēc tā ir dāvana pagaidām, uz īsu laiku.

Bet vēl agri par to runāt. Pagaidām mēs sēžam So-koļņikos, jaunatvērtās šašliku ēdnīcas stikla nojumē, un beidzot esam sagaidījuši oficiantu, kurš pa nez kādu viņam vien zināmu orbītu vienlaikus izklaidīgi un drudžaini atnāca pie mums. Un mēs saņēmām netīru medicīniska izskata kolbu ar skābu tabakas krāsas vīnu un dažus gabaliņus pusjēlas gaļas, kas bija staipīga kā kaučuks. Mēs to plēsām klusēdami un saspringti — kā izsalkuši zvēri.

Te pēkšņi mums garām saspringti slāj nosvērtais Saša, bet aiz viņa Borja ...

Un tomēr mēs nevarējām nesatikties. Maskava ir pārāk liela un pārāk šaura.

Borja bija sakrities, kļuvis kalsnāks: kad no laukiem, kur viņš ēdis kartupeļus un dzēris pašbrūvēto kandžu, atgriezies pilsētā, tad kādā ēdnīcā tā saindējies, ka nokļuvis slimnīcā.

Es dažas reizes viņu apciemoju. Viņa slimības apspriešana bija mans glābiņš.

— Nu, kā tev te iet? Vai šodien bija caureja vai ne?

— Normāli, citiem ir vēl sliktāk. Dibenā dzen lielgabalu.

Tā mēs jokojām, un kā gan es būtu varējis viņam, slimam, stāstīt par to, kas notiek, kā es būtu varējis pieļaut, ka šajās muļķīgajās runās par vēdera kaitēm pazibētu man tik svētais vārds?

Un vai gan es vispār kādam būtu varējis stāstīt par mani un Noru?

Viņa vieglais dienvidnieciskais flirts vai, kā to saukt, aizraušanas ar viņu tagad — pēc mūsu Maskavas dzīves — šķita kā senu, bezatbildīgu, uz laiku laikiem aizgājušu notikumu rotaļa, nieki... Tagad es savu dzīvi dalīju «pirms viņas» un «kopā ar viņu» — kā vēsturnieki dala laikmetus.

Protams, vajadzēja viņam pasacīt, ka Nora ir šeit, tomēr kaut kā nesanāca. Un galu galā — kāpēc tad man būtu viņam par to jāatskaitās? Kas Nora viņam tada ir? Kas viņš viņai?... Nekas. Bet man viņa ir

viss.

Un tomēr, kad satikāmies, kļuva karsti, pretīgi, nelabi. Ne jau nu gluži nodevība, tomēr mūsu attiecībās tā bija mana pirmā nepatiesība, noklusēšana uz robežas ar meliem.

Viņš paskatījās vispirms ar izbrīnu, automātiski paskatījās vēlreiz, pārbaudīdams, vai nav kļūdījies, tad, pārliecinājies, ka taisnība vien ir, pasmīnēja: grūta, piespiesta sejas muskuļu kustība.

Smaids — smags kā svars uz paaugstinājuma, ko nepieciešams pacelt, uzraut, pirms sākt sarunu.

— Tomēr tas ir interesanti.

Kad bija uztraucies, viņš vienmēr runāja ar stipru izloksnes akcentu.

Brītiņu klusējis, piebilda, skatīdamies uz Noru ar baltām acīm:

— Sen jau jūs... šeit... mūsu ziemeļu pusē?

Noras seja liecināja, ka viņa veic kaut kādu garīgu

darbu, man likās, viņa kustināja lūpas, pēc labākās sirdsapziņas skaitīdama:

— Tieši divi mēneši.

Viņš tikko manāmi sadrūma. Divi mēneši — tas bija daudz; viņas tikpat kā sniegs uz galvas negaidīto parādīšanos Maskavā, nejaušo sastapšanos ar mani vēl varēja saprast: viņš ir slimnīcā, mēs neatrodam viņu un divatā drāžam uz parku pasēdēt kafejnīcā... Tādā gadījumā viss būtu normāli. Tad varētu visu pārspēlēt un atkal ņemt iniciatīvu savās rokās, bet divi mēneši — tas bija daudz.

Dīvainis, viņš vēl nezināja, kādi divi mēneši.

Viņš slepus/ nemanāmi (taču es, protams, to pamanīju) sekoja katram manam žestam, vārdam, vēroja manu attieksmi pret Noru.

Un atkal viņam nebija skaidrs: vai vilciens jau aizgājis vai ne.

Nākamajā dienā institūtā viss kļuva skaidrs. Viņš tieši, bez kādām prelūdijām zemnieciski prasti noprasīja:

— Esi sapinies ar viņu?

Īstenībā viņš jautāja daudz rupjāk.

Es atbildēju stingri — it kā akmeni, kas izšāvies no viņa mutes, ar spēku atgrūdu viņam atpakaļ:

— Neiedrošinies. Mēs mīlam viens otru.

Gribēju teikt: «Es mīlu viņu.» Bet pateicu: «Mēs mī- * lam viens otru.»

Tagad es zināju, ka tas uz visiem laikiem izšķirs mūs ar Borju. Zināmā laikā mēs visi: es, viņa, viņš, — bijām viena veselā daļa, un šā veselā posmi, saskaroties cits ar citu, nelūza. Tagad viss bija mainījies. Mēs sadalījāmies: es un viņa — viens vesels, viņš — cits un citā pusē. Sākumā bija mazs, auksts strautiņš, to pārkāpt nebūtu grūti... Tomēr nepārgājām. Stāvējām uz vietas. Un šis strautiņš starp mums pletās platuma, un arvien dziļāks un saltāks kļuva tā ūdens.

...Un upei neredz ne gala, ne malas.

Stacijas, dārdošā mūzika, tolaik šī mūzika skanēja stacijās, nomācot laimīga ceļa vēlējumus, laba novēlējumus, raudas. Tas vēl no kara laikiem bija palicis — mūzika stacijās.

Es skaitīju dienas un stundas līdz viņas aizbraukšanai.

Jā, nevarēju vien pierast pie atvadīšanās un tikšanās ...

«Uz tālām zemēm mēs nu, draugi, dodamies...» — tā pat nebija dziesma, tas bija veselas paaudzes refrēns. Sākumā preču vagoni un kara ešeloni, evakuācijas, atvadas stacijās, šķirotavas, no kurām vilcieni izlīda lēni kā gliemeži, dažreiz virs sastāviem mērķēdamas riņķoja vācu lidmašīnas.

Vēlāk, piecdesmito gadu sākumā, bija kas cits — celtnieku vienības, studentu celtnieku vienības; vārds «vienība» jau bija zaudējis savu karalaika nokrāsu.

Vienības devās uz Kazahiju, uz neskartajām zemēm. Mēs visi vai gandrīz visi esam to izgājuši. Visa paaudze. Neskartās zemes mūs padarīja pieaugušus, daudzas vērtības tālu no mājām kļuva skaidrākas. Dzīvē uz visiem laikiem ienāca telšu pilsētiņas. Un mums tās bija svētas. Varbūt tāpēc es nevarēju ciest brašās tūristu dziesmas par celtnēm. Vienmēr esmu uzskatījis,

ka tās rakstījuši cilvēki, kas braukā tikai pa kūrortu maršrutiem.

Jūsmošana par citu neērtībām, šo grūtību apdziedāšana, visāda veida liekulīga sapņošana par gaišzilām pilsētām bieži ir raksturīga ļaudīm, kas ērti iekārtojušies silta vietiņā.

Jāteic, ka arī institūtā bija tradīcija doties aiz trejdeviņām zemēm pēc dzīves materiāla. Braucieni, jaunas pilsētas, jauni maršruti mums daudz deva — it sevišķi jaunībā. Vēlāk mēs jutām vajadzību no visa šī kaleidoskopa izraudzīties kaut ko mums svarīgu, nevis ar roku, vieglu kā sapnis, pieskarties jauniem tematiem, bet gan iedzīvoties vienā — līdz galam apgūt savu pilsētu, savu ciematu, savu ceļu. Iespaidus nav iespējams nomāt.

Grūtāk ir izspiest pašam no sevis, no savām dzīlēm, no savām dzīvības sulām. Un arī braucieni nezināmajā ne jau vienmēr ir auglīgi. Vai tie pamazām neizvēršas par aizņemšanās braucieniem?

Un bezgalīgais komandējums ar bezgalīgu vietu maiņu, ar mirklīgajiem atbraucieniem un prombraucie-niem pēkšņi kļūst par šķērsli īstenai — pārciestai dzīvei, un tu jūti tādu kā jaunu nepieciešamību (bet varbūt arī senu) pēc komandējuma pašam sevī, savējā, sava likteņa izciestajā materiālā; iznāk, ka pašas meistarīgākās krāsas tiek iegūtas no sevis paša; tās, protams, ir grūtāk iegūstamas, jārokas iekšienē, tām ir gan asins, gan gļotainu šķiedru piegarša, un šis smārds ne vienmēr ir tīkams, bet varbūt tikai no t ā ari izaug tava glezna.

Rūpīgi, profesionāli nostrādāti portreti, nevainojama kompozīcija ar kontrastējošu vai izceļošu fonu — tas saskaņots ar portretējamā iekšējo pasauli.

Iekšējā pasaule — kas tā tāda ir? Kalnracis skatās ar neparastu vērību — tā viņš pieradis šahtas tumsā, bet viņa vērīgumu tev pateikusi priekšā tava prāta un sirds steiga.

Tas nav kalnracis, bet kalnrača attēlojums.

Attēlojuma veids nav tavs, tas ir neapzināti no kāda pārņemts, pat ne no viena, bet no daudziem; tas ir vecs, bet reizē arī pavisam svaigs, pareizāk sakot, jauna ir ota, tā ir cieta, vēl krāsā nemērcēta, nav vel apstājusies, nav' izmisumā šļūkājusi pa mēmo audeklu, atstādama sārtenas, asiņainas tulznas.

«Jel glezniecību, dzejniek, mīli, tai — vienīgajai — ir spēja iemūžināt audeklā mainīgo dvēseles stāvokli ...»

Bet kā lai notver šo mainīgo dvēseli neskaitāmajos komandējumos?

Taču būtība galu galā nav komandējumos, bet tajā, ko nevar iemācīt.

Un man ataust atmiņā reiz jaunībā lasītie veca meistara vārdi, ar bērnišķu vienkāršību viņš atklāj savu noslēpumu — ņemiet un izmantojiet, lūk, te ir mans noslēpums, tas ir tik vienkāršs. «Es negleznoju galvu uz klput kādas dieva dota mitek|a banālas sienas fona, es gleznoju bezgalīgo, es darinu vienkāršu debeszilu fonu, pēc iespējas bagātīgāku, intensīvāku, kādu vien esmu spējīgs radīt; un, pateicoties šādam vienkāršam apvienojumam, apgaismotā gaišmatainā galva uz piesātinātā debeszilā fona iegūst noslēpumainu raksturu — kā zvaigzne tumšajā zilgmē.»

Sasodīta būšana, jau kuro reizi tu izej no Krievu mākslas muzeja vai Ermitāžas nomākts, ar apziņu, ka viss jau ir bijis, ka viss jau ir pateikts. Ko tu vari vēl pielikt no sevis?

Tādē| man gribējās nodarboties ar kaut ko konkrētāku, pieticīgāku, kas varbūt pat bija pakļauts svešai iecerei. Es jutu bijību pret glezniecību, kaut gan sapņoju par to un visu laiku pie tās atgriezos. Tomēr apzināti patvēros grāmatu grafikā, lai arī tā nepavisam nebija viegla.

Borja gan nekad nav baidījies no glezniecības. Viņš ļoti reti runāja par sevi, par saviem darbiem, bet kā neviens cits zināja savu vērtību, un dažkārt man likās, ka viņam piemīt (tikai viņš to neatklāj citiem, lai nekļūtu smieklīgs) spēja apjaust savu talantu, varbūt pat ģenialitāti.

Varbūt tāda sakāpināta pašapjauta ir talantam nepieciešama, lai tas paceltos vēl augstāk.

Borja strādāja pie savām gleznām noslēgti, ilgi, izstādēs nepiedalījās ne tikai tāpēc, ka viņam nepiedāvāja, bet arī tādēļ, ka negribēja. Varbūt viņš gaidīja savu Izstādi. Kādēļ viņš aizgāja strādāt par pasniedzēju tieši tad, kad mēs jau daudzmaz bijām tikuši uz ciņa, zināmā mērā kļuvuši par atzītiem māksliniekiem?

Vai neveiksmju dēļ? Bet neveiksmju taču nebija, viņu nesaprata, nepieņēma, tomēr visi gaidīja no viņa, pat tie, kas stāstīja, ka viņš esot nokāris degunu, izpumpējies vai diezin ko vēl,’— pat tie gaidīja nevis no kāda cita, bet tieši no v i ņ a.

Dažiem šķita, ka, aiziedams uz internātskolu par gleznošanas pasniedzēju, viņš protestē pret dažu visas lietās izveicīgu mūsu alma rnater absolventu jeb, kā mēs viņus ironiski saucām, — «klientu» visēdību.

Es tā nedomāju. Borjam patika šis darbs, viņa paša pēkšņi parādījās spēja būt pacietīgam, prasme paskaidrot, vēlēšanās parādīt, atklāt. Taču bija vēl viens iemesls — pilnīgi saprotams, sadzīvisks. Viņš nodarbojās tikai ar gleznošanu, tā veicās lēni, turklāt viņam mēdza būt pārtraukumi, kad viņš galīgi nevarēja strādāt, bet piepelnīties Borja neprata, un to darīt viņam nepatika; tātad pasniedzēja darbs viņam bija arī eksistences avots.

Ilgu laiku pēc tā, kas notika ar Noru, viņš nevienu no mums negribēja redzēt, dzīvoja savā pilsētiņā kā vientuļnieks, grūti, drudžaini strādāja, pēc tam viņa stāvoklis negaidīti uzlabojās, pilsētā viņu ievēroja, viņš it kā uzpeldēja... Taču līdz tam brīdim, kad pārāk daudz sagribēja. Viņa ieceres bija varenas, bet viņš bija slikts organizators, un pie tam — droši vien šīm iecerēm vēl nebija pienācis īstais brīdis. Bet par to es pastāstīšu vēlāk.

Pēc tam viņš daudz dzēra, tad slimoja, ārstējās, viņa mājās uz galda nekārtībā mētājās dažādu krāsu zāļu ripiņas, kastītes ar nepazīstamiem un biedējošiem'nosaukumiem.

Tieši toreiz — vēl pirms tam, kad viņš apprecējās, — viņa mājā es sastapu maziņu, ļoti vājiņu puisīti, kurš mokoši stostījās, — Jegoru, Jegorku ...

Bet šo notikumu šķir daudzi jo daudzi gadi.

Ir viņas aizbraukšanas diena. Pavadone, pavirši uzmetusi * acis bi|etei, tikpat nevērīgi automātiski pajautāja:

— Pavadītājs?

— Jā, pavadītājs, — saīdzis tāpat automātiski atbildēju.

Kas te īsti notika? Iekšā spraucās kaut kādi cilvēki ar neskaitāmām ce|asomām, spieda mūs pie vagona

sienas, gāja mums garām, man pat šķita, ka tie iet mums cauri.

Tad sākās burkšķēšana un atlikušo minūšu skaitīšana. Pavadītājus dzina ārā. Bet es vēl neko tā īsti nebiju aptvēris.

Kaut kādi kliedzieni, piedzērušies vīrišķi, kas stiepa alu, pavecāki melanholiski nesēji, kas nesteidzīgi stūma savus rateļus, it kā bez viņiem vilciens neaizies; tad viss pēkšņi samazinājās un noklusa. Cilvēki izskatījās kā skudras, kas mudž apkārt rotaļu vilcienam. No malas stacija man likās kā liels, iedzeltens akvārijs, kas ieslēdz šo knašo, skudriski mērķtiecīgo kustību.

Aizbraukšana — vienīgā realitāte — sausa un cieta kā šis pelēkais piebraucamo ceļu betons... Tātad es palieku bez viņas.

Vēl daži mirkļi — un viss. Bet, ja tā mierīgi apsver, ne jau uz svešatni aizbrauc vilciens, bet uz dzimtajiem dienvidiem. Un tas taču nav uz ilgu laiku, protams, ne uz ilgu laiku. Tāpat drīz vien es viņu sagaidīšu. Vēl nomierināja šī guturālā, skaļā dienvidnieku sasaukšanās, tā radīja sajūtu, ka visam ir pagaidu raksturs, gluži vienkārši — nenozīmīga dzīves pārmaiņa, notrulināja, padarīja šķiršanos vieglāku; un viss bija mierīgi, bet stacijas gaisā, zem tās velvēm, tās skanīgajā un reizē smagajā elpā pēkšņi sacēlās nežēlīgs, putekļains vējš, kas kaltēja acis un muti, — pārmaiņu un zaudējumu priekšnojauta. Un tās pašas aprautās sarunas, it kā tu neko nejūti:

— Kad? Kad?

— Raksti.

— Jā, jā.

— Kupejā vīrietis? Varbūt apmainīties?

— Kāda tam nozīme? Esmu gruzīniete, no viņiem nebaidos.

— Es gaidīšu, gaidīšu.

— Jā, arī es... Es pacentīšos drīzāk.

Un par ko vēl? Ne par ko. Mēs izšķīrāmies iemīlējušies, bet — es jo asi, gandrīz ar šausmām sapratu — sveši.

Jā, tur, parkā, mežā, klajumā, viens otra priekšā, divatā, mēs bijām nešķirami, saistīti kā spārni, atraut mūs vienu no otra likās neiespējami, tā būtu nāve katram no mums. Bet šeit pie vilciena, šajā neitrālajā lokā, šaurajā, izmīdītajā laukumiņā, tā priekšā, kas tik

negaidīti bija uznācis un ko nevainīgi sauca par «aizbraukšanu», bet kas nozīmēja šķiršanos, — tā priekšā mēs jutāmies nevarīgi, tas neapvienoja, bet briesmīgā veidā mūs izšķīra, un visi vārdi, ko gribējās teikt, spēji izgaisa, pazuda, bet tie, kas tika teikti, bija valkani, bezkrāsaini, jūtu neapdvesti, tikpat sveši kā šī stacija.

Varbūt toreiz mēs nepratām atvadīties?

— Pasveicini māti, ja viņa mani vēl atceras.

— Atgādināšu... Kāds kauns, atkal atgriežos tukšā...

— Nieki, nākamgad iestāsies medicīnas institūtā.

— Tas taču ir ilgi — nākamgad!

— Jā, ilgi... Nu viss, ej kupejā, tūlīt vilciens aties.

Pats nepatīkamākais, ka viņa paklausīja ... Par to es

visvairāk brīnījos. Es domāju, ka viņa stāvēs tamburā, līdz aizvērsies durvis.

Viņa paklausīgi aizgāja, logos redzēju pavīdam viņas profilu. Vagoni sakustējās. Cik nemanāma, niecīga bija šī kustība, un es gāju līdzās kāpslim un vēl arvien centos saskatīt viņu caur logiem.

Vilciens kustējās ātrāk un ātrāk. Un nu jau tas dimdēja un sāka joņot.

Erg|a kliedzienam līdzīgie gruzīnu vārdi, roku mājieni, un pēkšņi starp svešu seju baltajiem plankumiem pavisam skaidri redzama viņas smaidošā, pie loga pie-k|autā seja.

Aizgāju ar kamolu kaklā. Un tai pašā laikā — ar negaidītām ne nu tieši atvieglojuma, drīzāk atbrīvošanās jūtām.

Atbrīvošanās tukšums.

Tagad es katru mēnesi gāju uz Galveno pastu Ki-rova ielā, gaidīju viņas vēstules. Pat nezinu, kāpēc norunājām, ka rakstīsim uz Galveno pastu; mājās man nebija ko slēpt, neviens manās vēstulēs nelīda, bet vēstule Galvenajā pastā — tas jau bija kaut kas cits nekā ikdienišķā saņemšana mājās. Tas bija sava veida rituāls: atnākšana, stāvēšana pie lodziņa, svešas kāršu kavas jaukšana, savējās izmeklēšana...

«Jā, ir, paradiet dokumentu.» Tu pasniedz studenta apliecību, paņem savu guvumu, savu vēstuli.

Un tiešām — kā ar laupījumu paej malā — tālāk no ļaudīm, ar nagiem atplēs čaulu, dabū kodolu... Kāds nu tur kodols, dažreiz viena pati lapiņa, vēsa, gluda, vienmēr ar kādu zīmējumiņu, ar zīmodziņu stūrī. Un vienmēr bez uzrunas, it kā būtu vai nu vārdu aizmirsusi, vai arī vārdā saukt šķitis pārāk vienkārši, bet tādi vārdi kā «mīļais», «dārgais» un citi nekad netika rakstīti, tātad tie bija iespējami tikai tiešā, personiskā sarunā.

Par ko viņa rakstīja savās īsajās vēstulēs? Tā būtībā bija īsa informācija par laiku, par darbiem, ne tik daudz par darbiem kā par nodomiem. Atšķirībā no manām atklātajām, mīlestības pilnajām vēstulēm (lai kā es sevi apvaldīju, lai kā pūlējos izteikties sausi — vienalga izspruka) viņas vēstules bija neitrālas, dažas jūtu nianses varēja manīt sīkajos laika apstākļu aprakstos. Tā sacīt, pilsētā esot mitrs, līstot lietus vai mācot garlaicība, skumjas, un visu laiku viņa atceroties Maskavu. Ievērojiet, ka tieši Maskavu, nevis manu ielu, manu māju un ne mani pašu.

Man visu laiku likās, ka viņas vēstules nomāc kāda cenzūra. Ko vēl viņa rakstīja? Ka kopā ar māti apmeklējusi tēvoča Arčila kapu, ka mātes personiskās lietas neesot skaidras, agrāk viņa tā kā grasījusies precēties, tagad tas izjucis. Ka vienu reizi esot viesojies Maskavas transporta darbinieku teātris, viņa to apmeklējusi, bet neesot paticis. Un vispār viņa tagad esot izārstējusies no tās bērnišķīgās slimības. Redzams, ka teātris neesot viņas aicinājums, un viņa cieši apņēmusies šogad iestāties medicīnas institūtā.

Beigās viņa nekad nerakstīja «skūpstu», bet allažiņ kaut ko tādu kā: «skumstu» vai «gaidu». īsi — tomēr tas kaut ko solīja.

Rokraksts viņai bija apaļš, skolniecisks, mazliet uz sāniem — kā pēc glītrakstīšanas noteikumiem, tomēr šajos smalkajos, harmoniskajos burtiņos, kas bija tik tikko paliekušies uz priekšu, es redzēju kaut ko lielu — tam nebija sakara ar vārdu neitrālo nozīmi.

Un vēl man šķita, ka Nora grib likt saprast: nekas nav bijis, viņa ir pilnīgi patstāvīga un neatkarīga, neviens no mums nav saistīts pat ar visniecīgākām saistī-

bam... Viņa no kaut kā baidījās. Varbūt no atgriešanās Maskavā.

Bet varbūt no bijušā atkārtošanās. Arī es pats sapratu, ka atkārtošanās nevar būt. Var būt tikai kustība uz priekšu, kāds pagrieziens liktenī.

Visu ziemu es zīmēju viņas portretu, to, kuru biju sācis no modeļa istabā.

Sākums bija tāds ātrs, spilgts, šķiet, ka biju uzminējis visu portreta sistēmu no paša sākuma, pareizi atradis paņēmienu. Nekā tamlīdzīga. Kad viņa bija aizbraukusi,’ es paskatījos un sapratu, ka neesmu sācis strādāt tā, kā vajag.

Es mainīju ieceri. Tagad mani vismazāk interesēja tieši attēlot viņas noskaņojumu un sejas izteiksmi; man gribējās uzgleznot kaut ko līdzīgu viduslaiku portretam, saglabājot atbilstību oriģinālam, izgaismot dvēseli, pieklusināt laicīgo čaulu. Tas bija ļoti grūti. Pirmajā vieta izvirzījās novērošana, atsevišķas detaļas, iezīmes, viņas sejas izteiksme, galvas pagrieziens. Bet es jutu, ka vajadzēja savienot reālo ar ireālo, taču nebiju spējīgs just formu tik harmoniski un vienoti kā tie meistari, kurus es centos atdarināt. Un tāpēc iznāca fotogrāfiska līdzība vai kaut kas samākslots, romantisks.

Ar slepenu spēku mani pievilka «Lielā iesvētīšana», tur sajutu kaut kādu apslēptu traģēdiju, Nora man šķita kā mūķene, bet, ja es to būtu attēlojis tik tieši, tad iznāktu teatrāli un mākslīgi: kāpēc mūķene, no kurienes tā radusies?

Es sapratu, ko gribu, bet tas padevās ļoti grūti. Varbūt tādēļ, ka es viņu pārāk labi pazinu. Trūka nepieciešamā distances momenta, pat rakstura solīduma. Mani pievilka viduslaiku traģiskais, bet tas te bija sadzīvisks, mūsdienīgs, tāds «Studentes portrets». Centos to izmainīt, sāku no jauna, pūlējos noteikt kaut ko svarīgu viņas raksturā, kas vienlaikus gan savienotu, gan nesavienotu: audzināšanas vecmodīgumu, mokošu atbildību par katru savu soli un tam līdzās — negaidīta apņēmība, jutu uzplūdi. To es apjautu viņā. Bet ar to bija par maz, vēl vajadzēja atrast to, ko vārdos nevar izteikt un arī nevajag izteikt, bet, ja var izteikt, tad vienīgi ar otu. Tikai kā?

Bet visapkārt notika piecdesmitajiem gadiem raksturīgie «nemieri»: divdesmito gadu «maģija», visās

lekcijās un mācību grāmatās ķengātā un zākātā krievu avangarda pēkšņa atklāšana.

Patiešām daudz kas pārsteidza ar savu skaudrumu, novitāti, jauniem izteiksmes līdzekļiem, cits šķita kā triks vai rēbuss. Bet pateikt tieši, ka tas ir tīrais triks, pat ne triks, tikai krāpšana, nebija ērti. Pienācīgi jānovērtē Borja — viņš nekad nepielāgojās. Un visu, kas viņam atgādināja muļķošanos, ietiepīgi, neskatoties uz visiem argumentiem, sauca par muļķībām.

Bija brīnumains laiks. «Stingrie reālisti» pēkšņi pārvērtās par neparastiem novatoriem, studentu un citās izstādēs blakus parastām gleznām par celtniecību, ievērojamu strādnieku un lidojošu balerīnu portretiem parādījās kubistu kompozīcijas, dīvainas sirreālistiskas ainavas.

Mans un Borjas senais simpātija — Venecianovs un citi likās gandrīz vai kā atpalicības pazīme.

Un tiešām dažam labam kļuva vieglāk strādāt. Vairs nevajadzēja tik cītīgi attēlot, varēja izdomāt, komponēt, nosaukt tā vai citādi. Tas varēja būt gan «Lidmašīna lidojumā», gan «Meitene sarafānā».

Tomēr pārāk negribējās to nosodīt. Kāpēc? Ne jau aiz bailēm, ka tevi nosauks par atpakaļrāpuli, gluži vienkārši — mēs pārāk ilgi bijām sēdējuši pie viena un tā paša, kas atradās uzdotā ietvaros; par dažu līkločiem, viņu kļūdām bijām vienīgi dzirdējuši, bet netikām redzējuši, kādas tās ir uz audekla. Tomēr vajadzēja redzet visu. Un prast salīdzināt. Citādi tiešām triku uztversi kā ģenialitāti. Bet tā ir tikai pusbēda, daudz ļaunāk ir tad, ja nesaproti ģeniālo un uzskati to par triku.

Laika posms, kad dekāns centās administrēt, tā kā bija pārgājis uz mūžiem.

Un patiesi gribējās kaut ko jaunu.

Varbūt ne tik daudz jauna formas ziņā — viss šķita jau bijis un izbijis vēsturē —, bet jaunu skatījumu uz vecām lietām. Mūsu Meistars reiz izteicās: «Visas bērnu slimības jāizslimo bērna gados, citādi tās uzliesmos, kad būsi pieaudzis.»

Šis laiks bija vērtīgs arī tāpēc, ka tas, piesaistīdams mūs jaunajam, visjaunākajam, visšodienīgākajam, deva iespēju ieraudzīt veco, to, kas gadiem bija aizklāts.

Mēs braukājām pa ziemeļu klosteriem, es atceros nezināma mākslinieka Dievmāti; viņa skatījās tā, ka radās pārliecība: tu esi nemirstīgs, un nemirstīgs ir viss

pastāvošais. Tevi plosīja asa, satraucoša pretruna — pretruna starp tavas dzīves īso mirkli un tavu spēju radīt sevī viengabalainu iekšējo pasauli, izrauties no pasaulīgā, atbrīvoties no tevi aizvien tālāk un tālāk velkošā sīko pienākumu un nenozīmīgo saistību konveijera.

Reiz kāds bija atnesis tā paša triku meistara, komersanta un putnubiedēkļa ar uzvirpinātām ūsām — Sal-vadora Dalī albumu. Kaut kas tur pārsteidza. Velnišķīga fantāzija, un arī zīmētājs apbrīnojams: tāds neparasts smilšains, bībeles fons, senatnes tuksnesis, klavieres, no kurām tek ārā ūdens, ceļš uz nekurieni...

Tas bija man galīgi svešs, bet zināt to vajadzēja.

Gribējās zināt daudz ko, visu, lai atrastu pats sevi. Toreiz man radās noturīgas simpātijas, es stundām varēju nīkt mazā istabiņā virs Tretjakova galerijas, kur bija mākslinieku apvienības «Mākslas pasaule» ekspozīcija. Sie novecojušie romantiķi, kas bēdājās par aizgājušiem laikiem, kā par viņiem tika runāts agrākajās lekcijās, izrādījās pavisam citādi.

Un kādus brīnumus viņi darīja grāmatu grafikā. Bet ko mēs zinājām par viņiem? Mācību grāmatās petitā iespiests kaut kas neatzinīgs: «pagātnes apcerēšana, sti-lizēšana, estetizēšana ...».

Neko teikt — «estetizēšana». Lanserē ilustrācijas «Hadži Muratam», viņa Jasnaja Poļanas akvareļi, Do-bužinska melnbaltās lapas «Pēterburga» — pauž pagātnes jūtas, pāreju uz šodienu, pārmaiņu gaidas, — lūk, kāda ir viņu grāmatu grafika, tik veca un tik mūsdienīga.

Skatīt, izfiltrēt, atgrūsties un peldēt pašam.

Faijūmas portretu reprodukcijas. «Melnīgsnēja jauna sieviete». Lielas acis, bieziem, tumšiem matiem klāta piere, ap augsto kaklu metāla kaklarota.

Skatās cieši, ar maigām skumjām, tev garām. Mākslinieks nav zināms, meitene — arī. Veclaiku tehnika, vaska krāsas, dzīva seja.

Interesanti, cik ilgi viņai — šai Faijūmas meitenei — vēl atlicis dzīvot? Tolaik taču ilgi nedzīvoja.

Ar kaut ko viņa noteikti atgādina Noru. Toreiz man daudz kas atgādināja viņu.

Un es no jauna atgriezos pie portreta. Ko darīt ar to? Varbūt arī pievērsties modernismam, izdomāt tādu lauztu līniju kompozīciju, kurā būtu pārvietotas

proporcijas un neticamas acis, — lai apstājas un aiz* 1 domājas ... Un nosaukt — «Nora».

Droši vien es prastu, bet nevarēju.

Cik labi bija bērnībā: kartona lapa, krāsainie zīmuļi, ļ tanki, lidmašīnas, tīģeri un lauvas — viss stiprs un bargs, spējīgs saplosīt vai nospiest.

Kāpēc tieši bērna gados mums tā patīk spēks? Acīmredzot tādēļ, ka esam niecīgi un neaizsargāti. Bērnībā patīk viss saldais un stiprais.

Tikai pieauguši sajūtam tieksmi pēc rūgtā un dažos brīžos uzzinām sava vājuma robežas.

Ar Borju mēs redzējāmies, ārēji viss bija tāpat kā iepriekš, tikai šai laikā nozuda pats svarīgākais: draudzība.

Mēs ar viņu kļuvām draugi uzreiz, jau kopš pirmās tikšanās, mums nebija pat pazīšanās perioda; iepazināmies un, kā liekas, no pirmās dienas sabrāļojāmies.

Bet tagad — esam atgriezušies atpakaļ, esam tikai paziņas, runājam par darbu, nav ne tālruņa zvanu, ne pastaigu...

Bet reiz man gadījās viņu satikt Krievu mākslas muzejā.

Mēs bijām te ieradušies katrs atsevišķi; es pat nezināju, ka arī viņš ir Ļeņingradā.

Garīgi iztukšots, staigāju no vienas zāles otrā, likdams skatienam slīdēt pār tik pazīstamām sejām, it kā tie būtu mani radinieki, kas no dažāda augstuma pie sienas skatās uz mani. Ekskursanti, ārzemnieki, skolnieki ar skolotājiem... Un tad pēkšņi tevi pārņem nogurums, kādu tu sajūti tieši muzejā. Kājas liekas svina pilnas, gribas atpūsties, piesēst, varbūt pat atgulties uz grīdas un aplūkot visas šīs lieliskās, ar tik dažādām izteiksmēm sastingušās sejas, visus šos brīnišķīgos, kaut kur tālu vējā šalcošos silus un birzis, — laimes un galīga bezspēka apziņā nogulties uz aukstas grīdas.

Bet valsts muzejos tā nav pieņemts. Te pat piesēsties grūti; uz dīvāniņiem sēž veci ļaudis.

Mani pārņēma apbrīnojama vientulība, ko pazīst vienīgi tie, kas ļoti daudzas reizes gājuši pa vienām un tām pašām zālēm.

Tu esi gluži kā atgriezies savās bērnības ielās, bet nav ar ko vārdu pārmīt. Nav kam stāstīt par līdz pē*

dējam sīkumam pazīstamajām un it kā tevis paša darinātajām gleznām. Un tu staigā kā mēms un ilggadējs iedzīvotājs.

Un piepeši es ieraudzīju Borju Ņikitinu. Pareizāk sakot, ieraudzīju Borjas Ņikitina muguru. Viņš nekustīgi un saspringti stāvēja pie kādas gleznas.

Interesanti, ko viņš tur pētī. Tā viņš stāv, tīksminās, bet pēc tam strostēs, cik vien spēka. Pēdējā laikā ar viņu tā mēdz būt. Es piegāju tuvāk, palūkojos no sāniem.

Viņš stāvēja pie Fedotova gleznotā N. Zdanovičas portreta ... Meitene pie klavierēm.

Borja skatījās ļoti vērīgi, neatlaidīgi, zilās acis ar paplašinātajiem redzokļiem likās kā izkaltušas. Portrets bija brīnumskaists, taču viņu interesēja vēl kaut kas. Un pēkšņi visu savā vietā nolika kaut kur zemapziņā radies atminējums. Šī meitene, kas bija novērsusi seju no klavierēm un mazliet pavirši, acis nolaidusi, lūkojās sāņus, pavisam noteikti atgādināja Noru.

Tā jau vairs nebija attāla, vienīgi mana noskaņojuma un vēlmes radīta līdzība ar Faijūmas jaunavu. Nē, šī bija reāla, fiziska līdzība, it kā N. Ždanoviča būtu Noras īstā māsa.

Borja paskatījās uz mani, es uz viņu. Mēs satikāmies tieši iepretī gleznai, paspiedām viens otram roku, un es, it kā mēs abi būtu kādas sazvērestības dalībnieki, tīši pavirši, ar vieglu smīniņu sacīju:

— Skaista ... Vai ne?

Viņš paraudzījās uz mani ar patiesu neizpratni un, mirkli klusējis, teica:

— Kakls šķiet pārāk garš. Bet citādi portrets teicams.

Un es ar zināmu atvieglojumu sapratu: tas, ko mēs centāmies ieraudzīt gleznās, bija atšķirīgs, un arī domājām katrs par kaut ko savu.

Tajā brīdī, tanī laikā es redzēju tikai vienu. Un, liekas, vairāk neko.

Bet viņš redzēja visu, viņš aplūkoja visus portretus un visas gleznas. Es nezinu, vai viņš meklēja viņas seju svešās gleznās tāpat kā es, vai domāja par viņu tikpat neatlaidīgi... Es nez kāpēc biju pārliecināts, ka toreiz — ne.

Mēs vakarā gājām ar viņu pa Pīteru. Iegriezāmies toreiz modernajā kafejnīcā «Nord», ēdām neizsakāmi

gardās divslāņainās kūkas un kā dendiji uzdzērām virsū liķieri mazītiņās glāzītēs. Par Noru ne vārda.

Bet mūsu attiecības no jauna kļuva siltākas, atdzīvojās.

Vēl atceros, tai dienā mēs bijām Pētera un Pāvila katedrālē — krievu caru kapličā. Klusēdami apstaigājam glītos, spīdīgos, varenos, ar cinku un sudrabu izgreznotos sarkofāgus, kas pasargāja no gaismas saujiņu pīšļu — Krievijas slavu un kaunu.

Staigājām pa milzīgo Pētera un Pāvila cietoksni, man bija interesanti atrast kameru, kurā sēdējis mans vectēvs, bet šo kameru tik un tā neatradām.

— Gribi piekļauties pie savas sākotnes? — Borja vaicāja.

— Jā, gribu. Un tu?

— Es gribu zināt, kādā zemē guļ mans tēvs. Nav taču ne uzvārda, ne datuma. Bez vēsts...

Mēs vēl ilgi klaiņojām pa Pīteru, runājāmies. Borja klāstīja: ja tu strādā, tad jāaizmirst viss, kas bijis pirms tevis, jānoslēdz ausis un jāaizver acis. Ir tikai tavs noskaņojums un tas, kas tev jāattēlo, — tas priekšmets un tā doma, un nedrīkst ne uz ko balstīties, labāk pašam atklāt Ameriku nekā centīgi atkārtot atklāto. Viņš stāstīja, ka kursā — pat ne tikai kursā, institūtā — gandrīz visi ir viduvējības, ka oriģinālus talantus — lai vai nelielus, bet īstus — pie mums vēl nav atradis.

Viņš nez kāpēc bija īdzīgs un ķengājās. Varbūt tādēļ, ka bijām par maz iedzēruši un gribējās ēst.

Mēs nosalām, pēkšņi jutāmies kā bezpajumtnieki svešā pilsēta, kaut gan mums katram bija, kur pārnakšņot.

Aizgājām pie manis, pareizāk sakot, pie mana drauga, pie kā biju apmeties. Es parādīju Borjam dažas Noras portreta skices, kuras biju paņēmis līdzi.

Viņš skatījās ļoti uzmanīgi, bet neteica nekā... Tas mani pat aizvainoja.

Vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņš atzinās, ka viņam paticis, ka viņš nemaz nav gaidījis, ka es tā varu. Un vēl tai vakarā Borja pats arī apņēmās viņu uzzīmēt. Kādreiz vēlāk.

Vēlāk viņš arī uzzīmēja šo portretu, kas karājās pie sienas. Ar ko Nora bija aizņemta tai brīdī, kad viņš zī-

mēja? Viņa jau nepozēja... Viņai bija daudz darba, rūpju. Es nezināju, ar ko viņa nodarbojās savā otrajā dzīvē... Varbūt Nora bija noliekusies pār lāpāmo vai šuvekli, lai gan acis tikai pa pusei nolaistas.

Pirmsdiploma praksi mēs izgājām Akmoļinskas, tagad — Ceļinogradas apgabala neskarto zemju padomju saimniecībās. Mēs ne jau nu tikai zīmējām. Pabeidzām būvēt un noformējām Jaunatnes nama zāli, strādājām par galdniekiem, namdariem, centāmies zālei piešķirt svētku noskaņojumu, lai tā nelīdzinātos šķobīgajiem standartveida klubiem.

Borja pat izdomāja projektu saimniecības alus bāram, nevis ironiskā nozīmē — alus bāru, kur pietem-pjas līdz nemaņai, bet tādu kā satikšanās vietu, lauku «klubu». Tur visam vajadzēja būt vienkāršam, parastam, spodram, galdi un sēdvietas no neaptēsta koka — tolaik šāds stils vēl nebija kļuvis par vispārēju modi, bet bija tikai atgriešanās pie pagātnes. Borjas ideja patika mūsu vadībai, tā nodeva to rajonam, kur tika nopietni apspriesta augstās instancēs. Un jāteic, ka ideja uzvarēja. Projektu pieņēma, protams, ar nosaukumu «Lauku jaunatnes kafejnīca». Tā Borja parādīja ari savas noformētāja spējas.

Šis nebija ikdienišķs komandējums. Šoreiz vadītājs bija mūsu Meistars, un mēs strādājām kopīgi. Un ne tikai strādājām. Viņš palīdzēja saprast, sajust dzīvo, acu priekšā topošo apkārtējās vides veidolu, kas dažbrīd pretojās pārveidošanai, bet tomēr nepielūdzami tiek atjaunots.

Viss šeit bija tikpat dažāds un atšķirīgs: vecās Akmoļinskas sīkstās, stiprās, vēl pagājušajā gadsimtā celtās savrupmājiņas, un blakus izrakta zeme, vienas vienīgas pelēku telšu ielas, ielas ar iebetonētiem namu pamatiem, bet vēlāk — pēc gada šeit stāvēs jaunas, saulē mirdzošas ēkas no stikla, betona un metāla, kas līdzenajā, nepārtrauktajā stepē šķitīs milzīgas.

Neilgi pirms prakses beigām saņēmu telegrammu no Maskavas. Tā bija īsiņa, tikai daži vārdi: «Esmu šeit, Maskavā. Nora.»

Un pašās beigās kā balva bija vārds, ko viņa ne reizi nebija rakstījusi savās vēstulēs: «Skūpstu.»

Nelīdzeni, ar atstarpēm uz dzeltenas, vienkāršas blankas uzlīmētie vārdi dvesa viņas siltumu un steidzīgi sauca atpakaļ uz Maskavu.

Apspriedos ar draugiem. Saša man teica: «Brauc, mēs tevi kaut kā piesegsim. Kā nekā telegramma, varbūt mājās kas atgadījies.» Bet Borja, kas bija klāt, ieteica: «Drusciņ pagaidi, nedēļu pirms prakses beigām varēsi braukt, citādi iegāzīsi Meistaru.»

Iemesls bija nozīmīgs — mīlestība, tomēr arī Bor-jam bija taisnība: nez vai manu rīcību būtu pareizi sapratuši daži biedri —* un mani nekavējoties ieskaitītu dezertieros. Noskaņojums bija tāds, ka ikviena aizbraukšana no neskartajām zemēm — pat ja aizbraucēji bija studenti — tika uzskatīta par dezertēšanu. Ar kaut ko tā atgādināja dezertēšanu no frontes.

Un tāpēc es paliku ar visiem līdz beigām, līdz pēdējam zvanam.

Un mani sagaidīja tāpat kā visus: ar mūziku stacijā, skaļiem maršiem, apskāvieniem un ciešiem roku spiedieniem-

Mana pirmā satikšanās ar Noru Maskavā sakrita ar manu dzimšanas dienu. Tādēļ es viņai piezvanīju un palūdzu atnākt agrāk, jo vēlāk nāks draugi. Un arī šoreiz mēs līksmosimies visi kopā. Galu galā visi vecie rēķini jau noslēgti.

Un nu atrodos savā istabā, no kuras šo trīs mēnešu laikā esmu jau atradinājies, tā liekas šaurāka, kā arvien, kad atgriezies no plašām tālēm; un viss šķiet šaurāks: gan pastāvīgās pārstāvniecības trīsstāvu namiņš, gan skvēriņš, kas nez kāpēc kļuvis mazāks un vizuļo kā rudenīgs zelts, gan nobirušās, kailās papeles.

Es aizgāju uz veikalu Kirova ielā, kur vienmēr bija labs šķiņķis, iesārta, auksta desa ar kārtīgiem tauku krikumiņiem. Nopirku dažas pudeles citrondzeltenās starkas un gaidīju, gaidīju viņu.

Istaba uzkopta, uz galda starp pudelēm viz pieticīgs, tomēr garšīgs ēdamais, ikviena skaņa, ikviens troksnītis man izklausās kā zvans. Es visu laiku lecu augšā, pa ceļam apskatu sevi spogulī un šoreiz sev patīku: kārtīga, pēc matu apgriešanas tīkami samazinājusies galva, uz gludi noskūtajiem vaigiem iesarkans neskarto zemju iedegums.

Nekas, šķiet, viss ir kārtībā. Tādam nav kauns stāties viņas priekšā.

Viņas vēl joprojām nav. Es pamazām sāku nervozēt, nožēloju, ka esmu sarīkojis šīs dzimšanas dienas svinības, labāk būtu bijis satikties divatā.

Sadabūju viņas portretu. Skatos uz viņu tā, it kā es nebūtu to gleznojis. Man gribētos parādīt viņai, bet vēl nezinu, neesmu izlēmis...

Sī jauna cilvēka pašapmierinātības izteiksme, ar ko es aplūkoju pats sevi, pagaist, kad raugos uz savu darbu. Sen neesmu uz to skatījies — stāvēja aiz_skapja pārvalkā, bet nu pirms viņas atnākšanas nez kāpēc izvilku. Spilgtajā saules gaismā mana krāsa likās pārāk steidzināta. Nokrēslī viņas sejai vajadzēja zaigot, taču patlaban tā pārāk svinīgi staroja, bet acis likās veidotas tradicionālajā svētbilžu glezniecības manierē un bija pārāk spriegas.

Sejas noliekums, pagrieziens, skatiena pēkšņums — ja negrib piekasīties, tas viss nebija slikti, bet tik un tā no sava pusaizmirstā darba, uz kuru nebiju palūkojies jau trīs mēnešus, biju gaidījis kaut ko vairāk. Un, uzkurinot savu vilšanos, paplašinot sākumā nelielo plai-siņu starp cerību uz atklāsmi un šo it kā pilnīgi pabeigto darbu, kas stāv manā priekšā, es pateicu pats sev vispretīgāko vārdu, ko būtu varējis dzirdēt no svešas mutes: «Patīkami, diezgan jauks darbs.» Vai saplēst, sagriezt, sadedzināt? Nē, es nejutu to apņēmību un to pašaizliedzību, lielajiem māksliniekiem bija vieglāk, viņi grieza un dedzināja vieglāk un droši vien arī radīja vieglāk, jo bija ģeniāli un tā netusnīja, tā netielējās, tādēļ arī tik augstu nevērtēja savus darbus.

Protams, tas viss tā likās arī tādēļ, ka viņa joprojām nenāca. Portrets tik slikts nemaz nebija... Protams, tas vēl nav pabeigts. Vēl vajadzēja strādāt un strādāt, bet, lietišķi apsverot, es jutu gaidāmo veiksmi... Bet pašreiz mani kaitināja tas, ka viņa nenāk, mana nervozēšana, nepaļāvība uz viņu — un tāpēc kaitināja arī portrets un tas, kā es sevī iedomājos mūsu tikšanos: lūk, viņa atnāks, mēs pieglaudīsimies viens otram, sacīsim dažus vārdus, varbūt nebūs nekādu vārdu, un es viņai parādīšu to, pie kā esmu gandrīz gadu noņēmies.

Nosviedu portretu uz dīvāna; šķita, ka ieplīsa ietvars, ■ ko īpaši biju pielāgojis, izēvelējis, lai viņa ieraudzītu, ka pienākas, nevis audeklu, bet portretu.

Nometu, un tūlīt kļuva žēl portreta, žēl sava darba. 1

Šai brīdī noskan zvans.

Tīši atvēsinādams sevi, palēnām, kā negribēdams, jau iepriekš nospriedis, ka tā nav viņa, kaut ko darīdams ar muti un degunu — vai nu dūkdams, vai svilpodams —, nevīžīgi, neatkarīgi eju atvērt.

Pavērto durvju ailē stāv viņa. īsā, sarkanā kleitā, : iedegušās, daiļās kājas sarkanās basainītēs, un tikai pcc tam, pacēlis acis, redzu viņas seju.

Tā ir apvaldīti starojoša, kļuvusi vecāka, iedegusi, ne vairs tuva un pierasta kā toreiz, bet cita un pārāk skaista: pārāk skaista šim tumšajam gaitenim ar apputējušajiem skapjiem, šīm pievērtajām durvīm, šai satrupējušajai komunālajai sadzīvei, man, manam nožēlojamajam portretam. Jūtu tādu savādu biklumu viņas priekšā, viņas jaunuma, nobriedušās sievišķības, gaumīgā apģērba elegances priekšā. Es uzmanīgi turu viņu aiz rokas, cenšos vest aiz sevis, bet viņa iet pati — brīvi, bez kautrēšanās, nemaz neslēpdama to, ka labi atminas šo ceļu un šīs durvis.

Viņa droši atver durvis, ieiet plašajā istabā, kas pēkšņi šķiet apsūbējis kambaris, šaurs, slikti noēvelēts ietvars viņas gavilējošai sejai.

Viņa pastaigājas pa istabu, skatās pa plato, atvērto logu (kā viņa skatījās toreiz — basām kājām, vājina, nez kāpēc nožēlojama un man tik tuva), atsēžas uz dīvāna, un es atkal redzu viņas ceļgalus — man gluži svešus, daļiņu no nobriedušas sievietes ķermeņa, kas man vairs nepieder, — un pagriezusies pievērš savu skatu blakus gulošajam portretam ar patiešām ieplīsušu ietvaru.

Izbrīnījusies viņa skatās uz to, tad uz mani:

— Vai tā esmu es?

— Nē. Tā ir N. 2danoviča.

— Kas tā par Zdanoviču?

— Parasta Zdanoviča. Pieņemsim, ka Nadežda. Vai nav braša sieviete?

Viņa mazliet apmulst un saka:

— Pat varen braša. Nez kādēļ domāju, ka tā esmu es. Re, kāda muļķe.

— Ko vēl neizdomāsi — tu! Šī ir pazīstama mākslinieka gleznas reprodukcija. Mums tas bija uzdots. Taisīt reprodukciju.

— Ā... — viņa vīlusies novelk. — Bet es domāju, ka tu pats esi iemācījies tā gleznot.

— Tu domāji — pats. Lai tā gleznotu, vajadzīgi gadu desmiti. Kamēr es iemācīšos tā gleznot, tu jau būsi veca.

Dīvains sākums... Viņas klātbūtne man tomēr liekas nereāla. Un pavisam nereāli šķiet tas, ka varētu pieskarties viņai, apskaut.

Nomierinādamies- tīšām lēni ietinu portretu pārvalkā, aiznesu un nolieku tur, kur nākas, — sprauga starp skapi un sienu.

Un tādi nodeldēti dežūrvārdi, it kā visus citus būtu piemirsis.

— Nu, kā iet?

— Nekas, esmu iestājusies, vari apsveikt.

— Apsveicu.

— Es tevi arī apsveicu.

— Ar ko tad?

— Vai esi aizmirsis, vai? Tev taču ir dzimšanas diena. Man ir dāvana tev.

— Labāk ieēdīsim, iedzersim, tu taču esi izsalkusi. — Bet pašam tomēr interesē, kas tā par dāvanu. Dāvana no viņas — tas kaut ko nozīmē. — Kā tu zini, ka man ir dzimšanas diena?

— Tu kādreiz izpļāpājies, bet es atcerējos.

— Tātad tu vēl kaut ko atceries?

Un, mainīdama mūsu dīvaino noskaņu un toni, viņa pēkšņi runā klusi, ar tādu nopietnu vienkāršību, kas mani izbrīnī.

— Protams, atminos. Visu atminos.

Viņa izņem no somiņas kādu mazu priekšmetu, kas ietīts lakatiņā, un to attin. Redzu baltu iemuti — laikam ziloņkaula — ar sudrabā darinātiem gotiskiem iniciāļiem.

— Tas ir mana tēva iemutis. Es tev to dāvinu.

Vienīgā reālā piemiņa, kas vispār palikusi no viņas,

izņemot jau lielajā, dziļajā laika jūrā nogrimušos vārdus, žestus, — ir šis iemutis.

Un redz, kā mēs esam iekārtoti — tāpat kā visai manai paaudzei, man bija nepatika pret visu vācisko,

iemesli saprotami, bet sekas aplamas, kā, piemēram, nepatika pret vācu valodu, ko mācījāmies skolā, azartiskā vācu futbolistu neatbalstīšana stadionā, it kā viņi būtu vainīgi; bet šis iemutis ar gotiskajiem burtiņiem, kas atgādināja tornīšus, un tas, ka šis iemutis piederējis viņas tēvam — vācietim, un pats šis man nepazīstamais vācietis, no kura — pat nezinu, vai viņai kas piemīt, — varbūt dažreiz negaidīts, caur austrumniecisko maigumu izlauzies asums, tiešums, atklātība un vienkāršība sarunās par intīmām lietām, — es pat nezinu, kas viņa bija vācisks, — katrā ziņā šis viņas tēva iemutis mani uz visiem laikiem samierināja ar Vāciju.

•— Paldies, paldies. Te nu tiešām — gan dāvana vērtīga, gan gods liels.

— Labi, pietiks par to. Man gribējās, lai tas būtu pie tevis. Lai tu smēķētu un domātu par mani.

— Ahā, tā ir vācu sentimentalitāte, — es viņu notveru vēl vienā punktā.

Sēžam uz dīvāna, ļoti gribas viņu apskaut, bet es nez kāpēc ilgi nevaru saņemties; kas tas ir, kas ar mani notiek, un kas vispār ir noticis? Es viņu apskauju un skūpstu, bet viņa kaut kā atbrīvojas un piepeši vaicā:

— Vai drīkst — es vēlreiz apskatīšu šo portretu? Kā viņu sauc — to Nadeždu Zdanoviču?

— Nē, nevajag. Nadežda dikti uztraucas, kad viņu tā vērīgi aplūko... Vai tad tu nemaz neesi noilgojusies?

— Pēc kā tu tā spried?... Tev noilgoties nozīmē vienīgi to... Es tagad uz visu skatos citādi.

Es nesāku noskaidrot, negribēju izvērst šo tematu. Man šķita, ka tieši tad, ja nenovedīšu viņas secinājumus līdz loģiskām beigām, spēšu labāk izgaisināt šo viņas jauno uzskatu sistēmu.

— Man taču jau divdesmit viens gads, trīs gadus es klīdu apkart un tagad — vecuma galā — iestājos institūtā. Uz to tad arī iedzersim.

Mēs iedzērām. Saskandinājām. Viss, kā nākas. Pagāja vēl desmit, piecpadsmit minūtes. Man šķita, ka viņa kļūst tāda, kāda bija agrāk, un šis man nesaprotamais svešums izgaist, nozūd. Tagad viss bija mierīgi, kā agrāk un kā tam vajadzēja būt. Es pievilku sev klāt viņas galvu, kas bija noliekta tieši tāpat kā Nadeždai Zdanovičai, un sāku viņu skūpstīt.

Nelaikā, pārāk drīz atskanēja zvans: tie bija puiši.

Mēs atkal bijām sanākuši savā iepriekšēja sastāvā, tomēr sarunājāmies tā nebrīvi, it ka atskatīdamies... Nekas it kā nebija noticis, visi tie paši, un viss tas pats, tomēr netveramās pārmaiņas, ko bija izdarījis nelielais, bet katram no mums nozīmīgais laika sprīdis, — nebija redzamas; tās slēpās mūsu dvēselēs.

Taču iedzeršana darīja savu — izlīdzināja konfliktus un tuvināja cilvēkus. Ieslēdzām mūziku, iekvēlojāmies, pietvīkām, sākām runāties. Radās jautājumi; «Nu, kā iet, ko dari?»

Jautājumi, protams, bija domāti Norai. Mēs jau cits par citu zinājām visu.

Pēcāk sākām dejot. Straujš rokenrols — trīs kavalieri un viena dāma. Katrs viņu svaidīja, kā prata... Piepeši ievēroju, ka skatos, kā viņa dejo ar Borju. Nez kā dēj bija uzlikuši mierīgu plati — tango, un man nez kāpēc k|uva nepatīkami, redzot, ka viņas roka rātni gulēja uz viņa pleca... Bet, no otras puses, kā tad lai dejo?

Vispār Borja bija kluss un mazrunīgs, skatījās caur pieri. Es zināju, ka šis skatiens neliecina par drūmumu vai par īgnu nepatiku, drīzāk jau par dziļu koncentrēšanos.

Dievs vien zina, uz ko viņš toreiz bija koncentrējies ...

Bija vēl viens gadījums, kad vēlu pēc pusnakts visi sāka steigties, lai paspētu uz metro.

Un viņa ari, par ko izbrīnījos. Biju pārliecināts, ka viņa paliks. Protams, uzmanības novēršanai varēja iziet kopīgi, pavadīt viņus līdz metro un tālāk it kā izklīst katrs uz savu pusi, bet īstenībā paiet īsu ceļa gabaliņu pa divām šķērsieliņām, kas krustojās, uzkāpt piektajā stāvā, aizzagties (kaut gan — ko tur zagties, nospļauties par to, ko citi padomās) pa tumšo gaiteni un atrasties divatā manā — mūsu istabā.

Viņa sāka posties, es viņu pasaucu sāņus un vai nu jautāju, vai palūdzu;

— Vai paliksi?

Viņa pieskārās ar delnu manam vaigam, un šajā kustībā, žestā bija kaut kas augstprātīgi laipns.

— Nē, šodien nepalikšu.

Visi bija saposušies un gāja uz durvīm, bet es vēl nezināju — iešu vai ne, man nepatika, ka viņa aizgāja, ka mūsu pirmajā vakarā nepalika.

Te Saša galīgi nevietā iejaucās:

— Tu paliec, kur tev jāskrien. Mēs viņu pavadīsim. — It kā būtu viņu nolīguši.

Es vēl nodomāju, ka būšu savās un viņas acīs nožēlojams, ja steigšos pavadīt, it kā nebūtu drošs par kaut ko...

Un tā nu es, juzdams kaut ko vēl man līdz galam nesaprotamu, tādu kā nesaskaņu, kā atsvešinātības mirgu, tomēr gāju uz metro — tikai nez kādēļ atsevišķi no viņas, it kā viņa man būtu tas pats, kas katram no viņiem.

Aizgājām līdz «Kirova» metrostacijai. To jau slēdza ciet. Tomēr milicis apžēlojās un ielaida. Un viņi visi trīs iegāja pa divviru metāla durvīm, kas uz mirkli atvērās. Iegāja un it kā nogrima pazemē, durvis aiz viņiem bez trokšņa aizvērās, un viņu balsis apklusa.

Šī atbraukšana nebija tāda, kādu es tiku gaidījis. Dažādi apstākļi norobežoja, traucēja, stājās ceļā kā dzeloņstiepļu žogs, kuram es lauzos cauri.

Sākumā Nora saslima, bija saaukstējusies, es viņai zvanīju katru dienu, klausījos viņas slimo, neizteiksmīgo balsi, it kā nebija ko runāt, telefona aparats galīgi iznīcināja visu, kas mums abiem bija dārgs... Tukšas, nenozīmīgas sarunas, mīdīšanās uz vietas.

Man gribējās aiziet pie viņas, aiznest zāles, apelsīnus, citronus, sasildīt viņu, bet, pēc viņas vārdiem, tur nedrīkstēja iet — viņa tagad īrēja istabu pie kādas gados vecākas gruzīnietes — mātes paziņas.

Gruzīniete slimīgi neieredzēja jaunus cilvēkus, viņu vizītes, apmeklējumus, pat telefona zvanus pacieta tikai ar mokām.

Mēs neredzējāmies trīs nedēļas. Beidzot viņa atspirga. Es domāju, ka mūsu satikšanās pēc šī piespiedu pārtraukuma būs laimīga. Nekā tamlīdzīga. Mēs nosēdējām stundu uz sola Suvorova bulvārī, viņa visu laiku kāsēja, man pat šķita — pārspīlēti (aktrises spēju neiztērētās rezerves). Žēlojās, ka grūti panest Maskavas klimatu (tas bija kaut kas jauns, agrāk viņai bija grūti tur, dzimtajā pusē) un cik smagi esot institūtā.

Viņa pēkšņi pārvērtās tādā košā, kaprīzā austrumu puķē, kas acu priekšā bārsta ziedlapiņas.

Mēs aizbraucām uz tējnīcu Tautas saimniecības sasniegumu izstādē. Karsta zaļā tēja Noru sasildīja, viņa pārstāja klepot, kļuva labvēlīgāka un skumīgāka. Nora bija laipna pret mani, glāstīja manu roku, tomēr es visu laiku jutu tādu kā atsvešinātību. Un tad viņa pārāk bieži pieminēja savu vientulību Maskavā, mājās ... Tas it sevišķi sāpināja. Viņa ir vientuļa, it kā manis nebūtu. It kā es nesēdētu blakām.

Es viņu pavadīju, mēs bijām nonākuši pie mājas, kur otrajā stāvā spīdēja stingrās saimnieces logs. Nora apstājās pie ieejas. Viņai acīmredzot negribējās tur iet. Mēs atkal un atkal klusēdami staigājām uz priekšu un atpakaļ pa Roždestvenska bulvāri.

Pulksten divos naktī mēs piegājām pie viņas nama ieejas, viņa sniedza man roku, gribēju to paspiest — parasts rokasspiediens, nekādas maigošanās, tāds kā protests pret viņas apzināto attālināšanos no manis —, un piepeši viņa pievilka mani sey tuvāk, es paraudzījos viņas acīs, viņa bija tuvu raudām, tomēr savaldījās, tad aši noskūpstīja mani tā, it kā atvadītos, un atgrūda. Itin kā atvadītos — to es ievēroju... Bet varbūt tas bija kas cits. Varbūt lūdza piedošanu. Bet par ko?

Reiz viņa atnāca pie manis mājās, viss atkal bija labi, un viņa bija savējā — vienkārša, bez niķiem, un šajā dienā — laikam gan vienīgajā pēc viņas otrreizējās atbraukšanas — es pilnīgi izbaudīju tuvību, laimi un pilnīgu mieru.

Pēc tam viņa atkal nozuda. Šoreiz bija cits iegansts: institūts. Neticami lielas slodzes, necilvēciski uzdevumi, anatomija, morgs un diezin kas vēl... Varēja domāt, ka viņa mācās nevis Pirmajā medicīnas institūtā, bet kādā akadēmijā, kur gada laikā iztaisa par ārstu un tāpēc noslogo cauru diennakti.

No otras puses, viņa ir spējīga uz pārspīlējumiem, bet ne uz meliem, un tāpēc es sapratu, ka viņa patiešām daudz mācās, ka pastāv vēl tāda kā atkarība no tās sievietes, pie kuras viņa dzīvo... Tas viss bija saprotams... Bet katru reizi mūsu norunas par satikšanos izjuka, kaut kas buksēja, vilkās, bija pagājis tas pagājušā gada straujais attiecību ritms, kurš mūs abus bija pilnīgi pārņēmis un kurā nebija domājams ne pārtraukums, ne atlikšana.

Beidzot mēs norunājām cieši un galīgi. Viņa atnāks, un mēs abi parunāsimies.

Es domās sacīju viņai un sev: «Man neko nevajag, tikai tavu klātbūtni manā dzīvē, lai tur vai kas, tikai lai tu būtu pie manis, vairāk neko.»

Ko nozīmēja — klātbūtne? Tālruņa zvani, pastaigas pa bulvāriem? Vienu vai divas reizes mēnesī atnākt pie manis, kad vecāku nav mājās? Sapratu, ka tā arī nevar. Bet ko es viņai varēju piedāvāt, ko biju gatavs darīt?

Un atkal, tāpat kā toreiz, pārvalkā ietīts portretiņš, kās mani galīgi neinteresēja, vīna pudele, jauna plate, kas kā magnēzijs spīdēja zem jaunā atskaņotāja svi-riņas.

Viņa atnāca laikā, gandrīz uz minūti, viņas precizitāte mani pat nobiedēja.

Gurdi dzēra tēju, no vīna atteicās, plate griezās, spēlēja; skaņa bija stipra, skaidra, bet šķita, ka tā griežas tukšgaitā — ne sajūsminādama, ne apburdama, tikai mehāniski atskaņodama sarežģītu, rūpīgi orķestrētu skaņu, kas aizslīd garām kurlām, trulām ausīm.

Es dzēru viens pats, ātri reibdams, kļūdams nikns. Nolēmis, ka esmu izdzēris pietiekami, es viņu apskāvu un sāku tīšām rupji skūpstīt, biju nepacietīgs, uzstājīgs, bet viņa — nedz atbildēja man, nedz arī pretojās.

Tas viss atgādināja ļoti aizvainojošu traci — it kā es būtu viņai svešs, un viņa gan pretojās, gan bija ar mieru piekāpties, it kā pazemīgi pildītu kādu pienākumu.

Radās neskaidras aizdomas **— vēl neizveidojušās, vājas, kas sairtu pēc pirmās skaņas.

Es pirmoreiz mūžā pārdzīvoju kaut ko tādu, tas izrādījās diezgan bargs pārbaudījums — jutos tā, it kā būtu pieskāries noslēpumam — duļķainam, netīram, ar mani nesaistītam un tāpēc pretīgi līdzīgam mūsu abu kopīgajam noslēpumam, kurš, liekas, bija vienreizējs.

Tas nemaz nebija viņas dabā, tā nedrīkstēja ar viņu notikt; nedrīkstēja, bet tomēr notika, varbūt citādi, ne līdz galam, un, jo vairāk es iztaujāju, jo vienādākas bija atbildes — šie mehāniskie «nē, nē, nē» vai nomierinošie, it kā slimniekam adresētie «nu ko tu, nu ko tu».

Bālēdams, vēl ticēdams, ka viņa pateiks «nē» stingri, galīgi un bez ierunām un līdz ar to dos man iespēju elpot, viņu mīlēt; cerēdams uz turpinājumu, es, nožēlo^ jami trīcēdams, taustījos gluži kā pa tumsu, it kā elektrībā būtu īssavienojums un tagad to vajadzētu iedegt, un vienīgi viņa to varētu izdarīt — viena kustība, viens, kā klikšķis noteikts vārds, un viss nostāsies savā vietā.

— Mēs taču norunājām viens otram sacīt tikai patiesību, tikai patiesību, — es atkārtoju, juzdams, cik nožēlojams esmu, bet tas pašreiz nebija svarīgi; svarīgļ bija .viņas atbilde, pie kam tieši tāda, kādu es gaidīju' un kls dos cerību.

Mani straujie sirdspuksti, mana klusā, pat pieglaimīgā balss:

— Nu saki, saki.

Un viņa atbildēja klusi, ar sakaltušām lūpām, bez balss:

— Nekas nav bijis.., Nav bijis, Bet..,

— Kas par bet?... Nu saki, saki...

— Es laikam precēšos.

— Apsveicu, — es saku parupji, it kā ironiski, saku un nedzirdu pats sevi, tikai redzu viņas pierimušās lūpas. Un, nedzirdēdams sevi, neredzēdams viņu, tai pašā ākstīgajā tonī piebilstu: — Ar ko tad?

— Nu to taču tu uzzināsi.

— Nē, tūdaļ gribu zināt. Kurš tas ir?

— Kam tev tas jāzina?... Es nevaru tā dzīvot, uz katra soļa izjuzdama vientulību un to, ka esmu bez pajumtes. Bet tu domā tikai par vienu, tikai viens tev svarīgs mūsu attiecībās. Esmu daudz domājusi par to. Tu mani nemīli.

— Uzbrukums ir labākā aizsardzība, — negaidīti nomierinādamies, es saku. — Tu pati netici tam, ko runā, un kālab tev argumenti, labāk pasaki, kas viņš ir. Nu, no kā tu baidies? — Pēkšņi prātā ienāca ārprātīga doma: — Administrators?

Viņa izbrīnījusies pavīpsnāja:

— Nē, kas tev nāk prātā.

—- Nu, kas tad? Nevelc garumā! Es jautāju — kurš tas ir?

Pievirzījos viņai tuvāk, redzēju viņas tumšās acis, kas raudzījās līdzjūtīgi un atsvešināti, it kā no neaizsniedzamas tāles.

— Labi, pateikšu... Borja Ņikitins.

Ko viņa vēl runāja, kad es klusēdams pavadīju viņu līdz metro, ar pudu smagajām kājām metāliski klaudzinādams pret asfaltu?

Prātā palikuši apmēram šādi vārdi: «Jā, es mīlu tevi un viņu ... Bet tā taču nedrīkst, tas nav savienojams... Jāizvēlas.»

Atceros, tieši toreiz man iespiedās atmiņā vārds «jāizvēlas» — īss, nežēlīgs — tas mani satrieca.

Un vēl kaut ko viņa sacīja par mani: sākumā labu, kā viņa mani mīlējusi visu ziemu, kā lasījusi un vēlreiz pārlasījusi manas vēstules, kā gaidījusi savu atgriešanos Maskavā (viss pagātnes formā), pēc tam vēl kaut ko — paskaidrojošu: «Borjam piemīt apņēmība, bet tev tikai noskaņojums, viņš grib ar mani saistīt savu dzīvi, bet tu? ...»

Tā vai apmēram tā.

Kādēļ viņa to stāstīja? Viņa pat neskatījās uz mani, murmināja, nedomādama, vai es dzirdu vai ne... Un viņai tas arī nemaz neinteresēja, dzirdu vai nedzirdu. Viņai bija svarīgi paskaidrot. Kam? Protams, sev.

Viņa pārliecināja, murmināja, pierunāja sevi. Viņa vēl nebija droša par sevi.

Bet es neko nespēju atbildēt. Tas viss bija tik savāds ar savu pēkšņumu, ar savu jauno realitāti. Varbūt vēl varēja kaut ko «pārspēlēt», pārliecināt. Eksistē taču jēdziens: «Cīnīties...» Jācīnās par viņu. Bet kā lai cīnās un kas tas ir, ja cīņas instinkta vietā nokaitēts kamols rīklē neko neļauj teikt...

Bet viņai gribas, lai viss būtu skaisti, lai būtu tā, kā vajag. Viņa grib no manis atsveicināties cienīgi. Glāsta manu roku, sola, ka nekad neaizmirsīšot mani, ka es esot tāds...

Es atgrūžu viņu un izkaltušām lūpām aizsmakušā balsi nopurpinu kaut ko garu, riebīgu: «Tu esi parasta kuce, lūk, kas tu esi.»

Gaidīju pliķi, domāju, ka viņa aizskries, taču — nekā tamlīdzīga. Viņa raudādama nāca aiz manis, sāpīgi viebdamās par manu lamāšanos, un visu laiku žēli atkārtoja:

— Nu ko tu, nu ko tu ...

Es paātrināju gaitu, viņa atpalika arvien tālāk, un pie pārejas uz Dārzu loku es galīgi atrāvos no viņas (šobrīd domāju, ka veltīgi tā aizbēgu, varbūt viss būtu mainījies, man bija izredzes, jo tad vēl viņa mani tiešām mīlēja).

Atminos, gāju pāri krustojumam, kad dega sarkanā gaisma, ielas bruģis sākumā bija tukšs, uz tā lēkāja lietus pilieni, tad no tālienes, no tukšuma, mirkšķinādama savus vilku acīm līdzīgos starmešu redzokļus, šurp sāka velties Maskavas nakts automobiļu lavīna, tā bija gatava acumirklī tevi saspiest plakanu un aizvākt no ielas vidus tā, ka neviens pat nemanīs.

«Lai jau... nu un lai jau.., Tagad vienalga.»

Nenotrieca — acīmredzot es automātiski pratu orientēties šajos pilsētas džungļos.

Tas bija pats pretīgākais un smagākais brīdis manā mūžā. Vēlāk — pēc daudziem gadiem es uzzināju, ka ir vēl drausmīgāki bezdibeņi, ka ir brīži...

Bet tad bija silta nakts, tumsa, lietus, mašīnas, kas joņo tev garām, uzdveš sausu versmi un gandrīz tevi aizķer, vienaldzība un vājš izaicinājums visam: «Nu, riebekļi, notrieciet, ko vēl gaidāt...»

Pelmeņi plok, rit sarunas, šķind glāzes, liekas, tas viss jau kādreiz ir bijis, kāds garš vilciens dārd un joņo, bet es stāvu starp vagoniem, tur, kur virs drūmajiem buferiem atrodas ar pelēku, rievoto gumiju apvilktā pāreja, kas atgādina harmonikas.

Kas tas par vilcienu, uz kurieni traucas, kādos tuneļos nozūd, aizdārd garām ar nodzēstārn ugunīm?

Sejas, mājas, staciju ēkas, veikali, saules gaisma, sīks lietus, sarunu fragmenti, domu drumslas, apdzisušu smēķu gali.

Pelnutrauks ar veciem izsmēķiem, tikai vairs neož pēc tabakas, laiks visu izvēdinājis; piepīpota kupeja, kurā melnus traipus atstājuši nospiestie nodeguļi.

Bērnībā tā nav interesanta, jaunībā nav saprotama, pēc tam liekas vēl tālu, bet jau biedē, vecumā — tuvu, bet šķiet nenoteikta — gluži kā jau nolemts, bet vēl neparakstīts galīgais spriedums.

Sākums un beigas. Beigas. Fināls. Un šķiet, tas viss nav taisnība, ar mani tā nebūs.

Bet dažreiz ir tāda dīvaina, tieši ar pakausi, pleciem fiziski manāma sajūta: no tālienes, no tev nepazīstama, neesoša augstuma uz tevi skatās tie, kurus tu vairs neredzēsi... Mēs zinām: viņi bija. Viņi zina: mēs esam..,

Pēc institūta beigšanas visu kursu aizsūtīja uz Ri-binskas HES: tur tika piešķirti līdzekļi, lai ierīkotu HES

muzeju, strādnieku portretu galeriju, noformētu kopmītni un ta tālāk.

Mēs dzīvojām pilsētas vecajā daļā. Vasara, plašā Volga, lietus, divstāvu viesnīca debarca dere^5 stilā, upju stacijas ēka.

Skumīgi. Puiši devās uz dejām vietējā parkā.Arī es aizgaju. Nebija kur tverties.

Tur ieradies arī Borja ar savu sievu Noru — nez kāpēc viņa atbraukusi viņam līdzi. Kā gan citādi, te kaut kur netālu ir viņa dzimtā vieta. Medusmēnesis dzimtajā pusē. Izliekos, ka viņus neesmu pamanījis, Esmu akls. Par spīti visam.

Melodijas deju laukumā aizvēsturiskas, gandrīz kā «Miku, Miku, kur tu savu smaidu liki», bet ir arī visjaunākās.

Eju projām un bufetītē starp vietējiem krogusbrāļiem, ieskurbušiem komandējumā atbraukušajiem, upju transporta strādniekiem, iereibušām, pļāpīgām meičām piedzeros līdz nemaņai,

Eju ar pūlēm, it kā visu saprotu, bet negribu saprast.

Zaudēju līdzsvaru, tad atkal to atgūstu.». Ir pat interesanti tā ģeņģerēt.

Viesnīcā neielaiž. Es kliedzu, dauzu ar dūrēm durvis. Kāds atver, redzams, ka sargs, viņš bļauj uz mani, es metos viņam virsū, saņemu triecienu, krītu zemē.

Pēc tam kaut kāda kņada. Kāds mudīgi drāžas pa kāpnēm, uzgrūžas sargam, caur miglu redzu — drīzāk nojaušu: tas ir Borja Ņikitins.

Un patiesi — pār manu nekustīgi guļošo augumu noliecies Borja Ņikitins, viņš kaut ko murmina, mierina:

— Nu ko tu, nu ko tu? Šitā pielacies... Celies augšā.

No kurienes viņš te radies, kāpēc?

— Ej pie velna ... Visi vācieties ...

— Nu ko tu... Kāpēc tu tā, Jurka, Jurk..,

Viņa uzruna mani nez kāpēc kaitina.

— Es tev neesmu nekāds Jurka. Es tev...

Un es bļauju kaut ko ļaunu, bezjēdzīgu, bet viņš aizpogā man kreklu un mani kaut kur stiepj.

To viņš prot. Ja kāds no mums «atslēdzās» (vēl toreiz, kad mēs kopīgi dzērām), viņam pirmajam pārgāja reibums un viņš palīdzēja citiem.

Prasmīgi, kā medicīnas māsa. Kā medicīnas brālis alkoholiķiem... Kā tavs brālis — Ābels.

Pēc šī gadījuma mūsu diplomātiskās attiecības atjaunojās, vismaz sveicinot mēs viens otram pamājām ar galvu. Ar Noru, par laimi, neiznāca satikties. Viņa dzīvoja kaut kur laukos un reti kad parādījās.

Mūsu vienojošā saite bija Saša. Viņš bija gan mans, gan Borjas, bet vairāk gan piederēja pats sev. Saša bija mūsu pierastais līdzgājējs, viņš zināja par mums visu, bet mēs par viņu — maz.

Tam par iemeslu bija Viņa noslēgtība un, jādomā, mūsu mazā interese par viņu.

Viņš bija labvēlīgs, mierīgs, nekad nepacēla balsi, reti kad lamājās, varbūt tāpēc viņš institūtā nebija ievērojama persona, uzskatīja, ka viņš ir topošo ģēniju pavadonis.

Bet zīmēja viņš lieliski, viņam bija tāds kā iedzimts profesionālisms, tikai trūka savādības, viņš neprata, bet varbūt arī negribēja sevi parādīt un nekad neiekūlās nekādās ķezās... Pie mums pats sliktākais skaitījās būt tādam mierīgam un labam. Ar labsirdību, profesionālismu un labestību sev slavu neiegūsi. Turklāt viņš visus centās samierināt. Arī mani ar Borju. Atceros, viņš man teica:

— Sniedz viņam roku, esi jel prātīgāks par viņu, jums visu mūžu nāksies būt kopā.

Bet es stingri atbildēju:

— Lai viņš iet..,

Biju gan es nikns uz viņu. Domāju, uz visiem laikiem.

Tāpat Saša, kā noskaidrojās, gājis pie Borjas;

— Esi jel prātīgāks.

Strādāja labi, nopietni, tā sakot, vienmēr palika tāds, kāds viņš ir.

Bet varbūt tu nedrīksti būt no paša sākuma tāds, kāds esi. Varbūt vajag cirsties sāņus un krist galējībās, lai pēc tam kļūtu «tāds, kāds esi»?

Kas to lai zina.

Brīvdienās mēs norunājām ar plostniekiem, ka viņi mūs paņems sev līdzi. Tā mēs kādreiz trijatā braucām pa Voroņežas apgabalu.

Pēkšņi ienāca prātā, ka Borja varbūt ņems līdzi Noru.

— Kā tu domā, — vaicāju Sašam, — vai viņa nebrauks?

— Domāju — ne.

— Kādēļ? Viņi taču ir kā adata ar diegu. Kur adata, tur diegs — un tā vien tīko adatai acī. — Šī skaļā balsi izteiktā bezjēdzīgā nekaunība mani nez kāpēc uzjautrināja.

— Viņa ir uz grūtām kājām, — Saša klusām sacīja. Un piebilda: — Var jau manīt...

Meistars uz pāris nedēļām mani atlaida, deva pat uzdevumu apraudzīt rajonu un pilsētu novadpētniecības muzejus un uzrakstīt pārskatu.

— Tur tu vari atrast tādus portretus, ka visi aiz brīnumiem acis iepletīs... Būtībā šīs Pievolgas krātuves vēl nav izpētītas, kur nu Pievolgas, ne jau veltīgi šķūnī atrada Andreja Rubļova Zveņigorodas Svētbildes... Varbūt tev laimēsies — un tu redzēsi aizmirstos māksliniekus — Koreņevu, Tarakanovu, Miļņikovu... Tu iepazīsi krievu astoņpadsmito un deviņpadsmito gadsimtu, ne to, kas Tretjakova galerijā un Krievu mākslas muzejā, bet to, kas atrodas laukos, tāpat arī sastapsi entuziastus — senatnes glabātājus. Bet hidroelektrostacijā lai strādā citi puiši.

Vai nu Meistars kaut ko nojauta par manu dvēseles stāvokli, vai arī zināja, bet ar viņa svētību es ceļoju pa Volgu, pabiju Novgorodas un Saratovas muzejos, pēc tam atgriezos Jaroslavļā.

Tur iepazinos ar Akundinovu, es pat nezināju viņa amatu, vispār viņš bija restaurētājs, bet kalpoja vietējā kultūras pārvaldē.

Viņu mocīja žņaudzošs, sauss klepus, dzeltenīgajā sejā kā saliņas dega sarkani, sklerotiski plankumi — nenosakāma vecuma un acīmredzot slims cilvēks.

Viņš runāja sākumā klusu, it kā būtu pazaudējis balsi, pēc tam iedegās un it kā ieslēdza skaņu — slimīgu, plarkšķošu:

— Pēckara gados satrūdēja, aizgāja bojā desmitiem gleznu. Dažas ir saglabājušās, bet tām krāsa nogājusi, audekls novecojis, pamēģini noteikt, kas tā par gleznu.

Meklēdams daudz staigāju pa ciemiem, kaut ko izdevās glābt, kaut kas, kā, piemēram, Višņakovs, puva šķūņos. Cik vārējām, savācām, restaurējām. Bet cik daudz aizgāja bojā, palika neievērotas. Jā, redzams, pēc kara cilvēkiem gleznas nebija prātā, tikai vēlāk attapās.

Viņš vadāja mani pa kluso, tīro zāli, kur bijām tikai mēs divi un kāda miegaina dežurante.

Klusums, skaidra gaisma, grīdas dēļu čīkstoņa, miers un siltums, it kā tepat līdzās būtu krāsns, un šķiet, ka tas jau ar mani ir bijis pirms daudziem, daudziem gadiem — esmu te gājis un redzējis, saticis šos bērnus ar skaidrajām acīm nevis gleznās, bet dzīvē. Viņi ziņkāri, slēpdami kautrību, lūkojās uz mani, bikli smaidīja un kaut ko gribēja vaicāt; māja bija plaša, tāpat smaržoja pēc sasiluša koka, vaska un ķiršu ievārījuma. «Te-mirņinu bērni»« ~

Zilacainie, spriganie, pret atnācēju un visu jauno ziņkārīgie Temirņinu bērni, un — vienlaikus viņu acis pauž kautrību, tajās ir atteikšanās un kaut kas sāpīgi sērīgs, tās it kā nojauš gaidāmās vilšanās dzīve un priekšāstāvošos likteņa triecienus.

Tāda ir māksla — atkailināta, atklāta savā vienkāršībā, un es nezinu, vai tā maz ir māksla. Varbūt seja tai mirklī izteica savu galveno prieku, savas vienīgas skumjas. Seja, kas staro un izgaist tālēs; tur — uz čīkstošām, tīri nomazgātām kāpnēm noklust un apdziest radniecīgi, ne sveši — mūsu vecvectēvu un vecvecmā-rnuļu soļi.

Kurp viņi steidzas pa šaurajām, stāvajām kāpnēm?... Un drīz vien nokāps — jau sakumpuši, ar novītušām acīm —, izies caur telpu, kas kļuvusi mazāka, caur klusajām istabām ar nelieliem logiem, kur ož pēc vilnas, ķiršiem un tīru grīdu valganuma. Izies cauri un nozudīs, es nedzirdēšu, neredzēšu, nezināšu, kur paliks viņu pēdējais solis, kāda slimība viņus noguldīs un vai vispār slimība — varbūt lode.

Balss kļūst spēcīgāka, te apdziest, tad atkal paaugstinās. Es tikpat kā nezinu par šiem māksliniekiem, pirmo reizi dzirdēju no Meistara: Tarhanovs, Koreņevs, Miļņikovs, Kolendas.

Kas viņam kait — vecajam entuziastam restaurētājam, varbūt tuberkuloze, no kā šis klepus, vaskadzel-tenā seja ar biezajiem, nedabiski sārtajiem plankumiem?

Vakarā esmu pie viņa mājās. Maziņš, neiekārtots, gandrīz nabadzīgs dzīvoklītis, sēžam trīs metrus lielā virtuvītē un dzeram vīnu; viņš stāsta par sevi. Ļeņin-gradā mācījies mākslas zinātnes, būdams vēl students, aizgājis uz fronti, kritis gūstā, daudz posta pieredzējis, klaiņodams pa svešu zemi, bet pēc tam dzimtajā pusē; stāsta mierīgi, informatīvi, gandrīz bez pauzēm, un acu priekšā nostājas — bēdu pilna dzīve, bēdas —? bez pauzēm un nākotnes izredzēm.

Skatos uz viņu un domāju, kāpēc laikmets izraudzījies tieši viņu, lai ar visu savu smagumu, grūtībām un netaisnībām kā čuguns atspiestos uz šiem vājajiem, slīpajiem pleciem.

Kaut kas jauns mākslā viņam nepatīk un liekas nepieņemams. Glezniecība un skulptūra viņam beidzas ar V deviņpadsmito gadsimtu, bet vēlākā posma darbi saistās ar pašu nelabo...

Baidos pat ieminēties par man tuvajiem Dobužinski, Somovu, Benuā, vēl nav zināms, kā viņš tos vērtēs, bet, kad runa ir par visjaunākajiem — par Rietumu māksliniekiem, viņam acis pieplūst asinīm, tajās gail sašutums, gandrīz vai naids.

Es neiebilstu, tikai klausos. Esmu pateicīgs viņam par. šo dienu, ko viņš man veltījis, par to, ka pa īstam atklājis tos, par kuriem es biju vienīgi dzirdējis. Esmu pateicīgs arī par to, ko viņš saglabājis un izglābis. Jau tāpēc vien viņš man ir gandrīz vai svēts, bet kādēļ viņā ir tāda neiecietība?

Kā lai es to zinu, kā varu nosodīt viņu un viņa neiecietību? Man būtu jānovērtē tas labais, ko viņš paveicis... Un kā vienā cilvēkā sadzīvo apbrīnojama tieksme pēc daiļā un kategorisks tā paša daiļā noliegums citā — viņam tālā, nesaprotamā? Un kādas attiecības pastāv starp labo un cilvēkam nodarītām sāpēm, ko šīs sāpes ar viņu izdara... Vai tikai paceļ un iztaisno, kā rakstīts un sacīts grāmatās, acīmredzot arī nomāc un padara cietsirdīgu.

Bet pašlaik es klausos. Manī ieplūst karsts dzēriens, balss kā kinolentē — te apraujas, te čukst, te izlaužas skaļi un skaidri.

Viņš grauj sadzīves žanra pārstāvjus, «fotogrāfus» un parādes portretistus. Piekrītu, piekrītu... Taču tad ķeras arī pie impresionistiem, bet vēlāk Kokoškas, Grosa un Kandinska vārdus izrunā ar iznīcinošu naidu.

Viņa leksikonā visbiežāk lietotais vārds ir «du|ķes». Tas ir viņa pats mīļākais apzīmējums: «duļķes», «duļ-

ķes».

Nezinu. Esmu gan vienisprātis ar viņu, gan galīgi nepiekrītu viņam. Un, jo viņš dedzīgāks savos vērtē« jumos, jo es kļūstu mierīgāks; nabadzīgā, spodrā dzīvoklīša smarža, dzidrā gaisma, siltums, vīns sasilda — un nekur negribas iet.

Es nevaru strīdēties, daudz ko vēl nezinu, tikai apjaušu, bet viņš ir pieredzējis, nomocījies un slims cilvēks, viņam vajag izrunāties, nedrīkst pārtraukt. Bet es vēl esmu jauns, gan paspēšu izrunāties... Ko tikai viņš nav pārcietis.

Bet tagad jūtu: viņš nav gudrs, viņam nav taisnība, pār viņu valda kaislība.

— Vai esat gleznojis? — ievaicājos.

— Nē, tikai mazliet.., Tā, iesāku. Reiz Končalov-skim patika.

— Un Končalovskis jums?

— Tā, nav slikti, laba kvalitāte, acij tīkami, bet gaisma, lai arī iepriecē, tomēr nav īsta, bet, lūk, Iva-naiņ Tarhanovam, ko tu šodien redzēji, — tā ir dzīva.

Es viņam pēkšņi saku:

— Ziniet, esmu uzgleznojis portretu. Vai gribat — parādīšu?

Viņš skatās ar naidīgu atsvešinātību.

— Droši vien arī ar stiķiem, ar kvadrātiem acu vietās?

— Nē.

— Ka portrets tas ir?

— Noras.

— Kas tā tāda?

— Nu tā, viena meitene. Viņa ir gruzīniete, bet tēvs viņai vācietis.

— Gruzīniete?

— Jā.

— Kādēļ tev vajadzīga gruzīniete?

— Liekas, es viņu mīlu, pareizāk sakot, mīlēju.

— Kā tā — «liekas»? Jūtās jābūt skaidrībai, citādi tās nebūs arī uz audekla. Tieši šīs skaidrības tad arī trūkst modernajiem māksliniekiem, bet paraugies sejā Rokotova «Nezināmajai», viņas acīs: skaidrība un cildenums.

— Tas, kas pastāvīgi ir skaidrs, manuprāt, ir muļķīgs, — es noņurdu.

Viņš ielej man tēju. Dzeru no krūzes dedzinošu, loti stipru, gandrīz melnu tēju.

— Vai tev slikti, vai? — viņš jautā. — Nu tad dzer tējiņu.

— Nē, labi, — klusi atbildu un nevaru pakustēties.

— Tas ir īsts čefīrs. Derīgs visām kaitēm — tas mani daudzreiz- izglābis. Dzer, būs vieglāk, tu izskaties tāds bāls... Nu nebaidies, brālīt, būs vieglāk.

Tik labi, tik nomierinoši viņš pateica «brālīt», un visa viņa nesamierināmība un dusmas nez kur bija pazudušas, un viņš tā vērīgi un norūpējies skatījās uz mani, it kā būtu mans radinieks, varbūt pat tēvs.

Pēcāk viņš mani pavadīja līdz viesnīcai, ņēmās pierunāt, lai palieku pie viņa, bet man negribējās viņu apgrūtināt.

Mēs gājām pa krēslainajām ielām ar veciem bruģakmeņiem. Smagās kājas, dobji klaudzēdamas, cilājās greizi. Tik silta un svaiga nakts gadās vienīgi jaunības gados. Un likās, ka tā pieņēma un nomierināja visu —■ gan ķildas un kliedzienus, gan naidu un neizpratni, gan arī pašu galveno — vientulību.

Tāpēc ka gājām klusēdami — divatā ar vecu, nepazīstamu cilvēku.

«Nepazīstama mākslinieka portrets». Mākslinieki mēdz būt ne tikai nezināmi, bet arī nepazīstami... Arī par šodien iepazītajiem es tikpat kā neko nezināju.

— Ko tu tur murmini? Jūs visi esat vārguļi.

— Kur jūs to rāvāt, es vēl varu turēt.

— Skat, kāds varonis... Tagad visi ir vārgi. Gan mākslinieki, gan cilvēki. Drīz būs tava viesnīca.

Patiešām — tāds nenoteikts, rāms ūdens mirgojums, un turpat netālu divstāvu Kolhoznieku nams, kur biju apmeties.

Mēs pieejam pie durvīm, viņš gādīgi tur mani zem rokas, it kā es tik tiešām būtu pietempies. Brīnišķīgi ir šie vecie vīri, nevar saprast, kad viņi gatavi mums gāzt pa snuķi, kad pieturēt aiz rokas.

— Vai pavadīt tevi līdz istabai? Citādi taču tādā izskatā neielaidīs.

— Nu nē... kas mani var nelaist. Lai tik pamēģina. Esmu pilnīgā kārtībā.

Un tomēr viņš mani pavada pa garo gaiteni garām modrajai administratorei lidz manam vecajam, aukstajam numuram, iededz gaismu un gandrīz vai nosēdina gultā.

Caur miglu jūtu, ka viņam negribas iet prom, ne visai patīk doties uz savu tukšo, tīro dzīvokli, bet, iespējams, vēlas ar mani vēl parunāties... Taču kāda jēga ar mani runāt, ja miegs gāž gar zemi.

Vēl atceros, ka viņš man paspieda roku un viņam bija viegla — it kā ģipša roka. Viegls ģipša rokasspiediens.

— Atnāc no rīta... Man ir lielisks sālījums. Nelabumu kā ar roku atņems. Bet dienā aiziesim uz muzeju. Es tev vēl kaut ko parādīšu.

— Labi... No rīta aizrāpšos.

Man nez kāpēc acu priekšā tēlojas, kā es — akls un piedzēries — rāpoju pie viņa, nometies četrrāpus, rāpoju pa muzeja kāpnēm, pa tīrajām grīdām un iemiegu, Temirņinu puisēnu gaišo skatienu sasildīts.

Un tiešām aizmigu neizģērbies, un man visu laiku kaut kas rādījās sapņos — it kā siena kaudze, te paspīd, te nozūd tumsā. Kam man šī siena kaudze? Nez kāpēc tomēr ir vajadzīga, bet kājas sadurstītas, to it kā nav, un es atkal rāpoju.

Pamazām viss izgaist, nozūd gan siena kaudze, gan debesis, gan pakāpieni, gan kustība, gan noslēpums; un sapņa tiešamība pārvēršas par neko, par tukšumu.

Spalgs klauvējiens pie durvīm.

Es dzirdu, bet nespēju piecelties.

Un balss — tāda pati uzstājīga, pat rupja.

— Steidzami pie tālruņa! Lejā pie administratores.

Piecejos, istabā tumšs, eju taustīdamies... AAiega siltums aiziet no manis, un es jūtu krūtīs duramies asu dzestrumu. Kāpēc šis telefona zvans? Kas man varētu uz šejieni zvanīt? Kāpēc pie administratores?

Lejā deg gaisma. Administratore ar tādu kā neatlaidīgu pakalpību sniedz man klausuli.

Un vēl par šo klausuli. Pirmais, ko ieraudzīju gaismas puslokā, kas krita no galda lampas, bija nedabiski uz muguras gulošā klausule, tā, gluži kā galvu atmetusi, nez kāpēc pacietīgi un ilgi mani gaidīja.

— Tas esmu es, vai dzirdi?!

—* Kāds es? — jautāju vilcinādamies, it kā instinktīvi cenzdamies visu pārslēgt uz mazāku ātrumu. Es pazīstu Sašas balsi.

— Vai tur Saša?

Viņš neatbild. Tikai runā tādā pārāk augstā balsī.

— Nelaime. Nora mirusi.

— Kas?... ICā?...

-— Nora. Nelaimes gadījums.

— Kā tad tā? Kā tad tā?

Es vairs neklausos viņā, bet dzirdu visu, ko viņš runā, pat jūtu aprautās frāzes un viņa elpu starp tām.

— Priekšlaicīgas dzemdības. Kaut ko smagu cēlusi — saproti? Zaudējusi pārāk daudz asiņu... Neviens nav bijis klāt...

Es neko nesaku, nezinu, nesaprotu, bet jau ticu.

— Brauc uz Maskavu. Vai atbrauksi? Mēs viņu sūtīsim uz dzimteni.

— Jā.

Pakalpīgā administratore, kaut kādas sejas.

— Vai kaut kas noticis?

— Jā. Nāves gadījums.

— Kāds no tuviniekiem?

— No tuviniekiem.

— Varbūt jums kaut kā ..,

— Nē, es braukšu tūlīt, šodien pat. Ir taču vilciens?

— Nē, tikai agri no rīta.

Istaba, «Mednieki atpūtas brīdī», viss jau redzams — aust gaisma, arī gaiļi dzied, modina.

Bet siena kaudzes nav... Ne aizrāpties, ne nok|ūt. Un domas tik skaidras, caurspīdīgas, it kā atlidojušas no tāluma, un pēkšņi tās kļūst smagas — kā dzelzs, kā čuguns.

«Kas tas ir?...» Nekad vairs. Pirmo reizi ir tik skaidrs: nekad vairs. Un kā tad bērns?... Borjas bērns. Arī kopā ar viņu? Un viss pārējais: mana mīlestība un greizsirdība, mana jaunība — arī kopā ar viņu... Un portrets. Un visa manas līdzšinējās dzīves noslēpumainā, savādā jēga: pierādīt viņai. Bet ko tad pierādīt?... Un kam — tagad?

Nevajag. Nav nozīmes... Atkrīt.

Kāds cietsirdīgs, kancelejisks vārds, svešu, nepieejamu, nīstamu sāpju izteicējs. Atkrīt!

Dažus gadus vēlāk mēs ar Borisu sēdējām Tīro Dīķu kafejnīcas otrā stāva verandā.

Putekļainā Maskavas vasara bija piegružojusi dīķīti, kurā peldēja gulbji — nevis ar lepni izslietiem, bet satraukti izbiedētiem kakliem, it kā gaidītu akmeņus no palaidnīgajiem Maskavas puikām.

Visapkārt izpleties rajons vai, pareizāk sakot, apvidus, kur katrs metrs izstaigāts krustām šķērsam, kur . mūsu kājām slīpētas visas šīs 2ukovska, Važoņu, Cap-ligina, Haritona, Labkovska, Pokrova ielas un šķērsie) iņas.

Zeltojās masīvais baznīcas kupols Telegrāfa ielā; mirdzēja jaunais, restaurētais baznīcas krusts, un dažkārt es no turienes dzirdēju klusas, mierīgas zvanu

skaņas.

Dīvains stāvoklis — miers, laiks liekans it-kā apstājies, un tu esi lēnprātīgi samierinājies ar visu.

Borju es sen nebiju redzējis. Gandrīz pusgadu viņš sēdēja savā «muižā», bet nu bija ieradies kaut kādās darīšanās. Bet par tām viņš labprāt nerunā, visu kārto pats un klusībā, un, ko dara, — es lāgā nezinu. Pēdējā laikā viņš strādā pilnīgi viens. Un nerunā par savu darbu vai nu aiz māņticības, vai arī tāpēc, ka domā, ka par darbu nav ko runāt, tas ir jādara, bet, ja uzskati to par padarītu un nekaunies no tā, tikai tad vari to rādīt.

Maskavas vasara bija pašā plaukumā, un tādēļ pilsēta šķita tukša: visi vasarnīcās vai kūrortos, vai vēl kaut kur.

Kādreiz šīm ļaužu tukšajam Maskavas vasarām bija īpaša vara pār mani; visi rāvās ārā no pilsētas, svaigā gaisā, bet mans gaiss bija šeit — tik ļoti patika tukšās, vakarīgās ieliņas, bulvāri — vasarīgās Maskavas sevišķais burvīgums.

Tagad šī Maskavas vasaras vara bija gājusi mazumā, arī es centos piektdienās vai sestdienās kaut kur ienirt, lai no jauna atgrieztos šajā augošās pilsētas benzīna peklē.

Ar mums kaut kas notiek — un ne jau tikai tāpēc, ka pilsēta plešas, ar savām milzīgajām platībām, cieši sablīvētajiem dažāda tipa un vienāda tipa namu kubiem un kvadrātiem tā kļūst līdzīga, vienāda.

Nē, ir taču palikusi Maskavas sirds, šie paši Tīrie Dīķi, šķērsieliņu un aklo ieliņu virknes, zaļo pagalmu

un divstāvu mājiņu jaukums — jaukums, kas ir visu pieredzējis un, iespējams, visu aizmirsis.

Tas viss ir, to noslēpums mums nav zudis, tāpēc jo sāpīgāka ir pieskaršanās — te ir bijis un palicis uz visiem laikiem pārāk daudz mūsu atmiņu, bet nu ir citas sejas, te staigā citi vīrieši un sievietes, nepazīstamas sejas, daudzi ir jauni, plecos platāki nekā mēs, nav līdzīgi mums un tomēr kaut kādā ziņā līdzīgi — kaut vai ar to, ka arī viņus šurp vilina šauro šķērs-ieliņu riņķojums.

«Ielu, ieliņu tik daudz, kaklu kā ar cilpu žņaudz...»

Nē, nu vairs nežņaudz, pārgāja, atlaida...

Ta arī sēžam, neko svarīgu nerunājam...'Borja man kaut ko stāsta par saviem skolniekiem, kā viņš internātskolā organizējis klasi ar mākšlas novirzienu un ka man derētu tur pabūt, bet es sevišķi neklausos.

Mēs ar Borju tiekamies paretam un tomēr diezgan regulāri, un mums mēdz būt dažāda veida tikšanās un sarunas, par Noru mēs gandrīz nekad nerunājam, bet šodien bijām satikušies tieši tajā rajonā, tajā vietā, kas visā manā pilsētā, visā pasaulē visciešāk un visspēcīgāk saistīja mani ar to, nostādīja blakus tam.

Kādēļ gan mēs abi ar Borju nekad nerunājām par Noru — bija pagājis tik ilgs laiks un tik daudz jauna pieredzēts? Vai tas bija vīrišķais lepnums, nevēlēšanās pārkāpt kaut kādu robežu, bailes no pagājušā?

Bet kādas tur vairs robežas... Tās visas bija pārietas dzīvojot un tagad bija izdilušas, izkaltušas kā vadmala, izbalējušas šajā karstajā pilsētā ar zaļām un apputējušām lapām.

Es pacēlu mazliet netīro, slīpēto glāzi un, paraudzījies uz Borju, aizsmakušā balsī teicu:

— Nu tad pieminēsim viņu!

Nesaskandinājuši klusēdami izdzērām tukšu. Borja paraudzījās man garām uz augšu, it kā gribētu tur ko saskatīt, un mazliet izsmērētā, bālgani zilā debess kaut kā savādi apbrīnojami saplūda ar viņa nedaudz ieblāvo, bet tomēr vēl ļoti zilo acu krāsu.

— Apbrīnojami, — viņš teica. — Es nespēju viņu aizmirst, bet arī atcerēties varu ne vienmēr. Dažreiz pilnīgi skaidri redzu viņas seju, citreiz pūlos, bet neatceros. Bet tu — vai atminies?

Viņš negaidīja manu atbildi, iespējams, ka tā viņam nemaz nebija vajadzīga, viņam bija nepieciešams tur-

pināt šo jau sen viņā mītošo un acīmredzot līdz galam neizteikto, ļoti vienkāršo domu.

— Itin kā nekad nebūtu bijusi. Galdiņš, dīķis, glāzes, cilvēki, mēs — viss tāpat, it kā nekas nebutu noticis. Bet kur ir viņa? Kas tas ir? Vai tu to saproti? Es redzu, tu saproti. Kā tas būtu no materiālisma viedokļa... Tu taču uz visu vari atbildēt.

Viņš ieraudzīja kādu manu žestu, kas it kā protestēja, un, atmetis ar roku, runāja tālāk:

— Dzīve turpinās... Kādi brīnišķi vārdi. Man tos visu laiku ir borējuši. Protams, turpinās. Tas ir skaidrs. Tu esi apprecējies, tev ir dēls. Es esmu atraitnis, dzīvoju vecpuisī. Bet, domājams, arī es iekārtošos, vai ne? Tātad iekārtošos arī es. Kāds jauks vārdiņš — «iekārtoties». Bet kādēļ es bez viņas dzīvoju, kā to esmu spējis? Likās taču, ka ne dienu neizturēšu: katrs logs sauca, vilktin vilka — nu, nebaidies. Tā arī ņēmās pierunāt — kā maiss meties zemē un nolauz sev kaklu. Nekas, izturēju; dzīve turpinās... Nu un tu — droši vien pāris mēnešus pasēroji un sāki taisīt ilustrācijas Gončarovam. Vai ne tā?

— Pietiek, Borja. Neiedrošinies.

— Nu neapvainojies. Ne jau par mums ir runa. Es zinu, tu mani ilgu laiku neieredzēji — tavuprāt, es viņu tev atvīlu. Bet es tevi nicināju par to, ka tu centies izlabot, grozīt likteni. Viņa man bija paša dieva izredzēta, bet tu viņu iekāroji.

— Nevajag, vai tu jau esi pilnā, ka runā galīgi šķērsām? Labāk atminies vēl kaut ko. Atceries metro pēc manas dzimšanas dienas... Kā tu nopriecājies, ka manis nebūs...

Runāju un jutu, ka tūlīt zaudēšu pašsavaldīšanos un pāriešu pie kaut kā cita — bezjēdzīga, smaga —, ķeršoš pie sen neesoša noskaidrošanas, pie tā, ko pat noskaidrot nav iespējams, — un sapratu, ka mūsu (divu vienīgo ar Noru saistīto cilvēku) attiecības atkal izjuks — tagad jau uz visiem laikiem.

Arī Borja to sajuta. Un, lūkodamies uz mani ar satumsušām, stingām acīm, saviebies teica:

— Jā, tev taisnība, mums nav jānoslēdz nekādi rēķini... To izdarījis liktenis. Zinu, ka arī tu esi cietis... Runāju tikai tāpat vien. Es tevi saprotu pat vairāk, nekā tu domā... Es to saku sev, nevis tev. Un vai zini — kāpēc? Tāpēc, ka man visu laiku šķiet, ka esmu kaut kur vainīgs — labi nepieskatīju, neuzraudzīju, un tāpēc tā ar viņu notika... Bet ko mums iesākt? Vienreiz jau mēs abi tā pamatīgi sarāvāmies. Tagad nav vērts. Esam palikuši divi vien.

— Vēl ir māte — Beāta.

— Beāta ir mirusi. Pirms dažiem mēnešiem. Es saņēmu vēstuli ar nokavēšanos, tikai nesen uzzināju. Gribu uz turieni aizbraukt.

Viņš vērīgi paraudzījās manī.

— Tu ko — arī gribi braukt? — Un tūlīt pats sev atbildēja: — Varbūt tev nemaz nevajag. Tev ir cita dzīve, bet man citas nav, tādēļ jau es arvien tai pagātnē rakņājos, pie pagājušā turos... Bet tā taču neeksistē — šī iepriekšējā dzīve. Atminies mūsu pirmo vakaru? Es jau toreiz biju pārliecināts, ka viņu man liktenis nolēmis... Un taisni tā arī viņai izmetu. Pat vajadzīgos vārdus nezināju, bet kaut kā sajutu, un tie pasacījās paši. Viņa sākumā iesmējās, tad paskatījās, vairs nesmējās, apklusa, saprata, ka esmu teicis patiesību. Un noticēja. Zvēru tev, ka noticēja... Nu, bet vēlāk... Tikai pasaki man — par ko viņai tāds sods? Varbūt mēs kaut kādā ziņā esam vainīgi?

— Arī mēs neesam vainīgi.

— Netaisnojies. Tu nezini. Arī es nezinu... Jaušu, ka jādzīvo citādi, bet neprotu, ka viss mūsu darbs, dar-beļi nav cienīgi...

— Kā cienīgs tad nav? '

— Tā, ko mēs viņai apsolījām.

— Ko tad mēs viņai apsolījām?

— Daudz ko solījām, bet nespējām. Pats visu saproti, neizliecies. Nu, pasūtīsim vēl.

— Tev pietiek.

— Nē, nē, es gribu. Pašlaik ir tik labi, jau vieglāk... Bet kur ir viņas portrets?

— Kāds? ’

— Pats zini, tas, ko tu gleznoji savā istabā — no modeļa. Tu taču to man rādīji — vai aizmirsi? Esi to pabeidzis?

— Nē.

— Arī es nepabeidzu... Pareizāk — neesmu pat sācis. Tikai uzmetu šo skici, kad bija dzīva.

Borja ilgi rakņājās pa mapi, jau ar viegli drebošām rokām sadabūja kartona lapu.

Melns uz balta fona, nepabeigts un reizē pabeigts, ar vieglu, klusinātu līniju kādā man neskaidrā mirklī bija iezīmēts, uzmests, satverta viņas seja... Kādā mirklī? Darot mājas darbus, rokdarbus, bet varbūt arī ne. Acis bija maķenīt nolaistas, tomēr skatījās uz tevi. Un, neraugoties uz tik tikko manāmo skatiena noteiktību, seja bija līksma, saulaina, gandrīz pacilāta, un viss uzzīmēts ar vienu līniju — nesadrumstalojot, neapraujot.

Sen jau nebiju aplūkojis savu veco portretu un tāpēc nezināju, kurš bija labāks: manējais vai šis uzmetums. Kaut gan — ko nozīmē «labāks»? Borjas zīmējumā viņa bija trauksmaināka, gaišāka, laimīgāka... Tik gaišu es viņu nekad netiku redzējis.

Un, tāpat kā toreiz, pirmajā mūsu institūta dienā, kad viņš ienāca bufetē ar saviem portretiem, — es biju sajūsmā par Borju. Un atkal neko neteicu. Nē, tagad es nebiju greizsirdīgs. Taisnība, šis uzmetums bija labāks par manu smagnējo portretu. Bet kāda tam nozīme? Sacensības bija beigušās un rēķini noslēgti uz mūžu. Visu var sadalīt. Tikai atmiņas nedalās. Es klusēju, negribējās runāt. Šis zīmējums nebija domāts vērtēšanai, nebija zīmēts atzinības dēļ. Es to labi sapratu.

— Tikai nepazaudē... Tu dzērumā vari to nozaudēt. Dod labāk man. Es saglabāšu.

— Tu maldies. To pazaudēt es nevaru. Nedrīkstu. Tas ir mans... Un es to uzkarināšu mājās, savās mājās, saproti? Būs taču kādreiz man savas mājas.

—- Jā, saprotu.

Un viņš tiešām uzkarināja. Tagad šis zīmējums smalkā koka ietvarā karājās pie sienas.

Jaunā sieva noslaucīja no tā putekļus. Ko lai dara, dzīvē tā iekārtots: viss pārklājas ar putekļiem, gan lietas, gan priekšmeti, gan portreti, gan āda, gan mati. Neappūt vienīgi tie, kuru vairs nav mūsu vidū, kurus sargā zeme, kuri paši tapuši par zemi.

Viss pārējais apput. Tādēļ sievai nākas uzmanīgi pieskarties un notīrīt putekļus, un ik dienas skatīties šajās ar vieglu, lidojošu līniju uzzīmētajās laimīgajās acīs.

Institūts bija palicis aiz muguras kā sena sākuma stacija, priekšā bija ceļi, vilcieni te traucās ātrāk, te samazināja ātrumu, daži tā arī stāvēja sliežu ceļos, bet institūts tumsā mirdzēja ar savām tālajām uguntiņām, kas ar laiku šķita siltākas un spožākas...-

Un tā nebija parasta nostalģija, nē, mūsu darbā patiešām pirmās intereses principialitāte un nedrošība, iedziļināšanās, naivie un māņticīgie sapņi par atzīšanu — tās nav tikai vienkārši izaugsmes pazīmes, no tām ir atkarīga arī laime.

Kā gan tika paļātas šis šaurās, neērtās komunālās darbnīcas, cik nerūcām par to, ka mūžīgi trūka te tā, te šitā, pat krāsu nebija, bet tagad, kad mums ir vairāk vai mazāk ciešamas darbnīcas (protams, ne jau visiem), tās šķiet omulības centrs, neiznīcināmu cerību tvertne, draudzības pavards.

Un kā toreiz lamājāmies viens ar otru, kā cīnījāmies par līdera vietu, klusībā nevienu neatzīdami, un cik interesants laiciņš mums trāpījās. Kādi gan dekāni nevaldīja pār mums.

Un varbūt tieši tāpēc, ka līdz dažām patiesībām 'mums vajadzēja aizraidies pašiem — tagad tās ir vispārzināmas un ierakstītas mācību grāmatās —, vai arī tādēļ, ka sev dažas parādības mēs atklājām paši, rak-damies vecās, sadzeltējušās grāmatās, kas dažkārt bija norakstītas kā nevajadzīgas, — varbūt tāpēc šie mājās izdarītie atklājumi mūs tā satrieca un dažreiz pat deva impulsu kaut kam negaidītam un jaunam.

Tie paši jaunie mākslinieki, kuri ar neredzētu krāsu sajaukumu un dīvainām figūrām biedēja un izbrīnīja publiku un kurus neviens nopietni neņēma, piepeši tika uz zaļa zara un dzīvoja cepuri kuldami.

Tas bija gaužām vienkārši. Protams, viņu darbiem nebija nekādas vērtības, taču viņi bija atraduši sev citu ienākumu avotu, un tā daži mūsu novatori tagad gatavoja skices tapetēm, dekoratīviem audumiem un tā joprojām. Tas deva krietnu peļņu.

Vispār visam lietišķajam bija laba apgrozība, amata, tā paša, par ko mūsu pirmajā institūta dienā runāja Meistars, vērtība auga, tas tika pieprasīts. Bet tas, ar ko nodarbojos es, ar ko nodarbojās Borja, bija ne gluži nevajadzīgs, pēc tā bija nepieciešamība atsevišķos gadījumos, ne jau vienmēr.

Mūsu puiši gāja dažādus ceļus — vieni nogruntējās tālās pilsētās, gleznoja un veidoja tos, kas dzīvoja līdzās, brauca uz Vidusāziju, kodīgām krāsām gleznoja

panno kolhozu klubos... Bija arī labi panno un glīti portreti.

Citi gadiem ilgi gleznoja kaut ko savu, dažkārt visi viņus aizmirsa, bet viņi nemitīgi atkārtoja kaut kādu savu tēmu, un likās, ka tā ir vienīgā, ko viņi var ņemt no dzīves, — un tā viņi ar to vai nu noslāpa, vai arī negaidīti izlauzās. Un tad visi teica: redziet, viņš bija sev uzticīgs.

Daži it kā apgāja oficiālo tirgu un savus savādos mākslas darbus pārdeva tikai privātiem pircējiem, tie tos ņēma sākumā par utilpreču cenām, bet vēlāk, skaties,pacēla ne vien darba, bet arī autora vērtību.

Tāpat kā kādreiz bija drūmu sadzīves ainu tēlotāju, gaudenu kopētāju straume, tā tagad šļācās modernistu straume; un veicās tiem, kuri, izstādījuši savus darbus, saņēma kritikas belzienus. Pie mums allažiņ cienīja norātos — dažreiz arī pelnīti —, bet vienalga. Tas viņiem tikai palīdzēja.

Un, ja pirms ķengāšanas pie viņu gleznām neviens neapstājās, jo tās no kopīgās virknes ne ar ko neizcēlās, tad pēc tam ap tām savācās drūzma. Bieži vien tie bija divdesmito gadu iztēles pilno un drosmīgo meistaru bezgaumīgi un provinciāli atdarinājumi.

Ilgus gadus atstāta novārtā — tāda glezniecības kultūra izzuda, pa pusei tika aizmirsta, tai trūka īstenu atdarinātāju, un tagad tā atkārtojās bezgaumīgu galējību un reizē skolnieciska pedantisma veidā.

Es nespēju grozīt savu raksturu. Gleznoju to, ko redzēju, tā vai citādi saprasta īstenība diktēja man tēlu, nevis tēls radīja nevienam nezināmu īstenību.

«Tu esi pārāk lirisks,» man sacīja daži draugi, «šodien jāstrādā cietāk un atsvešinātāk.»

Borja tolaik vispār nerādīja savus darbus.

Viņš, kas mūsu mācību laikā bija avangardā, visprofesionālākais no mums, pēkšņi ieguva konservatora reputāciju. Un asāk par citiem viņu apvainoja mūsu bijušais students, kurš agrāk bija aktīvs institūta izstāžu dalībnieks un gleznoja jaunās daiļslidotājas, bet tagad bija drūmi moderns sabrukuma mākslinieks — Bosa tālīna atvase —, ķengāja novecojušu simboliku un cīnījās par reālisma nostiprināšanu — taču viņa reālisms bija bezprātīgs, hipertrofēts, reālais priekšmets tajā rādījās kā biedīgs sapnis.

Un tā viens otram līdzās dzīvoja tēraudkausētājl, jautri neskarto zemju apguvēji glītos kovbojkreklos un mirušas jūras, kas sākās no nekā, klavieres, no kuru baltajiem taustiņiem tecēja asinis, dīvaini dzīvnieku un cilvēku hibrīdi, un nosaukumi šiem mākslas darbiem bija vienkārši un necili: «Pavasaris» vai «Ziema».

Tas viss atgādināja mūsu jaunības konkursu, tikai tā dalībnieki bija kļuvuši krietni vecāki.

Mūsu novecojušais Meistars pašūpoja galvu: «Cik izglītoti, cik daudz redzējuši, visur bijuši, uz visu lūkojušies... Un viss ir — tikai nav sava redzējuma. Par laimi, ne jau visiem...»

Reiz, kad Borja uz ilgāku laiku nozuda, Meistars aizbrauca pie viņa ...

Atgriezies viņš teica, ka Borjas noskaņojums un garastāvoklis viņam nepaticis, bet darbs, ko tas darot, — paticis.

— Ļoti dzīvs darbiņš.

Tas bija viņa mīļākais un, šķiet, augstākais novērtējums. Bet, kas tas par «darbiņu», viņš mums neteica.

— Gan jau redzēsiet, — Meistars teica, — nekur viņš nepazudīs.

Tikai Borja nerādīja. Vai nu uzskatīja par nepabeigtu, vai arī nevēlējās. Kas viņu zina?

Meistara apciemojums negaidīti pacēla Borjas akcijas. Meistars bija devies pie pilsētas vadības un izskaidrojis, cik talantīgs un perspektīvs mākslinieks dzīvojot viņu pilsētā un netiekot pilnīgi izmantots, — tad būtu abpusējs labums gan pilsētai, gan māksliniekam.

Šais vārdos, kā redzams, ieklausījās. Ieteica Borjam parādīt savus darbus, sarīkot izstādi, bet viņš atsacījās. Paskaidroja, ka viss vēl nav pabeigts, ka viņam patiešām ir darbi, bet viņš nevarot steigties un izstādei iekšēji neesot gatavs.

Tad viņam piedāvāja darbu, kas ne gluži atbilda viņa profesijai, bet tieši tas viņu nemulsināja, un viņš piekrita noformēt interjeru no jauna pārbūvētam strādnieku Kultūras namam.

Tā bija liela, veca, divdesmito gadu konstruktīvisma stilā celta ēka, ar savām asajām un kailajām līnijām tā izcēlās uz pilsētas kuprainās nomales nelielo māju fona. Pasūtījums bija nopietns, liels, līgums — solīds... Daži brīnījās, ka Borja to uzņēmies. Vieni runāja: «Sa-

protama lieta, dzīvot vajag,» — bet es biju pārliecināts, ka Borju šis darbs pievilka_ ar kaut ko citu.

Es savukārt staigāju pa žurnālu redakcijām, pa izdevniecībām, saņēmu pasūtījumus kaut kādu periodikas straumē ātri un nemanāmi pazibošu stāstu un gar-stāstu ilustrēšanai.

Pie tām grāmatām, kuras man gribējās noformēt, nelaida. Tur bija sava kārtība un savas aprindas.

Es sāku zīmēt ilustrācijas tāpat vien, pats sev. Ņēmu tos klasikas darbus, kuri man allaž bija patikuši un kurus allaž pārlasīju ar tādu jaunatklāsmes sajūtu un it kā no jauna, ka likās — kāds pārstāsta manu paša dzīvi, kas ritējusi citā laikmetā. Tas nebija ārējais dzīves ritums, bet tikai cita pastāstīta manu jūtu vēsture.

Parādīju šo ciklu Meistaram. Viņš skatījās uzmanīgi, ilgi, izteica divas trīs precīzas piezīmes par kompozīciju, par otro plānu.

Atdodams darbu, viņš sacīja:

— Nav slikti... Varbūt pat labi. Bet tu pieļauj vienu kļūdu. Tev kaut kas sajaukts ar laikiem, tāda nepamanāma samainīšana, es to neprotu pat izskaidrot. Tu attēlo to vidi, bet glezno mūsdienu cilvēkus. Es tev ieteiktu pārtraukt šo nodarbošanos, atteikties no ilustrēšanas vispār un gleznot savu.

— Ko — savu?

— Nu, kaut ko tādu, ko esi pārdzīvojis tieši tu pats, teiksim, tev taču bija mīlestība, nu to arī glezno.

Es neteicu ne vārda, nezinādams, ko viņam atbildēt.

— Tas ir ārkārtīgi grūti, droši vien — neiespējami... Tā nebija... nu, nebija tāda kā citiem.

— Ko tas nozīmē?

Viņš redzēja un saprata, ka es negribu par to runāt.

— Es jau tev neprasu to izskaidrot ar vārdiem... Paldies dievam, ka nebija tāda kā citiem. Nu uzglezno to. Varbūt ne to. Bet pašu galveno, ko tu pārdzīvoji...

Tu taču kaut ko pārdzīvoji.

Es paskatījos uz viņu. Man šķita, ka viņš mani kaitina — tā netīši, nejauši, aizskar sāpīgās vietas... Kaut gan — viņš jau tāds bija vienmēr: no augšas — drusciņ no augšas draudzīgi skatījās uz mums.

— Ko tu tik sardoniski vīpsnā? Tev ir laimējies. Tu vēl esi diezgan jauns. Tev vēl ir atlikuši divi mēģinājumi no trim iespējamiem... Gatavojies otrajam.

Otrais mēģinājums... Man šķita, ka dzīve man dos vēl desmitiem iespēju, bet Meistars bija izskaitļojis, ka to ir tikai trīs. Var jau būt, ka viņam tas labāk redzams. Var būt, ka viņš visas trīs savējās ir izšāvis — nav palikusi neviena —, bet tagad jau ir ieguvis citu spēju — saprast svešus likteņus.

Es gāju — ieblietējos pilsētas kņadas ritmā, meklēdams uzdevumu, peļņu. Sapratis šī ritma likumsakarību, es kļuvu par tā daļu.

Tagad sāku strādāt žiglāk, nemocījos tā kā agrāk, biju jau uzkrājis iemaņas, tehniku, mani jau uzskatīja par profesionālu mākslinieku, bet es joprojām jutos kā māceklis.

Bija ārēju veiksmju periods, manis noformētā grāmata ieguva godalgu; piedāvājumu skaits pieauga, un sāka izzust profesionālās un materiālās atstumtības un nedrošības sajūta. Es gleznoju un zīmēju, mēģināju izteikt sevi dažādos žanros: akvarelī, ainavu gleznojumos... Daudz braukāju, un mani bija pārņēmusi gluži jauna interese par zemi un cilvēkiem. Es netvarstīju žurnālu dotos konjunktūras pasūtījumus, nesteidzos piedāvāt savus darbus izstādēm.

Tāpat kā senāk, mani saistīja portrets.

Gribējās atrast nepretenciozu, vienkāršu formu, kura atkailinātu iekšējo būtību; un no pirmā skata svešais un tālais liktos kā manis paša.

Bet cilvēka dvēsele neatklājas uz ātru roku. Un arī pašā cilvēcisko attiecību metodoloģijā bija kaut kas neīsts: vispirms saruna ar priekšniecību, tad saraksts ar tiem, kas vajadzīgi, vēlami, pēc tam izlase, turklāt tīri formāla — izlase pēc saraksta.

Nē, tā tas neies. Reiz es nokļuvu kāda traktorista bērēs. Pēc tam uzzīmēju melnbaltu ļaužu pūli, pirmo kapsētu ciematā, tur viss bija pirmais — pirmā kopmītne, pirmā vienība, pirmā ēdnīca, pirmais tunelis, caur kuru tālāk uz austrumiem gāja dzelzceļš.

Un te nu ir pirmā kapsēta ar zvaigznīti, taiga, cilvēki, pirmais zaudējums.

Pieticīgs zemes stūrītis, kas paredzēts mirušajiem, tāds mazs, norobežots ar jaunu, spīdīgu misiņa žogu. Bet tālumā slienas celtņi, debesīs kāpj dūmu stabi, visurgājēji, vagonetes... Ciemata sākums, dzīves sākums.

It kā būtu paredzēts, ka šeit cilvēki ir jauni un nemirs, nedrīkst mirt, un vieta vajadzīga dzīvajiem, jo te, kā liekas, viss aug, dzīvo, bet tiem — nedaudzajiem — aizgājējiem — pietiks vietas šai skaidri norobežotā četrstūrītī, tiešām galīgi tukšā, neapdzīvotā.

Tas atgādināja lauku kapsētu, tikai bez krustiem un kapu kopiņām; kapsētas iežogs, pakalniņš, sarkana drāna uz tundras palsās retaines krūmāju fona.^

Ko es saskatīju šai nāvē?... Katastrofu? Nejaušību? Apguvēja varoņdarbu?... Protams, arī varoņdarbu.

Gan to, gan otru, gan trešo... Un vēl kaut ko, kas nav pakļauts ne analīzei, ne sapratnei. Trausla saite starp esību un nebūtību, svešas dzīves un nāves noslēpums.

Un to nu es vēlējos izteikt ar melnu krāsu uz baltas lapas, virs balta sniega lidojošas melnas vārnas krasā.

Es zīmēju ātri, darbs bija reizē mokpilns un līdz ar to priecīgs, gleznojās it kā pats no sevis.

No visa tā, ko es atvedu pēc šī brauciena, no visas šīs uzmetumu, zīmējumu, grafisko lapu, etīžu, akvareļu kaudzes — vienīgi šis darbs man likās vērtīgs.

Es kaut ko atlasīju, izliku Meistara priekšā vēdekļveidīgi. Viņš cieši noskatīja, atlika vienu darbu, tad otru, acis piemiedzis (man vienmēr šķita, ka viņš skatās mazuliet nicinoši), paraudzījās uz trešo.

Beidzot viņš ieraudzīja. Un, pat druscīt pietvīcis, sacīja — drīzāk nevis sacīja, bet iebakstīja ar pirkstu; žests sakrita ar balsi:

— Lūk, šis.

Es novācu visus pārējos. Tagad viņa priekšā atradās šis viens zīmējums. Viņš, apvaldīdams izbrīnu, pateica:

— Nebiju gaidījis... Diezgan spēcīgi.

Pirmo reizi no viņa dzirdēju vārdu «spēcīgi». Viņam bija sava vērtējumu sistēma. Klasiķi, meistari kā augstāko vērtējumu saņēma: «meistariski» vai «ekstra-meistariski» (viņš vairījās no tādiem vārdiem kā «ģeniāls» un līdzīgiem); mums, mācekļiem, bija trīs pozitīvi vērtējumi: «ciešami», «nav slikti» (tas nozīmēja nevis vidēji, bet labi) un, beidzot, «spēcīgi». Skolniekam tas bija augstākais novērtējums, pa visiem šiem gadiem es to nebiju saņēmis ne reizi. Borja bija pa divi lāgi apbalvots ar šo apzīmējumu.

Bet runa jau nav par vērtējumu. Tika gatavota izstāde, un es izvēlējos virkni darbu, tai skaitā arī to.

Turklāt tas man skaitījās kā galvenais darbs, tā no-saukums bija «Sarkanā zvaigznīte» ar apakšparakstu iekavās: «Angarska. Traktorista bēres».

Izstādes rīkotājiem es paskaidroju — ja tā ir traģē- 1 dija, tad optimistiska, jo nāve ir šīs jaunās dzīves daļiņa un ta tālāk.

Arī fons, kā man likās, bija uzgleznots vīrišķīgi, cil- .1 yēku sejas, debesis, tālumā pirmās mājas.

Pieņēma visus darbus. Tikai šo ne.

Ko darīt? Piedalīties izstādē vai ne?

Saša teica:

— Piedalies, galu galā.,. Sākumā vajag izcirst ceļu, iegūt slavu, pēc tam diktēt savus noteikumus.

Arī tas bija prātīgi teikts, bet...

Es aizgāju uz tālsatiksmes telefona centrāli, pieteicu v sarunu ar Borju, kā nekā pēc dažām stundām viņu sazvanīju. Viņš teica: «Brauc šurpu.»

Vienīgi ar viņu man gribējās runāt un apspriesties.

Riteņi asi klaudzēja, vagons drebēja, dunēja, šķita, ka tam nav atsperu un tas brauc, nemīkstinādams savu gaitu, nevis pa sliedēm, bet pa kailu, akmeņainu zemi.

Ar vēja dvašu apdvesdami dvēseli, skatienam pavērās Piemaskavas rudenīgie dabas skati — vēja appūstie, kailie lauki, sarkanās, krītošās lapas uz kokiem — to šalkoņa man nez kāpēc asociējās ar kapu zvaniem.

Jūs teiksiet — drūmi... Laikam gan ne. Droši vien kas cits, tikai ne drūme. Skumjas pēc vasaras apklusušās dzīves, atmiņas par to, par tām vēl jūtamāk atgādināja aizvērtie finiera kioski, ar dēļiem aiznaglotās mājiņas, tukšie vasarnīcu gruntsgabali. Un nebija beigu sajūtas, bet gluži otrādi — pārmaiņu sajūta — drīz būs ziema ar tās gaismu, ar balto sniega kažoku, ar prieku par mierīgo ziemas sauli.

Es jutu šo pāreju, nemanāmo rudens pāraugšanu ziemā, un bija nemiers no paša klusajām domām par nākotni, par darbu, par dzīvi, par zīmējumiem — pašam nav skaidrs, labiem vai sliktiem, — kuri atradās šaurā kartona mapē, par gaidāmo tikšanos ar draugu, ar kuru ļoti cieši — varbūt pat uz mūžu vieno ne vien tagadne vai nākotne, bet arī pagātne...

Savādi. Vēl savas jaunības laikos es fiziski izjutu laiku — šo nesaprotamo sūrumu, tu skaidri apjaut nā-

kotni, kuru gaidi, bet tā, tev pašam nemanot, kļūst par pagātni; fiziski sajust laiku, tā ritējumu caur visu tavu dzīvi; tikai bērnībā es uztvēru laiku kā bezgalību, kas mūžam pieder man.

Gribējās no laika lidojuma, rituma iegaumēt pašu būtiskāko, bet galvenais pārvērtās ikdienišķajā, piemānīja, aizslīdēja, šķita kā atstarpe starp to, kas pagājis, un to, kas vēl būs.

Ceļš ar retām pieturas vietām, šis vilciens atgādināja ekspresi — mīksti sēdekļi, spodrība, klusums, nekas nav palicis no pēckara lēnajiem elektriskajiem vilcieniem ar dobji plaukšķošām ermoņikām starp vagoniem, ar bez-kājainiem, drausmīgi amputētiem ubagiem, invalīdiem, kas aši ripināja pa eju.

Atmiņa tomēr glabāja to, atgriezās tur — pie pēckara ceļiem, pie dunošiem, trokšņainiem elektriskajiem vilcieniem.

Atceros, kā negribējās braukt uz pionieru nometnēm. Mūs veda tālu (toreiz likās, ka tālu), bet tagad — tuvu, un atgriešanās Maskavā neparasti iepriecināja... Kādas tur divas maiņas, tie bija gadi, gadi. Bērnībā attālums liekas citāds un arī laika jēdzienam ir cita nozīme. Kad atgriezos, man gribējās skūpstīt Maskavas asfaltu.

Un tagad klusi, cienīgi braucu, bet kādā pieturā ieklūp kompānija ar ermoņikām, skaļi raudošas, bet reizē laimīgas balsis skaļi, nesaskanīgi nodziedāja dziesmu, pazibēja galīgi nocirpta puiša galva, viņu pavadīja karadienestā.

Viss šis pierastais gan satrauca, gan nomierināja. Ceļā man nekad nenāca miegs, vilcienā man nekad nepalika slikti, nekas mani nebremzēja, bet tieši otrādi — ceļš padarīja asāku redzi un dzirdi.

Es zināju, ka tas nav tāls, kad jūs izbraucat, jums liekas, ka ceļš būs bezgalīgi garš, un tāpēc apdomājat, kādu lasāmvielu ņemt, lai tas kļutu nemanāms. Un pats apbrīnojamākais ir tas, ka arī bez lasāmvielas ceļš paiet nemanāmi.

Patiesība ir tāda, ka galapunkts vienmēr ir tuvāk, nekā mums šķitis.

Aiz stacijas laukuma, aiz divstāvu un trīsstāvu mājām, uz akmeņiem bruģētas ielas, kas vijās augšup, es satiku Borju.

Nez kādēļ vienmēr notiek tā — kad es atbraucu, gandrīz nekad viņu nesastopu mājās. Nevar arī teikt, ka viņš būtu mani gaidījis, jo stacijā nekvernēja, taču mēs arvien satikāmies. *

Viņa sarkanīgajā, vēja appūstajā sejā iemirdzējās gaišzilās acis, šoreiz mēs tikāmies līksmi, pat apkampāmies.

Gājām klusēdami, vējš nesa gruzduma smaku, Borja man neko nejautāja, arī es viņam ne.

Kaut kādi pretimnācēji viņu sveicināja, viņš laipni un, man pat rādījās, ar cieņu viņiem atbildēja — tas bija kaut kas jauns; agrāk viņš vai nu vairījās no cilvēkiem, vai arī gandrīz nevienu nepazina, varbūt arī nevēlējās pazīt, bet tagad viņš bija savs cilvēks šai pilsētā.

Borja mani veda pa jaunu maršrutu, mēs pagājām garām divstāvu koka mājiņai, kur viņš bija dzīvojis lidz šim, man jau gribējās pajautāt, uz kurieni viņš / mani ved, bet, laikus attapies, noklusēju, tādējādi dodams viņam iespēju mani pārsteigt.

Pa ceļam iegājām pazemā, vecā veikaliņā, kas pēc preču sortimenta un smakas (vienā stūrī stāvēja vīna pudeles, otrā — velosipēdu pumpji, bet smārds bija tāds jocīgs, tā kā desu, kā zābaksmēru) atgādināja lauku patērētāju biedrības kooperatīvu.

Borjam portfelī nu bija viss, kas nepieciešams siltai un draudzīgai tikšanās reizei.

Un mūsu tikšanās, tāpat kā šaha partija, sastāvēja no trim stadijām. No sākuma zināma distancēšanās, tāda kā iešūpošanās; ilgi nevarējām uzsākt sarunu, mīņājāmies uz vietas, runājām par kaut ko nenozīmīgu... Strīdēties sākām vēlāk — visbiežāk par mākslinieciskiem un estētiskiem jautājumiem, un mūsu strīds nonāca līdz bīstamai robežai, līdz eksplozijai, līdz pilnīgai otra pozīcijas un uzskatu noraidīšanai... vēl dīvaināk tas likās tāpēc, ka, lai gan bija daudz atšķirību, mūsu gaumes bieži vien sakrita. Mums dažādi varēja patikt viena vai otra parādība, bet nepatika acīmredzot viens un tas pats ...

Un tā, tikuši garām bīstamajai vidusspēlei, mēs nonācām pie laimīgām beigām, šķīrāmies kā draugi, viņš mani pavadīja uz nakts vilcienu vai arī atstāja savās

majas...

Bet pašlaik mēs bijām izgājuši cauri pilsētas centram, tukšainēs, skrajajā, buldozeru nomāktajā meža zaļumā balti vidēja jaunie nami, mētājās betona gabali, flīzes. Beidzot atdūrāmies pret torņveidīgu namu, kas likās ļoti akurāts, vēl mitrs no jaunuma, no montēšanas.

— Manējais, — Borja nevērīgi izmeta. — Mans pirmais dzīvoklis.

Jā, tik tiešām tas bija pirmais viņa paša personīgais dzīvoklis, ja neskaita māju, kurā viņš bija piedzimis. Internāts, studentu kopmītne, «kopuška», ar vēl diviem delveriem istabā, pēc tam «dzīvojamā platība» šai pilsētā — uz laiku īrēts miteklis, bet tagad nu īsts, pašam savs dzīvoklis. Ne jau katrs no mums tolaik bija dzīvokļa īpašnieks.

Istabas baltumā, tukšumā bija samanāmas mājokļa pazimes, mājīguma aizsākums; Borja prata iedzīvoties jaunās vietās, viņš savā ziņā bija saimniecisks — saimniecisks bez mājas.

Sārtajā, spodrajā virtuvē spīdēja divi jauni ķeblīši, galds, istabā stāvēja saliekamā gulta, kas radīja stu-dentisku pagaidu noskaņu, bet grāmatu plaukti jau bija piestiprināti, kaktā stāvēja ķīļrāmji, uz balkona apputējušo pudeļu baterija liecināja par daudzām mazām iepriekšējām jaunā dzīvokļa iesvētībām.

Borja parasti par sevi neko nestāstīja, bet šoreiz bija atklāts un, tiklīdz atnācām, gribēja mani pārsteigt.

— Iedomājies, pilsētas klubs nopirka no manis dažus darbus un piedāvāja uzgleznot panno, vitrāžas. Te ir līgums.

Kaut ko jau biju dzirdējis par to, bet, lai viņu iepriecinātu, izbrīnījos un, kā tādos gadījumos bija pieņemts, noteicu:

— Nu tad rauj vaļā!..

Es godbijīgi grozīju līguma blanku, kur bija ierakstīta diezgan pieklājīga summa.

— Piedāvā arī personālizstādi pilsētā... Tikai nav nolēmuši, kur. Bet es vēl nezinu... Kamēr nebūšu pabeidzis vienu gleznu, nez vai... Vispārņemot pagaidām nesūdzos, tfu, tfu, lai nenoskauž. Nu, un kā tev tur iet?

Man nebija ko likt pretī viņa straujajam izrāvienam, un es atbildēju:

— Noformēju šādas tādas grāmatiņas. Kaut ko zīmēju sev. Drīz atklās izstādi: «Jauno radošais pārskats».

— Jauno un jauno, — Borja iesaucās piepešās dusmās. — Mākslai nav nekāda sakara ar vecumu. Bet mūs vēl aizvien pieskaita jaunajiem.

— Mākslai... Ne jau mēs sevi saucam par jaunajiem, bet mūs sauc.

— Jūs sauc, bet jūs priecājaties... «Jaunie»... Atlaide, kaut kas līdzīgs handikapam.

— Tev viegli tā runāt, ar tādu līgumu visu gadu vari strādāt sev.

— Bet es negribu dalīt — «sev» un «viņiem». Un šo klubu taisīšu kā sev. Nepieļaušu nekādu piekāpšanos izpildkomitejas gaumei.

— Nekādu? — es ironiski pārjautāju.

— Teiksim citādi, gandrīz nekādu... Sīkumos — lūdzu, es jau šo mācību esmu apguvis un runāt ar viņiem protu.

Viņš bija tik negaidīti kaujiniecisks, optimisma pilns un ticēja uzvarai. Sen nebiju viņu tādu redzējis. Un, atklāti sakot, es priecājos par viņu.

Mēs vēl ilgi sēdējām, viņš mani aizrāva ar savu drosmi un teica: ja mēs sāksim vienmēr piekāpties ci-» tiem, tad iemācīsimies piekāpties sev un piekāpība kļūs par mūsu normu. *

Man šķita, ka viņš ir entuziasma pilns. Aizkavējies uz starta, bet tagad ir ieskrējies un veic savu distanci.

Tikai dažbrīd viņa acis kļuva pelēkas, tumšas, it kā būtu pārtrūcis kāds vadiņš un izslēgusies gaisma. Tādos brīžos viņš sēdēja klusēdams, bija vienaldzīgs, un likās, ka ir aizmirsis to, par ko nupat bija runājis, — sēdēja un skatījās uz tevi svešām, neko neredzošām acīm.

— Kas tev, Borja?

— Nekas, tāpat vien.

Sasprindzinādams gribu, viņš atgriezās no turienes, sāka staigāt pa istabu un skaļi runāt.

Pirms aiziešanas es viņam parādīju savu lapu. Viņš skatījās ilgi, gluži vai izurbās cauri. Pēc viņa sejas es sapratu: patīk.

Taču savu attieksmi tieši nepateica, nebija nekādu aizrādījumu, nekādu priekšlikumu.

Tad pievērsa skatienu man un uzmanīgi ^— it kā pārbaudot — ielūkojās manās acis un pēc brīža, nepieļaujot iebildumus, zīmīgi pateica:

— Bez sitās izstādē nepiedalies.

Patiesību sakot, es vēl neko nebiju izlēmis un, atgriezies Maskavā, svārstījos. Daži mani biedri centās pierunāt, lai es piedalos izstādē, teica, ka arī citi darbi esot gluži labi, galvenais, lai mani ievēro pašreiz. Bet pēc kāda laika varēšot izstādīt arī šo darbu.

Vairākas bezmiega naktis. No neskaitāmajiem draugu padomiem un ieteikumiem sāpēja galva.

Pēdējā brīdī atteicos.

Pēc dažiem mēnešiem aizbraucu uz Borjas Ņikitina izstādi. To gleznu, par kuru viņš man stāstīja, Borja nebija izstādījis. Nezinu, kāpēc viņš bija ar mieru piedalīties izstādē bez šīs gleznas, ko pats uzskatīja par savu galveno darbu... Varbūt viņš domāja, ka pie tās vēl jāstrādā.

Atklāšana bija veiksmīga... Viņu slavēja... «Talanta patiesīgums», «talanta tautiskums».

Patiesību sakot, kāds gan aizrādīja, ka raksturi nav pietiekoši varonīgi, ka mākslinieku iespaidojis Ņeste-rovs un vēl tur kāds, bet tas iespaidu nebojāja.

Uz izstādes atklāšanu negaidīti bija ieradies mūsu bijušais dekāns — tagad viņš bija kritiķis.

Viņš runāja plaši, pēc atmiņas citēdams lielos un izcilos; viņš bija apmierināts, viņš slavēja, viņš uzskatīja, ka Borja ir ievērojami audzis un iet pa pareizo ceļu.

Atceros, ka arī mani viņš slavēja kādā izstādē, nepievēršot uzmanību ne manierei, ne stilam. Tāpat kā Borja, es biju viņam tikai priekšmets vispārinājumam.

Noslēgumā dažus vārdus teica arī pats Borja. Runāja diezgan juceklīgi, ar biežām pauzēm. Viņš teica, ka šī izstāde viņam bijusi vajadzīga tāpēc, lai redzētu nevis to, ko viņš paveicis šajos gados, bet to, kas nav paveikts un kas vēl jāpadara. Un vēl viņš piebilda par pārāk tiešu dzīves atveidošanu, ko nespējot sevī pārvarēt. Tos darbus, ko visvairāk cildināja, viņš uzskatīja par visvājākajiem.

Es zināju, ka tā ir taisnība, jutu, ka viņš nav apmierināts ar šo izstādi. Un patiešām — lai gan viss bija labi, kaut kā pietrūka.

Bija daudz sabiedrības pārstāvju — un maz mākslinieku. Māksliniekiem bija slinkums braukt no Maskavas uz sava biedra izstādi. Bet dekānam nebija slinkums... Varbūt tas bija viņa pienākums — braukāt pa izstādēm, varbūt viņam labpatika skatīties, kā aug tie, kurus kādreiz viņš centās nolīdzināt līdz ar zemi... Bet iespējams, ka viņš to vairs neatcerējās. Bija mainījušies laiki un arī viņš mainījies. Un, kaut arī viņš Borju slavēja, es manīju, ka tā īsti Borja viņam nepatīk. Viņš klausījās Borju uzmanīgi, un es nenotvēru viņa sejā ne miņas no nepatikas — tajā vispār nebija nekādas attieksmes... Gluda seja ar rožainiem,'sklerotiskiem plankumiem, viņa vecumu bija grūti noteikt. Šķita, ka viņam nav gadagājuma.

Pēc gada Borja nodeva savu Kultūras namu. Manis ilgi nebija Maskavā, atgriezies es tūdaļ braucu pie viņa. Viņā kaut kas bija pārvērties — noteikti un skaidri redzami. Viņš bija kļuvis bargāks, asāks, rupjāks. Dzēra. Par viņa projektu, gravīrām, vitrāžām, viņam ļoti nopietni aizrādījuši, viņu labojuši, viņam izsacījuši piezīmes. Atgādinājuši, ka viņš nav profesionāls noformētājs, bet mākslinieks, gleznotājs, un ka dažas viņa idejas ir galīgi nepieņemamas.

Viņam palīgos devuši kādu noformētāju un vēl vienu cilvēku — ģipša skulptūru meistaru. Sīs skulptūras — bezemociju pirmrindnieki un varenas meičas ar airi — četrdesmitajos un piecdesmitajos gados uzstādīja rūpnīcu pagalmos un parkos.

Ar meistara pirmrindnieku skulptūrām bija pilni visi rūpnīcu pagalmi.

Kādu laiku viņu it kā atstādināja, šķita, ka viņš ir novecojis, uz mūžu palicis četrdesmitajos gados, tad bija atkal ievajadzējies — jaunie netika galā ar darbiem, vilks viņu zina, ko mālēja, kādas skulptūras izcirta, — un viņu sauca atpakaļ.

Un arī tagad jaunais mākslinieks acīm redzami netika galā, bija uzpindzelējis nezin ko: nesaprotamus putnus, dīvainus zvērus, un arī cilvēki bija nesaprotami, — un tālab noguris cilvēks, kas pēc darba atnā* els, teiksim, uzspēlēt biljardu, tikai galvu vien nogro« zītu, ieraudzījis tādus sienas gleznojumus. Tāpēc Ņiki-tinam deva drošu viru, kura darbus bija pārbaudījis laiks.

Viņi viens otru neieredzēja tūlīt, jau pēc pirmā rokasspiediena, jau pēc pirmajiem vārdiem.

Lai vai kā, bet Borja izturējās pret viņu ar neslēptu nicinājumu un sauca par «Ķēpausi».

Es apskatīju Borjas skices. Un, jāteic, biju izbrīnījies... Borjas vājība bija portrets, viņam patika savienot reālo ar nosacīto, šie jēdzieni it kā ieauga viens otrā. Paņēmiens ārēji nebija redzams, tas vienīgi uzsvēra otas tiekšanos parādīt nevis ārējo veidolu, bet dvēseli. Savukārt projekta skices atklāja Borjas neiztērētās fantāzijas slēptās rezerves; fantāzija bija vētraina, zinātkāra, varēja vērot visinteresantākos krāsu meklējumus, dekoratīvā elementa atklājumu; un tomēr projekts bija mazliet neparasts — un tāpēc pasūtītājā radīja nepatiku. Borjas krāsu salikums bija interesants — zils un zeltains, Volgas un rudens krāsa, cerību un zaudējuma krāsa. Ar cilvēciskām, ciešanu pilnām acīm uz mums skatījās sudraba un zelta zivis — izliektas dīvainās proporcijās, izceldamās uz zilā fona, tās zaigoja, virpuļoja cita apkārt citai, aizpeldēja, it kā meklētu kaut ko nezināmu, kas noslēpts dzelmē.

Vienu istabu viņš ierosināja kārtot kā krievu zemnieku māju ar krāsni... Tagad tādu ir daudz, oleogrā-fiskais stils nācis modē; Borja meklēja kaut ko jaunu, toreiz vēl maz izplatītu... Drīzāk tā bija nevis māja, bet pasaku namiņš — apgleznots, košs, patiesi teiksmains — patvērums vientulības brīžos, no pelēkām, lietū izmirkušām ielām, no ļaužu aplipušiem koka bluķiem, kur dzer alu.

Bet neviens nebija gatavs kaut ko tādu uztvert. Un jau sākumā bija skaidrs, ka tāda telpa nolemta bojāejai, ka zivis uz sienām nav saprotamas, ka izmirušie putni — arheopteriksi neder par uzskates līdzekli.

To mākslinieku iecēla par galveno. Borjas projektu noknābāja par formālistiskiem meklējumiem, stilizāciju, kas ir tāla no skaidras estētiskās programmas.

Tomēr viņam piedāvāja turpināt darbu tā mākslinieka vadībā. Borja atteicās.

Labklājība un atzīšana pastāvēja tikai īsu brīdi.

Tai dienā, kad Borju atlaida, viņš nelikās uzvarēts.

Šoreiz sakāve viņu nedemoralizēja, nezinu, vai uz (ilgu laiku... Es manīju viņā jaunu kaismi uz darbu, pārliecību par savu taisnību, pārvarēšanas spēku.

Protams, es zināju, ka šāds stāvoklis var pāriet izmisumā, mani neveiksmes izsita no sliedēm uz ilgu laiku, sajūta, ka mani nesaprot, nekad nepamudināja darbam, tieši otrādi, pavājināja vēlmi strādāt. Tas radās ne jau uzreiz. Jaunībā es bezgala ticēju savai taisnībai, iespējām un veiksmei. Tagad savukārt taisnība aizvien biežāk k|uva apstrīdama man pašam, veiksme apšaubāma, palika tikai iespējas, un tās droši vien vēl pagaidām šķita neizsmeļamas.

Mājās sēdēt negribējās. Iegājām restorānā, tur bija smacīgi, ļaužu pilns, dārdēja mūzika. Mēs vēl ilgi meklējām, kur apsēsties. Beidzot iemaldījāmies kādā tējnīcā, kas bija neparasti nomaļš kakts pat šai pilsētai. Tur, protams, tēju neviens nedzēra.

Borju pazina, kāda kompānija aicināja mūs pie sevis, kāds laipni māja ar roku.

— Māksliniek, ei, māksliniek!

Mēs laiciņu pasēdējām, tad gājām projām. Mūs bālgani apņēma pašķidra, drēgna migla. Bija vējains, auksts, bet tur iekšā silti, un mūs pavadīja slīpētu glāzīšu šķinda un kāda sauciens:

— Māksliniek, ei, māksliniek, kur tu ej? Nesteidzies, pasēdēsim vēl.

Mēs gājām pa pilsētu, sasildīti ar šo nenoturīgo siltumu, ar šo uguni, kas svārstījās kā sveces liesma, te apgaismodama mūs, paceļot mūsu ēnas, te ar pretīgu stearīna švirkstoņu apdzisdama.

Bija tumšs, neko nevarēja redzēt, bet Borja ļoti neatlaidīgi, uz labu laimi rādīja man to, kas palicis no vecās pilsētas, un es vai nu ticēju uz vārda, vai arī redzēju zemās mājiņas, no vēja aizsargātās paugurainās šķērsieliņas, noeju uz krastmalu, sirmsenās liepas uz tās, — es izjutu senlaiku dzīves gaumi un izturīgumu, kas pārgājis no gadsimta uz gadsimtu, no paaudzes uz paaudzi.

Borja stāstīja, kādu viņš būtu cēlis šo pilsētu. Vairs neatceros viņa projektus, bet mūs abus jau toreiz satrauca jaunceltņu vienveidība un parastība.

Toreiz tikko kā sāka celt šos jaunos namus, kas bija glābiņš daudzām ģimenēm, kuras dzīvoja komunālajos dzīvokļos un pagrabos, — un tie pat šķita skaisti. Mēs domājām, kā izrotāt šo balto kastīšu, kuras^izdeldē kokus, ģeometrisko vienmuļību, kā padarīt atšķirīgusšos tipveida namus, mēģinājām atrast kādu līniju, krasu; šajā simetriski vienveidīgajā valstībā radīt dzīvīgu asimetriju. Ko gan varēja izdomāt, pretstatīt, izgudrot šās nelielās, vecās pilsētiņas vajadzībām?

Vai Borjas pasaku mītni Kultūras namā?

Bet varbūt gluži otrādi — konstruktīvistu stilā būvētas modernas tērauda celtnes ar neiedomājami lieliem stikliem, kuros atspoguļojas ūdens?

Mēs nezinājām, jutāmies nedroši minējumos. Nebijām redzējuši citas zemes, trūka informācijas, kā tur ceļ.

Ārzemes, pat brauciens uz Poliju, uz Vācijas Demokrātisko Republiku tolaik bija retums, notikums, lai gan liels skaits «demokrātu» mācījās kopā ar mums un uz ārzemēm devās pirmās jauniešu brigādes, tūristu grupas un speciālisti apmaiņas kārtībā.

Vai mums arī gribējās? Droši vien.

Vispār tas nebija galvenais, kas aizņemamusu prātus. Aizjūras ceļojumu kults, ārzemju iepazīšana nebija mūsu paaudzes privilēģija. Tikai daudz vēlāk mēs ieraudzījām pasauli.

Bet man no jaunām dienām gribējās aizbraukt uz Florenci, vispār uz Itāliju. Mans elks bija Botičelli.

Izklejojušies, nosaluši pārnācām mājās. Borja ielika slīpētā glāzē elektrisko spirāli, iebēra tēju. Jaunā iemītnieka istabā valdīja komandējuma un viesnīcas noskaņa.

Pēkšņi pie durvīm atskanēja zvans. Caur plānajām starpsienām tas notrillināja satraucoši gari, uzstājīgi un pārāk griezīgi.

Durvis atvērt gāju es, nevis Borja.

Uz sliekšņa stāvēja sieviete.

— Kas tur ir? — no istabas uzsauca Borja.

Pustumšajā gaitenī es nevarēju viņu saredzēt. Melnajā durvju ailē mazliet apmulsusi stāvēja trausla sieviete.

Man pēkšņi izlikās, pareizāk sakot, ne jau patiesībā rādījās, bet ļoti gribējās, lai būtu atnākusi tā, kura jau daudzus gadus nebija kopā ar mums.

Un es ar pūlēm noturējos, lai nepasprūk šis īsais vārds.

Viņa bija ģērbusies lietusmētelī ar kapuci, kuru tūlīt noņēma, tad spēra soli un iznāca gaismā, kļuva redzama diezgan jaunas sievietes seja, izbalējušas uzacis, smails deguntiņš un nelielas, arī tādas kā izbalējušas, gandrīz bezkrāsainas acis.

Un tagad viņa vairs nelikās tik tieva — acīmredzot šo apmanu bija radījusi durvju aile. Drīzāk viņa bija spēcīgi veidota un nemaz nelīdzinājās tai, kuru mēs šai zemes dzīvē tik un tā nesagaidīsim.

— Vai jūs esat Boriss Ņikitins?

Manu klusēšanu uztvērusi kā apjukumu, viņa paskaidroja:

— Mākslinieks... Boriss Ņikitins.

— A, mākslinieks, — es atbildēju, it kā būtu nupat pamodies. — Viņš ir tur, istabā.

Nenovilkusi lietusmēteli, viņa devās uz istabu. Mākslinieks tai brīdī jauca pārāk biezo tējas uzlējumu, atšķaidīja to un centās sadzīt glāzes dibenā.

— Piedodiet, ka es tik vēlu, — viņa aši iesāka. — Nekādi nevaru jūs sastapt... Jūs nekad neesat mājās, tadeļ es... iedrošinājos.

— Varbūt jūs noģērbsiet mēteli un pasēdēsiet kopā ar mums? Mēs dzeram tēju.

— Nē, ir jau vēls, es steidzos... Man pie jums darīšanas... Es internātskolā mācu rasēšanu. Dzirdēju, ka jūs esat interesants mākslinieks, biju pat jūsu izstādē.

— Ko jūs man piedāvāsit? — negaidīti dzēlīgi Borja noprasīja. — Internātskolas noformēšanu? Es jau noformēju Kultūras namu... Un redz, kas no tā iznāca.

Viņš pārlaida skatienu tukšajai istabai, glāzēm uz neapklātā galda, sarūsējušajai vārāmajai spirālei.

— Nu nē, jūs mani neesat sapratis... Mums ir grūti audzināmu bērnu internātskola.

— Un tad? Mēs abi arī esam grūti audzināmi. Paskatieties uz viņu.

Mirkli klusējusi, viņa sacīja:

— Neesmu nākusi pie jums jokus dzīt. Jau vairākas dienas jūs meklēju.

— Es klausos, — Borja nopietni pateica.

— Es vēlētos, lai jūs atnāktu pie bērniem. Tie ir sarežģīti bērni, interesanti bērni... Daudzus no viņiem ir pametuši vecāki.

— Kā tad es varu palīdzēt? Būt viņiem vecāku vietā?

— Nē jel, — vairs neņemdama vērā Borjas jokus, viņa turpināja. — Mēs esam nolēmuši rīkot sarunas par skaisto.

— Par ko?

— Par skaisto... Varbūt tas skan muļķīgi, bet jums jāsaprot, par ko ir runa. Tur ir visdažādākie bērni, arī ļoti smaga rakstura ... Sai vecumā viņi vel ir jūtīgi pret'skaisto.., Tādēļ arī cenšamies... Citādi būs par vēlu.

— Ko jūs konkrēti vēlaties no manis?

— Lai jūs satiktos ar viņiem, pastāstītu par glezniecību, varbūt parādītu savus darbus.

Borja neteica ne vārda, sarauca pieri.

Viņa nolaida acis.

— Kad? — pēkšņi lietišķā tonī Borja noprasīja.

— Ceturtdien... Ja jums ir izdevīgi, tad pēc stundām, tā ap pulksten diviem.

Borjas seja pauda rūpes un spriegumu, it kā viņš domās šķirstītu savu līdz pēdējai iespējai pilno darba kalendāru. Es zināju, ka viņam ir tāds raksturs, kas nespēj atteikt — it īpaši tādā gadījumā, bet, sevišķi ja viņa priekšā ir sieviete, viņam patika patielēties.

Galu galā viņš sacīja:

— Labi, dodiet adresi.

— Mēs atnāksim pēc jums.

— Vēl labāk.

Viņa man pamaja ar galvu, Borja_ piecēlās, lai viņu pavadītu. Viņi vēl kaut ko runāja kāpņu laukumā, bet es nedzirdēju.

Ko es īsti zināju par viņa tā saucamo «personisko dzīvi»?

Diezgan maz. Dabiski, Borja nebija nekāds svētulis, un es pie viņa sastapu izmanīgas meičas, kurām patika grozīties mākslinieku aprindās, iedzert un luncināties ap Borju. Likās ērmoti tas, ka nevis viņš veda viņas pie sevis, bet viņas pašas nāca pie viņa, un saimnieks bija vienaldzīgs un neizrādīja par viņām ne mazāko interesi, tomēr meičas prom negāja. Tās drīzāk bija pudelesmāsas nekā draudzenes. Nāca arī kaut kādi jaunekļi, kas centās izlikties atbrīvotāki, nekā īstenībā bija.

Ar kaut ko tas viss atgādināja ballītes un sanākšanas mūsu institūta kopmītnē, kurās arī es piedalījos, tikai šeit trūka tās dabiskās jautrības, tās pārmērīgās, ar aizrautīgu interesi piesātinātās tērzēšanas par mākslu,

šeit neskanēja pusaizmirstās, vēl pirms Okudžavas pe- j rioda dziesmas.

Arī pie Borjas runāja un dziedāja, strinkšķēja ģitāra j un bija šādas tādas sarunas, taču es jutu tukšumu, it 1 kā būtu iegājis svešā kupejā.

Var jau būt, ka biju kļuvis vecāks un šī kompānija nebija man piemērota. Es skatījos uz Borju, kurš klusi' 8 sēdēja kaktiņā, paceldams un nolikdams krūzi (tā bija emaljēta, apdauzīta un aizvietoja kausu), un jutu, ka arī viņam tas nav sevišķi vajadzīgs un neliekas intere- | sants, no malas šķita, ka viņš ir ciemiņš pats savās mā- 3 jās — sarunās tikpat kā nepiedalās, tikai vēro. .9

Domās iztēlojos, ka viena no šīm meičām paliks te I līdz rītam un vēlāk varbūt uz visiem laikiem, bet Borja, | dzīvodams ar viņu, jutīs tukšumu — visdziļāko un sā- J pīgāko. Viņa kaut ko mundri taujās un jaunības aizrautībā klāstīs, bet viņš domās par kaut ko savu.

Bet kas ir — «savs»? Tanī nokāpj palēnām kā dziļā pagrabā: sākumā ir dzestrs, tad kļūst aukstāks, un pēc tam tu nosalsti.,,

Mēs nebijām redzējušies vairākus mēnešus, un es . gandrīz neko par viņu nezināju. Strādāju nepārtraukti, | smagi — bērnu izdevniecībai noformēju Mišela Mon- ļ tēņa grāmatu; pūlējos, bet nevarēju atrast risinājumu, iznāca pārāk filozofiski — it kā es ilustrētu ideju, koncepciju, bet vajadzēja padarīt šo ideju vizuāli bērniem saprotamu. Iznāca grafiska pārgudrība, melīga simbolika, bet bija jāatrod vienkāršs risinājums, skaidrs laikmeta gars un šī vienkāršība un skaidrība jāsavieno ar kaut ko neparastu, kas ataino neiznīcināmās gara meklētājas domas noslēpumaino strāvojumu.

Strādāt bija interesanti. Pārlasīju, pareizāk — nevis pārlasīju, bet izlasīju grāmatas, ar kurām bērna gados biju iepazinies diezgan pavirši.

Pāris reižu zvanīja Borja. Viņa balss bija gan tāla, gan tuva, it kā viņš runātu no blakusielas. Un viņa balss man nepatika... Vienaldzīga, nospiesta, sagrauzta

Sarunas pa telefonu mums vispār neizdevās. Viņš neprata — un viņam arī nepatika runāt pa tālruni. Pa telefonu viņa garastāvokli un noskaņojumu nebija 1 iespējams noteikt. Varēja vienīgi norunāt kādu satikšanos vai braucienu.

Zinādams, ka nesaņemšu atbildi, es ar mokām viņam vaicāju:

— Nu, kā dzīvo, ko dari?

— Normāli, — viņš atbildēja.

Un vārdā «normāli» es jutu slimību un atsvešinātību. Nezinādams, ko viņam īsti teikt, pateicu kaut kādus tukšus dežūrvārdus, kuriem it kā vajadzēja novērst viņa uzmanību, nomierināt. Taču šie bezspēcīgie vārdi izskanēja ar tādu kā vienkāršu, parupju optimismu.

— Neņem galvā, — es viņam teicu. — Met pie malas. Droši vien pļēguro? Tev jāstrādā... Met pie malas.

— Ko ta mest pie malas? — tāpat parupji, vienaldzīgi un neizteiksmīgi viņš jautāja. — Met pats pie malas, man viss ir kārtībā.

Reiz es aizbraucu pie viņa, bet nesatiku. Meklēju pa visu pilsētu, apakšējā stāva kaimiņi pastāstīja, ka vairākas dienas mājās neesot rādījies.

Beidzot vakarpusē satiku — bālu, uztūkušu. Viņš skatījās šķībi, acis zem sapampušajiem, sarkanajiem plakstiem bija zaudējušas krāsu. Borja tikpat kā nerunāja, tikai ar mēli aplaizīja sakaltušās lūpas un, neskatīdamies uz mani, sveši, naidīgi norūca:

— Visi jūs tur tai Maskavā... Visi jūs tur«.

It kā mēs būtu no svešām, naidīgām zemēm.

Pa to laiku viņš bija braucis uz Maskavu, tomēr ne man, ne Sašam nebija zvanījis. Ko viņš tur darīja, es nezinu..

Bija mums kāda dīvaina tikšanās. Nācu no kinoteātra «Māksla». Es nebiju viens. Meitenei, kura klusēdama gāja man līdzās, drīzumā vajadzēja kļūt manai sievai, bet tai vakarā es par to nedomāju...

Rudeni jau pamazām nomainīja ziema, agri kļuva tumšs, mēs gājām pa Suvorova bulvāri un ielūkojāmies pagalmā, kur stāvēja vecais Gogoļa piemineklis. Tam apkārt, šķiezdami šķidrā, kūstošā sniega šļakatas, skraidīja bērni, uz pieliektās Gogoļa galvas slīpi krita sniegs. Nebija ne prožektora, ne gaismas stariņa. Un seja vīdēja tumsā, uz to pat skatīties nevajadzēja, jo bija pazīstama līdz pēdējam sīkumam: samocīts smaids ar tādu kā apjausmas vai izsmiekla nokrāsu.

Es atceros, kā viņš no laika gala smaidīja Gogoļa bulvārī, pēc tam viņu nomainīja ar citu — svinīgi brašu, gluži kā virsnieku vai ģenerāli parādē.

Dīvaina sagadīšanās.

No otras puses, no pieminekļa aizmugures, iznāca Borja. Ko viņš tur darīja? Kāpēc nepiezvanīja man?... Zināju, ka arī viņam bija mīļš šis vecais piemineklis.

— Tu uz ilgu laiku Maskavā?

— Nē, uz dažām stundām.

— Iepazīstieties. Borja Ņikitins — un tā ir Taņa. Es Taņai par tevi esmu daudz stāstījis.

— Tiešām? — pavīpsnājis viņš sacīja. — Kas nu tur ko stāstīt?

— Labi. Varbūt aiziesim kaut kur pasēdēt?

— Nē. Laiks braukt mājas. Drīz aties vilciens.

Es labprāt būtu viņu pavadījis līdz stacijai, jau gribēju piedāvāt, bet caur slapjo, krītošo sniegu redzēju viņa bālo, tālo, ļoti svešo seju un neteicu neko.

Viņa acis kļuva mazliet možākas, kad viņš paspieda manu roku, ar interesi paskatīdamies uz meiteni, tad viņš mirkli vilcinājās, nezinādams, kā no viņas atsveicināties — sniegt roku vai pamāt ar galvu, beigu beigās pasmaidīja, pamāja ar galvu un nozuda, saplūda ar bulvāri, ar slapjo sniegu, ar garāmgājējiem.

— Viņš tāds savāds, tas tavs Borja Ņikitins, — sacīja mana meitene. — Spriežot pēc tā, ko tu stāstīji, viņš man likās citāds. — Un domīgi piebilda: — Jūs visi esat mazdrusciņ dīvaini. Tāda paaudze.

Viņa bija sešpadsmit gadus par mani jaunāka.

Pēc kāda laika Borju ievietoja slimnīcā. Ar aknu kaiti. Viņš tur atradās diezgan ilgi. Līdzko uzzināju, tūlīt aizbraucu.

Mēs ilgi sēdējām palātā, slimība bija padarījusi viņu atklātāku, sirsnīgāku. Viņam bija dzeltenīga seja, it kā viņš būtu iededzis ar tādu dīvainu, neveselīgu iedegumu. Viņam nebija atļauts staigāt, bet viņš, protams, pārkāpa slimnīcas noteikumus un arī tagad nāca aiz manis uz kāpņu laukumiņu, kas bija pastaigu vieta tiem, kurus nelaida laukā. Dūca balsis, slimnieki runāja pa tālruni, smēķēja. Borja stāvēja mierīgi un vēroja ļaudis, kas staigāja šurp un turp. Es zināju šo viņa ieradumu skatīties uz kaut ko pazīstamu tā, it kā to redzētu pirmo reizi. Droši vien desmitiem reižu dienā viņam ņirbēja garām šīs sejas, bet viņš ziņkāri ielūkojās tajās. Es to jau sen zināju. Un šis skatiens mani iepriecināja.., Tātad viņš bija dzīvs. Viņa dzeltenīgā seja šķita kļuvusi jaunāka — varbūt tāpēc, ka viņš bija stipri novājējis un tā kļuvusi mazāka.

Piepeši pagriezies pret mani, viņš teica:

— Ja nāve stāv līdzās — gribas strādāt, vēl kaut ko paspēt... Ja tā ies, neko nepagūšu.

— Pagūsi... Tev noteikti jāpagūst. Kad izveseļosies, pārvedīsim tevi uz Maskavu, tur tu varēsi normāli strādāt.

Es runāju, ne sevišķi ticēdams tam, ko saku, manī spēji uzvirmoja tumša priekšnojauta, it kā man priekšā butu atvērta viņa slimības vēsture.

Bet toreiz biju kļūdījies.

— Nē, uz jūsu Maskavu es nebraukšu, — mierīgi, bez agrākā niknuma atbildēja Borja. — Es neesmu galvaspilsētas cilvēks. Esmu provinces, rajona cilvēks.

Sis motīvs man bija zināms, un es mainīju sarunas tematu. Un pēkšņi ieraudzīju, ka viņš raugās lejup uz kāpnēm. Pa tām steigšus kāpa augšā sieviete ar somu.

Pa kāpnēm nāca daudz cilvēku, jo bija slimnieku apmeklēšanas laiks, sievietes nesa somas un tīkliņus, bet Borja vērīgi, līksmām acīm skatījās uz vienu — uz pelēkā lietusmētelī ģērbtu sievieti, kura soļu taktī naski šūpoja savu, kā redzams, smagi piekrauto somu.

Es viņu pazinu. Tā bija tā pati internātskolas skolotāja.

Nogāju malā. Manuprāt, viņa nebija mani pamanījusi.

Viņi par kaut ko žigli aprunājās, un Borja, mazliet apmulsis, man sacīja:

— Pagaidi vienu brītiņu.

Tad viņa paskatījās uz mani un atturīgi pasmaidīja, acīmredzot pazina.

Viņi gāja uz palātu, viņš pa priekšu, cenzdamies soļot kareivīgi, nevis kā slimie, mazais augums un slimnīcas pidžama darīja viņu līdzīgu gados vecākam delve-rim, — viņa nāca aiz Borjas — ar somu, no kuras bija izlīdis kefīra pudeles zilganais vāciņš.

Un tad es sapratu: viņa būs.

Kad Borja iznāca no slimnīcas, viņa uz visiem laikiem palika viņa mājā. Un dzīvoklis acumirklī pārvērtās. Vientuļā un nemājīgā gaisotne izmainījās pāris dienās. Es jau tiku pieminējis, ka Borja bija saimnie-

cisks un pirmajās dienās pēc viņa pārvākšanās pustukšais dzīvoklis man šķita kā vīrieša omulības simbols.

Bet vēlāk viņš zaudēja interesi par to, dzīvoklis viņam kļuva nevis par mājām, bet nakšņošanas vietu un • atgādināja nolaistu viesnīcas numuru ar viesi, kurš tur nedzīvo, bet arī projām nebrauc.

Tagad istabā acīm redzami jautās sievietes klātbūtne, māja kļuva tīra, no tās izdauzīja visus putekļus, izmēza gružus, iznīdēja pēdējā gada alkohola dvingu, parādījās mēbeles un ledusskapī ēdamais, bet iepriekš nebija ne ēdamā, ne ledusskapja.

Vienīgi sienas bija kailas, Borja nekarināja savus darbus kā citi, tikai stūrī vīdēja pazīstamais melnbaltais zīmējums.

Grūti sacīt, kā veidojās manas attiecības ar Borjas sievu, man dažkārt šķita, ka viņa uz mani skatās nai- < dīgi, it kā mēs visi būtu kaut kādā ziņā vainīgi.

Kas zina, varbūt arī bijām.

«Jaunava ar pelmeņiem». Neapzināti gribējās viņu nolikt pie vietas, viņa bija par traucēkli mūsu brālībai, jau pašā sākumā sapratu, ka viņa stāvēs starp mums — ne tikai starp mani un Borju, bet arī starp Borju un viņa pagātni.

Bet bija arī kāds cits apstāklis, un tas pacēlās pāri mūsu slēptajai neapmierinātībai: man šķiet, bez viņas Borja nebūtu izdzīvojis.

Tai laikā internātskola ieņēma redzamu vietu viņa dzīvē. Ne vairs tikšanās un pārrunas par skaisto reizi mēnesī, bet pastāvīgs pasniedzēja darbs. Viņam patika internātskola, un internātskolai patika viņš.

Tagad viņš vienīgais no mums saņēma algu un no brīvās profesijas pārstāvja pārkvalificējās par kalpotāju.

Mana atbraukšanas reizē durvis atvēra nevis Borja vai viņa sieva, bet trīspadsmit četrpadsmit gadus vecs zēns.

— Atvaino, bet kas tu būtu? *— es vaicāju, mazliet apmulsis.

— Esmu Jegors, — puisēns teica un, mirkli vilcinājies, piebilda: — Tēvocis Borja ir darbnīcā.

Devos uz darbnīcu. Tā Borjam tika piešķirta tajos laikos, kad viņš bija tik tikko iekārtojies pilsētā un guvis panākumus. Darbnīca atradās pilsētas nomalē.

Bet pilsēta bija neliela, un jau pēc piecpadsmit minūtēm es kāpu pa agri novecojušas jaunas mājas nodilušajām kāpnēm.

Durvis bija pusvirus. Klusi pieklauvēju un, nedzirdējis atbildi, gāju iekšā.

Borja atsprāga no audekla, nāca man pretī. Viņa kustības bija pārāk straujas, gandrīz haotiskas.

— Sēsties, nē, ne te, rau, šeit. Tūlīt uzkarsēšu tēju. Gribi? Neiedomājos, ka tu atbrauksi.

Sapratu, viņš grib mani nosēdināt pēc iespējas tālāk no gleznas. Viņam nez kāpēc negribējās, ka es to redzētu. Viņš mani ieveda mazā, tumšā kambarītī, itin kā virtuve, tur stāvēja tējkanna, glāzes, bet līdzās krāsu bundžas, kokskrūves un dēļi ķīļrāmjiem.

Borja centās mani aizvest ļoti mudīgi, bet es tomēr nenocietos, atskatījos.

Sis skatiens bija acumirklīgs, un es nespēju gleznu aplūkot, taču ieraudzīju viņu. Un ar to viss bija pasacīts.

Man gribējās pieiet klāt, apskatīt viņu, kā nākas, bet Borjas ciešais skatiens visu laiku turēja mani zināmā attālumā, gandrīz fiziski neatļāva tai tuvoties.

Es arī negāju turp.

Savādi, ka viņš nekad neko man par to nebija stāstījis.

Borja jutās nēveikli un nomurmināja:

— Es tev parādīšu vēlāk... Jau sen pie tās strādāju, bet tikai pa vaļas brīžiem, un beigas vēl tālu. Kad pabeigšu, parādīšu.

— Kā tu to nosauci?

Nez kāpēc tieši šai gleznai man bija svarīgs nosaukums.

— Pagaidām — nekā. Ir kaut kas vispārējs, protams, tas nav nosaukums, bet doma, ideja... Apmēram tā: «prieka un sāpju ausma». Bet par nosaukumu es vēl domāšu, patlaban nav vaļas. Darbs jāpabeidz. Tu varbūt pēc ceļa esi nosalis? Gribi iedzert?

Viņš uztvēra manu izbrīnās un pārmetuma pilno skatienu.

— Esi mierīgs, pats nedzeru. Dažreiz gribas, bet nedrīkst... Citas izejas nav, citādi... Vienīgi draugiem glabāju.

— Kas tas par zēnu, kas man atvēra durvis?

— Viņš ir no internātskolas, vārdā Jegors... Brīvdienās nak pie manis un paliek. Zēns ir labs un dienās būs zīmētājs. Viņam mājās grūta dzīve. Vispār perspektīvs zēns, vajag tikai viņu atbalstīt.

Viņš vēl kaut ko stāstīja par Jegoru — ne jau par viņa dzīvi un sarežģījumiem ģimenē, tieši to viņš apgāja, bet par kaut kādiem zīmējumiem, viņa balsī varēja just aizturētu maigumu, taču tas nebija galvenais, par ko pašlaik domāju.

Mani interesēja viņa glezna. Es to nebiju apskatījis, tikai redzējis. Un jāatzīstas, tā mani pārsteidza. Tajā bija kaut kas pilnīgi jauns — Borjas daiļradei neraksturīgs, lai gan viņš, to gleznojot, bija centies zīmēt savā manierē.

Balts, bezgalīgs sniega lauks. Mierīgs, sniegains līdzenums, bet tālumā kā maldu tēls vīd ziedošs mū-žamzaļš koks. Pa lauku, pāri laukam gāja, pareizāk — traucās meitene, viņa it kā no otrā plāna pārgāja uz pirmo, viņas seja bija pievērsta jums, viņa reizē gan iepazinās, gan atvadījās no jums; viņas smaids bija apbrīnojami jaunavīgs, bet acis liecināja, ka viņa izbaudījusi dzīvi diezgan vēlu, un es viņā pazinu to, kuru mēs abi bijām mīlējuši un zaudējuši; tomēr viņa bija gluži citāda nekā īstenībā, kaut arī līdzīga, glezna nelīdzinājās arī tam Borjas zīmējumam; pazīstamajā sejā bija kaut kas galīgi nepazīstams, vienlaikus tā bija viņa un nebija. Un mani pārsteidza šī pazīstamā un nepazīstamā savienojums. Seja mirdzēja laimē, kuru nekas nespēj nomākt, taču vienlaicīgi tajā atspoguļojās drūmas priekšnojautas ēna. Viņas kustības, rokas un seja pauda īsu, vienu vienīgu un izgaistošu laimes mirkli.

Bet nomaļus, otrā plānā, stāvēja moži un smaidīgi cilvēki, mūžīgas dzīves ideja allaž nodarbināja Borisu. Kas tad bija šie cilvēki? Veci lauku ļaudis un — gluži pretēji — jauns pāris, Borjas vecāki, — taču viņi bija pavisam citādi nekā tajos portretos, kurus viņš bija atnesis konkursam, mazs cilvēciņš vācu karavīra formas tērpā, pareizāk sakot — nebija ne formas tērpa, ne šineļa, bet kaut kas liecināja par to, ka viņš ir no t ā s, no citas armijas. Bija arī cilvēks ar spilgtu, jaunu, smaidošu seju, kurš turēja rokās milzīgu ābolu, un es pazinu tēvoci Arčilu ... Šī glezna dīvainā kārtā visus viņus apvienoja. Man bija grūti aptvert un, jāsaka, nemaz negribējās noskaidrot, kā tas tika panākts. Es re-

dzeju vienīgi lauku, dzīves lauku ar ļoti dažādiem cilvēkiem, kas gleznas plašajā četrstūrī dzīvo savu dažādo dzīvi.

Es pat nevarēju noteikt stilu. Reālisms apvienojās ar mistiku, ar nosacītību, taču mistika nebija paņēmiens, pašmērķis, tā palīdzēja aptvert to, ka visiem lemts satikties, visiem tiem, ko dzīve tā vai citādi bija vienojusi.

Pa balto un vienlaicīgi it kā ziedošo lauku pie mums nāca vai traucās šī meitene — vai nu sasveicinādamās, vai arī uz mūžu atvadīdamās no mums ar dzīvu, gaistošu smaidu.

Borja kaut ko runāja, skaidroja, bet es viņu nedzirdēju.

Un, nedzirdēdams viņu, tikai domās redzēdams šo gleznu, kas manā redzeslokā bija atradusies tikai uz mirkli, uz īsu brītiņu, es klusi sacīju:

— Apsveicu tevi... Tā ir ļoti spēcīga, ļoti neparasta. 2el, ka tu neļāvi to aplūkot, kā nākas.

— Zini, vēl ir par agru. Negribas, kamēr nav pabeigta. Otrā plāna personas vēl nav izzīmētas... Un vēl daudz kas man nav pa prātam. Es taču jau ilgi strādāju... Bet visu laiku ar pārtraukumiem.

Pēc tam mēs gājām uz Borjas dzīvokli un tur nosēdējām līdz vēlai stundai, tā ka es paliku pa nakti. Katja saimniekoja, cepa kliņģērīšus, apkaisīja tos ar magonēm, tveicīgi un saldi smaržoja mīkla.

Viņa visu darīja veicīgi, prasmīgi un izturējās kā saimniece. Un tikai dažbrīd kādā garāmslidošā skatienā bija jaušama nedrošība. Sī loma viņai vēl bija jauna.

Jegors arī sēdēja līdz^vēlai stundai un tad posās projām. Borja viņam sacīja:

— Ja gribi, paliec. Vietas pietiks visiem.

Un zēns ātri, pat ar prieku piekrita, lai gan bija vecāku diena un varēja iet mājās.

Visu vakaru mūsu klātbūtnē viņš nebilda ne vārda, tikai palīdzēja Katjai, stiepa šķīvjus, glāzes un mazgāja, vērīgi klausījās mūsu sarunas.

Par ko mēs tovakar runājām?

Skaidri neatceros. Laika dzīlēs nogrimuši vecie, aizmirstie, kā vecas lapas klusi šalcošie un izgaisušie vārdi. Atminos vienīgi to, ka iemiegot domāju par sevi un Borju.

Par to, ka viņš nav mainījies, vienmēr dara to, ko grib.

Dažkārt tas notiek skaji, ar skandālu — kā gadijumā ar Kultūras namu, citreiz klusi, nevienam nesakot, ne uz ko necerot.

Bet — tikai to, kas nepieciešams viņam, tikai to...

Un es? Nevar taču teikt, ka eju pavadā, ņemu, kas gadās pa rokai, arī es centos saglabāt savu «es», darīju to, ko gribējās, to, kas patika. Un padarīts bija diezgan daudz. Un, liekas, ne tikai profesionāli labi, bet esmu ielicis darbā savu dvēseli... Tieši tādiem vārdiem runāja cilvēki, kas kaut ko saprot.

Vienīgi es zinu, ka visu sevi neesmu atdevis, bet tikai daļiņu, visu atlikušo esmu atstājis gadījumam, uz priekšdienām.

Un tāpēc ir ko uzrādīt, bet nav ko parādīt.

Borja savukārt izliek sevi visu... Un visi — arī es pats — uzskatīja, ka viņš gan darbā, gan dzīvē tīšām ir tāds neprātīgs, bravūrīgs — ka viņa tiešums ir ārišķīgs.

Izrādās — nav ārišķīgs.

Arī es taču nepiedalījos izstādē bez savas labākās gleznas «Traktorista bēres». Es to atcerējos, un man kļuva vieglāk.

Un arī darbs, liekas, nebija slikts, spēcīgs — un Borjam patika.

Bet kādēļ es to atstāju novārtā, kādēļ ne reizi neatgriezos pie tās? Vai tādēļ, ka uzskatīju to par pabeigtu? Kāpēc es to aizmirsu, it kā pats to nebūtu gleznojis? Un tagad drošu sirdi piedalījos izstādēs jau bez šīs gleznas, it kā tā nebūtu mana. Tomēr tā droši vien bija vislabākā.

Vēl bija Noras portrets... Es taču to nebiju nevienam rādījis. Tikai Borjam un viņai.

Reiz pirms vairākiem gadiem Meistars man teica:

— Jūs zīmējat ļoti labi, jums laimīgi savienojas iekšējā būtība ar tehniku. Bet jūs iesākat un pametat. Jums trūkst galvenās tēmas un ir maz apsēstības... Vajadzīga apsēstība. Bet tēma radīsies — to priekšā pateiks liktenis.

Tagad Borja sāka man biežāk zvanīt. Un katru reizi palūdza: «Pie tevis aizbrauks Jegors. Ja vari, aizved viņu uz Tēlotājas mākslas muzeju vai Tretjakova galeriju. Parādi viņam to un to. Teiksim, holandiešus vai Surikova zāli.»

Man šķita, ka Borjam ir kāda programma, kuru viņš cenšas realizēt Jegorā. Kāda iecere — man vel līdz galam nesaprotama, tas netika darīts tikai izglītošanas nolūkos.

Es izpildīju viņa lūgumus. Jāteic gan, tas nebija viegli — un ne tikai tāpēc, ka biju aizņemts un vajadzēja pēkšņi ne no šā, ne no tā iet uz Tretjakova gale

riju vai uz Tēlotājas mākslas muzeju, kurus pa šiem ilgajiem gadiem tik bieži biju izstaigājis, ka šķita, tie nevar radīt jaunuma un brīnuma sajutu, kas tik nepieciešama man pašam, lai to kaut kādā mērā atdotu citam.

Turklāt ar Jegoru sarunāties bija grūti. Dažbrīd tas atgādināja sarunu ar kurlmēmu. Vai nu es uz viņu tā iedarbojos, vai Maskavas apstākļi, vai ari viņš manīja, ka atrauj mani no darba un darīšanām, lai nu kā, bet

viņš noslēdzās un klusēja. Es vedu viņu sev līdzi,

stāstīju, skaidroju. Ārēji viņš klausījās uzmanīgi, tomēr likās, ka pats atrodas kaut kur tālu prom no manis. Viņa acis nepauda nekādu attieksmi pret maniem vārdiem. Slēpdams uzbudinājumu un cenzdamies piesaistīt viņa uzmanību, es pacēlu balsi. Ap mums sanāca cilvēki, uzskatīdami mani par ekskursijas vadītāju. Es viņam parādīju vienu otru detaļu, paņēmienu, kas likās svarīgs man pašam, centos stāstīt tā, lai atbrīvotu viņu no mācību grāmatās paustajām standartfrāzēm, lai zēnam zustu vēlēšanās izsacīt neapdomātus spriedumus, vispārpieņemtus vērtējumus, tomēr visi mani pūliņi likās veltīgi. Viņa skatiens cītīgi sekoja manai balsij, bet šis skatiens bija tukšs, neizteiksmīgs.

«Ko viņš atradis šajā nenormālajā?» es skumji domāju, žēlodams dārgo laiku, savus veltīgi iztērētos pacilātības pilnos vārdus, kas bija domāti, lai zēnu pievērstu mākslai. Kā gan Borja ar viņiem strādā? Tas taču ir tikpat kā ar akmeni, kuru tu iemet ūdenī un kurš nogrimst dzelmē bez skaņas, nesaceldams ap sevi apļus, — vai tiešām tai internātskolā viņi visi ir tādi? Un šī internātskola — vai tā nav kā kaklā uzkārts akmens?... Kādreiz būs jāaizbrauc paskatīties, kā viņš tur strādā. Varbūt mana pieeja šim zēnam ir nepareiza? Runāju tā, ka viņš mani nesaprot?...

Reiz abi ar Jegoru gājām pa centru garām kinoteātrim «Metropole».

Bija starojoša jūlija diena. Vrubeļa freskas, kas citās ' dienās nebija manāmas un šķita gluži kā paslēpušās starp jumtiem, pašlaik košajā, svaigajā zilgmē atplauka, sāka elpot.

Negaidot atklāju, ka arī es, gadiem ilgi steigdamies garām šai ēkai, gandrīz nemaz neesmu skatījies uz to, bet pašlaik it kā ieraugu pirmoreiz.

Zēnam neko neteicu, bet viņš pamanīja, ka esmu sācis iet mazliet lēnāk, un uztvēra — man pat šķiet — saprata manu augšupvērsto skatienu. Viņa acis it kā sekoja manām, un viņš raudzījās tāpat kā es — ar izbrīnu un sajūsmu. Es pirmo reizi ieraudzīju viņu sajūsmas pilnu. Bet varbūt viņš jūsmoja par debess zilgmi, galvaspilsētas spilgto dienu, svinīgi uzposto centrālo ielu?

Ar mokām pārvarēdams biklumu, baidīdamies kļūdīties, gluži kā eksāmenā zēns apvaicājās:

— Vai tas ir Vrubelis?

— Jā. Kā tu zini?

— Tēvocis Borja rādīja.

— Gribi apskatīt Vrubeli?

— Protams, — atbildēja zēns.

Viņa tonī es manīju tādu kā pateicību. Mēs atgriezāmies Tretjakova galerijā; es centos nepalaist garām šo negaiditi uztverto kontaktu un pamodināto interesi un aizvedu puisēnu pie gleznām, neko viņam nestāstīju, lai neizjauktu iespaidu, pateicu tikai divas trīs rosinošas replikas. Tas viss.

Tik tiešām dīvaini — viņš atkal apdzisa, it kā muzeja velves viņā kaut ko būtu nomākušas, bet varbūt iemesls bija gluži cits. Viņš skatījās cītīgi, kā skolnieks, tomēr ne tā, kā skatās mākslinieks, ne tā, kā skatās cilvēks, kas sasirdzis ar to. Borja taču tika man teicis, ka zēns ir neparasti spējīgs.

Mēs izgājām no muzeja klusēdami, es vairs necentos ar viņu sarunāties, atļāvos domāt savu domu. Jo vairāk tāpēc, ka mēs gājām pa Ordinku garām baznīcai un tālāk uz leju, gar mājām un pagalmiem ar vēl nesakaltušām lapotnēm.. „

Sen nebiju tāpat vien — bez vajadzības un viens pats staigājis pa Ordinku. Bet vai tad viens pats? Līdzās

man, pielāgodamies maniem lēnajiem soļiem, gāja Jegors.

Piepeši viņš sacīja:

— Tāpat kā pie mums.

— Kas tad? — es nesapratu.

— Pagalmi tādi paši kā mūsu Vecpilsētā. Arī petū-nijas tādas pašas.

— Vai tu dzīvo Vecpilsētā?

— Jā.

— Kas ir tavs tēvs?

— Atvaļināts virsnieks.

— Vai strādā?

— Pašlaik ne. Strādāja par rēķinvedi padomju saimniecībā, tad aizgāja.

— Ar ko tad viņš pašreiz nodarbojas?

— Ar puķēm.

— Ar ko? — es pārvaicāju.

— Nu ar puķēm! Audzē dažādas šķirnes, ved uz izstādi.

— Vai arī tirgū pārdod?

•— Pārdod, — zēns nelabprāt atbildēja.

-— Kādēļ tu neesi mājās?

— Ko lai tur dara? Viņš tikai ar puķēm noņemas, viņam nav vaļas.

— Nu, bet vakaros?

— Vakaros viņš dzer, — zēns mierīgi teica.

— Kas par to, daudzi dzer, bet bērnus internātskolā nesūta.

Un tūdaļ nožēloju savus vārdus, jo šķita, ka esmu iejaucies svešā un varbūt pat smagā dzīvē un nez vai, tā taujādams, varēšu izzināt zēna likteni. Bet apbrīnojami — puisēns atbildēja mierīgi un, izņemot dažas atsevišķas epizodes, labprāt. Ne jau nu sīki iedziļinājās, taču nekādas iekšējas pretestības nebija.

— Dzer jau visi, — zēns sacīja, — bet manējais kā iedzer, ta paliek dulls. Viņš ir kontuzēts. Senāk vēl valdījās, bet pēdējā laikā vairs netiek ar sevi galā.

Un it kā pirmo reizi es ieraudzīju uz viņa pieres samērā svaigu rētu — tā gāja līču loču un nozuda matos.

Es zēnam neko nejautāju, bet viņš saprata manu izbrīnu, pat izbailes un mierīgā tonī, kā runādams par kaut ko parastu un pašu par sevi saprotamu, pateica:

— To viņš ar dārza vārtiņu atslēgu... — Un paskaidroja: — Es reiz piemirsu pa nakti aizslēgt dārza vārtiņus, un tēvs sanervozējās... Pie mums, protams, daudzi lien iekšā — puķes skaistas un dārgas... Un es no tēvoča Borjas pārnācu vēlu, biju aizdomājies — un piemirsās aizslēgt. Tēvs jau gulēja. Bet no rīta pamodās un ieraudzīja vēl pirms paģiru lāpīšanas... Nu un 11»

— Tā taču varēja nosist, — es klusu teicu.

— Vispār viņš nav ļauns. Var ēst, cik lien. Naudu dod. Bet kā iedzer — turies pa gabalu... Un pasarg dievs kaut ko puķēm nodarīt. Ja tās apskādēs... tad uguns pakulās.

Puisēns raudzījās mierīgi, pat lēnprātīgi — viņš tikai konstatēja faktus, bet nenosodīja.

— Pēc šī gadījuma iejaucās kaimiņi, gribēja ierosināt krimināllietu. Viņam varēja sanākt ziepes. Bet es sacīju: «Nevajag viņu bāzt cietumā, labāk es visu laiku dzīvošu internātā un mājās nenākšu.»

— Un kā ir pašlaik?

— Es uz mājām tikpat kā neeju... Bet viņš apvainojas. Kad es esmu — viņš ir dusmīgs. Kad manis nav — vēl niknāks... Viņš tāds kļuva pēc mātes nāves.

Zēns atkal apklusa, noslēdzās, viss šis atmiņu uzplūds acīmredzot viņam bija neparasti grūts, un tāpēc viņš tagad gāja pavisam vienaldzīgi. Mēs jau bijām izgājuši cauri Ordinkai un tagad iegriezāmies Serpuhovas universālveikalā, kur pēc Borjas lūguma es nopirku Jegoram krāsainos zīmuļus. Arī tas viņu neiepriecināja. Līdz pat stacijai, līdz vilcienam viņš bija kluss un pret visu vienaldzīgs.

Negaidot Maskavā ieradās arī pats Borja. Satikāmies pie Ņikitskas vārtiem, tāpat vien pastaigājāmies, sēdējām uz soliņiem, bezrūpīgi sildījāmies vasaras saulē, par kaut ko runājām un starp citu nolūkojāmies uz garāmejošām meitenēm.

Sī sēdēšana atsauca atmiņā senos institūta laikus: šķita, ka mums ir vesels okeāns laika, viss cilvēces laiks pieder mums. Un to var tērēt viegli un bezrūpīgi. Un šīs košās, glīti ģērbtās, gluži jauniņās meitenes, kas kaut kur steidzās vai arī uz brītiņu piesēdās uz mūsu sola, nepievērsa mums uzmanību un tomēr manīja mūsu skatienus, — un tā arī viņas aizgāja, neteikušas mums ne vārda, un mēs sapratām, ka šajā milzīgajā, saulainajā pilsētā nekad vairs viņas neredzēsim; kā zelta zivtiņas viņas aizpeldēja pa bezgala zilo upi.

Bija saulaini un viegli, nākotnes neskaidrība, tāpat kā kādreiz, mulsināja prātus — līdz ar skaidru domu par to, ka viss cerētais piepildīsies, īstenosies.

Tāds vieglums un pārliecība mēdz būt pēc izveseļošanās vai arī pēc ilga neveiksmju posma.

Un Borja bija neparasti runīgs, likās, samierinājies, nepaļāja Maskavas kņadu un dzīves bezjūtību, kā tas bija parasts pēdējā laikā; tieši otrādi — es jautu, ka viņš gūst fizisku tīksmi no šīs vasarīgās Maskavas dieniņas, no dīkās sēdēšanas uz sasilušā soliņa tik daudzas reizes pārstaigātajā bulvārī.

Negribējās runāt par darbu, par rūpēm. Vispār negribējās runāt. Šķita, nav bijis ne pagātnes, ne nākotnes.

Es domāju par to, ka mēs esam pārāk pieķērušies pagātnei, pārāk atkarīgi no nākotnes. Bet pašreizējo silto, saulaino dienu, stundu, mirkli, kas lēni izgaist mušu acu priekšā, mēs uzskatām par neko, par pārejas posmu, par nenozīmīgu starpstaciju, kas atrodas starp vakardienu un rītdienu.

Sī doma man iepatikās, un es pacentos tai piešķirt grafisku formu, fiksēt iztēlē; taču es nezināju, kā to realizēt. . }

Kāds nāca uz mūsu pusi, taču izrādījās, ka nevis pie mums, bet vienkārši gribēja pasēdēt uz siltā, brīvā soliņa, un man likās, ka pie mums, ka tūlīt pienāks Nora un mēs klusēdami saspiedīsimies ciešāk, atbrīvodami viņai vietu. Jau piecpadsmit gadus viņa nedzīvo uz šīs zemes. Sis skaitlis man šķita nejēdzīgs... Kaut gan šobrīd viņa patiešām atradās tālu no mums, citā mūsu dzīvē, kur ir gan silts, gan koki, gan balsu skaņa, — kur viss bija līdzīgs un atšķirīgs.

Nezinu, par ko domāja Borja. Man šķita, ka viņam ir silti un labi, varbūt viņš ir iesnaudies, un es klusēju. Tad ieraudzīju, ka viņš it kā uztrūkstas un viņa acis pauž satraukumu. Likās, viņš tūliņ celsies, bet man iet prom negribējās. Un, lai viņu aizkavētu, es apjautājos:

— Kā klājas tavam Jegoram?

— Nekas. Viņš zīmēs.

— Vai tu viņā saskati mācekli?

— Mācekļu man tagad ir daudz, ir arī talantīgāki par viņu, lai gan viņš ir spējīgs, man viņa ir žēl.

•— Vai tas viņu neaizvaino?

— Tie ir nieki, ka žēlums aizvaino, patiess žēlums neaizvaino. Es taču viņam neiedvešu, ka viņš ir vientuļš, nelaimīgs, bet cenšos viņu atvirzīt no tās nelietības, kas ir ap viņu. Sākumā man gribējās viņā atmodināt cilvēcīgo, viņš bija tā iebaidīts, tā nomākts... Es atcerējos savu internātu, tādus pašus nerunīgus bērnus, no kuriem nezini, ko gaidīt. Vēlāk sapratu, ka neko sliktu viņš nedarīs. Ka jebkāds žēlums viņam ir svešs. Apbrīnojami, kā, dzīvodams līdzās ārprātībai un nežēlībai, viņš palicis pilnīgi neskarts... Viņš kaut kādā ziņā ir gan pieaudzis, gan reizē kā mazs bērns. Varbūt tu esi to ievērojis?

— Jā... Viņš ir gauži neaizsargāts. Bet kā tālāk? Viņam taču ir tēvs.

— Tur jau tas āķis. Esmu pieradis pie Jegora un viņš pie mums. Bet tēvs, kā redzams, trako...

— Varbūt viņš ir nenormāls?

— Ne gluži tā. Kad viņam izdevīgi, viņš ir nenormāls, kad nav izdevīgi — pavisam vesels. Dīvains kurkuļa, cietpaura un izbijuša priekšnieka maisījums. Visu mūžu pieradis komandēt, tas nozīmē — nomākt. Sievu iedzinis kapā, bet tagad tiranizē puisēnu. Jā, ko lai saka, tas ir sarežģīti. Jegors tagad brīvdienās uz mājam nemaz neiet, bēg pie manis, man viņu ārā dzīt, vai? Tomēr par tēvu nav pateicis nevienu sliktu vārdu. Par notikumu ar atslēgu es uzzināju no citiem, brīnišķīgs zēns, ka tikai viņu nesalauž.

— Nezinu, Borja, tā nav mana darīšana, bet man liekas, tu esi pārlieku aizrāvies ar savu internātu.

— Kādēļ tad aizrāvies? Tā ir mana dzīve. Protams, traucē, taču pamest nedrīkst. Nevaru viņus pamest, viņi mani katru reizi gaida. Manas nodarbības viņiem ir kā svētki. Viņi ir vientuļi — tu saproti? Viņiem ir skumja bērnība, un kas var būt sliktāks par to? Un tu iesaki pamest. Es viņus pametīšu kā kucēnus, bet viņus noslīcinās.

— Nenoslīcinās, tu pārspīlē. Tieši otrādi — varbūt tu viņos radi ilūziju, kas viņiem nav vajadzīga. Viņiem ir jābūt sagatavotiem dzīves cietsirdībai.

— Cietsirdībai viņi ir sagatavoti, taču nepieciešams, lai viņi būtu gatavi arī kaut kam citam. Un vispār internātskola mani netraucē, varbūt man bērni ir vairāk vajadzīgi nekā es viņiem. Kā tu to vari zināt?

— Bet glezna?

— Strādāju, pamazām strādāju... Es pat baidos to pabeigt — kā es dzīvošu tad, ja tā nebūs izdevusies.

— Ir izdevusies.

— Neesmu pārliecināts.

— Vai tu kādam to vispār esi rādījis?

— Nē, nevienam.

— Tev jāmet pie malas viss pārējais — kaut vai uz laiku. Tava noslēgšanās tevi iedzīs postā, tu taču to negleznoji tikai sev. Pabeidz, izstādi, parādi... Aprunājies ar Meistaru, viņš tevi bieži piemin, un, esmu pārliecināts, viņš palīdzēs. Vajadzīga personālizstāde, nevis tā — kopējais vinegrets. No kā tu baidies?

Borja palūkojās uz mani un klusi teica:

— Es nebaidos, bet, kamēr nebūšu gleznu pabeidzis, nevaru. Kad es to pabeigšu — nezinu.

Pēc šīs sarunas mēs ilgi netikām redzējušies un arī sazvanījāmies reti — katram savas rūpes, savi darbi. Brīžiem jutu, ka dzelzs trose, kas mani saistīja pie viņa, atslābst.

To apjautis, braucu pie viņa. Ilgi gaidīju, kamēr viņš atnāks no internātskolas, un sarunājos ar viņa sievu par kaut ko tukšu, nenozīmīgu.

Kad viņš pārnāca, man jau vajadzēja posties atpakaļceļā. Kā allaž, viņš mani pavadīja līdz stacijai, mēs uzdevām viens otram šādus tādus jautājumus, atbildējām, bet tas viss bija ļoti pavirši un neskāra pašu galveno, un, kad es uzlēcu uz kāpšļa un viņam pamāju, sapratu, ka tik drīz vairs šurp neatbraukšu.

Rudens un ziema aizgāja vienā steigā — darīšanas, izbraucieni, daudz laika paņēma arī māja un ģimene.

Institūts gatavojās rīkot savu skolnieku, absolventu, jubilejas izstādi, protams, ne jau nu visu, bet to, kuri, kā saka, bija «izsitušies».

Iekļūt «īsteno» skaitā bija liels gods.

Es biju ielūgts, Saša — arī, bet Borjam ielūgumu nebija aizsūtījuši.

Aizgāju pie Meistara, viņš sašuta, piezvanīja uz kaut kādu sekciju, un tūdaļ pat manā klātbūtnē viņam atbildēja, ka ielūgums būs.

— Viss kārtībā, — Meistars sacīja.

20 i

— Viss kārtībā, — es automātiski atkārtoju.

Bet pats ar skumjām nodomāju, ka viņi visi — gan tie, kas aizmirsa viņu uzaicināt, gan tie, kas tagad ar sevišķu laipnību izlabo savu kļūdu, tie, kas viņu cienī vai necienī, gan arī pats Meistars — tomēr nepazīst Borju Ņikitinu un nevar iedomāties, cik grūti ar viņu par kaut ko vienoties.

Borja gandrīz nekad nejautāja par maniem un Sašas augošajiem berniem.

Varbūt tas tiešām viņu neinteresēja, kā tas bija ar daudz ko citu, par ko mēs interesējāmies, bet viņš — ne. Bet varbūt atmiņas par viņa paša nepiedzimušo dēlu (viņš vienmēr ticēja, ka viņam būs tieši dēls) bija tik noslēgti sāpīgas, ka nevilšus aizliedza runāt par šo tematu.

Tagad viņam bija jauna ģimene, es nenoraidīju domu, ka viņam var būt dēls, reiz pat apjautājos par to Borjam, bet viņš papurināja galvu: nē... Es nezināju, kādēļ ne, un arī necentos izprašņāt.

Varbūt viņa nepiepildīto tēva talantu kompensēja pedagoģija, skolotāja darbs, viņa sērdienīgā bērnība bija padarījusi viņu jūtīgāku nekā mūs pret šiem dzīves pabērniem, kas uz katru neredzētu cilvēku raudzījās ziņkāri un neuzticīgi.

Dažkārt es domāju, ka tas ir līdzeklis, kā aizbēgt no darba, jo darbs viņam vairs nebija pa spēkam — viņš bija nodomājis realizēt pārāk lielus uzdevumus un, kā redzams, ne vienmēr spēja tos īstenot tā, kā uzskatīja par vajadzīgu... Tā saucamā sevis sadrumstalošana ne katrreiz ir radošas pārpilnības pazīme, citreiz tā liecina par pilnīgi pretējo...

Reiz — tas bija Borjas pedagoģisko gaitu sākumā — viņš man atzinās, ka ir nodomājis šeit, šajā internātskolā, nodibināt studiju, nevis parastu zīmēšanas klasi, bet tieši darbnīcu, kurā mācītos visspējīgākie dažāda vecuma bērni.

Šai studijai, pēc viņa ieceres, būtu ne tikai audzināšanas funkcijas, tas ir, iedzimto spēju attīstības, daiļuma jūtu audzināšanas un citas. Nē, Borja gribēja no viņiem izaudzināt tos mākslas amatniekus («Jā, jā, un nebīstieties no vārda — «amats»,» — tā kādreiz sacīja Meistars), pareizāk, nevis amatniekus, bet meistarus,

kas spētu atjaunot pa pusei sapostītu, nolaistu senlaicīgu arpilsētiņu, restaurēt laikazoba sagrauztu baznī-ciņu, kas tagad kļuvusi par dārzeņu noliktavu, un padarīt to acij tīkamu. Nē, viņš negribēja no viņiem izaudzināt restaurētājus, bet tieši meistarus, kas spētu, piemēram, noformēt ēdnīcas, kafejnīcas un tā tālāk.

Viņš zināja, ka citās pilsētās tika celtas senlaicīgas mājas, samākslotas ēkas ar lieliem galdiem un soliem, kas reizēm izcēla nabadzīgo cienastu.

Nē, tāda veida restorānus-dekorācijas viņš neatzina.

Viņa ideāls bija nelieli traktieri (Borja teica: «Jā, jā, nebaidieties no šī vārda»), apgleznotas tējnīcas, «Pankūkas», kas būtu tīras, spodras, tajās valdītu senatnes gars un noskaņa un nebūtu nekas no pseidose-natnes.

— Senatni vajag saglabāt tur, kur tā ir palikusi, — # viņš teica, — bet, ja akli kopēsim vai atdarināsim, iznāks parodija — kaut kas līdzīgs «Krievu tējai» no elektriskajiem patvāriem un ar vāju stiprumu vai arī otrādi — pseidotautiski veidotie, dārgie, ārzemju tūristiem domātie valūtas veikali. It īpaši nelielā pilsētā jā-būt tādām mājīgām, mazām iestādītēm, kur cilvēki varētu satikties cits ar citu un vienkārši padzert tēju.

— Nu, vai tu neesi fantasts, Borja? — es viņam ironiski teicu. — Vai tu pats arī tā dzēri tējiņu?

— Atradis ko salīdzināt — mūsu jaunību — piecdesmitos gadus, to nabadzību... Tikai iedzert un aizmirsties. Bet viņiem ir cits līmenis, citas prasības — viņiem vajag satikties, aprunāties.

— Viņiem taču ir diskotēkas.

— Kas tās par diskotēkām? — viņš iebilda. — Nosaukums jau uzskrūvēts, bet kāda jēga?... Jēgas nav... Pa stūriem tempj šņabi un, fonā skanot kroplām, nodrāztām platēm, pustumsā spaida meičas, bet sienas tur klātas ar flīzēm un atgādina vannas istabu vai tualeti, galdiņi kā pašapkalpošanās ēdnīcā. Skaistuma trūkst.

— Un tu, tāpat kā tas visvarenais, tici, ka skaistums glābs.

— Var būt, ka neglābs, bet no kaut kā pasargās.

—- Pasargās?

— Jā. No ārišķīgās nejēdzības — un tātad arī no iekšējās kroplības. Beidzot — no bezgaumības. Mūs dzen postā gaumes trūkums. Ja tu redzētu, kā reizēm

uzcērtas mani skaistuļi internātā, uz bikšu atlokiem uzšuj kaut kādas ķēdītes, kaklā uzkar drāti, tabakas kioskā par rubli nopērk gredzenu. Bet pretī nāk citi — arī ar ķēdītēm un gredzeniem. Gaume vienāda, bet virzieni dažādi. Un pēkšņi ne no šā, ne no tā — iet vaļā kautiņš.

Es strīdējos ar viņu, jo savā mūžā biju redzējis citādus jauniešus — gudrus, darbīgus, strādīgus, organizētus, un, jāatzīst, viņu vecumā mēs tādi nebijām, —• un viņu bija daudz vairāk — gan skolās, gan internātos, gan jaunceltnēs. Bet es sapratu Borjas satraukumu Tieši viņš bērnu labā darīja vairāk nekā es vai kāds cits. Un viņa priekšā solos sēž mundri, ziņkāres pilni bērni, kas alkst uzzināt kaut ko jaunu. Un tomēr viņu uztrauca tie — likteņa pabērni, ar nocietinātu, nežēlīgu sirdi.

Ja viņi eksistē, mēs esam atbildīgi par viņiem.

Arī mani vienmēr satrieca šo sadursmju niknums, kas nekādi neatbilda kautiņa cēlonim. Radās iespaids, ka satikušies seni ienaidnieki, lai uz visiem laikiem noslēgtu rēķinus.

Taču iegansts tam visam gaužām sīks, niecīgs.

Bet, iebilstot pats sev, es runāju domās vai, ja man līdzās bija Borja un mēs abi domājām par to, balsī:

— Vai tu atminies mūsu jaunību, mūsu paaudzes kautiņus? Atceries slaveno notikumu ar tā dēvēto pe-lējumul

— Protams, bija arī tas... Bet tad vēl nebija pārgājis karalaika niknums, vēl dedzināja tā uguns, un dzīvība bija zaudējusi vērtību, cilvēki kļuvuši nežēlīgi.

Tādos brīžos es saspringti un ar bailēm domāju par savu dēlu Serjožu, par to, kā viņš klejo pa naksnīgo, nebūt ne mierpilno, milzīgo pilsētu.

Kā viņam tur klājas? Kas iet kopā ar viņu — un kas viņam nāk pretī? Lai viņš neiekļūtu nejaušā, bezjēdzīgā dzīves viesulī, kas līdzīgi aerodinamiskai strāvai sagriež virpulī, aizrauj gaisā un nomet uz kaila, neaizsargāta laukumiņa, ko kautiņa niknumā uzarušas kājas.

Bet Borja? Par ko viņš baiļojās, ko gaidīja, par ko domāja?

Par cilvēkiem vispār? Par jaunajām sirdīm?

Nē, tagad es skaidri zināju, par ko, — par savu Jegoru.

Pēc tā jaukā vakara, ko pavadījām pie Borjas, pēc pelmeņu pārpilnības un klusas iedzeršanas mēs ar Sašu palikām pie viņa pa nakti.

(Jn, kad no rīta saimniece aizgāja un Jegors devās uz internātskolu, mēs trijatā turpinājām dzīres...

Aiz loga vīdēja blāva, tēraudpelēka diena, kas nesolīja nekā iepriecinoša.

Uz Maskavu braukt negribējās — vispār negribējās nekur iet, ši nejaukā, pelēkā diena mūs visus trīs cieši turēja kopā.

Mēs ar Sašu lāpījām paģiras. Bija vēl atlicis no vakardienas. Borja nedzēra, bet garā bija ar mums, un, kad mēs reibdami kļuvām mazliet jautrāki, arī viņš ielīksmojās, uzbudinājās, seja viņam pietvīka, it kā viņš būtu iekampis tikpat daudz, cik mēs, vai vēl vairāk.

Pēkšņi Borja nozuda un atgriezās ar nelielu gleznu bez rāmja.

Tā bija ainava — lauki ar iebrauktām traktoru sliedēm, jau brīvi no sniega, bet vēl glabāja ziemas klusumu... Tālumā buldozeri, rosīgi cilvēku augumi, kaili koki, tikko jaušams mājiens par drīzo pavasari, iepelēkas debesis ar vieglu gaismas svītru.

Ainava bija tīra, jauka, to bojāja vienīgi skolnieciskais gleznojums, cītība un acīm redzamās kļūdas telpas atveidojumā.

— Tava? — es vaicāju, iekšēji smīnēdams, jo lieliski sapratu, ka Borjas roka. nez vai ir pieskārusies šai glezniņai.

Saša arī saprata manu spēli un ar nopietnu seju gaidīja atbildi.

Borja, apmierināts par tādu jautājumu, vilcinājās.

— Nē, nav mana.

Viņš vēlreiz ar patiku aplūkoja glezniņu un teica:

— Jegora.

Borja klusēja, dodams mums iespēju vērīgāk ielūkoties, apskatīt ne vien to, kas ir, bet arī ko vairāk — - varbūt tikai viņam vien redzamu.

— Vai jūtat, cik smalku stīgu zēns uztaustījis.., Te ir noskaņa. Kaut kas priekšpavasarīgs. Gaidas. Sapratāt? No kurienes tas viņam?

Lepodamies, brīnīdamies viņš ietina gleznu laikrakstā un aiznesa.

Bet es domāju par to, ka vecāku jūtas var atņemt objektivitāti pat tādam stipram un reāli domājošam vīram, kāds ir Borja ...

Tomēr, ja nespriež pārāk bargi, ainaviņa patiesi nebija slikta.

Borja bija stāstījis, ka Jegora māte gājusi bojā nenoskaidrotos apstākļos. Runāja, ka slimība. Lai vai kā — bet kāda slimība? Klīda valodas, ka viņa pati sev padarījusi galu. Un Jegors par māti nekad nerunāja.

Varbūt viņš instinktīvi sargaja sevi no dvēseles mokām, atstumdams savu baismo zināšanu... Tā mēdz būt — un ne tikai bērniem... Zinām, bet nesakām. Sev nesakām. Mēdz būt, ka visu ne tikai nedrīkst teikt, pat domās to nevar pieminēt.

Borja stāstīja — reiz Jegors viņam atzinies, ka, būdams mājās, ar tēvu nekad nesarunājoties, klusējot... Tēvs domājot par kaut ko savu un sasprindzis raugoties vienā punktā... Varbūt atceroties karu, ko viņš izgājis no sākuma līdz beigām, tikai pašās beigās kaut kur Vācijā vai nu ievainots, vai kontuzēts.

Es domās redzēju šo mirdzošo, ziedošo rožu un ķiršu dārzu un uz koši sārtā, spilgti sarkanā, zaļumu un dzelteno narcišu fona — divus cilvēkus ar bālām sejām — tēvu un dēlu, kuri it kā ir apmaldījušies šajā ziedošajā dārzā, nevar viens otru atrast, zaudējuši balsi un valodu.

Tikai kādēļ ar bālām sejām?

Borja reiz stāstīja, ka šis sirmais, liela auguma cilvēks reizēm parādoties internātskolā uz vecāku sapulcēm, un, spriežot pēc stāstītā, viņš bija nevis bāls un vārgs, bet ar karavīra stāju un sārtiem, rūpīgi noskūtiem vaigiem, parasti Jegora tēvs klusējis, bet dažreiz arī uzstājies — svarīgā, lietišķā tonī, katru teikumu it kā noskaldīdams, parasti pēlis internātskolas kārtību, ideoloģiskās audzināšanas darbu, mazvērtīgo uzturu, kas neapšaubāmi liecinot par blēdībām un zādzībām.

— Ja neuzticaties internātam, ņemiet bērnu pie sevis, — direktors ieteicis.

— Jebkurā brīdī varu ņemt, — stingri un enerģiski viņš atbildējis. *

Un tiešām — paņēmis arī, bet pēc dažām dienām Jegors atgriezies.

Dzīve rit noteiktā, vienmērīgā gaitā, bet piepeši tu satiec cilvēku, ko sen neesi redzējis, esi gandrīz aizmirsis, un nu ir satikšanās, un dzīvē kaut kas izmainās, tā pagriežas it kā uz citu pusi, un tu atminies, ka tā jau kādreiz ir bijis, sen, pēc tikšanās tieši ar šo cilvēku.

Kas tas varētu būt?

Saša par mani smējās, mana mistika viņam likās nieki, man pašam arī dažreiz šķita, ka viņam taisniba, tikai dzīve, visbiežāk par nelaimi, pierādīja: nē, tie nav nieki un nav arī izdomājums, pastāv savādas un varbūt pat liktenīgas sakritības, lai cik ērmīgi un nezinātniski tas izklausās, taču tās eksistē.

Gandrīz piecpadsmit gadus es nebiju bijis Jaros-lavļā — kur tikai netiku pabijis, bet šī pilsēta izrādījās pārlieku tuvu, pārlieku pieejama — un tāpēc nekādi nevarēju uz turieni aizbraukt.

Un nu es no jauna apceļoju Volgas pilsētas, savu maršrutu beigdams ar pašu tuvāko — Jaroslavļu.

Visas šīs pilsētas bija pārmainījušās, kļuvušas lielākas, līdzīgas cita citai, tāpat kā pilnīgi vienādi ir visu jauno pilsētu rajoni, tomēr — it sevišķi upes tuvumā — bija jūtams agrākais, tas, kas senāk tā valdzināja, nereti uz to uzvedināja iztēle un gaidas, kā arī lasītais un redzētais: agrāk izveidojies priekšstats it kā stāvēja aiz reālā, un reālais saplūda ar to. Sai realitātei piemita kaut kas no burvestības, jo aiz tās asociāciju virknē atausa pagājušais, gleznas, kurās attēlota Volga, Bu-ņina guberņas pilsētas ar dārziem, kurus iežogo akmens sētas, kapsēta, kur apglabāta Oļa Meščerska, un viss cits, kas par tik daudz ko atgādina tavai atmiņai, pat ja tā reāli neaptver to, kas tev atklājas; aptver vienīgi ar iztēli, ar svešu daiļradi, un tad gluži citā gaismā tu redzi granīta krastmalas, pret kurām viļņojas zaļganais upes ūdens, redzi Volgas tvaikonīšus, kas negriež dzenratus kā Buņina un Cehova laikos, bet tomēr ar kaut ko ir līdzīgi: ar sānskatu, iekāpšanu un balto klāju.

Un, ja paskatīsies, līdzās ieraudzīsi cilvēku, ielūkosies vērīgāk un viņa vēl jaunajā sejā pazīsi tev labi zināmus vaibstus — ne jau veltīgi tos uztvēruši un atstājuši uz laiku laikiem vecie mākslinieki.

Vēl bija dzīvs šo pilsētu gars. Un ne tikai ekspozīcijās, kurās centīgi atveidots bijušais, bet arī pašā dzīvē — ar portfeli pie rokas skrienoša puisēna zilajās acīs, nesteidzīgas, laiku aizmirsušas večiņas mierīgajā, brūnganajā sejā, mazajā, dzeltenajā savrupmājiņā ar baltiem pilastriem.

Un pēkšņi es atcerējos savu paziņu, kurš man atklāja mazpazīstamus Volgas gleznotājus, to nesamierināmo konservatoru, kurš mākslas izpratnē mūžam palicis pat ne deviņpadsmitā gadsimta beigās, bet vidu, ja ne vēl agrāk. Dzēlīgs cilvēks, ar kuru mēs tik labi sadzērām un kurš mani tik maigi un tēvišķi pavadīja uz viesnīcu.

Jā, tanī pašā dienā.

Vai viņš vēl dzīvs? Ir taču pagājuši sešpadsmit gadi

Es zināju tikai viņa uzvārdu. Ankundinovs. Un vairāk neko — ne vārdu, ne tēvavārdu, ne adresi.

Ziņu birojā man iedeva tālruņa numuru, kas neatbildēja. Jauna meitene Kultūras nodaļā sacīja, ka tāds viņu štatos neskaitoties. Tagad te visi esot jauni darbinieki, jaunieši no institūtiem. Viens gan bijis pavecāks darbinieks — konsultants, bet sen jau aizgājis pensijā un, liekas, miris.

«Liekas, miris.»

Lai gan vajadzēja būt sagatavotam uz to, manī asi iedūrās kaut kas stindzinošs. Taču es negribēju tam ticēt, arī intuīcija it kā pateica, ka vienaldzīgā informācija, kurai bija vāja līdzjūtības piedeva, ir melīga.

Vecs koks ilgi turas. Ja viņu nenolauza tik bargas vētras, kāpēc gan mierīgā laikā tas varētu nolūzt?... Bet tieši mierīgā laika jau krīt veci koki. Turklāt viņš jau toreiz bija slims, tomēr negribējās ticēt šai aptuvenajai informācijai.

Nolēmu katrā ziņā viņu meklēt.

Iespējams, ka viņš mani būs aizmirsis. Tas nav tik svarīgi. Lai tikai viņš būtu.

Es ilgi staigāju pa ielām un pagalmiem, kas atradās netālu no muzeja, mokoši meklēdams tās laika gaitā izzūdošās pazīmes, ko centīgi man teica priekšā redzes atmiņa: lielo, ēnaino dārzu, putekļaino bērnu rotajlau-kumu, trīsstāvu koka namiņu ar uzrakstu «Atgriezumi», par ko es toreiz brīnījos, jaunu, pelēku mājiņu, taču — kas nu tā par mājiņu — lielu četrstāvu namu.

Pazibēja tādi paši vai līdzīgi pagalmi, taču uzrakstu «Atgriezumi» es neredzēju, vai nu nevarēju to atrast, vai arī tas bija savu mūžu nokalpojis, bet jauno māju un ielu bija tik daudz. Un tomēr redzes atmiņa nebija mani pievīlusi; gandrīz jau gribēju padoties, atmest visam ar roku un nospļauties, kad pēkšņi — bet varbūt man tikai tā likās — uzminēju tieši to pagalmu un to laukumu.

Redzu neskuvušos pusmūža cilvēku, viņš nes iepirkumu tīkliņā metāla bundžu ar importa pupiņam. Metos pie viņa tā, ka viņš satrūkstas, varbūt domā, ka gribu viņam atņemt šo senloloto bundžu.

— Vai jūs no šitā nama?

— Jā ... Ko vēlaties?

— Ankundinovs no muzeja, tāds sausnējs...

— No muzeja?

Viņš brīdi domāja.

— Liekas, viņš pārnāca no slimnīcas.

— Tātad šeit?

— Tepat trešajā stāvā, kur ta šis paliks.

— Kā — kur? — es teicu. — Palikt ir vieglāk par vieglu.

— A-ā, tur? — vecais saprata un paskatījās augšup bālajās, augstajās debesis... — Uz turieni paspēsim. Visus pievāks, nevienu neatstās... Bet vēl tā kā par agru. Kaut gan viņš nav vesels, gan jau pats uzzināsiet.

— Jā, skaidrs, pateicos.

Galvenais, ka viņš ir dzīvs un esmu viņu atradis. Tomēr — «nav vesels», bet kurš tad ir vesels?

Durvis atvēra maza auguma, paveca sieviete spridzīgām, brūnām acīm.

Viņa netaujāja — «kas, kādē|, no kurienes», kā tas pieņemts aizdomu pilnajiem lielo pilsētu iedzīvotājiem, tikai sacīja:

— Tūlītiņ, brītiņu pagaidiet... Es viņam palīdzēšu apģērbties, viņš vēl nav gluži vesels.

Es stāvēju un gaidīju mazajā gaitenītī. Viņš iznāca visai drīz — pēc dažām minūtēm — un svītrainajā pidžamā atgādināja amerikāņu cietumnieku.

Pazinu viņu uzreiz, lai gan nevarēja teikt, ka viņš nebūtu pārmainījies: jau toreiz bija |oti vājš, bet tagad izskatījās galīgi izģindis, miesa gan vēl, kā saka, cauri nespīdēja, taču viņa augums sastāvēja vienīgi no kauliem un ādas.

Sejā, tāpat kā agrāk, kvēloja slimīgs sārtums — tikai tas nebija gaišs kā toreiz, bet brūngans, it kā uz visiem laikiem būtu iededzis mūža norieta saulē.

Viņa izskats varētu pat nobiedēt, ja nebūtu smīns un ziņkārīgais, uz mani vērstais iezaļgani brūno acu caururbjošais, ciešais skatiens.

Sāku kaut ko skaidrot, vienlaicīgi cenzdamies saprast, kam viņš varētu būt līdzīgs, un nospriedu, ka viņš atgādina vecu klostera mūku, tikai sieviete un raibais tērps neatbilda manam iedomu tēlam.

Un vēl es domāju, cik sen tas viss bijis, it kā citā laikmetā, tad vēl bija dzīva Nora, un, lai gan biju sāpīgi aizvainots un pārdzīvoju mūsu šķiršanos, es toreiz biju laimīgsl

Nemaz nevajadzēja ilgi viņam skaidrot. Viņš labi atcerējās ne vien portretus, bet arī sejas.

— Jā, jā, atminos gan*.. Kur tad jūs nozudāt? Liekas, jūs apsolījāt nākamajā dienā pienākt un izčibējāt. Man gadījās lasīt jūsu noformētās grāmatas... Tās taču bija jūsu, vai ne?

Es pamāju, izbrīnījies, ka viņš iegaumējis manu uzvārdu, un, nodūris galvu, pieklājīgi gaidīju manu darbu novērtējumu, domāju, ka visdrīzāk tas būs kategoriski noliedzošs. Es taču atcerējos viņa izteikumus un uzskatus.

Bet viņš nekā neteica — vai nu centās viltīgi noklusēt, kas, manuprāt, viņam nebija raksturīgi, vai nu vispār netaisījās mani paļāt, taču, iespējams, atlika nepatīkamo sarunu uz vēlāku laiku.

Jā, daudz ūdeņu aiztecējis, — viņš sacīja. — Vai jauno ekspozīciju muzejā apskatījāt?

— Ļoti pavirši... Es jūs meklēju. Un man pateica, ka jūs...

— Ko — es? ... — viņš kļuva uzmanīgs.

— Ka jūs vairs nestrādājot. Adresi neiedeva. Tāda jauniņa sieviete no Kultūras nodaļas.

— Jā, tagad tikai jaunie un jaunie, bet pilsētu lāgā nepazīst, arī cilvēkus ne — it sevišķi vecos, tos, kuri to visu iesāka. Tiesa, gleznas pazīst. Tās tagad vieglāk pazīt. Es kādreiz sastādīju ļoti sīku kartotēku, pēc tam gribēju rakstīt grāmatu par vietējiem māksliniekiem — es viņus kā nekā pazīstu. ,

— Skaidrs, ka pazīstat! Un kā vēl!

— Iesniedzu pieteikumu, tad sāku strādāt, pagāja laiks, un, skaties, pēc trim četriem gadiem iznāca grāmata — tikai ar cita uzvārdu, kāds jaunais nosmēla krējumu, visu, ko biju atklājis, pārstāstīja saviem vārdiem.

— Nelietība!

— Ko nu vairs. Labi. Mēdz but vēl lielākas draņķī-bas. Svarīgi, ka grāmata iznākusi, vismaz uzzinās, ka mums ir savi mākslinieki, tikai neviens neiedomāsies, kā mēs tos meklējām, glābām, rakām ārā tieši no mēslu čupām, vilkām no sasalušiem šķūņiem un diezin kur vēl, pierādījām, ka viņi ir kaut ko vērts, ka viņiem ir vieta krievu mākslas kultūras vēsturē, ko tajā laikā nemaz nebija tik viegli izdarīt. Paldies dievam, pierādījām. Bet jaunie tagadit viņus saslavē — tikai notiek tas neprecīzi, kļūdaini.

Juzdams, ka viņā sadzīvo divas strāvas — gudrā un žultainā —, nolēmu viņu apturēt; patiesību sakot, es tās manīju arī toreiz, jau sen. Pašlaik žultainā, nervozā strāva sāka ņemt virsroku.

— Jā, «Temirņinu bērni», jūs pirmais man viņus atklājāt. Cik skaidrām acīm... Es tos iegaumēju uz visu mūžu.

Viņš nomierinājās, pamazām pierazdams pie sveša cilvēka klātbūtnes, kas acīm redzami viņu uzbudināja, radīja viņam grūti panesamu, nervozu pacilātību. Viņš smagi elpoja; saimniece uzmanīgi — bet tā, lai viņš nemanītu, — viņu pieskatīja un ielēja tēju.

— Varbūt kaut ko stiprāku? — viņš vājā balsī piedāvāja. — Man jau ir, jūs nekautrējieties.

Man ienāca prātā mūsu pirmā satikšanās un sarunas par Majakovski un mūsdienu gleznotājiem un tas, kā viņš mani pavadīja.

— Tēja ir ļoti laba, — es sacīju, nezinādams, par ko runāt un kā runāt. It kā nebija par ko runāt. Toreiz mani pie viņa saistīja un reizē arī nostādīja pret viņu mana jaunība un sirdsdegsme — izziņas kaisme, tieksme oponēt un cieņa pret cita nelokāmību.

— Ziniet, ja varētu, es glāzīti iedzertu, — piepeši sacīju. — Viens pats — zinu, ka jūs nedrīkstat... Es vēlētos pieminēt to vakaru.

Sieviete tūdaļ sarosījās un pēc brīža iznāca no virtuves ar apakštasi, uz kuras stāvēja glāzīte ar zaļgani dzeltenu šķidrumu.

— Paši uzlējām, — viņa teica, — tā veikala dzira mums negaršo. Bet viņam jau vispār nav vērts.

— Nav vērts, nav vērts. Tad jau arī dzīvot nav vērts, — viņš norūca. — Ielej nu man arī maziņo.

Sieviete neiebilda, iespējams, ka viņai pret viņu bija izveidojusies sena, svešiem neizprotama attiecību pieredze un šī pieredze pašlaik teica, ka strīdēties ir bezjēdzīgi un tādēļ arī nevajadzīgi — tikai uztrauks. Es redzēju, ka viņa tik tikko manāmi pārmeta krustu un ar drebošu roku ielēja viņam pusglāzīti.

— Lej vien pilnu. No pieciem gramiem nekas ļauns nenotiks. Bet puse ir slikta zīme. Nu tā, uz ko tad iedzersim, negaidītais galvaspilsētās ciemiņ?

Un, it kā no jauna mani aplūkodams, viņš teica:

— Toreiz taču jūs bijāt vēl zēns. Jā — zēns, laipns, uzmanīgs, bet ar saviem uzskatiem.

«Par ko gan viņš mani uzskata tagad, vai par cilvēku vidējos gados, interesanti, par ko? Un kas es esmu īstenībā, no malas skatoties?... Kas esmu, pēc viņa domām? Vai viņa viedoklis saskan ar manējo?»

— Nu tad — par ko mēs iedzersim? — viņš atkal vaicāja.

— Iedzersim par vienu.manu draugu. Viņš ir mākslinieks. Kādreiz es viņu atvedīšu pie jums, esmu pārliecināts, ka jums patiks viņa darbi.

— «Kādreiz»... Tā jau es nenodzīvošu līdz tikšanās reizei ar tavu mākslinieku. Man taču atlicis...

Mēs apklusām, un glāzītes palika gaisā virs galda mūsu paceltajās rokās, aiz muguras es izdzirdu apspiestu, klusu augumā mazās, pavecās sievietes nopūtu, nezinu gan, kas viņa bija: sieva vai sena draudzene, kas pieskata viņu.

— Piedodiet, nu nevajag par to, — es teicu. — Neviens visā pasaulē nezina, cik kuram ilgi lemts dzīvot... Arī toreiz, pirms sešpadsmit gadiem, jūs pavadījāt mani, atcerieties — es biju diezgan krietni piedzēries?

— Kāds? Man rādījās, ka jūs bijāt normā.

— Jā, patiešām es biju normā... viss bija labi, es gāju uz viesnīcu gulēt, tā gribējās pamatīgi izgulēties, bet mani uzmodināja zvans. Telefons bija lejā pie administratores — un nāca mani pasaukt. Tā bija slikta, drausmīga ziņa... Bet tagad par to nerunāsim. Es gribu iedzert par manu draugu Borju Ņikitinu. Viņš ir ļoti talantīgs.

— Ar mūsdienīgiem stiķiem?

— Protams, viņš meklē mūsdienīgus tēlošanas paņēmienus, bet viņa darbu gars jums patiktu. Tas ar kaut ko atgādina tos māksliniekus, kurus jūs man atklājāt.

— Interesanti, Vai viņš, tas jūsu draugs, izstādēs piedalās?

— Nē. Viņam grūts liktenis...

— Un kur slēpjas šis grūtums? Manuprāt, jums visiem tagad ir daudz vieglāk.

— Tā nu gluži nav... Jūs pats arī to saprotat. Neviens no mums nemeklē vieglumu un vienkāršumu. Bet manam draugam vēl ir īpaši — personiski sarežģījumi. Toreiz, tajā vakarā, es dabūju zināt, ka gājusi bojā viņa sieva. Viņai bija divdesmit divi gadi.

Man pašam likās savādi, ka es varēju par to stāstīt it kā no malas, kā svešinieks, kā aculiecinieks.

— Un tālāk viņam viss sagāja grīstē, klīda apkārt pa pasauli, meklēja, dzēra... Nu un drusku saslima.

— Sabojājās? — pielicis roku pie brūnās, augstās pieres, mierīgi un saprotoši sacīja vecais vīrs.

— Nē, nervi sāka streikot, bezmiegs un citas du|ķes.

— Duļķes, — večuks kļuva možāks. Tas taču bija viņa iemīļotais lamuvārds. — Jā, visapkārt tik daudz duļķu, — viņš noteica.

— Bet viņam nav duļķu. Viņš būtībā ir ļoti tīrs cilvēks. Un strādā nopietni, mokoši, ne tā kā daudzi... Viss tur ir izsāpēts. Pēdējais viņa darbs mani ļoti pārsteidza.

— Interesanti, interesanti, — acis piemiedzis un it kā iegrimis savās domās, vecais vīrs teica.

— Es viņu atvedīšu pie jums. Jums jāiepazīstas... Cik tas būtu jauki.

— Nu tad iedzeram par tavu Ņikitinu, — sacīja večuks.

Pirmo reizi viņš mani uzrunāja uz «tu» — vai nu bija aizmirsies, vai arī sajuta gadu starpību. Vai arī bija atsilis no tā, ka esmu viņu atcerējies.

Mēs saskandinājām un izdzērām.

Viņš izdzēra tukšu līdz pēdējam pilienam — neskubinādamies, kā jauneklis.

Večiņa uzlika desu, gurķus, maizi, bet viņš neuz-koda.

Vecais vīrs pārvilka pa seju ar griķbrūno roku. Man šķita, ka viņš atkal aizklīst kaut kur no manis, no mana stāsta. Un kālab gan viņam tas viss... Svešas bēdas, gleznas. Viņš jau visu zina un ir noguris no tā... Laikam jāiet projām.

— Ir jau vēls, — es teicu.

— Nē, pasēdi vēl, — viņš lūdza. — Man tik reti iznāk patērzēt.

Tā nebija žēlošanās par vientulību, bet kaut kas cits, varbūt tas liecināja par to, ka viņam nav iespēju ar kādu biedroties, vismaz tā man likās.

— Es tagadīt... reti, — viņš piebilda un sāka klepot.

Cēlos kājās, bet viņš ar žestu mani aizturēja.

Atkal apsēdos un sāku viņam aprakstīt Borjas gleznu. Tas bija diezgan muļķīgi (kā var izstāstīt gleznu?), bet man tā gribējās. Es taču to biju redzējis tikai vienu mirkli, tomēr stāstīju tā, kā atcerējos. Aprakstīju viņam Noras seju tuvplānā un visus pārējos, kuri stāvēja aizmugurē, — visus tos, kurus mēs pazinām, mīlējām un nevarējām nosargāt. Bet ko nozīmē — nevarējām nosargāt? Vienkārši — viņi aizgāja no mums.

— Interesanti, — vecais sacīja. — Kam gan tas līdzinās?

— Nekam. Daudziem un nevienam. Viņš uzņēmis un izlaidis caur sevi gan savējo, gan svešo — un tas kļuvis par savējo. Atcerieties — viss dzīvē ir vienreizīgs. Nekas neatkārtojas, un viss dzīvo tikai vienu reizi.

— Kas to sacījis?

Tas bija brāļu Gonkūru teiciens. Bet es atcerējos, ka vecais vīrs necieš neko, kas saistīts ar modernismu, un nesatraucu viņu:

— Vairs neatceros, liekas, kāds rakstnieks.

Viņš nodūra acis, apdomādams šo teicienu, taču savu attieksmi neizpauda.

t* Nu ko, mani interesē tavs gleznotājs. Atbrauc ko'pā ar viņu, ja pagūsti.

Atkal atgriezās šis temats, viņš droši vien visu laiku domāja par to, viņš neuzsvēra, ka atrodas uz dzīvības un nāves robežas, bet tikai dažbrīd, it kā piekusis izrādīt, ka viss kārtībā, nekas nav beidzies, viņš atļāvās atslābināties.

Šoreiz es nesāku viņu pārliecināt, ka mēs paspēsim, viņš pats arī neļāva man to pateikt un, acis pacēlis, viegli pavīpsnādams, mazliet šķelmīgi teica:

— Tu varbūt domā, ka esmu karojošs atpakaļrāpulis. Tā tas nav. Es cienu īstumu un baidos no jebkādas spekulācijas. Tiem māksliniekiem, kurus es tev parādīju, bija raksturīgs apbrīnojams novatorisms. Viņi vadījās no pieredzes, no jūtām, viņi pakļāva sev paņēmienu, jo prata ar to rīkoties. Viņi bija īsteni tautas meistari. — Viņš uz brīdi apklusa, tad piebilda: — Tagad ar šo vārdu spekulē. Lieto vietā un nevietā. Tu saproti, par ko es runāju? Viņi zīmēja tieši tādus cilvēkus, kādi bija paši, līdzīgus — un pilnīgi citādus. Tas varbūt ir pats galvenais — attēlot līdzību un neatkārtojamību. Bet tas tavējais... piemirsu, kā viņu sauc... prot?

— Viņu sauc Borja Ņikitins. Atcerieties šo vārdu. Jā, viņš prot.

— Kāpēc tad Borja? Viņš taču jau ir pieaudzis cilvēks, — vecais klusi teica. — Man kādreiz bija dēls Borja.

Sieviete aizmugurē sarosījās, un atkal iestājās klusums, vecais pēkšņi strauji piecēlās, piegāja pie grāmatu skapja un uz labu laimi, bet vienlaikus arī precīzi paņēma kādu grāmatu. Acis viņam bija pietiekami redzīgas, jo viņš viegli atrada to lapaspusi un viegli nolasīja, netuvinādams un neattālinādams grāmatu.

Viņš lasīja nesteidzīgi, neizteiksmīgi, uzskatīdams, ka tekstam nevajag nekādu uzsvērumu:

— «Kā alva pazūd, ja to bieži kausē, tā arī cilvēks — ja viņš daudz cieš trūkumu. Neviens taču nevar ne riekšavām sāli ēst, nedz bēdās prātīgs būt; ikkatrs cilvēks gudro un prāto par sveša nelaimi, bet savu nevar apjēgt. Zeltu kausē uguns, bet cilvēku — posts, labi samalti kvieši dod tīru maizi, bet cilvēks bēdās iegūst nobriedušu prātu.» Vai zini, kas to ir sacījis?

Piepeši atcerējies vai iedomājies, ka neklājas cilvēku eksaminēt, viņš negaidīja manu atbildi.

— To ir teicis kāds ļoti vecs vīrs, vēl vecāks par mani — Daņila Zatočņiks — vēstulē, kas rakstīta kņazam Jaroslavam Vladimirovičam. Tu varbūt domā, ka ar savu vēsturi esmu prātu izkūkojis. Nē, brāl, es neesmu prātā jucis, esmu tās dēļ cietis. Tāpēc ka šais vārdos slēpjas patiesība, viss par dvēseli pasacīts, bet tagad saradies daudz dažādu spekulantu, atdarinātāju, viltnieku. Arī pie mums ir tādi. Es saprotu, ka šodienas bērnus nedrīkst zīmēt tā kā Temirņinu bērnus. Tas nebūs patiesi. Bet mode, izrādās, mēdz būt ne tikai uz moderno, bet arī senatnīgo. Un vēl kāda.

Viņš piesēdās un apklusa, manīju, ka viņam grūti runāt, ka viņš ir piekusis. Un sāku atvadīties.

Apsolīju, ka šoreiz nepazudīšu kā toreiz, ka atvedīšu savu draugu, varbūt pat pierunāšu, lai viņš paņem līdzi gleznu, kaut gan tas ir grūti. Viņš sniedza man roku, un es jutu, ka viņš ir mierīgāks nekā toreiz, labsirdīgāks.

«Cilvēks bēdās iegūst nobriedušu prātu...»

Cik gan bēdu viņš nebija pieredzējis jau pirms mūsu pirmās tikšanās, un viņam bija nobriedis prāts, tikai neiecietīgs... Tagad tas ir tikai nobriedis un koncentrēts uz kaut ko vienu — pašam sevī. Tiešām būtu labi iepazīstināt Borju ar viņu. Viņi atrastu kopīgu valodu.

Jā, jā, būtu labi...

Bet cita balss man to neapsolīja, nesolīja šo tikšanos trijatā... pat nezinu, kas, priekšnojauta vai kas cits. Tā bija savāda doma un nebūt nebija saistīta tikai ar šo veco vīru, tikai ar viņa vecumu.

Bet toreiz taču nebija nekādu priekšnojautu. Silts vakars, naksnīgais ielas bruģis, es — piedzēries, vecais — arī jautrs, toreiz, tiesa, viņš vēl nebija tik vecs...

— Nu, tad ar to dieviņu, ar to dieviņu, brāl, un ne-nozūdi uz sešpadsmit gadiem, tas ir pārāk ilgi. Tagad skaiti ar mēnešiem.

Es atvados, sniedzu roku večiņai, sajuzdams kalsnās, mazās plaukstas pieskārienu, izeju no dzīvok|a, kāpju lejā pa kāpnēm pagalmā, kur uz soliņa, cieši apskāvies, sēdēja kāds pārītis.

Eju ātri, ātri kā jaunībā, ar cietu, rūgtu kamolu kaklā, spiežu to atpakaļ, lai tas neizlauztos, neizšļāktos. Bēgu no pagātnes, aizeju no pašreizējā, kas jau kļuvis par pagājušo, un es nezinu, man nav ne jausmas, kas notiks rīt,

Tomēr cik labi, ka es sameklēju veco vīru.

Nejauši atceros dekānu, kas mūs gribēja izslēgt, veco hameleonu, nez kāpēc manā atmiņā viņš uznira tieši šovakar, es viņu aizdzenu no sevis un domāju vienīgi par šo večuku, lūdzu dievu, lai viņš vēl dzīvotu un lai paliktu virs zemes, neizzustu tādi kā viņš.

Piezvanīju Borjam, atgādināju par institūta jubilejas izstādi; nojautu, ka šie atgādinājumi viņu satricina. Man šķita — ja viņš piedalīsies un parādīs savu galveno gleznu, tas viņa dzīvē radīs lūzumu... Tā man likās.

Bet reiz piezvanīja Borja un teica:

— Brauc mudīgi šurp. Mums ir sava izstāde, internātskolas — tīrāka par jūsējo.

Es, protams, aizbraucu. Viņu ieraudzījis, nopriecājos: darbīgs, cienīgs viņš deva kaut kādus rīkojumus, nevarētu teikt, ka bija lepns, bet ļoti nopietns gan. Uz atklašanu sanāca diezgan daudz publikas: skolotāji, skolēni, vecāki, rajona Izglītības nodaļas pārstāvji.

Paldies dievam, nekādu runu šai vernisāžā nebija. Tikai izstādi atklājot, Borja sacīja dažus vārdus:

— Diemžēl izcilus mākslas darbus jūs šeit neatradīsit. Būtu jau labi, bet pagaidām neizdodas. Mēs vēl tikai mācāmies zīmēt, un arī tas nav pašmērķis, mēs cenšamies saprast, aptvert, novērtēt skaistumu, lai neredzētu dzīvi ikdienišķu vai — vēl sliktāk — nejēdzīgu. Katrs šeit atklāj sevi, kā prot, bet mēs tikai palīdzam. Tā ka nenosodiet mūs bargi... Tie ir tikai pirmie soļi.

Zīmējumi bija parasti, bērnišķi, vieni labāki, citi sliktāki. Bet kaut kas no Borjas bija jūtams. Bērni parasti sāk ar lidmašīnām, raķetēm, bet te bija redzamas lauku ainavas, lopu ganāmpulks, vasaras svelmē aizmidzis suns ar izkārtu mēli, pilsētas vecās ieliņas, aizaudzis parks. Protams, šeit bija pārstāvētas arī industriālas ainavas un kara sižeti, kāds puisēns bija uzzīmējis kara veterānu, acīmredzot pēc svinīga sarīkojuma. Veterāns, domās iegrimis, vientuļi sēž uz soliņa, un līdzās — bērni kaut ko vaicā, bet viņš nedzird, jo atrodas tālu, tālu no viņiem, citā laikā, varbūt pat citā zemē.

Bija arī Jegora darbi — pavasara ainava un daži internātskolas uzmetumi.

Bērni bija sadalījušies divās grupās — izstādes dalībniekos un skatītājos. Pirmā grupiņa bija vairāk pacilāta, satraukta, bet pārējā publika izturējās dažādi — vieni ar iejūtību un interesi, citi gandrīz vai ar izsmieklu.

Un izstādes dalībnieki visu laiku čukstēja: «Boris Ivanovič, Boris Ivanovič,» — un gāja viņam klāt. Sen nebiju dzirdējis, ka viņu sauktu vārdā un tēvavārdā... Un tad vēl «šefs». «Šefs lika pateikt», «šefs sacīja»...

Sājā bērnu atzinībā bija kaut kas savāds; droši vien viņam tā bija nepieciešama un vajadzīga, atbalstīja viņu, taču, salīdzinot ar to, ko varēja dot viņš pats, tas bija tikai sīkumiņš, ar ko varēja nodarboties arī kāds cits.

No otras puses — un es to pilnībā neizpratu — varbūt, atdevis daļu no sevis viņiem, viņš pats iegūst ko nepieciešamu un vienreizēju sev, un man tāda spēja vienkārši nepiemīt un tāpēc arī liekas nesaprotama.

Kas to pateiks?

«Šefs lika», «šefs uzdeva»..„

Lepna staigāja Borjas sieva, laimīgais Jegors, kurš nevienu neievēroja. Pēc tam sarīkoja tādu kā mazu goda mielastu, skolniecisku banketiņu, pie gara galda, uz kura bija mazas sviestmaizītes un pudeles ar augļ-ūdeni...

Tas man atmiņā lika atgriezties pie sen aizmirstā un mūžam sirdī mītošā — pie manas skolas noslēpumainajiem gaiteņiem, kas bija tukši svētku reizēs un stundu laikā, tualetēm, kur smirdēja pēc hlorkaļķa, kur kāvāmies, slēpāmies no kontroldarbiem un rakstījām špikerus.

— Nu ko tu tāds sadrūvējies? — Borja vaicāja. — Vai tev nepatīk?

— Kā ne, labs pasākums... Labs, — es nomurmināju. — Arī mielastiņš ar gāzēto ūdeni labs. Un viss ir tāds lielisks un vajadzīgs. Tikai pielūko, neizšķied savus spēkus. Citādi savu gleznu iemainīsi pret bērnu zīmējumiem.

Borja tā izaicinoši paskatījās uz mani un noteica:

— Nebijājies, gan izlauzīsimies.

Tas bija tāds vecs mūsu skolas laiku teiciens. Neviens toreiz neteica «nebīsties», bet — «nebijājies».

Tā mēs stāvējām, attālinājušies no bezalkohola dzīrēm, spalgās slīpēto glāžu šķindas, līksmās bērnu balsu čalas un pieaugušo svinīgās tostu uzsaukšanas. Pie garā gaiteņa sienām mijkrēslī iespīdējās tabulas, stendi, neskaidri vīdēja slavenu cilvēku sejas. Smaržoja pēc skolas, bet vēl vairāk — pēc pavasara, kas, likās, ienācis caur plaši atvērtajiem logiem.

Gan tā, gan citas smaržas vienlaikus bija gan līksmas, gan mokošas, jo sauca uz turieni, kur atgriezties nav iespējams.

No vilcienu dārdoņas gaiteņi laiku pa laikam iedrebējās. Netālu atradās stacija, un tas saasināja drīzās aizbraukšanas, priekšā stāvošās šķiršanās sajūtu.

Tuvojās Jegors, pareizāk, nevis tuvojās, bet gāja garām* mazuliet palēninādams gaitu un palūkodamies uz Borju, tas ir, nevis uz Borju, bet, protams, uz savu «šefu».

Viņš uztvēra zēna skatienu un teica:

— Es tūlīt.

Jegors devās tālāk, gandrīz vairs nebija redzams, vienīgi virskrekls tik tikko balsnīja, viņš aizgāja līdz garā gaiteņa galam un lēni nāca atpakaļ.

Patlaban tas viss nelikās svarīgi; bet izstāde, protams, pati par sevi ir derīgs pasākums, tomēr Borjas liktenī tā neko nemainīja, vismaz labi, ka bija iemesls satikties, un pie tam tas bija patīkams iemesls... Tomēr svarīgs šķita kas cits.

Bet kas tad?... Vai es toreiz varēju zināt, kā viss iegrozīsies.

— Klausies, — sacīju Borjam. — Jaroslavļā dzīvo viens brīnišķīgs večuks. Viņš ir restaurators. Pēc kara piecdesmitajos gados izglābis daudz gleznu, lielisks astoņpadsmitā un deviņpadsmitā gadsimta glezniecības pazinējs, perfekti pārzina visus Volgas māksliniekus. Mēs esam pazīstami jau sešpadsmit gadus.

— Nu un tad?

— Viņš grib ar tevi iepazīties. Redzēt tavu gleznu.

— Kad rīkošu izstādi Maskavā, tad tu viņu ielūdz, — aizvien vēl neņemdams nopietni manus argumentus, manu večuku, Borja mazliet augstprātīgi atkratījās.

— Velti tu tā... Nav zināms, cik viņam vēl atlicis ko dzīvot... Apbrīnojams sirmgalvis, tādu tagad nav. Tev ar viņu vajadzētu satikties, parunāties... Viņš tev daudz ko varētu pateikt.

— Kālab man tavs večuks? Un ko viņš man var pateikt? Var jau būt, ka viņš ir vārdotājs, bet es taču neesmu slims.

Nesaprotama stūrgalvība, skarbums, noteikta vēlme atstumt — vai tiešām tas piemita Borjam; reizēm biju viņā to ievērojis, — bet varbūt tas bija tāpēc, ka viņš šo veco vīru nebija redzējis — un tādēļ mani nesaprata.

— Tas cilvēks ir slims, ne velti es tev par viņu stāstu. Spēja izprast ir tikpat reta kā daiļrades talants.

— Nu jau gan tu runā... Pārāk augstas lietas, — jau laipnāk teica Borja. — Turklāt kā es šo gleznu aizstiepšu? Tā taču ir liela. Un šodien nav laika par to runāt. Tu jau redzi, kādas mums te darīšanas.

Patiešām jau sauca, jau pieprasīja, lai viņš būtu klāt, un stiepa savas limonādes glāzes, lai paceltu un svinīgi saskandinātu.

Un bija redzams, kā pa gaiteni uz priekšu un atpakaļ, kreklam balti vizot, staigā puisēns, gaida šefu un par kaut ko nervozē.

— Tu nepaliksi? — Borja apjautājās.

— Nē, biaukšu ar pēdējo — ar nakts vilcienu.

— Nu tad sveiks.

— Sveiki.

Mēs apskāvāmies.

Es aši izslīdēju caur gaiteņiem, nokāpu pa kāpnēm, un klāt jau pagalms, vakara dzestrumā asi smaržo tievie kociņi ar sīkiem pumpuru pušķīšiem, tos ar pien-baltu gaismu aplej mēness, un tie izskatās kā no vaska veidoti.

Izjutu negaidītu atvieglojumu no tā, ka beidzot biju pametis šo eku, palicis viens, man visu laiku traucēja kaut kada pusaizmirsta, trauksmaina un reizē uzmācīga saite ar skolas izlaiduma vakaru, likās, ka esmu kaut ko sajaucis un atrodos ne tur un ne tanī laikā, un es negribēju tur atgriezties, bet mani it kā ar varu dzina atpakaļ... Atklāti sakot, man nekad nav licies laimīgs bezrūpīgais skolas laiks, vai arī, ja gribu būt precīzs, tas tika uztverts kā laimīgs, tikai bailes no pašas skolas, šķita, paliks uz visu mūžu.

No visas šīs smagās un tai pašā laikā irstošās laika masas, kas bezprātīgi joņo līdzīgi dzīvsudraba pilieniem no saplēsta termometra, ar sāpēm un prieku atcerējos tikai mana zīmēšanas skolotāja puicisko un mazliet neprātīgo seju. Un ar skolu viņam nebija nekāda sakara. Viņš bija no zīmēšanas studijas.

Bet tagad atpakaļ — uz Maskavu.

Tuvu caur kailajiem pavasara krūmiem paspīd un it kā kustas stacijas ēka.

Jau biju ticis uz neredzamās, tikai pēc taustes zināmās taciņas, elpoju viegli, brīvi, fiziski izjuzdams prieku par to, ka esmu viens un drīz atgriezīšos mājās, kad pēkšņi kāds man aizšķērsoja ceļu.

Man pretī aci pret aci nāca liela auguma cilvēks lietusmētelī, kas karājās uz platajiem pleciem, cigarete \ iņa zobos nepatīkami izgaismoja aso zodu ar sirmiem, noskūtiem, bet līdz vakaram ataugušiem bārdas punktiņiem.

— Atvainojiet.

Saja «atvainojiet» slēpās arī kāda cita nozīme, bet varbūt pat žests, itin kā viņš grasītos mani arestēt.

— Atvainojiet, man būtu jums jāpasaka pāris vārdu.

— Klausos, bet tikai pāris... Es nokavēšu vilcienu.

— Varu jūs pavadīt.

Man pārskrēja auksts pār kauliem, kad iedomājos sev lidzas tādu pavadītāju.

— Runājiet šeit.

Paskatījos uz viņu. Turas taisni, karavīra stāja, ļoti garš, melns, pēc agrāko gadu modes šūts gumijas lietusmētelis, galva noskūta kā Kotovskini.

— Jus esat draugs tam... māksliniekam... Ņikiti-nam. Es jūs te bieži redzu.

Savādi, ka nebiju viņu redzējis ne reizes.

— Sakiet, lūdzu, — viņš sacīja, cenzdamies būt augstākā mērā pieklājīgs un it kā sevī apspiezdams kaut ko kūsājošu, gandrīz vai sajūtamu histēriju, — sakiet, ludzu, — vai jums neliekas, ka visa šī skraidelēšana, šis pasākums ar to gleznošanu ir nieki! Kaitīgi un bīstami nieki.

— Kā tā?! Vai jūs esat jucis, vai?

Es pat nezināju, kā ar viņu runāt, vai bez kavēšanās viņu pasūtīt vienu māju tālāk, vai arī savaldīgi un delikāti paskaidrot, cik svarīgu un apbrīnojami jauku darbu dara mans draugs. Man nebija nācies saskarties ar tādiem cilvēkiem.

Nākamo teikumu viņš pateica tādā ērmotā, raustīgā balsī, un man vienu mirkli šķita, ka viņš nav pie pilna prāta.

— Es esmu aizņemts, bet viņš to izmanto. Viņš man atņem dēlu.

Dzirdēju tādu kā klusu un vaidošu aizturētu raudu atbalsi, kaut ko līdzīgu ūpja brēcienam.

— Manuprāt, viņš atdod visus spēkus jūsu dēlam. Viņš attīsta viņā ...

Viņš tik cieši paskatījās man taisni acīs, ka es aprāvos.

— Es jūtu, ka mēs nesapratīsim viens otru, — viņš teica.

— Un kāpēc tad mums butu jāsaprotas? Šis mākslinieks, kā jūs viņu nosaucāt, bez visa pārējā ir arī lielisks pedagogs, kas atdod visiem un it īpaši jūsu dēlam vairāk, nekā ir viņa spēkos. Vai tiešām tas nav saprotams?

Es to sacīju itin kā pats sev, jo fiziski jutu, ka viņš mani nedzird un negrib dzirdēt. Viņš drūmi un — kā man rādījās — ņirdzīgi klusēja.

— Tā, viss saprotams, — it kā rezumēdams, agrākajā prokurora tonī viņš nogrieza. Un negaidīti atkal tajā pašā raudulīgajā balsī — taču man likās, ka tagad viņš to saka mehāniski, — kā ūpis novaidējās:

— Viņš man atņem dēlu.

«Ak tu nabaga Jegor, kā tev nav paveicies.»

— Ko tad jums gribētos? — gandrīz lēnprātīgi vaicāju. — Ar ko tad jūs gribētu viņu nodarbināt? Kas viņam aizstās glezniecību?

— Gan jau atradīsies. Varat neuztraukties.

— Un tomēr — ar ko?

— Jūs gribat zināt? Lūdzu, nav nekāds noslēpums. Dārzs!

— Kāds dārzs?

— Tāds... unikāls dārzs ar reti sastopamiem ziediem. Es jau vairākus gadus tos audzēju.

— Un kam tad — pārdošanai?

— Daļu — jā, lai uzturētu dārzu, bet daudz ziedu es nosūtu uz izstādēm.

Bet jūs taču, liekas, nevienu nelaižat savā dārzā?

— Kādēļ ne? Kā jūs to zināt? Speciālistus laižu.

— Bet, ja nav speciālists... tad.,, ar atslēgu pa pieri?

Viņš apklusa un iesāka čukstus, it kā būtu zaudējis balsi:

— Viss ir meli. Nebija nekādas atslēgas... Neesmu pacēlis roku .,. pret dēlu.

Viņa balss asi un histēriski no čukstiem pārauga spiegšanā; jutu, ka viņš ar nolūku tēlo savu histēriju, ka savu ārprātu viņš regulē pats,

— Nedomājiet, es daudz esmu pieredzējis. Esmu karojis, esmu strādājis un neesmu radis, bet lai iegaumē tas, kurš pacels roku pret mani vai manu dēlu...

— Es nokavēšu vilcienu. Ja vajag, izskaidrojieties ar Ņikitinu.

Viņš apklusa, sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs apvainojumam, aizvainojuma un savāda nesaprašanas ēna. Viņš — tik atklāts, bet viņu negrib saprast.

Un jau salti, bez intereses, lūkodamies nevis uz mani, bet lejup uz zemi, pabeidza:

— Labi, mēs izskaidrosimies.

Pagāju viņam garām un ātrā solī devos uz staciju, sākdams gandrīz vai skriet — līdz vilciena atiešanai bija palikušas dažas sekundes.

Vēl man ienāca prātā: «Varbūt atgriezties un izstāstīt Borjam? Nē, iet atpakaļ — tā ir slikta zīme.»

Ar muguru es jutu, ka šis cilvēks palicis stāvot un neiet projām. Masīvs, plats — savā gumijas lietusmētelī viņš atgādināja pieminekli. Un es pret viņu ar muguru..’. Taču attālinos aizvien tālāk, tālāk, tuvāk stacijas ugunīm.

Tādiem ir bīstami pagriezt muguru.

Otrā rītā es piezvanīju Borisam un pastāstīju par negaidīto tikšanos.

Viņš klausījās klusēdams. Tad gurdeni teica:

— Jā, tas viss man ir zināms. Viņš, burtiski, zēnu vajā. Bet tagad, liekas, ķēries pie manis. Un nekādi ar viņu nevar tikt galā. Ja vajag, viņš parāda izziņu par psihisku slimību. Savukārt citās vietās viņš ir atvaļināts virsnieks, sabiedrisks darbinieks, vesels cilvēks... Dažādu iemeslu dēļ nepārtraukti cīnās ar jauniešiem, aizstāv savu dārzu. Nu labi, ne jau ar tādiem vien esam tikušies.

— Pielūko, man viņš nepatīk.

— Tev. Bet kā es viņu neciešu... Galvenais, baidos par zēnu. Labi, pietiks par to.

— Kādi tev plāni?

— Kas nu par plāniem. Jāatpūšas. Es, Katja un Jegors brauksim ar plostiem. Vai tu negribi pievienoties?

— Daudz darba. Kad brauksim pie vecā?

— Pie kāda vēl vecā? Pie Meistara?

— Tev slikti ar atmiņu? Es taču tev stāstīju, borēju par Jaroslavļas večuku, bet tu visu esi aizmirsis.

— Brauksim, brauksim.

Gribēju vēl pajautāt par gleznu, tomēr atturējos. Zināju viņa māņticību — nevēlēšanos runāt par darbu, par galveno.

Telefons atvienojās, klausule uzlikta, cits pēc cita aizviļņoja īsi pīkstieni.

Kā zila signāIspuldzīte uzliesmoja nemiers, un vajadzēja kaut ko darīt, varbūt nevis darīt, vienkārši ar kādu dalīties šajā trauksmē.

Roka sniedzās pēc tālruņa. Biedru telefoni atbildēja ar tukšiem, nedzīviem, kaut kur izgaistošiem pīkstieniem. Un šo klusējošo tālruņu vidū bija arī Sašas; sākās vasara, izbraukumu un atvaļinājumu vai arī — gluži otrādi — peļņas, brīvu meklējumu un pasūtījumu laiks...

Beigu beigās es uzgriezu Meistara numuru. Kālab? Ko gaidīju no sarunas?

Es iedomājos par viņu un pēkšņi atcerējos, ka visā savā mūžā esmu bijis pie viņa mājās tikai vienu reizi.

Viņš vēl joprojām bija mūsu dzīves sastāvdaļa, taču nekad precīzi nezinājām, vai arī mēs viņa dzīvē ieņemam kaut kādu vietu. Ja es rakstītu par viņu atmiņas, man nebūtu iespējams atzīmēt, kā tas pieņemts, ka viņam apkārt arvien «grozījās jaunie talanti un viņa labvēlīgajā gaisotnē kā sēnes pēc bagātīga lietus izauga un pacēlās skolnieki, tie paši, kuri drīz vien sāks mācīt savu skolotāju, īstenodami mūžseno likumu par paaudžu atgriezenisko saikni». Nekā tamlīdzīga. Mūsu kontakti ar viņu bija visai skopi — retas tikšanās redakcijās, mākslinieciskās noformēšanas nodaļās, radošās savienības sēdēs un sekcijās, izstādēs.

Šādās sabiedriskās vietās viņš likās tāls un svešs. Es nekad negāju viņam klāt pirmais, dažreiz šķita — var arī nepazīt. Arī vecumdienās viņš nekļuva par pieminekli, nepārvērtās par sabiedrības elku, taču runāja uzsvērti skopi, svarīgi, it kā sajuzdams katra sava vārda nozīmīgumu un nepieciešamību. Un kā vēl — pie viņa traucās, naca, kaut ko jautāja. Redzams, viņš pastāvīgi dzīvoja ar šo vispārīgās vajadzības sajūtu.

Es reizēm jutu, ka tas nav aiz augstprātības, bet drīzāk tāpēc, lai sevi saudzētu, lai saglabātu distanci, neizjauktu dzīves mierīgo plūdumu, varbūt nevis mierīgo plūdumu, drīzāk noteiktu dvēseles stāvokli, lai

spētu pretoties «cīniņiem», vispārējai steigai, viņš slēpa savu nemieru, darot to svešai acij neredzamu, lai saglabātu darba formu vai arī — kā dažreiz raksta žurnālisti — «noskaņu». Šis mundrais vārds manī vienmēr ir radījis riebumu.

Meistars mums tikpat kā neatklājās. Man šķiet, ne tikai mums — un ne jau aiz noslēgtības, tādēļ ka viņš būtu ierāvies savā čaulā. Viņš nekad nebija noslēdzies, bet no pirmās dienas līdz pēdējai mēs aptuveni zinājām to robežu, līdz kurai var tuvoties, bet kuru pārkāpt nedrīkst. Mums bija pedagogi, kas labprāt stāstīja par savām veiksmēm vai neveiksmēm, par likteni, par laiku, par nenotikušo un notikušo. Viņi varēja nosodīt citus un paši sevi, zināmā vecumā pēkšņi rodas vajadzība pēc tādas publiskas grēksūdzes.

No viņa mēs neko tamlīdzīgu netikām dzirdējuši.

Interesanti, ka viņš mums nozīmēja vairāk, nekā pats uzskatīja, un droši vien tāpēc mēs gribējām, lai viņš būtu savējais, bet par tādu viņš nekļuva.

Un tikai svešo vidū mēs viņu izjutām kā savējo.

Ļaužu virpulī, izstādēs, dažādās apspriedēs jūsu skatieni krustojas — sākumā ir vilšanās, vai nu viņš nepazīst, vai arī ir aizņemts ar sevi, ir tāds tukšums, pirmā īslaicīgā saskare nekad neizdevās, tikai vēlāk viņš atļāva tuvoties, it kā sevī pārbaudīdams, vai viņam tas ir vajadzīgs vai ne. Viņš pasauca, uzdeva jautāju* mus, un tu viņam paklausīgi kā skolas gados stāsti, bet viņš, galvu palocīdams, klausās.

Pienāca vēl kāds un arī stāstīja, bet Meistars klausījās gan viņu, gan tevi; nebija saprotams, ko viņš uztvēra un kurš no mums viņam bija svarīgāks. Reizēm šķita, ka abi, bet reizēm — neviens, tikai viņš pats.

Es apbrīnoju viņa informētību par mūsu darbiem — viņš zināja visu vai apmēram visu. Sajās nejaušajās tikšanās reizēs viņš reti kad izteica vērtējumu, bet pats fakts, ka viņš ir atcerojies, jau bija novērtējums: kā nu ne, sekoju, sekoju... Citu reizi bez liekas devības apveltīja: nekas, normāli. Un tūdaļ piebilda, un tūdaļ izteica piezīmi, gandrīz vienmēr pareizu, — kā gan viņš spēja atcerēties mūsu darbus?

Par to jau institūtā brīnījāmies — skatās gandrīz bez intereses, domā par kaut ko savu, tālu, acis it kā raugās garām tavai bildītei, it kā apiet to, tad pēkšņi — blakš: pamanīja tavā pēc izskata glītajā izstrādājumā vainu, k|ūdu, un tu pats jau saproti: celtne šķība, drīz sāks brukt.

Citi metri bija temperamentīgāki, dāsnāki. Saviem mācekļiem sauca: «Veco zēn, tas ir ģeniāli!» — vai otrādi: «Tā nu ir nabadzība, veco zēn, tas neiet krastā!» Bet Meistars nekad nelietoja šo vārdu «veco zēn». Un, kad slavēja, itin kā skopojās, svērdams kā aptiekā, baidīdamies izdot lieku miligramu.

Jā, memuāros es nevarētu rakstīt, ka Meistars bija tas skolotājs, kuram var piezvanīt jebkura iemesla dēļ, lai parādītu jaunu darbu, prasītu padomu, pajautātu: kā dzīvot tālāk?

Un šis jautājums dažkārt bija tik nepieciešams.

Nebija jau aizliegts griezties pie viņa. Tas vēl neko nenozīmēja, ja viņš neatsaucās kā taksometra šoferis uz pirmo saucienu, mēs vienmēr zinājām: ja tiešām ļoti vajag, tad var satikties.

Bet pa šiem gadiem mēs ar Borju esam bijuši pie viņa mājās tikai vienu reizi —* pēc atjaunošanas institūtā.

Pat grasījāmies pirkt viņam dāvanu, sākām pārspriest, ko tieši, vai kādu vāzi — tomēr muļķīgi, viņš taču nav ne zobārsts, ne zobu protēzists; varbūt pudeli labākā armēņu konjaka — arī ne visai ērti.

Borja vēl piemetināja:

— Nodoms labs, bet ideja maldīga.

Es brīnījos:

— Kā tā?

— Nu ta, iedomājies, mēs atnaksiin ar dāvaniņu. Par ko? Par to, ka viņš mūs izglāba. Taču par to, mans labais, jāatalgo ar ko citu... Piemēram, ar nemirstīgām gleznām. Bet mēs gribam viegli tikt cauri ar pudeli Meistaram, ar dāvanu, dāvaniņu.

— Vajadzīgi gan viņam mūsu zīmējumiņi, pašam varbūt pie sienām..,

Grūti bija iedomāties, kādas gleznas atrodas viņa dzīvoklī. Varbūt kāds viduslaiku Lipo Dalmācio. Viņš cienīja mazus lielos māksliniekus... «Plašai publikai gandrīz nav zināms Lipo Dalmācio vārds,» itin kā sarūgtināts par to, stāstīja Meistars. «Protams, viņš nekļuva slavens kā Rafaēls, neveicās, bet varbūt arī patiešām bija mazliet vājāks... Otrās šķiras mākslinieks. Taču apskatiet paši.»

Un viņš rādīja mums reprodukcijas.

Lipo Dalmācio madonnas bija liegas, gaišas, — kāpēc viņas nebija tik ievērojamas kā tās, kuras no pūļa atdalīja ar restēm, tās, kuras reizi simt gados plēsa gabalos un sagraizīja vājprātīgie?

Sīm brīnumjaukajām madonnām neviens neuzbruka, lai gan tās nemaz nebija sliktākas. Kaut gan — ko nozīmē «sliktāks», «labāks»? Tas ir tas pats, kas salīdzināt jūras ar upēm, ar ko, piemēram, Egejas jūra ir sliktāka par Melno jūru? Tā ir tikai citāda.

Diženie otrās šķiras meistari... Kādēļ viņi jums bija tik mīļi, mūsu skolotāj? Varbūt jūs nomāc vēstures netaisnība, bet varbūt arī sevi jūs uzskatāt par lielu otrās šķiras mākslinieku?

Mēs nopirkām viņam ziedus.

Borja izraudzīja, tielējās ar tantiņu Revolūcijas laukumā; nokaulējis pusrubli, nopirka krietnu pušķi tulpju, bet pie Meistara mājas sāka burkšķēt: «Kā tādas ģimnāzistes.»

Es klusēju. Viņa pretrunīgums dažreiz kļuva sīkumains un kaitināja mani. Izrāvu viņam no rokām ziedu buķeti un meklēju urnu.

Tad nu Borja nopūtās un bērnišķīgā žēlumā sacīja:

«Tomēr trijnieks izdots un puķes ir skaistas.»

Nopūtas par trijnieku tad arī apturēja manu roku.

Borja varēja noplītēt daudz. Un tad par naudu nedomāja, bet ne no šā, ne no tā — urnā un turklāt vēl tik skaistas... Tas, kā redzams, bija pāri viņa spēkiem. Tā arī iegājām ar puķēm.

Māja, kurā dzīvoja Meistars, ar kaut ko atgādināja to, kurā es biju dzimis. Tikai granīts bija pelēks, tumšāks, mazie logi varenajā, konstruktīvisma stilā veidotajā fasādē izskatījās drūmi un atgādināja mazas bērnu brilles, kas uzliktas uz lielas sejas.

Tas bija tieši tāds nams, kādā, pēc mūsu domām, vajadzēja dzīvot Meistaram. Mēs nekādi nevarējām iztēloties viņu jaunā, svaigā daudzstāvu paneļu namā vai arī vienā no tiem, kas bija rozīgi kā vafele un ko uzcēla pēc tam, kad aizmēza aizejošās Maskavas iešķībās divstāvu mājiņas, tās, kurām nebija vēsturiskas vērtības un kuras nevarēja atjaunot; buldozeri tās nolīdzināja, taču dažkārt šie nameļi vēl gaidīja savu kārtu — kā notiesātie, pusdzīvi, ar tukšām, aklām logu ailēm.

Bet šodien, pēc desmit gadiem, tie šķita kā brīnums, un pie katra tāda nama gribētos uzkārt — «Atrodas valsts aizsardzībā». Divstāvu, trīsstāvu, ar paraupju apdari, kolonnām, dažreiz arī bez tām — tās nebija projektējuši ievērojami arhitekti, ar savu dzīvošanu tās nepagodināja diženi cilvēki, tās bija parastas, varbūt pat — izsakoties mūsdienīgi — sen aizgājušu laiku tipveida mājas.

Man šķita, ka arī tās atgādina lielus otrās šķiras meistarus.

Meistars dzīvoja trīsdesmito gadu vidū celtā namā — tas bija mazliet vecāks nekā mēs.

Gan viņa dzīvoklis, gan tikšanās toreiz mūs sarūgtināja. Mēs uz turieni gājām pateicības jūtu pārpilni, delnās saudzīgi spiezdami puķes, sapņodami par sirsnīgu, ilgu sarunu, bet viņš mūs sagaidīja norūpējies, uz puķēm pat nepaskatījās — kaut kur tās nosvieda, pa gaiteni aizveda uz kabinetu un uz ilgu laiku atstāja mūs divus vien.

Mājās neredzams mita satraukuma gars, tāds kā sadzīves nesaskaņu nervozums.

Visu laiku zvanīja tālrunis. Meistara sieva (es tikpat kā neaplūkoju viņu, atminos, ka viņa atgādināja marmora statuju ar neredzamu, neskaidru seju) bez intereses pamāja ar galvu, uz mums pat nepaskatījusies, tā parasti sveicina piena sievu, pastnieku vai gāzes kantora darbinieku, un viņas mājienā bija tāda kā neapmierinātība, it kā gāzes kantora darbinieks būtu atnācis nelaikā, bet pastnieks saputrojis telegrammas. Atceros, toreiz nodomāju, ka viņa mūs uzskata tieši par tādas šķiras pārstāvjiem, bet, iespējams, par vēl sliktākas — par tiem, kas bieži neapmeklē, tomēr uzbāzīgi, pastāvīgi tepat ir un kaitina ar saviem lūgumiem, trinas kaut kur pie loga, gaidīdami palīdzību. Mēs bijām no mācekļu kategorijas.

Pamāja ar galvu, kaut ko paņēma, kaut kur aizgāja. Ērmoti, ka tā bija mūsu Meistara sieva. Mēs viņu redzējām pirmo un pēdējo reizi.

Patiešām — es vēlāk uzzināju, ka viņa pazuda no Meistara dzīves tieši tajā laikā un tieši tajā laikā viņš atstāja viņu; nez kāpēc negribas sacīt «šķīrās», negribas redzēt Meistaru stāvam tautas tiesneša priekšā un paskaidrojam laulības šķiršanas iemeslu, kā tas bija pieņemts tajos bargajos gados, vai ari dalām dzīvokli. Viņš, liekas, arī nedalīja.

Meistars palika tai pašā dzīvoklī. Kad posos pie viņa otrreiz, man tika iedota tā pati adrese. Kā redzams, Meistars bija vislabākajā veidā atrisinājis visas dzīvokļa problēmas.

Kādēļ es — izturoties pret Meistaru ar cieņu, pat ar godbijību — dažkārt neviļus domāju par viņu ar ironiju?

Tieši atbildēt nevaru. Viņš mums darīja labu, bet mēs negribējām un nepratām redzēt viņu kā cilvēku, mēs gribējām viņu uzsēdināt ja ne uz pjedestāla, tad uz paaugstinājuma, bet viņš nesēdās. Uz pjedestāla sēdēt viņam būtu pavisam neērti, jo arī tur viņš būtu palicis cilvēks, bet cilvēciskās īpašības, kā zināms, nav ideālas.

Un tā nu tajā reizē pār viņu lidinājās raižu gars, pie kam ārēji tas gandrīz neizpaudās. Gandrīz... Ja ieskatījās, ja viņu pazina, varēja apjaust, ka kustības ir pārāk aprautas, viņš bija itin kā piemirsis, ka mēs esam šeit, pārtrauca sarunu pusvārdā, visu laiku kaut ko meklēja rakstāmgaldā, skapī un neatrada. Likās dīvaini: institūtā viņš aizvien bija tāds mierīgs, koncentrējies, mēs ņirbējām viņam garām, bet viņš bez dusmām, ne no augšas nolūkojās uz mums; tagad varēja jaust slēptu apjukumu, tieši slēptu, viņš bija mazrunīgs kā vienmēr, bet pēkšņi pārjautāja mūs gluži kā vājdzirdīgs, un, kad mēs sākām pateikties, Meistars saniknots noteica: «A... jūs arvien vēl par to...»

It kā mēs katru dienu tiktu izslēgti un katru dienu kāds mums palīdzētu atjaunoties.

Vēl mani ērcināja noņemšanās ar suni — šajā dzīvoklī visu laiku uzmanības centrā atradās liels, uzbāzīgs dogs, sieva viņu sauca un kādam neredzamam skaļi skaidroja, ar ko barot suni, — dogu sauca par Ingulu, — un minēja ēdienu nosaukumus no restorāna ēdienkartes, protams, ne jau pasūtītos, bet katrā ziņā labus standartēdienus.

Mēs bijām izsalkuši un neieredzējām dogu ar viņa bargo, vareno eksterjeru un kucēna tikumu — šo papīra tīģeri, kas aprija kalorijām bagātu cilvēka barību — pienu, gaļu, biezputru — brīdī, kad mēs bijām izsalkuši. It sevišķi šo suni necieta Borja, suns glaudās viņam klāt, bet viņš klusi, lai nedzirdētu saimnieks, rūca uz dogu.

Es brīnījos, jo zināju, ka viņam patīk visi ielas suņi, nebaidīdamies dabūt ēdi, viņš noteikti paglaudīs klaiņojošu suni; šie bezpajumtes suņi tā arī vilkās viņam līdzi līdz pat kopmītnei, un viņš tos pabaroja, ar ko varēja. Bet patlaban šo te skaistuli Ingulu, likās, varētu nošaut, mājupejot Borja nolamāja to visrupjākajiem vārdiem un teica, ka suņiem neesot jādzīvo dzīvokļos kā cilvēkiem un cilvēkiem neesot jādzīvo kaut kādos būceņos kā suņiem un ka suņi esot tālab, lai sargātu cilvēkus, bet cilvēki...

Vienīgais cerības stars visā šajā nesakarīgajā un neskaidrajā tikšanās reizē ar Meistaru atspīdēja brīdī, kad viņš piepeši apstājās, piesēdās un, nomezdams no sevis mums nezināmo smagumu un vēl smagākās rūpes, kas viņam, kā redzams, vēl bija priekšā, nopūties sacīja:

— Pietiek domāt par svešu cilvēku netaisnību. Tas notikums ir ļoti nepatīkams, bet jūs vēl to atcerēsities ar pateicību. Jā, jā, jūs sapratīsit mani, pašlaik par to nedomājiet. Bet mana loma... īstenībā tā ir dabiska, vienīgi tas, ka mākslīgos apstākļos grūti tēlot dabisku lomu... Tas ir grūti, bet ne pārāk... Katrā ziņā — ne jau nāvīgi.

Man likās, viņš vēl gribēja kaut ko piebilst, kaut ko mums paskaidrot, bet klusuma brīdis bija pagājis, atelpa beigusies, un viņa dzīvoklī no jauna sākās jandāliņš: sienas drebinādams, ieskrēja paēdinātais suns, zvanīja tālrunis, sieva, ar kuru kaut kas notika, blakusistabā ar kādu sarunājās, vārdus nevarēja saprast, bet bija dzirdama patīkama, mazliet apslāpēta krūšu balss.

Mūsu skolotājs izgāja un ilgi nerādījās, likās, viņš ir piemirsis, ka mēs te esam.

Tas mums nebija nekas jauns. Viņš arī institūtā tā mēdza nozust.

Kad mēs atsveicinājāmies un gājām projām, viņš atkal kļuva tāds pats kā parasti — mierīgs, mazdrusciņ sadrūvējies, atjaunojās neaizsniedzamības sajūta, viņš deva dažus norādījumus par etīdēm un praksi, vairāk neko neatceros.

Atmiņā palicis vienīgi tas, ka aizgājām no turienes mazliet vīlušies, bijām gaidījuši ko citu; ne jau tik bieži izdodas redzēt skolotāju mājās, tā sakot, čībās un rītasvārkos, ne jau tik bieži rodas iespēja mierīgi un, kā saka, no sirds parunāt ar viņu majas apstākļos.

Un tāpēc mēs lādējām suni, itin kā viņš būtu mums traucējis. Jā, tieši suns bija vainīgs, ka tikšanās neizdevās. Cik viegli bija viņu lamāt, brāžoties lejā pa garajām kāpnēm garām apšūtām durvīm ar plāksnītēm, uz kurām varēja lasīt visā zemē pazīstamu cilvēku uzvārdus.

Sis nebija vienkāršs nams, te dzīvoja ievērojami cilvēki, šeit dežuranti izprašņāja, pie kā tu ej un no kurienes aizej. Bet mūs it sevišķi sīki.

Mēs drāzāmies pa kāpnēm, pa stāviem, domādami par sevi, par tiem namiem, kuros vēl dzīvosim.

Tiešām priekšā vēl bija daudz māju.

Bet šobrīd iela, kafejnīca, divi kausi alus, cīsiņi, es un Borja. Mēs esam atšķirīgi, tomēr arī viens vesels, neviens vēl nebija mūs sadalījis.

Un vēl kaut kas no tās dienas — savādi, ka neatminējos, kādas gleznas karājās Meistaram pie sienas. Prātā palicis, ka bija dažas gleznas, mazāk, nekā biju domājis, tomēr bija.

Un nekāda Lipo Dalmācio. Meistaram taču nav muzejs, bet parasts dzīvoklis.

Savas gleznas Meistars pie sienām nekarināja.

Bija pagājuši piecpadsmit gadi, un man vajadzēja satikt Meistaru, lai parunātu ar viņu par draugu.

Tāds bija iegansts. Bet iemesls — cits. Gribējās runāt par viņu, par Borju, taču mazliet arī par sevi pašu. Vada otrā’galā paklusa, jauneklīga balss, kuru tālrunis tikpat kā neizmaina. Vismazāk noveco balsis. «Kas viņu vēlas?» Nosaucu savu uzvārdu.

No manām retajām zvanīšanas reizēm, tāpat no draugiem es zināju, ka pēdējā laikā Meistars uzdodas par savu sekretāru — mazliet pārvērtis balsi (lai atkratītos no nevajadzīgiem un nevēlamiem ļaudīm), paziņo, ka pašreiz viņš ir aizbraucis.

Tādēļ, nosaucis savu vārdu, ar zināmu uztraukumu gaidīju, kā viņš reaģēs, vai nebūs piepeši kaut kur aizbraucis. Nē, nebija.

— Jā, jā, protams. — Un tūdaļ piebilda: — Nu, kā jums klājas?

— Tieši par to jau es arī gribēju parunāt, ja drīkst.

— Labi. Piektdien pulksten sešos. Vai tas jūs apmierina? — Ne sevišķi, bet ko tur daudz tirgoties...

— Jā, protams. Pateicos.

Un otrreiz mūžā devos pie viņa. Gribēju paņemt līdzi kaut ko no grafikas, izmantot reto iespēju parādīt, bet neņēmu. Citādi iznāk, ka es viņu izmantoju, lai novērtētu savus darbus.

Nu nē. Šodien bez mapēm un lapām.

Bet kālab tad? Kādā jautājumā? Borjas problēmas, viņa izstāde? Internātskola?... Jā. Bet kas vēl?... Bija taču vēl k£ūt kas.

Tieši šis «kaut kas» droši vien mani mudināja zvanīt. Bet kā par to lai runā ar cilvēku, kuram nav neviena brīva brīža, ar profesionāli, kurš, kā man zināms, vēlas konkrētību un noteiktu skaidrību jebkura jautājuma nostādnē?

Bet šis jautājums... Tas ir diezgan miglains. Man pašam līdz galam nesaprotams. Būtībā tāds, uz ko nevar atbildēt.

Tas skan apmēram tā: kā turpmāk?.,.

Un varbūt pašam izteikties ir svarīgāk nekā tas, ka tevi uzklausa.

Bet kā tu pats izsacīsies? Kā izskaidrosi, ka tu buksē, mīņājies uz vietas un gaidi to pašu dievišķo dzirksti? Un kas tas ir — «dievišķā dzirksts»? To taču var gaidīt līdz savai aiziešanai, kamēr tu pats izgaisīsi uz mūžu.

Jā, ja nu tā, tad runāsim sporta valodā... Apmēram tā. Augstlēkšanas latiņa atrodas pienācīgā augstumā, bet es to veicu, un to var izdarīt tikai nedaudzi, tiesnešu un speciālistu aprindās jau zina, ko tu spēj, ka tu esi pietiekoši izturīgs un vari viegli uzveikt šo augstumu, bet varbūt arī daudz lielāku.

Un tu savā trīssoļlēkšanā vai vēl kādā citā disciplīnā iekļūsti labāko desmitniekā, divdesmitniekā, tevi vadā uz sacensībām, sūta uz citām pilsētām, reizēm pat uztic aizstāvēt godu ārzemēs.

Tu neuzstādi rekordus, bet tā nav liela nelaime — reti kurš uzstāda rekordus, un arī tie jau ilgi nenoturas. Svarīgi, lai tu turētos savā līmenī.

Kas vēl tev vajadzīgs? Tomēr prāts nesas uz rekordu, uz neiedomājamu rezultātu, uz braucienu nezināmajā, uz virsotni, kur vēl neviens cilvēks nav spēris savu kāju. Tad trenējies dienām un naktīm, ievēro režīmu, veltī savu dzīvi jaunam rekordam un tā tālāk, un tā joprojām.

Bet tur jau ir tas āķis, ka prāts uz rekordiem nenesas, lai arī nemaz nebūtu slikti tos sasniegt — kaut vai republikas sacīkstēs.

Nelaime tā, ka tev apnikusi pati augstlēkšana. Sī «šķērītes» stilā izdomātā kāju kustība, atsperšanās un lidojums. Lidojums ir neilgs, patiesību sakot, tas nav lidojums, bet mirklis, kurā tu pārlido pāri latiņai, kritiens smilšu bedrē.

Ko tad gribētos? Varbūt pats nezini?

Klē, apmēram zini... Ilgi skriet, izjust aizejošo, dilstošo telpu, kura ir bezgalīga un kuru tu uzveic, bet tev jāstāv ierobežotā laukumā, stūrī, kur atrodas augst-lēkšanas sektors.

Gribas nodarboties ar ko citu.

Ksilogrāfija, linogravīra, gravējums nitrolinolejā, celuloīdā, oforts (franču valodā — eau-forte — slāpekļskābe) un visparastākais grafiskais zīmējums, vislabāk ar niedres stiebriņa spalvu. Cik daudz laika izšķiests tam visam. Cik daudz metāla un koka sabojāts, cik daudz sauso adatu notrulināts.

Kāpēc tik bezcerīgi? Izdevās taču. Slavēja, un dažreiz arī pašam patika, un bija pat godalgas, prēmijas un «gada labākā grāmata». Jā, bet ne jau tur tā vaina, negribas nekādas grāmatas... Gribu citu, to, pēc kā tiecos jau ar pirmajiem gadiem, kad vispār sāku ar to nodarboties; un tas būs plaši atvērts, ne melnbalts, ne krāsains, bet tāds kā šī aizejošā diena aiz loga, ar tās kustību, cilvēkiem. Kāds tas ir? Visvieglāk to gleznot ceriņu krāsā, kā tas darīts tūkstoškārt, bet tam ir cits tonis, cita krāsa. Kādi krāsu sajaukumi vajadzīgi, lai to atjaunotu, lai tas tik ļoti nelīdzinātos šai reālajai krāsai aiz loga, tik ļoti nelīdzinātos, ka visi atzītu: jā, tieši tā arī ir, tikai mēs to ieraudzījām tādu pirmo reizi...

Bet tas ir par maz. Nepietiek ar dienas gaismu. Ir daudz svarīgākas lietas vai arī tikpat svarīgas: tas, ko tu esi pārdzīvojis, zaudējis, iepazinis, tie ļaudis, kuri vēl nesen skatījās uz tevi un kuru vairs nav, laiks, kas pārveidoja šos cilvēkus — nelaimīgos darīja laimīgus, bet — biežāk — laimīgos nelaimīgus, vecie kļuva par jauniem, biežāk — jaunie par veciem, tas laiks, kurā tu tik daudzas reizes bļāvi, kliedzi, gārdzi; «Jel apstājies... jā, jā, tu, acumirkli vai kā tur tevi, {iesi tu, no pulksten astoņpadsmitiem piecpadsmit līdz

astonpadsmitiem trīsdesmit, apstājies, — tu esi skaists.» Nē, ne velna, tas aizjoņoja, kā pienākas, aiztrauca, pamādams tev ar roku, bet reizēm tevi pat nepamanīdams, pasūtīdams tevi pie velna vecmātes, brāzās tālāk, piepildīdams tevi ar vilšanos, — visas tavas cerības, ilūzijas, ilgā gatavošanās dzīvei — tas viss nav itin nekas. Tikai tāds tukšs šāviens, kas norīb saltumā bez dūmiem ...

— Jums apnikusi grāmatu grafika? — Meistars vaicāja, lūkodamies uz mani ar negaidītu uzmanību.

Parasti viņš skatījās, acis piemiedzis, garām.

Un tūlīt arī atbildēja pats sev:

— Jā, to var atēsties, turklāt jūs pats neizvēlaties* jums dod. Bet dariet tā, lai jūs varētu piedāvāt notei kumus, nevis viņi.

«Ak, vai tad tur tā vaina?» es domāju. «Nepavisam nav apnicis, es strādāju ne jau tālab, ka vajag, bet tāpēc, ka esmu pieradis, ka man patīk un es protu.»

Bet gribas taču izrauties no šīs mazās lapas apjoma, l no pakļautības svešai iecerei... Protams, tas ir kaut kas ^ līdzīgs kontroldarbam, tu apmēram zini atbildi, aptuveni zini. Atšķirtās priekšlapas, namu kubi, ēnojums, 'līnijas, ražošanas ierobežojumi un citi — vēl svarīgāki tabu; tā neies cauri, bet tu šūpojies uz robežas; un patiešām — tā neder, un termiņš — viena nedēļa, bet tev gribas strādāt gadu un — pie kaut kā cita.

Un kas tad tevi traucē? Daudzi tavi biedri taču tā strādā, vieni — tirgum, citi — sev, un tie, kas strādā* sev, beigu beigās arī pārdod savus darbus.

Tā strādā desmitiem cilvēku. Tos var pareizināt ar divi. Jo katrā no viņiem ir divi cilvēki — divi mākslinieki, kas zīmē atšķirīgi.

Atšķirīgi?... Bet vai tad vienmēr tas ir iespējams? Tā var neilgu laiku, sākumā, lai nostiprinātos, izturētu, un arī tad vēl nav zināms, vai noturēsies.

Noturēties var citādi — izsakot to, kas tev pašam nepieciešams, ar vienu vienīgu iespējamo paņēmienu...

Tieši tā. Tu zemapziņā visu mūžu tiecies uz kaut ko, minot, ka tieši tas ir tev vajadzīgais, tiecies, tomēr nekādi nevari iesākt. Un, kad iesāc, izrādās, ka vairs neproti, nevari un arī laiks pagājis.

Cenzdamies to visu savākt lietišķā formulējumā, formulā, tu atbildi Meistaram, bet iznāk neskaidri:

— Es jau pats izvēlos to, ko gribu, izvēle nav liela... Tomēr es nedaru to, kas man nepatīk.

— Jā, jā, protams, un nedrīkst, — domādams jau par kaut ko savu, saka Meistars.

— Bet man šķiet — glezniecība...

— Jums liekas, — Meistars īdzīgi norūc, — kur tad tā ir?... Es neatceros. Pazīstu jūs tikai pēc grāmatu ilustrācijām, gravīrām... Un, liekas, jums bija viens jaunības dienu portrets. Varbūt jums ir arī vēl kas cits?

Un kā lai atkal viņam paskaidro? Kaut kas, protams, ir — iesākts, nepabeigts, pamests. Varētu celt gaismā, pabeigt un izstādīt, nudien būtu pavisam... Bet kādēļ tas vajadzīgs, ja redzi jau kaut ko citu? «Citu, citu,, bet kas tas ir par «citu» — un kur tas galu galā ir? Ja tā nav, vismaz paskaidro, ko tu sauc par «citu»: vai cits attēlošanas paņēmiens, cik tādu paņēmienu jau ir bijis un cik vēl būs... Nē taču, ar paņēmienu tam nav nekāda sakara.»

Jau rādās citādi — ne tik burtiski, tas nav saistīts ar tiešo uzdevumu, ar galamērķi, pat ar ieceri, jā, jā, ar ieceri, tā bieži vien pazudina — šī iecere. Tā taču trek realizēta katrā figūrā, gluži tāpat ir kontroldarbā. Iecere tiek īstenota stingri un noteikti; bet, kad tā ir pabeigta un realizēta, darba procesā ir zudis kaut kas, kura dēj viss ir sācies: iecerē tu esi atrāvies no tūkstoš asociācijām, salīdzinājumiem, no atmiņas, no tās galvenās atmiņas, kas ieceri pārvērš par kaut ko ārēji no tās vairāk attālinātu, tomēr īstenībā tā ir tieši ar to saistīta, — jaunā realitātē, tajā pašā apturētajā mirklī, kas ir notverts, attēlots un jau uz visiem laikiem palicis ar tūkstoš iezīmēm un sīkumiem, kuri nemierīgi ņirbēja ap tavu galvu un kurus tu nevarēji savākt fokusā, tie lipa pie gaismas, kā dienvidos karstās naktīs līp pie gaismas un sitas pret lampu apžilbušie, bezpalīdzīgie knišļi.

— Liekas, es jau zinu, kā ... Tāpēc nevaru pa vecam. Tāpēc viss, ko es daru, man šķiet kā vienas nodeldētas tēmas turpinājums... Esmu no tās jau noguris, bet...

— Nevarat izšķirties?

— Nezinu. Laikam. Es pārāk cieši dzīvoju realitātē. Esmu uzdevumu izpildītājs. Kad esmu to pabeidzis, redzu, ka tikai puse no tā ir mana.

— Puse — tas nav nemaz tik maz... Jā, tas nav tik maz. Nebēdājaties.

— Bet otra puse?

— Otra puse ir visiem pārējiem. Viņš brīdi klusēja, tad pēkšņi sacīja:

Pirmo reizi palūkojos apkārt. Kaut gan istaba bija tukša, tā likās mazāka nekātoreiz. Palicis atmiņā, ka es visu laiku mēģināju atcerēties, kādas viņam ir gleznas, bet neko nevarēju atminēties.

Nekādu gleznu nebija. Dažas lapiņas, divas gravīras, tiesa, tās bija Dobužinska, un šaurā ietvarā Hadži Mu-rata piemiegtās acis. Tas ir Lanserē. Bet tālāk tukšas sienas ar dīvainiem tumšiem kvadrātiem, it kā tur būtu stāvējuši skapji un tie pārbīdīti uz citu vietu, bija tāds iespaids, ka neviens neapdzīvo šo kluso, tukšo dzīvokli.

— Remonts, remonts, — viņš gurdeni paskaidroja.

Izskatījās, ka Meistars nav vesels.

—• Velti jūs nerādāt savas gleznas... Spriežot pēc visa, kaut kas ir. Nepabeigtu nevajag radīt. Jums agrāk mazliet pietrūka brīvības, viegluma, tā sakot, atrautības no zemes. Jā, jā, vajag atrauties, nedrīkst stāvēt ar pudu smagām kājām. Bet es atceros dažus jūsu darbus. To pašu ..,

Viņš apklusa. Bet es nezināju, kas viņam prātā. Ne-butu patīkami, ja viņš jauktu manu gleznu ar kāda cita darbu. Arī tā mēdz gadīties. Viņam tādu kā es ir daudz.

—• Jā, jā... Kapsēta, kaut kur Sibīrijā. Vai ne?

— Jā, tāda bija.

— To vēl nepieņēma izstādei. Atceros, atceros. Un tīri labs sievietes portrets — mazliet peredvižņiku manierē, nedaudz novecojis. Vai zināt, kādēļ jums nelaimējās? Jūs neiekļuvāt virpulī.

— Kā to saprast?

— Jums vajadzēja panākt savu un piedalīties izstādē ar to darbu. Pēc tam jūs sagrautu... Toties pamatīgi atcerētos.

— Es centos to izstādīt, es neatlaidos... Pēc dažiem gadiem es to izstādīju.

— Bet vajadzēja toreiz. Cīnīties līdz pēdējai asins lāsei un izstādīt. Bet pēc dažiem gadiem — tas neskaitās. Viss noveco...

— Viss?

— Nenoveco diženais, bet mēs reti kad zinām, kns tas tāds ir. Mēs to saprotam, kad skatāmies atpakaļ, tālu atpakaļ... bet ne šodien.

— Bet mēdz taču būt arī ne tik tālu atpakaļ...

— Labi, jūs sapratāt manu domu, un pietiks par to. Runāsim par ko citu, par jums...

— Kādēļ par mani? Par sevi es zinu. Un viss, ko esmu darījis, precīzāk — gandrīz viss, ko esmu darījis un daru pašlaik, nerada interesi. Varbūt interesi radīs tas, ko es vēl uzgleznošu, bet...

— Nevajag sevi noniecināt. Esmu reti jūs slavējis. Apzināti. Man aizvien ir gribējies, lai jūs būtu pārgalvīgāks, bet dažreiz arī bērnišķīgāks. Saprotat, par ko es runāju?

— Liekas, saprotu.

— Bērna izbrīns, it kā visu skatīt pirmo reizi... Amatniekam tieši tā trūkst. Viņš to ir pazaudējis, bet varbūt — viņam tas nekad nav bijis... Bet jūs taču neesat amatnieks. Jūs strādājat nopietni, godīgi, bet kaut kā pietrūkst. Varbūt vaina nemaz nav jūsu dotībās.

— Kur tad?

— Jums ir savs vārds. Ļoti labs vārds. Es taču zinu... Jūs jau sen vairs neesat māceklis. Bet savā laikā jūs neiekļuvāt vēsturē, skandālā. Kaut cik vairāk trokšņa, panākumu. Meli, ka tas vis nav vajadzīgs. Ir vajadzīgs. Panākumi — tas ir pagrieziens liktenī, pārrāvums.

— Es negribu taisīt trikus. Jūs taču zināt, kā tas dažkārt tiek darīts. Kā rodas šie panākumi...

— Jūs runājat kā puritānis. Reizumis vajag arī trikus taisīt. Tikai talantīgi, nevis atkārtojot simtreiz atgremoto.

Es apklusu... Šodien viņš mani izbrīnīja ar tīšu ne-pedagoģiskumu, gandrīz izaicinājumu. Varbūt viņš mani ķircināja? Vispār viņš šodien bija neparasti atklāts. Mūždien vārdos tik skops, gandrīz līdz īgnumam atturīgs, — bet šodien viņam it kā ir nepieciešams izrunāties. Taču vienlaicīgi viņš ir noslēgts kā arvien, lai gan labvēlīgi noskaņots un sabiedrisks. Interesanti —■ viņš redz, kas notiek ar mani, bet es tikai neskaidri apjaušu, kas ir ar viņu, — un vai mans spriedums if pareizs? Redzams, viņu moka tā pati kaite, kas mani', tikai viņa vecumā tas ir briesmīgāk. Vientulība. Bet kā tad tā? Viņš mūžīgi bijis cilvēku uzmanības lokā, vl« šiem vajadzīgs, — vai tad arī tādiem uzbrūk vientulība?

— Es jums stāstīju par panākumiem, ziniet, man vairākkārt ir sadevuši pa seksti, it sevišķi jaunībā. Bet šī apstrādāšana nekad nebija veltīga, tā gan apmētāja ar dubļiem, gan pacēla... Nemaz nevēlu jums sarežģījumus, bet kaut kādu troksni, strīdus, velns viņu zina. Tagad tas ir grūti, viss ir solīdāk, mierīgāk. Droši vien tā ir labāk. Jūs nonāksit pie panākumiem pamazām, daudz strādādams.

— Ne jau par sevi es gribēju runāt...

—• Jā, jā, par jūsu draugu, es zinu. Nesen es domāju par viņu. Viņš allažiņ izskatās ļoti nelaimīgs,

— Jā, viņš ir ļoti nelaimīgs. Arī pašreiz.,,

— Nezinu, kā pašlaik. Bet, par spīti visām likstām, viņam ir ļoti stingrs un ciets stumbrs. Nekas «no ārienes» neizmainīs viņa likteni, jūs saprotat, par ko es runāju?

- Jā, bet..«

— Pastāstiet man sīkāk par viņa darbiem. Tikai saprotiet jēgu... Tas ir svarīgi jums. Ir augi, kam nepieciešama mākslīga apūdeņošana, un ir tādi, kuriem pietiek sava mitruma ilgam laikam, visam mūžam, tie nesīs augļus pat sausumā, visbriesmīgākajos apstākļos. Saprotat?

— Saprotu, bet tas nepavisam nav tā.,. Tieši par to es gribēju runāt. Man liekas, viņš vispār ir atmetis gleznošanu.

— Kā?

—• Nu tā, pasniedz stundas un strādā ar pārtraukumiem.,

— Kur viņš pasniedz?

— Internātskolā, māca bērniem zīmēšanas elementāros pamatus. Mazliet kompozīciju, krāsas, kā zīmēt kluso dabu un cilvēku. Tā lūk.

Man likās, ka esmu padarījis Meistaru domīgu. Šķiet, viņš bija dzirdējis par internātskolu, bet nebija domājis, ka tas ir tik nopietni. Man pat šķita, ka viņš kaut ko murmina pie sevis. Likās, viņš vairākreiz atkārtoja vārdu «ar pārtraukumiem». Itin kā lemdams kaut ko par sevi, viņš pacēla savas nogurušās, aukstās acis un

jau ar atslābumu, kā mazinādams to saspringumu, kas viņā visu laiku radās un mutuļoja, sacīja:

— Tātad viņam tas kaut kam ir vajadzīgs.

— Protams, — mazliet ironiski sacīju, — kaut kam jau vajag un vispirms — naudas dēļ. Viņš dzīvo trūcīgi, tik tikko spēj savilkt kopā galus.

Un Meistars atkal apklusa, likās, ka viņš nav pieņēmis manus vārdus, manas ziņas par draugu. Viņš šaubījās, tas bija tikko manāmi, taču es to jutu pēc pusnolaisto acu izteiksmes, saspringušā kakla, — tāda kā pretošanās maniem vārdiem, it kā es būtu viņam melojis.

— Jūs viņu nesaprotat. Tas viņam nav vajadzīgs naudas dēļ. Lai gan nauda nekad nav par ļaunu. Un kas tā par naudu, varbūt kādus simt rubļus viņam maksā par tām stundām? Tas ir nepieciešams kaut kam citam.

<— Kam?

— Darbam, gleznošanai... Esmu pārliecināts, ka tas kaut kā saistīts ar viņa darbu. Kad jūs pēdējoreiz pārlasījāt Vakenroderu?

Es gandrīz automātiski būtu atbildējis, ka «sen», taču novaldījos un sacīju:

•— Vispār neesmu to lasījis,

— Zēl. Tas jums būtu noderējis. It sevišķi «Vientuļ-nieka-mākslas cienītāja sirds izkratīšana»... Saprotiet, tajos tālajos laikos māksla vēl nepiederēja masām. Viņš raksta par Florences gleznotāju Marioti Albertinelli un nosauc viņu par nemierīgu un juteklīgu cilvēku. Sim Marioti apnika pārlieku grūtās glezniecības studijas — tajos laikos, ņemiet vērā, tās bija vēl grūtākas nekā tagad —, tāpat amata brāļu naids un vajāšana. Lai arī vientuļnieki — tomēr pratuši vajāt cits citu. Un tā nu šis savādnieks Marioti pameta glezniecību un kļuva par traktiernieku. Savācis draugus, viņš lielījās: redziet, cik daudzreiz labāks ir šis amats. Es vairs nenomokos ar uzzīmēto cilvēku muskuļiem, bet baroju un stiprinu muskuļus dzīvajiem, un, kamēr manās mucās ir labs vīns, man nedraud ienaids un apmelojumi.

— Un kas bija tālāk?

— Aiz skumjām pēc glezniecības viņš galīgi nodzērās. Un, pēkšņi palaidis vējā visu ar pūlēm sapelnīto, viņš viegli pārdeva traktieri un ar jaunpievērstā dedzību

ķērās pie otas. Viņš bija pieredzējis grēkus, netīrumus, visādu draņķību un varbūt tā dēļ tik labprāt gleznoja dievišķīgus un svētus sižetus. Būtu jūs apskatījuši viņa darbus — tur ir tik pazemīga vienkāršība, tāds cildens gars... Es pat neesmu pārliecināts, ka viņš patiešām bija ticīgais, viņš bija pārāk juteklisks un jautrs cilvēks, un, ja viņam bija dievs, tad vienīgi glezniecība.

— Iet par traktiernieku? ...

— Nezinu, kur. Traktiernieku mūslaikos nav, tāpat kā diemžēl nav traktieru. Varbūt strādāt par skolotāju kā jūsu draugs, bet kaut ko vajag mainīt: piemēram, atmest grafiku, sākt gleznu un strādāt pie tās septiņus gadus.

— Kāpēc septiņus?

— Nu, tāpat vien, maģisks skaitlis, bet varbūt astoņus, deviņus. Jūs saprotat, es neaicinu noslēgties mūka vientuļnieka mītnē. Man ir cita doma. Jums vajag atbrīvoties no straumes, no saistībām, no pierasto apstākļu važām. Aizmirst visu, ko esat darījis, it kā jūs atkal būtu bērns ar nepieredzējušu, neaizmiglotu skatienu... Jūs arī nepārzinājāt amatu. Bet, ja neaiziesiet, jums vajadzēs sacensties, lūk, ar tādu mākslu.

Viņš man piebīdīja žurnālu. Uz košā, krāsainā vāka bija triptiha fragments. Tas saucās «Neskartā zeme». Pie motocikla stāvēja vīrietis un sieviete. Viņš varens, viņa — dūšīga. Viņam mugurā jaka, kājās stulpiņi, tieši stulpiņi — kā tādam sportistam, viņa — koķetā lietusmētelī un gumijas zābakos. Mazliet tālāk mākslinieks bija attēlojis traktoru. Viņa rokās turēja bērnu. Bērniņš savukārt arī pacēlis roku un saņēmis pirkstos sārtu lauku ziediņu.

— Tā taču ir parodija.

It kā nebūtu pievērsis maniem vārdiem uzmanību, viņš teica:

— Un šis puisis arī ir mans skolnieks, mācījās dažus gadus pirms jums. Bija krietns puisis... Kaut ko meklēja, vēlāk atjēdzās, un tas palīdzēja atrast paņēmienu. Ja viņš būtu vienīgais... Es nesen par to runāju ar institūta vadību — aizsūta abiturientu grupu divu nedēju komandējumā uz BAM-u. Ko var izdarīt šajās divās nedē|ās? Nu, lai brauc, lai vēro, lai pēc tam var atgriezties uz ilgu laiku. Tam jābūt nevis komandējumam, bet liktenim. Bet nē, viņiem prasa pārskatu, veselus ciklus — un viņi uz ātru roku uzmālē.

■

— Un redziet — panākumi, vāks žurnālā.

— Tie paši panākumi... Nē, ir gluži citi. Varbūt domājat — nu un kas, vai es esmu sliktāks? Es būtu uzmālējis vēl veiklāk. Tā taču jūs domājat?

— Nē, tā es nedomāju. Pat ja gribētu, es nemaz tā neprotu.

. — Bet es, redz, piecdesmito gadu sākumā apmēram par tādu darbu saņēmu prēmiju. Protams, tāds jau nu tas nebija. Daudzreiz labāks, tomēr... Man dažreiz liekas tā savādi, ka es to uzgleznoju. Man reižu reizēm pašam šķita: nav nemaz tik slikti. Un nākošo darbu no manis gaidīja tādu pašu, tādā pašā stilā. Bet man neiznāca tāds stils. Es uzgleznoju pavisam ne to, ko no manis gaidīja... Pats nemanīju, kā izdarīju. Gluži ne to, gluži ne to... Tad nu gan man sakūra pamatīgu pirti. Vairākus mēnešus dārdināja — līdz piecdesmit trešajam gadam. Pats domāju, kāpēc gan no jauna nevarēju to atkārtot, viss būtu bijis. Un ne jau tādēļ, ka biju tāds drosmīgs, nē. Man traucēja gaumes barjera. Saprotat?

— Jā, bet cilvēkiem nav gaumes barjeras, viņi pieņem šo trijotni ar traktoru kā īstenu. Ja ir žurnālā, tad tā arī vajag, ja parādīs viņiem citādu, viņi nepieņems. Sacīs: «blēņas, ķēpājums».

— Nu tad taranējiet, paceliet gaumes barjeru — ko jūs kautrējaties? Jūs taču saprotat, ka slikta gaume šodien ir tikpat kā sociāls ļaunums. Es jums tūlīt kaut ko paradīšu.

Viņš piecēlās un sakumpis izgāja no istabas kā nevesels cilvēks, kas nesen pārcietis slimību. Tikai tagad es pamanīju, kā bija izkaltis un it kā sakrities viņa augums, mazāka kļuvusi galva, kas kādreiz šķita tada varena, varbūt pat par daudz masīva nelielajam, bet plecīgajam, spēcīgajam ķermenim. Pašreiz arī ķermenis bija notievējis un gaitā, kustībās arvien biežāk varēja manīt tādu dīvainu vieglumu, tas atgādināja bīstamu lidināšanos, kad cilvēks teju, teju zaudēs svaru un aizlidos pavisam, uz mūžu... Bet ko es te tik drūmu sadomāju? Nē, viņš vēl ir stiprs, vēl ir formā, un arī gadu viņam nav daudz. Vienmēr bija šķitis, ka viņš veselu laikmetu vecāks par mums, bet paies vēl desmit, piecpadsmit gadu, un mūsu vecums izlīdzināsies, it kā mēs būtu viņu panākuši.

Pagāja krietns brīdis, viņš tur kaut ko meklēja, ņēmās, tad atnesa paku atklātņu. Katrai no tām stūrī bija sīki markas lieluma zīmējumi. Puškina sērija. Tā patiešām iedvesa šausmas. Sīciņš Puškins, sīciņa Gonča-rova, sīciņš uzraksts: «Mans liktenis izlemts, es precos». Bet uz citas lapas tāds liliputs — iedvesmas pārņemts, teatrālā pozā, sprogas uz pieres un uzraksts: «Un Mūza sāka parādīties man»... Un visas pārējās tādā pašā garā.

Mēs abi saskatījāmies un neko neteicām. Vienīgie vārdi, kas varēja ienākt prātā, bija diezgan sālīti, un, man liekas, mēs abi klusībā tos pateicām.

Viņš nometa paku zemē, lapas izkaisījās, aizlidoja zem krēsla, es pieliecos, lai paceltu, bet Meistars atmeta ar roku: nevajag, — un, it kā aizmirsis šīs atklātnes, atradis kādas senas mūsu sarunas pavedienu, skatīdamies pa logu, ar negaidītu, gandrīz bērnišķi sapņainu sejas izteiksmi pēkšņi sacīja:

— Grafika pati par sevi ir lieliska, bet jāatzīstas — arī man tā ir pamatīgi apnikusi. Droši vien es ar to nodarbojos pārāk ilgi un tāpēc arī gribas ko citu.

— Jums taču bija apbrīnojami darbi, — es viņu pārtraucu. — Mēs no tiem, var teikt, mācījāmies.

It kā palaidis gar ausīm manu repliku, ar to pašu nenoteikto, sapņaino sejas izteiksmi viņš turpināja:

— Vecumdienās atkal gribas paķēpāt audeklu, pa šiem gadiem kaut kas ir sakrājies, tomēr kaut kā neizdodas, netop. Kā jūs sacījāt — «ar pārtraukumiem»? Iedomājieties, arī es tā — ar pārtraukumiem... Institūts, mākslinieku savienība, darbi, saistības. Un aizvien grasos to mest pie malas... saprotams taču, atlicis ļoti maz, un tomēr turos, turos. Cilvēks ir vāja būtne.

Mēs iegājām virtuvē: gaiteņi un viss dzīvoklis likās mazliet netīrs, nekopts, izskatījās, ka viņš te dzīvo viens pats vai arī dzīvokļa iemītnieki kaut kur aizbraukuši. Nezinu. Lāgu lāgiem zvanīja tālrunis, bet viņš necēla klausuli. Zvana signāli bija gan gari un neatlaidīgi, taisni draudoši neatlaidīgi, gan īsi, tie ātri ap-klusa^ izgaisa, itin kā tur, vada otrā galā, būtu viegli noticējuši, ka saimnieka nav mājās.

Un piepeši es satraucoši un dīvaini iedomājos šo dzī-vohfi — tukšu, bez saimnieka, un tālruņa zvani te no-džinkstēja, te apklusa, līdz beidzot iestājās pilnīgs klusums.

Aizgainījis iedomu tēlu, es dzēru tēju, karstais dzēriens apdedzināja smaganas, un nez kāpēc atmiņā atausa malks ugunīgās čačas, tās garša, tas senais, rūgtais malks tēvoča Arčila bērēs.

— Tēvocis Arčils, — es pēkšņi skaļi pateicu, — bija lielisks gleznotājs.

•— Kur? Neesmu dzirdējis.

— Gruzīnu ciemā. Sen jau. Vēl pirms tam, kad mūs izslēdza.

Viņš iesāņus paskatījās uz mani.

— Jūs katru reizi atgriežaties pie šī temata. Redziet, cik dziļi tas jūs skāris.

— Un kā vēl.

— Manas jaunības laikos bija briesmīgāki gadījumi. Kādu manu draugu — ļoti talantīgu portretistu — nozākāja un izslēdza.

— Un nekā nevarēja palīdzēt?

Viņš negribot pateica:

— Kā bērns. Toreiz viss bija citādi. Iespējams, jums tas nav gluži saprotams.

— Kāpēc?

— Jūs atnācāt, kad tas jau bija beidzies.

Viņš iegrima pārdomās. Piere, acis, vaigi bija pavisam mierīgi — kā pirms minūtes, pirms stundas, un tikai uz mirkli bija jaušams, cik mokoši strādā viņa atmiņa, pavīdēja tāds kā apmulsums vai apmulsuma ēna. Varbūt tās bija atmiņas par sen pagājušu apmulsumu. Kaut ko nenosakāmu pauda viņa gludi skūtie vaigi, blāvais acu mirdzums, viņš gan atbildēja, gan neatbildēja un varbūt bija mani piemirsis, bet es jutu, ka domās pūlos notvert, uzgleznot viņa portretu tieši šinī atsvešinātības mirklī, kad viņš ielēcis sen aizgājušajā pagātnē; tieši to notvert un uzgleznot. Lai viņu netraucētu, es klusēju, viņš paņēma zobos iemuti, izpūta to, tomēr iemutis tā arī palika bez cigaretes, bet viņš piecēlās un sāka ātri staigat pa istabu, tad demonstratīvi jautrā un skaidrā balsī teica:

— Redziet, esmu atmetis smēķēšanu. Nevaru pat saskaitīt, cik gadus smēķēju, tomēr atmetu.

Tēja jau bija izdzerta, laiks doties mājās, taču iet vēl negribējās, un arī Meistars nesteidzināja, gandrīz vai nelaida. Var jau būt, ka šodien viņš nevienu negaidīja un varēja man veltīt savu laiku, bet varbūt gluži vienkārši negribēja palikt viens.

Es negaidīti atcerējos «Es Es», manu nelaiķi skolotāju, viņa dīvainos zīmējumus, uzmācīgos murgus, koka būdu, kur dzer lēto vīnu, draudīgo vārdu «formālisms», ar ko viņš piedzēries mani biedēja. Savāda, neizprotama intuīcija izrāva viņu no pagātnes, no manas ilgās aizmiršanās, tuvināja man un pateica priekšā, ka šis cilvēks ir tieši tas, par kuru runāja Meistars. Než kādēļ man tā likās.

Es pajautāju:

— Sakiet — vai to cilvēku, nu... to mākslinieku, nesauca par Sergeju Sergejeviču?

Meistars izbrīnījies un, kā man šķita, sakaitināts atbildēja:

— Kādēļ jums tas vajadzīgs? — Un piebilda: — Nez vai jums bijusi izdevība viņu pazīt.

Negaidīti viņš iesāka runāt par kaut ko citu, par to, kā būtu, ja pēkšņi visiem rastos absolūta iespēja ar vienalga kādu paņēmienu izteikt sevi glezniecībā, skulptūrā, grafikā. Viņš runāja aizrautīgi:

— Iedomājieties šādu situāciju. Te ir ota, zīmulis, adata, izvēlies, ko gribi, un — uz audekla, koka, akmens — vālē, kā vari...

— Fantāzija?

Viņš turpināja, nemanījis manu ironiju:

— Un pats interesantākais būtu tas, ka daudzi izrādītos bezspēcīgi, vieglāk steigšus uzzīmēt uz vāka traktoristu ar sievu un dēlu nekā uzgleznot šī paša traktorista īstenu portretu. Un sevišķi bezpalīdzīgi būtu tie, kas kliedz, ka visi viņiem traucē. Patiesībā māksliniekam nekas netraucē. Tas, kas traucē, ir spēks, kas jāpārvar; visbiežāk tā nav.

Viņš apklusa, acīmredzot bija piekusis, un es atsāku runāt par Borju.

Tieši tādēļ taču biju nācis. Nesaprazdams, vai viņš klausās vai ne, es stāstīju par internātskolas izstādi, par puisēnu, viņa tēvu, sarežģīto situāciju, kādā atrodas Borja, un vēl — par gleznu.

Viņš klausījās uzmanīgi, bet domāja par ko citu. Tad pēkšņi sacīja:

— Būtu sāpīgi. Nedrīkst pieļaut, ka arī viņam neizdodas. — Un paskatījās uz mani.

Sis skatiens tumšajā istabā, pat ne skatiens, bet balti

vīdošā seja, ko es nevarēju, kā nākas, saskatīt, man neredzamā mute piepeši izteica man spriedumu: «Neizdevās.»

Un laikam viņš saprata, par ko es domāju, jo spēji un dedzīgi teica:

— Jums ar to nav nekāda sakara. Jums vēl ir laiks, es runāju par sevi.

«Kā tā — par sevi?» noraidot un piekrītot domās sev sacīju. «Ilgajā mūžā tik daudz padarīts, tik daudz sastrādāts.»

Bet es neuzdrīkstējos viņam to teikt, pašlaik tas būtu nevietā, nav ko mānīt vienam otru. Patiesība es lieliski sapratu, par ko viņš domā. Zināju, ka viņam ir cita veida patiesība, tie nebija mani virspusējie argumenti.

Viņš iznāca mani pavadīt līdz durvīm, vāja gaisma, kāpņu laukumiņš, dunošs lifts. Tomēr es, tāpat kā toreiz ar Borju, gāju lejā kājām garām tumšām, aizslēgtam durvīm ar slaveniem uzvārdiem uz plāksnītēm, tomēr tas nebija gluži tāpat kā toreiz, es nevis brāzos lejup, bet gāju lēnītēm, pat cienīgi, mazliet valdīdams soļus.

Tā kāpj no stāva kalna. No kalna, kurā tu neesi uzkāpis.

«Vēl jau nav vakars,» es domāju, lai gan jau bija vēls, un kas, pie velna, tas par kalnu. Parastas kāpnes vēl jaunā, bet jau novecojušā Maskavas namā, atgriešanās no skolotāja.

Uz ielas bija negaidīti gaiši, dzīvīgi, trokšņaini. Brītiņu stāvēju, gaidīdams taksometru, bet tie visi aizšāvās garām neapstājušies. Tā arī nesagaidījis, izgāju uz Dārzu loku un soļoju, soļoju ātri, ne par ko nedomādams un neskumdinādams dvēseli, it kā gatavotos rītdienas rūpēm.

Drīzumā es aizbraucu uz Volgu. Kasimovā noīrēju istabu pie sena — gandrīz studiju laika biedra; tagad viņš bija ievērojams cilvēks, kaut ko vadīja apgabala kultūras pārvaldē, sadalīja pasūtījumus, piedāvāja man, Borjam, bet ne es, ne Borja to neizmantojam. Lielisks viņš bija arī tādēļ, ka pārbūvēja, pārveidoja savu zemnieku rņāju, kurā bija uzaudzis, uzcēla otro stāvu un pārvērta par glītu namu jeb — kā pēc ārzemju

ceļojumiem viņš mēdza izteikties — bungalo, no kura pavērās skats uz Volgu.

Tā nu es apmetos šinī bungalo, kur vēl vientuļi dzīvoja viņa daļēji paralizētais tēvs; pirms paralīzes viņš žāvēja zivis vietējā rūpnīcā.

Tā arī dzīvojām divatā, tikai reizi nedēļā ieradās draugs, atdzina mašīnu ar baļķiem, finieri, jumta skārdu, ķieģeļiem — bungalo auga un paplašinājās, un šajā dienā nebija iespējams strādāt — vajadzēja piedalīties individuālās celtniecības vispārējā augšupejā, bet pēc tam vakarā bija «kreiso» strādnieku uzcienāšana, viņi bija atbraukuši kopā ar viņu, bija vēl kāds, kas ieradies atsevišķi, jau uz vakariņām, un kas, pēc visa spriežot, bija visvarens. To varēja nojaust gan pēc aprautās, žvingulī teiktās, tomēr svarīgās, pat it kā valstiskās runas, gan pēc tā, kā viņš klauvēja pa jaunās mājas sienu, atturīgi atzīdams to par labu, bet nekrizdams galējībās (viņa bungalo laikam bija labāks). Jau pamatīgi iesilis, viņš it kā zaudēja labās manieres un, noģērbies galīgi pliks, iepeldēja spīdošajā, dzestrajā naksnīgās upes tumsā, airējās lejup pa māmuļu Volgu un kaut ko dziedāja.

Tāda bija mana kompānija.

Un no kurienes tas viss radies? Sis biedrs no kopmītnes laikiem man prātā palicis kā kluss, laipns, mazliet nomākts puisis, kad bija iedzēris, viņš kļuva agresīvs, bet dzēra reti, toties bieži mūs cienāja ar žāvētām un saulē kaltētām zivīm, kuras atveda no mājām. Es, Borja un Saša reiz ciemojāmies pie viņa, māja mums likās mitra, šaura, daudz nabadzīgāka par tām tur, Vo-roņežā, kurās mēs dzīvojām. Viņam nepiemita nekādas sevišķās spējas, un arī par sabiedrisko darboni necentās kļūt. Pēc institūta beigšanas dažus gadus nīkuļoja, tad sāka šturmēt debesis — tikai tas notika administratīvajā laukā. Un skaties tik — pamazām iekaroja — ja ne debesis, tad vietu zem saules.

Sī bija gluži jauka vietiņa, bija iespējams paplašināt māju, pārbūvēt to par divstāvu namu-darbnīcu, līdzekļus piešķīra darbnīcai, un kopā ar to bija paredzēta vieta garāžai un tā tālāk.

Jāteic gan, ka māju viņš uzcēla nevis šādu tādu —• mazvērtīgu, bet stipru un ne bez skaistuma; šeit bija viss, kā pienākas vai arī — kā bija jābūt: gan neēvelēti baļķi, gan lieli logi, pa kuriem tik labi varēja redzēt

Volgu, un, protams, kamīns nelielām, draudzīgām dzīrēm. Salīdzinot ar šo villu, mūsu pilsētas dzīvok|i šķita kā būrīši.

Labi, ka Mihails — tagad viņu godaja par Mihejiču — nebija kļuvis tik lepns, ka aizmirstu savus vecos draugus, viņš tos aicināja pie sevis un labprāt demonstrēja saviem jaunajiem paziņām, sak, nevis kaut kādi, bet pazīstami mākslinieki ierodas pie viņa un nevis kaut kā, bet atbilstoši paredzētajam uzdevumam izmanto viņa celto darbnīcu.

Taču šāda veida brašās ierašanās notika reti, ilgas, klusas dienas es pavadīju divatā ar veco un strādāju.

Ai, cik smagi un mokoši sākumā veicās darbs, gluži kā uzdevums, kas — lai vai kas — jāizpilda, jānodod, bet uzdevums neiet, ir galīgs iekšējs mijkrēslis, bezspēcība, dusmas, kā čuguns smaga roka. Tā mehāniski pakļaujas iecerei, bet iecere ir neskaidra, miglaina, un čugunsmagā roka kustas bezpalīdzīgi un kā sastingusi; kāda tur vairs brīvība — sīkstu moku pilnas dienas.

Un tomēr nemanāmi iestrādājos, es it kā aizvācu smagu barjeru, un pavērās ceļš, pamazām iekustējos. Ar ogli un zīmuli švīkāju uzmetumus, apsvēru kompozīcijas.

Tagad drauga ierašanās izsita no darba ritma, ļoti traucēja, vakarēšanas, nakts peldēšanās bija kā klaušas.

Kāda laime, kad viņi aizbrauca!

Man tā patika šī lielā apaļkoku māja, kas asi smaržoja pēc krāsas, man bija tik mājīgi ar nerunīgo večuku, kurš nejaucās manās darīšanās un neko nejautāja. Viņš daudz gulēja, dažreiz gatavoja ēst, es viņam palīdzēju. Seja, kas zaudējusi spēju kustēties, maska ar dzīvām, spridzīgām acīm, un veiklas rokas, kas nekad nebija bez darba, gan mizoja kartupeļus, gan centās ēvelēt, kaut gan divi pirksti nelocījās; reizēm viņš aprima, es nobaidījos un piegāju klāt, redzēju — guļ atvērtām acīm, elpo.

Daždien es jutu aiz muguras: viņš skatās ar izbrīnu, ziņkārīgi. Man netīk, kad raugās no mugurpuses, kā tu strādā, bet večuks bija tik kluss un es tā biju saradis ar viņu, ka tas mani nemaz neuztrauca, viņam bija garš laiks

Valsts darbnīcās nevarēja justies tik brīvi kā te. Un pirmo reizi es sāku ilgoties pēc tādas plašas, varbūt arī vienkāršākas, mazākas ba|ķu mājas, paša mājas, es gribētu, lai tā atrastos tālu no pilsētas un no tās būtu redzama upe, lietus varētu līt tikpat bieži kā šeit, taču gaiss būtu silts, bet upe plūzdama mirdzētu kā dzīvsudrabs.

Cik |oti bija vajadzīga tāda māja. Tomēr es par to nopietni nedomāju, atliku uz vēlāku laiku — negribēju būt piesaistīts kaut kam, gribēju būt neatkarīgs... Braucieni, pārbraucieni, tikšanās, virzība uz kaut ko, ieildzis pārejas laiks. Bet kam vajadzīga kustība, šis pārejas laiks?

Un arī visa dzīve nez kāpēc vēl nesen likās kā tāda uznākšana, debija, šķita, ka pats būtiskākais, galvenais nupat, nupat tikai sāksies... Patiesībā tas jau sen bija sācies un pašlaik noris, rit maksimālā ātrumā, bet jau drīz ātrums sāks samazināties, un tad tuvosies, kļūs tik noteikti, tik skaidri redzams otrs — tas pēdējais krasts: tas būs dzeltens ar tādiem zemiem, kā pēc lielas tveices sažuvušiem augiem, kas sausi saspringuši pār dzīvsudrabā vizošo ūdeni.

Tā arī dzīvoju ar divējām sajūtām. Viena nomierinoša, mānīga — tā ir tikai uznākšana, pats sākums, ja ne sākums, tad noteikti vidus; bet otra — nesaudzīgi un ātri tu tuvojies akmeņainam krastam bez krūmāja un kokiem, bez dzīvības, tas ir pēdējais krasts. Tur tev vairs nekas neizdosies, tādēļ pacenties kaut ko paspēt šobrīd.

Tātad sāksim ar to, kam esmu zadzies klāt un no kā vienmēr esmu izvairījies, — sāksim ar cilvēku sejām, dzīvām sejām, ar tām acīm, ko vienlaikus nevar ne aizmirst, ne atcerēties. Sāksim ar vistuvāko un tāpēc — visgrūtāko.

Tomēr no šī vistuvākā iesākumā neizvēlēsimies pašu svarīgāko un tādēļ vissāpīgāko, tas būtu tikai pirmais solis uz to... Tādēļ pašlaik Noru liksim mierā. U11 arī Borju, kaut gan viņš noteikti jāuzglezno, sen zinu, ka jāuzglezno, un jau sen domāju par to, bet šobrīd sāksim ar tālāko, ar vistālāko no vistuvākajiem.

Vecais vīrs. Tas pats večuks no Ribinskas — vai viņš vēl dzīvs? Baisi meklēt tikšanos ar viņu. Droši vien, gandrīz noteikti... Taču nez kādēļ esmu izlēmis savu sēriju sākt ar viņu, it kā es to būtu izdomājis mehā-

niski, nē, nevis sēriju, bet virkni raksturu, kas ar kaut ko saistīti, redzēti gan telpā, gan laikā,

Tā ari šis vecais virs. Es viņu attēlošu kā divkāršu atšpulgu. Viņa jaunās acis ieraudzīs viņa paša — vecās acis vecumā. Tā būs otrādi apgriezta atmiņa, visa dzīve atrodas it kā starp divām sejām —* pusgadsimtu ilga distance, ar tādām skopām laika iezīmēm, vēl nezinu, kādām. Tās būs hiperbolizētas, tajās jāietilpst tieši šai dzīvei, neizsakāmām bēdām un droši vien ari lielam priekam. Tā kā šī dzīve tieši neatspoguļojās ne laikā, ne laikmetā, valsts darbībā, ne mākslā, citiem tā nošalca garām gluži nemanāma un tāpat nemanāmi a»ī izdzisa. Tā bija tikai smilšu graudiņš šajā kopkustīb.i, tomēr viss smagums, viss spriegums, visi satricinājumi, laiks, zeme — itin viss atspoguļojās tajā... Iecere. Tā jau tikai tālab pastāv, lai zustu un mainītos.

Nevis iecere, bet pirmā ierosme.

Ja šī dzīve izzudīs, pasaulē nekas nemainīsies, nekas nenodrebēs, ne smilšu graudiņš nenokritīs no jumta, — vai tiešām tā ir? Tikai viena paveca sieviete raudas, daži viņai izteiks līdzjūtību, un līdz pēdējai iespējai aizpildītā pilsētas kapsēta pieņems vēl vienu augumu, bet tālāk... Kaut kam taču viņš eksistēja. Un, ja arī viņu aizmirsīs vai varbūt pat neuzzinās par viņa nāvi, tik un tā viņš ir bijis un pārgājis manī, citos, manī atspoguļojies.

Un viņš patiesi bija un dzīvoja, un daudz ko atklāja man un citiem, un, lai arī ir aizmirsts, tomēr tas, ko viņš zināja, ko juta, jau būs pārgājis citos... Viena un tā paša cilvēka divu seju, divu veidolu atgriezeniskā saikne, atgriezeniskā saikne starp viņu un zemi.

Bet kā to realizēt? Portrets ar divkāršu ekspozīciju. Pārāk vienkārši. Vajadzīgs kaut kas cits. Tāds, kas neaprobežotos vienīgi ar portretu, noteiktu fonu un kaut kādām savādām detaļām, ar laika iezīmēm, kā mēdz izteikties kritiķi, — nē, vajadzīgs kaut kas cits, pēc atmiņas ļoti precīzs, reāls, kas vienlaicīgi glabātu arī citu atmiņu: cerību, sapņu, neizteiktu pārestību, vecuma baiļu, varbūt arī sava spēka apziņas, savas mūžības atmiņu.

Es jūtu, kā to vajadzētu darīt, taču vēl līdz galam nezinu, kā realizēt, baidos, ka šī iecere manu roku vadīs pa pārāk taisnu ceļu un kompozīcija iznāks mehāniska, racionāla.

Stāv molberts, audekls nostiepts, logi atvērti, pār upi pelēka migla, es kaut ko zīmēju uz kartona gabaliņiem.

Cik grūti iesākt. Meistaram taisnība. Ja tev dota brl* viba, tad nezini, kā to izlietot.

Paviršs vienkrāsains uzmetums, īss krāsu saraksts sev pašam.

OgleL sangvins, zīmuji.

Jā, jā, vairāk par visu man patīk «itāļu zīmulis» —* zīmējums dziļš, tumšs, it kā telpisks, bez spīduma —, bet pēc tam — ogle, taču ar to zīmēt vēl par agru..« pagaidām tikai ar zīmuli. Cik tālu vēl līdz gleznai, līdz silto un auksto toņu vienotībai, cik tālu vēl līdz pirmajam otas vilcienam, piesardzīgajam uztriepienam, pusglāstam pa šo linu audeklu, kas izstiepts uz ķīļ-rāmja. Tu baidies pat pieskarties tam, it kā to nekad nevarētu nomazgāt, vēl mazliet — un kustības kļūs drošas, noteiktas. Pietiek baidīties no tā, tas taču nav dzīva būtne, kas elpo un ko var sakropļot, nē, tas ir tikai audekls, tavs ekrāns, nevis būtne, aizdzen savas bailes un dari ar to, ko gribi un kā gribi. Kāds mūsu pasniedzējs mēdza teikt: kā ar sievieti. Ai, kā tas mums toreiz patika. Kādi nieki, pliekanība. Bet varbūt kādreiz arī vajadzēja tā pateikt, lai mēs kā apreibuši mestos pie audekla un darītu ar to visu, kas bija mūsu spēkos.

Taču patlaban tā nav bērnu spēlīte. Poka kļuvusi uzmanīgāka, un pilnīga brīvība patiesībā ir visprecīzākais aprēķins, trāpījuma absolūta precizitāte, it kā tu šautu kustīgā mērķī, bet roka pieslēgta kādai baterijai, kas dod enerģiju,

No neskaitāmām reālām un nereālām, dabiskām un ķīmiskām precīzi sajust, pārbaudīt savu — vienīgo un pareizo krāsu. Uz laiku aizmirsti ieceri, galamērķi.

It kā to būtu redzējis vienīgi tu. Neviens cits pirms tevis to nav redzējis, tikai tu — vienīgais. Jāaizmirst viss līdzīgais, visi tēli, sejas, portreti, visas acis uz svešiem audekliem; tikai to, ko tu patiesībā esi redzējis, un to, kā to atceries, to krāsu, kas tev palikusi prātā.

To, ko tev saka priekšā tava bērnudienu atmiņa, nevis šodienas redzējums, bet senais, jau gandrīz aizmirstais, un tikai pēc tam nāk tavas zināšanas, tava pieredze; tā pat nav tā pieredze, kas gadu gaitā iegūta no vingrinājumiem, darbiem, uzdevumiem, no saprat-

nes, kā vajag un kā nevajag; nē, te vajadzīga pavisam cita pieredze, kura vēl pa īstam nav izpaudusies tajā, ko tu vienmēr esi darījis. Jā, un tu jau nemaz tā īsti neesi centies to izteikt... Un kas tad tā par pieredzi: nerealizētas vēlēšanās, ambīcijas, cerības, pāridarījumi; nē, tieši tagad tas viss ir mazsvarīgi; svarīga ir pastāvīgās gaidīšanas pieredze, kas pagaidām vēl nekur nav iedzīvināta, zaudējumu un, visbeidzot, ne tikai nāves baiļu, bet arī dzīves baiļu pieredze... Kā izdarīt, lai tas viss ietilptu vai — kā pieņemts sacīt — «atspoguļotos»?

Un jāmēģina atsacīties no vēlmes uzgleznot labāk nekā kāds cits... Jāizstājas no sacensības. Tajā tu tik un tā esi zaudētājs. Bet ne jau tas ir svarīgi.

Skolotājs mēdza sacīt: «Panākumi, vajadzīgi panākumi.» Protams, vajadzīgi, protams, gribētos. Tikai met šīs domas pie malas. Pašreiz, kamēr tu strādā, tev tas nav svarīgs, nav būtisks. Vajadzība kaut ko izteikt ir nepieciešama tev pašam. Un nav zināms, vai tas ir nepieciešams arī vēl kādam citam... Dzīvoja, dzīvo un dzīvos bez tavas pieredzes. Un tomēr...

Nevajag maisīt krāsas pārāk gausi un piesardzīgi cerībā, ka tās pašas dos brīnumu, nē, nedos, pašas par sevi tās neko nenozīmē, un te atkal jāatceras sākotnējais, tas, kā dēļ tu esi nolēmis to darīt, un tad piepeši rodas pareizā un vajadzīgā krāsa: tā ir izveidojusies, dzimusi tevī un tagad grib atbrīvoties. Tikai tādu tu esi redzējis cilvēku, zemi un debesis. Un nav nepieciešams to izteikt vārdos. Krāsu nevar izskaidrot, to var tikai radīt.

Tāds stāvoklis 4r visai patīkams, mazliet atgādina narkotisku transu; tikai viena nelaime: šī narkoze beig-šies, un tu ieraudzīsi, ka viss ir blefs, nav nekādas krāsas, tikai ķēpājums, nieki; tāpēc jau tu centies to paildzināt, nostiprināt sevi šajā pašradītajā noskaņā, bet tā pamazām beidzas.

Dzirdu, kāds aizgājis man aiz muguras, kaut ko paņem un nenocieties palūkojas uz audeklu.

— Nav interesanti. Tur nekā nav, — es kādam saku.

— Atvainojiet.

Jā, esmu viņu jau redzējis. Šī meitene te jau ir bijusi, viņa dažreiz ieiet pie večuka, uzkopj dzīvokli, pieskata viņu, droši vien radiniece. Es atskatījos un ieraudzīju viņu jau pie durvīm. Šoreiz viņa atgādināja

to vēl būs daudz, un tādēļ bezmērķībai bija gluži cita jēga.

Tā pati robeža, kas vēl neskaidri bija jaušama tālumā, tumsā, tagad aizvien skaidrāk, aizvien nesaudzīgāk tuvojās, tu centies apmānīt laiku, drudžaini strādādams ar pārtraukumiem, bet pēc tam atkal uzbruka neveiksmes, dienas, kas likās maksimāli aizpildītas, īstenībā bija nenozīmīgas, tukšas, bezmērķīgas.

Tā nebija jauneklīgā bezmērķīgā gaidīšana, bet gan uzmācīga, nepatīkama priekšnojauta, ka vairs nekas, uz ko tu tā cerēji, nepiepildīsies.

— Nu labi, es iešu, jums jāstrādā.

Strādāt tiešām vajadzēja, tomēr būs nepatīkami, ja viņa patlaban aizies. Man gribējās viņai, tā sakot, pateikt gluži atklāti: «Neejiet prom, pasēdiet vai pastāviet, kā vēlaties... Protams, darbs, bet gan es vēlāk atgūšu, panākšu. Visu dzīvi taču kaut ko panāc. Varbūt panākšu ari šoreiz. Bet iet prom nevajag.»

Taču visa tā vietā tādā nevērīgi vulgārā, vieglprātīgā tonī es pateicu (kā redzams, šajās trīs nedēļās biju aizmirsis, kā jārunā ar sievietēm):

— Protams. Droši vien gaida,.. Randiņš kuģu piestātnē.

— Kāds nu tur randiņš, — viņa labprāt un atklāti atbildēja un pasmaidīja; iemirdzējās nelielās, skaidrās un it kā ļoti pazīstamās acis. Smaids darīja viņu sievišķīgāku, vecāku.

Mana tukšā istaba, audekls, vatmaņpapīra gabali, kas izraibināti ar uzmetumiem, tūbiņas ar izspiestu krāsu — tas viss nenoskaņoja uz sarunu.

Taču — varbūt viņai patika. Neparastais sākumā vienmēr patīk.

Nez kāpēc acis nolaidusi, it kā kautrētos, baidītos, viņa sāka somā kaut ko meklēt. Bija tāds iespaids, ka viņa jau sen gribēja tur kaut ko atrast un parādīt man un tālab nedaudz drudžaini uz labu laimi pārmeklēja sarkanās vaskadrānas somu.

Beidzot viņa izvilka kādu grāmatu un parādīja man. Tā bija Ļažečņikova «Ledus nams», izdevums bērniem.

— Te ir jūsu uzvārdsJūs to zīmējāt?

— Jā

Grāmata, tikšanās. Nē, nejauši tā nemēdz notikt.

Bet pats domājui pirmkārt, kā viņa zina manu uzvārdu, un, otrkārt, kur viņa ņēmusi šo grāmatu? Daži desmiti* tūkstoši eksemplāru jau sen izpārdoti. Veca grāmata — kāds vējš to te atpūtis?

Kamēr es domāju, viņa pati visu paskaidroja?

— ,sacīja, esot grāmatu mākslinieks, nosauca uzvārdu, pie mums te reti kāds mēdz ierasties. Sāku meklēt mājās, neatradu, man ir tikai bērnu grāmatas, mazajiem, dēls vēl nemaz neprot lasīt. Un pēkšņi gluži nejauši atradu to slimnīcā uz krēsla pie televizora. Jocīgi, vai ne?

— Slimnīcā?

Jā, es tur strādāju. Tai naktī es dežurēju.

— Aiziesim kaut kur... Vai šeit ir kaut kas tāds? Protams, ja jūs nesteidzaties. Nu, varbūt kafejnīca, bārs ... Tagad taču visur atvēruši bārus.

— Nē, vispār šeit nav kur iet. Vasarā bija «Pludiņš», bet to slēdza, ir arī vēl kafejnīca, bet tur iet tikai dzērāji. Un nezinu, vai tur var paēst. Jūs taču droši vien esat izsalcis? Vectēvs negatavo, bet jūs visu dienu strādājat.

Viņa mazliet sarauca pieri, acīs atspoguļojas ierastās rūpes, itin kā arī pašlaik, tāpat kā aizvien, viņai vajadzētu domāt par to, kā paēdināt kādu, it kā viņa būtu lielas un mūždien izsalkušas ģimenes vienīgā apgād-niece.

— Nu un tad, ka alkoholiķi, — es teicu. — Es arī biju alkoholiķis. Bet izārstējos. Ejam.

Mēs kāpām lejā pa svaigi ēvelētām, ar līmi notrieptām kāpnēm, atraudami pie tām līpošās pazoles.

Vecais izbrīnījies noskatījās; slims, bet acīgs, viss viņam jāredz.

Un nu jau mēs esam ārā, lietišķā solī kaut kur steidzamies lietū, viņa izņem saliekamo lietussargu, tas visu aizklāj, spuldžu gaismā redzamas vienīgi zemu un slīpi krītošas lielas lietuslāses. Tikai neliels telpas laukumiņš, kuru nosedz viņas lietussargs. Pie manām rokām tuvu, cieši piespiests maigs plecs zem aukstas ādas jakas.

Ilgi kaut kur klusēdami ejam. Lietus pieņemas, k|ūst vēl uzmācīgāks. Esam atnākuši pie restorāniņa «Pludiņš». Tas tumšs, bez dzīvības pazīmēm līgojas tumšajā ūdenī, atvērti logi, liekas, ka te notikusi aplaupīšana. Kuģis — ne kuģis, vraks, kuru pametuši cilvēki.

Nav ne mašīnu, ne cilvēku, beidzot kaut kas ierūcās, izripoja no tumsas un apstājās mums blakus, no kabīnes kāds neuzticīgi raudzījās uz mums. Viņa piegāja, kaut ko pateica un pamāja man ar lietussargu.

Mēs sēžam uz gazika aizmugurējā sēdekļa, un tas kaut kur joņo. Es klusēju, neko nejautāju.

Jūtams, cik ļoti izdangāts ceļš, akmeņi tā būkšķina pa automašīnas apakšu, ka liekas — tā ir bez riepām un šļūc plakaniski.

Tas viss ir kaut kā dīvaini, nenoteikti. Uz kurieni mēs braucam un kādēļ? Bet līdz ar to — burvīgums, kas nāk no viņas siltuma, tuvuma, auguma, kas viegli atspiedies pret mani un rada tīkamu smagumu.

Sī tikšanās lika atcerēties jaunības gadus un atgādināja kaut ko senu, bija sajūta, ka esmu tā jau braucis tieši ar šo mašīnu pa tādu pašu izbrauktu ceļu. Braucis neprātojot un nedomājot.

Manāma tāda kā rosība, spīd gaisma, skan mūzika, mēs izkāpjam no gazika, izspraucamies caur nelielu, šai vēlīnā stundā izveidojušos ļaužu bariņu, viņi jau iztukšojuši visas veikalā pirktās pudeles un tā nu atnākuši pēc restorāna dzēriena, rauj viņu piķis — to uzcenojumu, kaut tikai būtu ko ieraut. Plecīga, vīrišķim līdzīga sieva uzsauc, lai pārāk nedrūzmējas, lietišķi paņem desmitniekus un iznes pudeles.

Viņai ir savs pierasts rūpals.

Bet mēs garām viņai ienirstam pēc vīna dvingas dva-kojošā priekštelpā, noģērbjamies, un jau redzama apgaismotā zāle, kurai sienas nez kāpēc izliktas ar krāsns podiņiem, tāpēc tā atgādina milzīgu vannu. Zāles galā ar pilnu jaudu dārd orķestris, bet šaurajā telpā starp orķestri un galdiņiem, kā arī ejās, spraigi šķobīdamies un putekļus saceldami, brašie jaunie dejotāji atkārto modernos diskoritmus.

Kāpēc tad šķobās? Tā liekas tikai man — vērotājam no malas. Turklāt esmu nedzēris un tāpēc raugos ironiski un vēsi, it kā no augšas. Bet viņiem ne silts, ne auksts par manu izsmieklu un vēsumu, viņi dejo sev un ir priecīgi.

Interesanta likumsakarība. Manā jaunībā galvaspilsētas un lielo pilsētu restorānos orķestri arvien spēlēja visjaunāko, bet perifērijā kaut ko tādu, kas oda pēc naftalīna un bija no cita laikmeta.

Tagad — ir gan progress — katrā vai gandrīz katrā nomales restorānā drillē to pašu, ko Maskavas «Metropolē»*

Kā allaž nepazīstamā vietā, ilgi meklēju un nevaru atrast vietu, beidzot apsēžamies kaut kur zāles vidū, mums apkārt lokās dejotāji. Mūzika apklust, visi atsēstas savās vietās, zāle sāk dūkt un džinkstēt, gandrīz vai vibrēt no vienlaicīgajām sarunām, saucieniem, čukstiem; viesmīlis, protams, ilgi nenāk,_ un vispār neviens mums nepievērš uzmanību; vienīgi kāds tips pie blakus-galdiņa vērīgi, it kā viņam nebūtu nekā cita, ko darīt, skatās uz mums, vārds «skatās» šoreiz nav īsti vietā — un arī ne uz mums, bet uz viņu, — urbjas ar mazām, neatlaidīgām ačelēm un lūr nepārtraukti.

Beidzot notveru viesmīli, viņš pienāk, kaut ko izklaidīgi pieraksta, manuprāt, viņš ir iereibis, visu laiku atkārto: «Otro ēdienu vairs nav, vēlu esat atnākuši, biedri.» Beidzot atnes aukstās uzkodas, kas ir nebaudāmas, bet pie degvīna arī tādas noderēs. Dedzinošais šņabis ātri vien maina noskaņojumu.

— Protams, slikts restorāniņš, nav tas, kas Maskavā, — viņa saka. — Bet ticiet — divus gadus atpakaļ te bija tāda zivju zupa, brauca šurp no tālienes ēst.

— Protams, protams, — es apstiprinu un galīgi nezinu, par ko runāt ar viņu šajā viesuļvētras dārdoņā un tādā pašā viesuļvētras klusumā, kas uzbāzīgi dūc pār galvu daudzbalsīgā, smagā dunā.

Pēkšņi nez no kurienes piesmēķētajā, palsajā pustumsā kļūst redzams cilvēks, viņam ir ārkārtīgi bāla seja, drudžaini koncentrēts skatiens, izbrīnījies redzu, ka viņš nāk tieši pie mums, es pat saspringu un nedaudz piecēlos, gatavojos kautiņam. Bet viņš klusi apsēdās pie mūsu galdiņa.

Viņš nesasveicinājās ar viņu, tomēr es sapratu, ka pazīst un labi pazīst, jo viņa nebija izbrīnījusies. Viņa klusēja, seja pārvērtās — centās slēpt vai nu nepatiku, vai arī uztraukumu.

Viņš kaut ko īsi pateica viņai, es nesadzirdēju, viņa paraustīja plecus.

Sēdēju, juzdams spēcīgu satraukumu. Gribējās aizdzīt šo cilvēku, bet nez kāpēc nopratu: nedrīkst. Katrā ziņā — nav vērts. Viņš sēdēja kā sastindzis, paretam kaut ko aplanlu nomurminādams, acis bija pa pusei pievērtas. Viņš bija stipri piedzēries, taču, lai gan šķita, ka viņš ir pilnīgi vienaldzīgs, puspievērtās acis patiesībā visu ievēroja, un es to manīju. Viņš satrūkās it kā

pamozdamies un tad nekautrīgi, cieši, uzmanīgi, ar neslēptu interesi skatījās gan uz mani, gan viņu.

Aiziet — un viss. Tas būtu visvienkāršākais... Viņiem savas attiecības, kādas — es nezinu, bet kāda man tur daļa?

Izdzēru vēl glāzīti un, noliecies pie viņas (jocīgi, es pat nezināju viņas vārdu), sacīju:

— Nu tad es iešu...

Viņa steidzīgi, kaisli — es nebiju gaidījis kaut ko tādu — nočukstēja:

— Nē, nē, nevajag... Viņš tūlīt ies projām... Es . jūs lūdzu.

Nedzirdēju, ko viņa tam sacīja. Viņa runāja diezgan ilgi, seja bija mierīga, taču pleci nedaudz pacelti un galva krasi pagriezta pret viņu, profilā tā izskatījās nikna kā vanagam. Tad sāka dārdēt mūzika, viņa sēdēja, mani neievērodama, un skatījās uz apgaismoto laukumiņu, kur kā tauriņi uz uguni steidzās dejotāji, pirms mirkļa tur grozījās tikai daži pāri, bet nu jau vesels bars, — taču uz mani tas neattiecas. Pavisam tuvu viņas aiz uztraukuma pietvīkusī seja,- sašaurinātās acu zīlītes, no karstuma atslābušās acis.

— Iesim padejot, — viņa teica.

Negribējās, tomēr padevīgi gāju.

Ja ieklausījās, orķestrītis nebija slikts, spēlēja saskanīgi. Muzikālie haltūristi, kas ieradās sestdienās no pilsētas, kā redzams, zināja savu amatu.

Viņa uzreiz uztvēra, iejutās ritmā. Spalgais skaņu vilnis, kas darīja kurlu, spēcīgi atbalsojās deniņos, un es nekādi nevarēju pielāgoties ritmam, bet viņa iejutās tūdaļ, esmu ievērojis, ka sievietes acumirklī un pilnīgi nododas mūzikai un tā — lai gan neilgi — uz mirkli atbrīvo viņas no ikdienas rūpēm.

Es savas rūpes stiepu sev līdzi un tāpēc ilgi nevarēju pielāgoties viņas sarežģītajām kustībām, straujajiem pagriezieniem, pieglaudīgajiem roku vēzieniem, noslēpumainajam Smaidam mierīgajā, gandrīz svētlaimīgajā, bet no manis pilnīgi atsvešinātajā sejā.

Es jutu šo atšķirtību, un arī pati situācija bija nesaprotama; varbūt tādēļ es ne tik daudz dejoju, bet ar sastingušu smaidu nedabiski smaidošajā sejā izpildīju kaut kādu uzdevumu.

Viņa paraudzījās uz mani un kaut ko murminādama — varbūt tikai pati sev — pēkšņi mirkli man pie-

kļāvās. Šķita, ka viņa gribēja kaut ko lūgt. Ko? Varbūt viņa gribēja, lai es aizmirstu visu to, kas notika pirms neilga laiciņa, dīvaino dzērāju un lai aizmirstu vēl kaut ko citu — savu, viņai nezināmu, kas mūs šķir, lai es to aizmirstu kaut vai uz īsu bridi, un tad ari viņa aizmirsīs savu neseno, šodienējo — man nezināmo.

«Jā, vajag aizmirst,» es nodomāju, bet iznāca, ka pateicu skaļi, un viņa nebrīnījās, tikai spēji paskatījās uz mani.

Deja te ievilka mūs šai juceklīgajā tauriņu biežņā, zemās estrādītes gaismā, te izmeta malā, un mēs atradāmies it kā divi vien. Tādos brīžos es pavēros tukšās zāles pustumsā, pie mūsu galdiņa sēdēja tas cilvēks un dzēra degvīnu.

«Lai,» jau pavisam mierīgi nodomāju. «Katram savs prieks. Viņai — dejot un censties kaut ko aizmirst, man — pielāgoties jaunai partnerei, viņam — izdzert cita šņabi, — un ikvienam pilntiesīgi jāizmanto savas pieticīgās iespējas.»

Tagad man bija pilnīgi vienalga, lai viņš sēž pie mana galda, lok manu degvīnu, vairs nedusmojos, negribu kauties vai arī nekavējoties iet projām, tādējādi pārraujot vājo pavedienu, kas sākumā savērpās starp mani un viņu, bet pēcāk palika gaisā karājamies, gatavs jebkurā mirklī pārtrūkt.

«Kādēļ tam jātrūkst? Gan vēl paspēs.» Tikai tagad ieraudzīju un sapratu, ka viņa (vai nav briesmīgi, ka siezinu viņas vārdu, bet varbūt tā ir labāk: gluži vienkārši — «viņa») ir ļoti glīta, garš, trauksmains augums, tāda viegla, maza, iedvesmā atpakaļ atmesta, lieliski veidota galviņa, — šajā dzēruma burzmā viņa lidoja, nevis šķobījās kā nosvīdušie, no mūzikas un sīvā mazu-liet prātu zaudējušie ļaudis. Tieši lidinājās un lidoja šajos bungu dobjajos rībienos, saksofona izlaidīgajos, smalkajos kaucienos. Katram no mums ir savi iedvesmas krājumi, un katram ir tiesības tos tērēt pēc sava ieskata un iespējām. Viņa tērēja tā... Viņa tā prata.

— Tu lieliski dejo, — es teicu. — Ekstraklase, apbrīnojami. Jā, jā. — Lai tas izskatītos pārliecinošāk, es nez kāpēc pamirkšķināju.

— Jūs — arī, — viņa atbildēja.

Tas jau nu bija acīm redzams pārspīlējums. Mūs jau bija pārņēmusi vispārēja apmierinātība, gandrīz vai svētlaime.

Mēs ilgi gājām pa krastmalu, visas ugunis apkārt jau bija nodzisušas, vienīgi dūca elektrostacijas dzinējs un attālinoties aizvien klusāks kļuva orķestris restorānā.

Nezināju, vai pavadu viņu vai ne. Liekas, viņa pat netaisījās uz mājām, tāpat vien kaut kur bezmērķīgi gājām, tad sēdējām uz slapja sola. Es viņu apskāvu, viņa nepakustējās, neatbildēja, bet arī neatvirzījās. Varbūt baidījās mani aizvainot, bet varbūt viņai gribējās, lai es viņu apskauju. Patiešām, liela muiža. Tāpēc jau ir vakars un dejas, un šņabis, un slapjš sols.

Viss bija vairāk vai mazāk saprotams un pazīstams, tikai nebija zināms, vai aicinās pie sevis. Visdrīzāk gan ne. Kā nekā pirmais vakars. Tā neklājas. Otrā vakarā — lūdzu. Bet otra nebūs. Jāstrādā un jābrauc projām.

Tā vai apmēram tā es domāju, bet domāju arī vēl ko citu. Ka pašlaik man ir labi, daudz labāk nekā vienam tukšā mājā ar nerunīgu invalīdu, pastāvīgā sasprindzinājumā, ka laiks paiet, bet darbs stāv uz vietas.

Bet mana roka, kas viņu bija apskāvusi gandrīz mehāniski, tāpēc ka tā pieklājas, pēkšņi sajuta viņas miesas siltumu, kas likās itin kā ierāvies sevī, pieklājīgi neizvairīgs, neitrāls un tādēļ varbūt it īpaši pievilcīgs.

Vajadzēja kaut ko runāt. Kaut kā izteikties. Kaut kā izprast savu attieksmi pret notiekošo, pateikt, piemēram, ka viņa man patīk, ka man ar viņu ir labi. Patiesība ta ari bija. Bet es nevarēju parunāt. Biju kā apstulbis. Un es taču nezināju pat viņas vārdu, bet tagad vaicāt neērti.

Iedomājos sevi jaunības gados, es biju vienlaikus gan uzbrucējs, gan ievainotais, baidījos no pāridarījuma, pretspara. Mēģināju atcerēties, kādus vārdus runāju toreiz. Centos izsaukt sevī to garu, to noskaņu, tas bija kaut kas līdzīgs spiritismam, es it kā izsaucu savu ēnu.

Un šī ēna kaut ko murmināja, runāja gan maigi, gan dusmīgi, aizstāvēja, sagrāva, atkaroja sev dzīves telpu, upi, solu un šo meiteni... Mana sensenā, laika gaitā sadilusī ēna.

— Nu tad iesim, — viņa sacīja.

*— Uz kurieni?

— Kā — uz kurieni? Es — uz mājām, bet jūs — pie vecātēva.

— Vecaistēvs jau sen guļ, viņu nevarēs uzmodināt, bet man nav atslēgas... Mēs taču abi aizskrējām, viņam nepiesacījuši.

Viņa brītiņu klusēja.

— Jums patiešām nav atslēgas, vai jūs tikai?..,

— Goda vārds.

Viņa sarauca pieri — it kā pārlikdama, apsvērdama.

— Tiešām nevarēs pamodināt — kā gan mums neienāca prātā?

Un pēc nelielas pauzes kaut kā ļoti nopietni sacīja:

— Ja nu tā iznācis... Uz ielas taču nevar pārnakšņot. Gulēšu pie dēla, bet jūs manā istabā.

Es neatbildēju. Lai notiek. Viņa gulēs pie dēla, bet es citā istabā. Var taču pārgulēt, pavadīt nakti arī citā istabā. Jau sen nebiju gulējis citās istabās.

Dīvaini: tagad mēs gājām mērķtiecīgi, steidzīgi un tāpēc bezgala ilgi. Tas, ka gājām pie viņas, mūs netuvināja, bet radīja neveiklības sajūtu, un tādēļ mēs klusējām. No Volgas pūta ass, jau rudenīgs vējš.

Beidzot sasniedzām to ciemu, kur es dzīvoju. Tas vēl nebija pats ciems, bet it kā tanī izbūvēts pilsētas ielas iedīglis. Vairākas mājas veidoja kārtīgu rindu, tad pēkšņi izbeidzās, un atkal sākās ciems. Sie jaunie piecstāvu nami nomāca ar saviem apmēriem, zemas, tumsā iegrimušas ēkas, sašķiebušies šķūņi, tik gara ferma kā vilciens bez riteņiem. Tumsa bija valgana, likās, dažbrīd to pāršķēla upes vējš.

Viņa dzīvoja pilsētas tipa namā. Mēs klusēdami iegājām kāpņu telpā, kas arī bija tumša, viņa aizsteidzās man garām, visu laiku gāja pa priekšu, kaut kur stāvu augstāk dzirdēju nočaukstam viņas jaku. Tad es viņu panācu, un mēs iegājām reizē.

Tumšs gaitenis, spoguļa atspīdums, ļoti mazs, šaurs dzīvoklis, bet istabas izolētas, vienai durvis vaļā, un no turienes sajūtams bērna smārds un dzirdama murmināšana miegā, un vēl kāda dīvaina skaņa, kas visu laiku atkārtojās, — it kā lēkāšana pa gultu.

— Slikti guļ. Pa sapņiem gaida, mani gaida, — viņa nočukstēja un neatģērbusies iegāja istabā. Noliekusies pār bērnu, kaut ko sakārtoja, kaut ko ierasti pačukstēja — mierinot, apvārdojot.

Pēc tam viņa pievēra durvis. Sī kustība, likās, it kā sargāja no kaut kā. No kā? Varbūt arī no manis.

Mazītiņa, spodra virtuvīte ar lielu, kā likās, paštaisītu pulksteni, mehānisms, dabiski, bija taisīts rūpnīcā, bet ietvars izrotāts ar ļoti asprātīgi un meistarīgi izgrieztiem gailīšiem.

— Kas to taisījis?

Pēc klusuma brīža viņa nelabprāt atbildēja:

— Vīrs.

Viņa iesāņus paskatījās uz mani, laikam gaidīja, vai es nesākšu izprašņāt, taču es neko nejautāju.

— Tēju vēlaties?

— Varētu.

Viņa klusām ieslēdza nobružātu «Spīdolu». Spēlēja tango, kaut ko ļoti pazīstamu. Šķiet, es to atcerējos vēl no pēckara laikiem.

— Veclaiku mūzika pašlaik atkal ir modē, — viņa teica.

«Veclaiku mūzika» ar vienlaikus nomierinošiem un smeldzīgiem ritmiem uzvilnīja kaut ko pavisam nesenu un reizē miglainu, pa pusei aizmirstu.

Jā, pareizi, tā bija manu vecāku mūzika, viņu pirmskara jaunības mūzika. Un arī mana. Bet manā bērnibā to nespēlēja skolas sarīkojumu vakaros, tikai mājas ballītēs. Tās pat nebija mūsu ballītes, bet svešas, tās rīkoja pieaugušāki puiši. Nez kāpēc atmiņā atausa vasarnīcu ciemats, pārpildīta sveša vasarnīca, kurā mēs īrējām istabu, tad vēl bija dzīva mana vecmāmuļa. Kādēļ es šai brīdī atcerējos šo ciematu? Varbūt tāpēc, ka nebija par ko runāt? Un mūzika, kas vēl pavisam nesen bija manējā, dzīva, reāla, manas bērnības mūzika, patiešām skanēja kā veclaiku, it kā no pagājušā gadsimta. Un tajā pašā pagājušajā gadsimtā es staigāju pagalmā un redzēju, kā uz apgaismotās terases graciozi — gluži kā zivis akvārijā — peldēja, kustējās mani kaimiņi, viņu viesi. Ģērbušies baltos kreklos ar kaklasaitēm, meitenes — kleitās ar polsterētiem pleciem. Peldēja, smaidīja, viņiem, kā redzams, bija karsti, bet es, acis nenovērsdams, skatījos viņu jautrībā un gudroju, vai arī es drīkstētu tur ieiet, durvis taču bija pa pusei vaļā.

Vecmāmuļa to pamanīja un teica: «Tur nevajag iet. Viņi ir pieauguši. Tu redzi, viņiem sava kompānija. Un tu tur esi pavisam lieks.»

Nesapratu, kāpēc nedrīkst ieiet paklausīties šo mūziku, aizliegums sarūgtināja, un es mehāniski saskai-

tīju, ka viņi bija pa pāriem, sēsi puiši un sešas meitenes, bet es biju tik mazs, ka tas man vēl neko neizteica. Tāpat nesapratu, kālab viņi nodzēsa gaismu un aizvēra durvis. Tagad tumsā bija grūti saredzēt viņu kustības, baltie krekli cieši piespiedušies, saplūduši ar baltajām kleitām, kā divmuguru zivis viņi lēni atkārtoja tik tikko dzirdamo ritmu. Akvārijs nodzisa, izrāde, kurā es nepiedalījos, tuvojās otrajam cēlienam, bet es, mazais lūrētājs, neko nesapratu un tomēr nez kāpēc jutos apiets.

Cik daudzas reizes pēc tam es vēl jutīšos nepiederīgs un apiets citu dzīrēs, svētkos, citu rotaļās. Bet tad — pirmo reizi.

Un tieši tādēļ tas viss iznira atmiņā — gan mūzika, gan tas, kā pēc tam izgāju ārā aiz vasarnīcas žoga, kā mūzika kļuva klusāka un kā es gāju pa mājīgo, snaudošo, priežu ieskauto ieliņu. Vēsma no pieaugušo slēptās dzīves, uz kuru ceļš vēl slēgts, kaut durvis pavērtas.

Vissatriecošākais bija tas, ka man likās — tas notika vakar.

Es pat atcerējos, ka savadu moku, neapzinātu un tādēļ netīkamu skumju dēļ nevarēju aizmigt.

Vakar, nesen.

Pavisam īsa distance šķīra no tās apgaismotās un apdzisušās vasarnīciņas. Tikai šī distance ietvēra visu manas pazīstamās saimnieces mūžu, nemaz nezinu, kā lai viņu sauc.

— Cik jums gadu? — es pajautāju.

Viņa izbrīnījusies paraudzījās uz mani. Un patiesi — es jautāju pārāk tieši, kā tāds dakteris pieņemšanā.

Brītiņu klusējusi, viņa nelabprāt atbildēja:

— Divdesmit pieci. — Un piebilda: — Daudz.

Viņa rosījās, izņēma no virtuves skapīša ēdamo, uzvārīja tēju. Šķita, ka esmu ar viņu jau sen pazīstams un daudzreiz te bijis, un negribējās runāt — varbūt tāpēc, ka bija pārāk vēls, dziļa, šķietami mierīga nakts, ko ik brīdi pārtrauca bērna kliedziens miegā.

Es viņai teicu:

— Nevajag rūpēties, raizēties, apsēdieties.

Bet viņa neklausīja, un uz galda parādījās aizsākta pudele, bļoda ar skābētiem kāpostiem, sālīti gurķi.

Dzert negribējās. Bet, ja padomā, kas tur liels —• pasēdēsim, iedzersim, sasildīsimies, un es iešu prom. Patiesībā es taču te biju ieklīdis nejauši.

Un vēl — man bija žēl viņas pūļu, rūpju, es ne tik daudz redzēju, cik apjautu, ka šī māja ir trūcīga un tas nemaz nav vajadzīgs. Bet viņai gribējās, tā sacīt, uzņemt ciemiņu, nebūt sliktākai par citām.

Viņa neklausījās, ko es runāju, bija aizņemta ar gatavošanu, tomēr seja izskatījās atsvešināta, no visa tā tāla; darīja vienu, bet domāja par ko citu, un es negaidīti sāku tīksmināties par šo atsvešināto, no manis tik bezgala tālo seju. Varbūt savdabīgi krita gaisma, varbūt noskaņojums tāds, bet viņa atkal, tāpat kā restorānā, šķita daiļa.

Es pat vēlējos viņā saskatīt Noru, kaut ko no Noras, atrast kādu saikni, lai atsauktu senās sirdssāpes. Vai nu gribēju to, vai ne, nekādas līdzības nebija. Un to radīt neizdevās. Drīzāk šajā noskaņā bija jaušama tādu pašu neobligātu atnākšanu un aiziešanu atbalss, šaura ikdienas shēma, tukšums.

Visu mūžu esmu kaut ko meklējis, un tā bija kļūda, kad nemeklē, pats atnāk. Tā ir gan darbā, gan arī dzīvē.

Tieši tādēļ, ka nekad nezināju, ko man īsti vajag un ko nevajag, jau arī es nevarēju neko atrast un nepratu būt laimīgs, protams, zināju, bet gaužām reti un arī tad pilnīgi pakļāvos šai sajūtai, šai zināšanai. Tomēr visbiežāk pakļāvos inercei. Arī šoreiz es biju atnācis pēc inerces, sēdēju pēc inerces, — cik dīvaini, man viņa visādā ziņā patika, taču daudz vairāk man gribējās atbrīvoties, aiziet... Bet no kā tad jāatbrīvojas?

Viņa kaut ko stāstīja, un viņas balss bija tik labi dzirdama šai klusumā, gandrīz vai skanēja, es patiešām izjutu skaņas dzīvo kustību, tās vibrēšanu, pie kam skaņa dzīvoja atsevišķi no viņas; tā bija stipra, skaidra, neatlaidīga, bet seja — bāla, un acis skatījās gaužām sērīgi un man garām, it kā tās nepiedalītos šīs žirgtās, klusumā tik skaidri dzirdamās skaņas radīšanā. Es tikai to vien dzirdēju.

Viņa stāstīja kaut ko parastu, pelēcīgu: darbs, slimnīca, ikdiena, tas bija ļoti vispārēji un viņu tikpat kā neraksturoja.

Piepeši viņas skanīgo balsi - pārtrauca cita — mehāniska, spēcīga, prasīga un, kā parasti naktī, trauk-smīga — zvans.

Jutu, ka viņa uzņēma zvanu kā sitienu, viņa uz mirkli apklusa, taču palika sēžot.

— Varbūt... saimnieks?

— Nē, — ātri un asi viņa atbildēja.

Zvans te apklusa, te atkal pieņēmās spēkā — skanēja neciešami, izaicinoši, bet bērns nepamodās.

Es arvien vairāk izjutu savas klātbūtnes muļķīgumu un neērto situāciju. Zvans uz brīdi apklusa, un kāds sāka klauvēt, dimdināt pie durvīm, grūst tās ar plecu, likās, pēc mirkļa durvis ar blīkšķi izgāzīsies.

Viņas seja momentāni kļuva skarba, acis drīzāk pauda nevis satraukumu, bet niknumu, taču es biju pārsteigts par viņas izturību, cita būtu skrējusi pie durvīm, bet viņa vēl joprojām sēdēja nekustēdamās.

— Varbūt es atvēršu?

— Nē, nevajag. Jums nevajag te... Es pati.

Viņa piecēlās un gāja pie durvīm.

Bija dzirdams aizbīdņa klikšķis, strauja kustība, aizsmakusi balss — reizē draudīga un žēla, tā lūdzās:

— Vera, Vera ...

Beidzot uzzināju viņas vārdu... Tas nezin kāpēc viņai ne visai piestāvēja.

Bija dzirdamas viņa lamas, rupjības, taču niknums it kā sāka pierimt, acīmredzot viņš vēl joprojām dirnēja durvīs — uz robežlīnijas, nez kāpēc neuzdrošinādamies ienākt, iebrukt dzīvoklī. Ja tas bija tas pats dūšīgais, stiegrainais vīrietis, ko es redzēju restorānā, tad viņš spētu viņu vienā mirklī aizmēzt, notriekt.

Es piecēlos.

Viņa mani neredzēja, bet pēc kustības noskārta, ka esmu piecēlies un eju turp, tāpēc skaidri un ātri pateica:

— Nevajag. Viņš tūlīt aizies.

Un, jau vērzdamās pie viņa, sacīja klusi un saprotami:

— Ej projām... Es tevi lūdzu.

Viņa centās pārliecināt, nevis pavēlēt, taču viņas balsī bija vēl kaut kādu man nesaprotamu attiecību nokrāsa, vienīgi sapratu, ka viņa nebaidās, ka viņai ir vara pār viņu.

Es sēdēju, smēķēju, mani pašlaik bija pārņēmusi vienaldzība un truls nogurums.

Viņa balss vēl skanēja, bet vārdos es neieklausījos, tas viss man bija svešs, un es nevēlējos iejaukties; vienīgi dzirdēju, ka viņš kļuva aizvien rāmāks un klusāks.

Ieraudājās bērns. Viss noklusa, durvis aizcirtās, un iestājās klusums. Viņa veicīgi kā kaķene ieslīdēja, iemanījās istabā, kur gulēja bērns, un no turienes ilgi bija dzirdama mierinoša balss, kas kļuva arvien mierīgāka. Tikai pēc desmit, piecpadsmit minūtēm viņa ienāca virtuvē. Viņa man uzsmaidīja, sak, nekas nav noticis, un nevajag nekam piešķirt nozīmi, smaids izskatījās nedaudz samocīts un nez kādēļ vainīgs.

«Nabadzīte, kādā ziņā viņa ir vainīga manā priekšā?» Man bija viņas žēl un gribējās viņu mierināt. Bet vēl vairāk gribējās aiziet.

Viņa to saprata uzreiz. Biju izbrīnīts par viņas nojautu.

— Lūdzu, pašlaik neaizejiet. Nu, kaut mazliet uzkavējieties. Drīz jau būs gaišs.

Man likās, ka viņa ar mani runā tāpat kā ar savu bērnu — mātišķā, lūdzošā un mierinošā balsī.

— Jūs vēl brītiņu pasēdēsit un aiziesit, man ir tik riebīgi.

— Man arī, — es sacīju.

Manī uzbangoja aizskāruma, aizvainojuma jūtas, kas bija radušas pēc tam, kad iejaucās kāds trešais, kurš varbūt pat bija tiesīgs to darīt. Vēl mirklis — un es būtu varējis samuldēt kādu rupjību. Lai visu galīgi sagrautu... Un galu galā — kas te bija ko sagraut? Vēl nesen man bija viņas žēl, es viņu sapratu un biju gatavs viņas vietā saņemt jebkuru triecienu, bet, tikko viņa mani palūdza, jutās vainīga, viss pazuda, pagaisa, it kā man ar viņu būtu bijuši kādi veci rēķini.

Arī viņa to sajuta un tāpēc klusi, uz mani neskatīdamas, sacīja:

— Nu protams, ja jums ir pretīgi, atvainojiet, ka tā iznāca. Lai jums nebūtu jāmaldās, es varu jūs pat pavadīt.

«Jā, ir laiks iet, jāiet prom. Rītdiena būs sabojāta. Kādas blēņas.»

Piecēlos, devos uz durvīm, bet, jau ticis līdz tām, paskatījos uz viņu un apstājos. Viņa ļoti mierīga sēdēja, smēķēja manis aizsākto cigareti un negrasījās mani aizturēt, es pa gabalu sajutu viņas sastingumu un sapratu, ka neaiziešu. Atgriezos virtuvē, nostājos līdzās un noglāstīju viņas matus. Šis žests nenomierināja un nenovirzīja viņas domas. Joprojām sēdēja nošļukušiem pleciem, bālu, novecojušu seju.

— Nu nevajag, nevajag tā, — es sacīju.

Viņa klusēja. Beidzot — pēc kāda brīža —, pacēlusi acis un izbrīnā paraudzījusies uz mani, teica:

— Es vairākas reizes biju iegriezusies pie večuka, bet jūs mani neievērojāt. Skatījos, kā jūs strādājat. Bieži esmu redzējusi, kā cilvēki dzer, kaujas, bet te cilvēks zīmē... Var sacīt — rada.

— Radīt — tas ir par stipru teikts, — es viņu pārtraucu. — Radīja Leonardo, nu, vēl daži... Bet es strādāju — un arī tad maz un slikti.

— Nē, es to tāpat vien, mūsu slimnīca pieder padomju saimniecībai, nu un direktors visus gleznotājus un skulptorus sauc par radītājiem. Viņam patīk uzaicināt šos radošos darbiniekus. Viens saimniecības sasniegumus izrotā kā panno, otrs veido kaut kādu skulptūru. Pie mums bieži atbrauc šie radošie darbinieki. Bet jūs, šķiet, esat citāds.

— Nu nē, droši vien tāds pats. Tikai naudas mazāk nopelnu. Un esmu augstākās domās par sevi.

— Es tur maz ko saprotu. Bet zinu, ka tā tas nav.

— Kādēļ tad nav?

— Zinu — un viss. Vai nav vienalga, kādēļ?

Viņa piecēlās, pagājās pa mazo virtuvīti, atvēra balkonu, jau svīda gaismiņa, dzestrs, svaigs vilnis,acumirklī strauji piepildīja šo mazo, piesmēķēto telpu. Kā redzams, upe bija netālu no mājas, un uz tās jau sākās, pareizāk sakot — turpinājās kustība, saspriegtā aiz-kapa balsī signalizēja velkoņi, liellaivas.

Viņa stāvēja ar muguru pret mani.

Un nedaudz atgādināja Noru. Nora, tāpat kā toreiz manā istabā, stāv un skatās pa logu. Nekad nevarēja zināt, kas ar viņu notiek un ko viņa jebkurā brīdī var izstrādāt.

Sapratu, ka nekā līdzīga nav, bet šai brīdī man tā gribējās.

Piegāju viņai klāt, apskāvu ap pleciem un iespiedu seju viņas aukstajos, biezajos matos, tā mēs klusēdami stāvējām dažus mirkļus.

— Neraizējies, tev viss būs labi, — es teicu.

Viņa neatbildēja. Glāstīju viņas plecus, man pašam bija nelāgi, jutos sarūgtināts, itin kā būtu kaut ko pārņēmis no viņas un uzkrāvis sev. Mani bija sagrābis viņas beziemesla apjukums, kaut gan — kāpēc gan bez-iemesla? Iemeslu bija vairāk, nekā vajag.

Pēkšņi sapratu, ka aiziešu un tas viss paliks aiz muguras, bet mani biedēja gandrīz visas šķiršanās — pat ar cilvēkiem, kuriem manā dzīvē bija tikai acumirkļa, gadījuma raksturs.

Vilciens bez apstājas dārdināja pa tuneļiem, joņodams uz priekšu, uz nezināmo galastaciju, un vienmēr bija žēl, ka pasažieri, kaimiņi, ceļabiedri aiziet, pat tie, kuriem nebija nekādas nozīmes manā dzīvē, ar kuriem es apmainījos vienīgi skatieniem vai diviem trim vāt-diem, viņi kļuva nozīmīgi tieši pēc tam, kad bija aizgājuši.

Un es atskārtu — kad aiziešu no viņas, vispirms jutīšu atvieglinājumu, bet vēlāk viss šķitīs citāds, daudz svarīgāks; varbūt patiesībā tā tas arī ir, bet varbūt te darbojas dīvains attālināšanās likums, viss, kas attālinās, izaug un tev liekas nozīmīgāks, nekā bijis patiesībā.

— Par ko jūs domājat? — viņa jautāja.

— Kas tad ir?

— Es jūtu, jūs par kaut ko... Jums arī neklājas sevišķi labi.

— Un kam tad klājas sevišķi labi? — es teicu. — Jūs tādus esat sastapusi?

— Ir gadījies... jūs droši vien par mani velns zina ko nodomājāt. Kaut kāds pļēgurs...

— Nē taču.

Man negribējās, lai viņa stāsta, bet viņa nesaprata un nez kādēļ sāka jo sīki klāstīt, kā šis cilvēks viņu vajā, viņas priekšā pazemojas, kā viņš dzer, ka agrāk bijis ražotnes priekšnieks zivju rūpnīcā, bet tad iepīts kādā lietā — kāds bija palaidis nagus, bet sitienam nolikuši viņu; tiesā noskaidrojies, ka viņš nav vainīgs, viņu attaisnojuši, tomēr pēc tam viņš salūzis. Viņa stāstīja ļoti detalizēti, bezkaislīgi, bija redzams, ka tiešām viņu nemīlēja, bet viņas stāstītais man bija nepatīkams. Es jau tāpat sapratu, atminēju — bet kāpēc to visu stāstīt tik sīki? Viņu apraudams, es teicu:

— Nu, tad vajag viņu glābt. Jums viņš jāglābj, bet jūs dzenat prom.

— Agrāk es viņu arī glābu, bet tagad viņš man ir šitik te tālu. — Viņa norādīja ar roku uz kaklu.

Man piemīt tāda nejauka īpatnība visu redzēt dabiskā lielumā, iztēlē tūdaļ rodas reāls tēls. Iedomājos,

kā viņa glāba. Redzēju šo cilvēku piedzērušos kā lopu un to, kā viņš apkampj viņu.

— Viņš tev šitik tālu, — es atkārtoju viņas žestu, — bet kur tad vīrs?

— Vīra nav. Mans vīrs ir Sibīrijas jaunceltnēs. Pirmrindnieks. Aizbrauca, iedzīvojās. Un iedzīvojās pamatīgi. Bet kālab jūs to jautājāt? Es taču jums neko nejautāju.

— Lūdzu, jautājiet.

Viņa apklusa un pavērās manī. Viņas acis bija tuvu, es atcerējos šo acu pelēko krāsu, bet pašreiz gaisma krita tā, ka tās šķita dīvaini un atbaidoši blāvas.

— Es nezinu, bet redzu, — viņa teica.

— Ko jūs redzat?

— Jūsu dzīvi... Kādēļ jums vienam pašam būtu jāklīst uz šo nomali? Jūsu sieva taču ne reizes nav atbraukusi pie jums.

— Nu un nevajag.

Es apskāvu viņu, piekļāvu sev klāt. Kad sāku viņu skūpstīt, viņa sākumā neatbildēja, tikai atļāva, neatstūma, nenovērsās. Tad ieraudājās, kaut ko sevī apspiezdama, kautrēdamās no manis, pēc tam jau brīvāk un nevaldāmāk; es zināju — tam visam nav ar mani nekāda sakara, tas saistīts ar viņas detalizēto un gurdeno stāstījumu — un varbūt ne ar to, bet droši vien ar kaut ko svarīgāku, ar viņas dvēseles sāpēm.

— Nevajag, nu kāpēc, nevajag, — tā es viņai teicu šos tukšos, bezpalīdzīgos vārdus, tajos bija tikai mierinājuma šķitums, jo tie neremdēja viņas sāpes, nepalīdzēja viņai. Ar plaukstu noslaucīju viņai no vaiga asaras, glāstīju matus, skaudri izjutu viņas vājumu, vēlēšanos kaut uz mirkli būt aizsargātai.

— Lūdzu, nevajag, es saprotu, kā tas ir. Man pašam arī.

— Kas, kas? — viņa taujāja un negaidīja atbildi, tomēr nomierinājās.

Un drīz vien viņa aizmirsa, ka ir nelaimīga, tas vairs nebija svarīgi ne man, ne viņai... No viņas asarām nāca kaut kas līdzīgs tvaikam — bērnišķīgs, maigs, sāļš tvaiks. Satumsušās acis mirdzēja, aizmirsusies viņa apskāva mani aizvien ciešāk.

— Tu vēl esi ļoti jauna, — es viņai čukstēju, — tev viss vēl priekšā, viss vēl būs.

Viņa neatbildēja, viņa vairs nedzirdēja mani.

Maigums, vājums, reibums, izraušanās no vientulības pie kā cita, un šis cits aizrauj — iedegdams, iekvēlinādams, atbrīvodams no jelkādām domām, no žēluma, no dievs zin kā. Cits, cits... Tas glābj, remdina — bet ne uz ilgu laiku —, lai pēc tam ar desmitreiz lielāku spēku atgrieztu pie iepriekšējā, pie tā, kas bijis.

Nē, nē, negribu atgriezties, man ir tik labi ar viņu...

— Ko tu tur murmini, — viņa čukstēja, — viss ir sīkums, nežēlo mani, nedomā —• tu tik labi proti skūpstīt...

Es viņu skūpstīju, jau aiziedams, attālinādamies no visa, kas šeit notika, neredzēdams, bet sajuzdams, ka mēs gandrīz stenēdami kaut kur krītam. Kāda maza istaba un saules uzzibsnījums logā, un pēkšņi dreb sienas un logi. Pa upi peld smagie sauskravas kuģi, un viņu motoru troksnis atbalsojas namā.

—• Piķis parāvis; cik jutīga māja, — es nomurmināju iemigdams. Bet viņa nesaprata un sacīja:

—• Cik tev jūtīgs miegs. Guli. Es piecelšu dēlu un aizvedīšu uz dārziņu tā, lai tu nedzirdētu...

Un tiešām — es pamodos, kad neviena nebija mājās. Tukša — tikpat kā bez mēbelēm —, uzkopta istabiņa. Vecs atskaņotājs ar izgāztu vēderu. Plaukts ar bērnu grāmatām. Uz plaukta aiz stikla — aktiera portrets. Sis aktieris man nepatika, šķita vulgārs, un likās dīvaini, ka viņa to izlikusi. Šķiet, viņai taču ir iedzimta gaume, kā viņai var patikt šis televīzijas šlāgeru dziedonis un kā viņa nesaprot, ka viņš nekad savā mūžā nav dedzis tādās liesmās kā viņa.

Noguris gulēju un skumīgi domāju par to, ka drīz vajadzēs braukt projām. Cik viegli bija aizskrējušas, izniekotas zelta dieniņas. Un pēc tam būs Maskavas virpulis, duļķes, bezjēdzīgums, skraidelēšana. Tas bija rīta smagums, kas jau sen mani mocīja. Bailes no priekšā stāvošās dienas, mokoša nedrošība. Nez kāpēc atcerējos mazo gleznu, ko Borja reiz atrada Ermitāžā. Agrāk man šķita, ka tanī ir sakopotas visas dzīves šausmas.

Borjas izvēles un gaumes patstāvība tomēr ir apbrīnojama. Es, kā nākas, stāvēju pie Pītera Brēgela Jaunākā Ermitāžas' mazajā zālītē. Pēkšņi viņš mani pasauca. Piegāju un ieraudzīju mazu gleznu. Nekad agrāk par to nebiju pat dzirdējis. «Ainava ar leģendu par

svēto Kristoforu»... Sīkumos to neatminos, tikai atsevišķas detaļas — drūms negaisa kolorīts, salamandrai līdzīgas būtnes, bet pats galvenais — cilvēks ar tauriņa spārniem. Viņš kaut kur lido. Bet sejā — mūžīgas verdzības izteiksme. Tas, lūk, satrieca. Mūžīgas verdzības izteiksme. Kas viņu tā notrulinājis — šo cilvēku? Un, liekas, līdzās bija kāds sērīgs mūks ar laternu, apskaidrots mūks. Ko viņš simbolizēja, ko nozīmēja? Debess gaismu mūžīgās verdzības pasaulē? Bet varbūt neko nenozīmēja, tā gluži vienkārši vēlējies gleznotājs. Uzzīmēt mūku ar lukturi.

Iekšējā verdzība, mūžīgā verdzība... Vai tikai apstākļu un laika priekšā, nē, arī tā priekšā, kas atrodas tevī. Vēlēšanās sevi pielāgot, pielāgot un saglabāt. Droši vien saglabā tieši tad, ja nepielāgo.

Cilvēks ar tauriņa spārniem.

Vairākas reizes mūžā esmu centies izrauties no šīs iekšējās verdzības. Un pat sajutis drīzo atbrīvošanos, taču allaž atgriezies atpakaļ. Un kā citi? Varbūt nemaz necenšas. Tāpēc viņi ir laimīgāki.

Tas pareizi, ka Borja ir brīvāks.

Sāku domāt par Borju, par to, ka man viņš jāuzglezno. Es piepeši ļoti gribēju viņu redzēt. Tā mēdz būt — tu uz laiku cilvēku aizmirsti, tad pēkšņi saproti, kā viņš tev vajadzīgs.

Acīmredzot atkal biju no jauna iesnaudies, jo nemanīju, kad viņa atnāca. Tikai kleitas švīksti, soļi gaitenī, atveras durvis, istaba negaidīti tiek piepildīta ar sauli, gaismu, it kā būtu vasaras diena, un es redzēju, kā viņa man tuvojās, sarkanā kleitā ar uzplecīšiem viņa izskatījās pēc studentes. Pievēru acis, kā bērns slēpdamies, dzirdēju viņas piesardzīgās kustības, pie manas galvas nočaukstēja viņas kleita, caur puspievērtajiem plakstiem redzēju līdzās viņas kājas it kā zeltainā mirdzumā — neilona tīkliņzeķes kā antracīts zaigoja saulē, kura spīdēja pa logu.

Gribējās, ne vārda nesakot, ar savu neskūto un — kā man pašam šķita — šai bezmiega naktī novecojušo seju pieglausties viņas ceļgaliem. Bet es, tāpat kā pirmīt, gulēju, izlikdamies miris kā bērns rotaļā, neizrādīdams dzīvības zīmes un prieku par to, ka viņa ir te.

Viņa noliecās pār mani:

-— Ei, vai jūs vēl dzīvs?

— Pusdzīvs, — es atbildēju, acis neatvēris.

— Bet es zīlēju...

— Ko tad?

— Zilēju, vai jūs esat šeit vai ari aizbēdzis. — Viņa bridi klusēja un atkal pasmaidīja.

Es nosēdos viņai līdzās, pieglaudu viņas galvu sev klāt un sajutu vēl tik jaunās sejas, kas neatcerējās šo nakti, kas nebija sadrūmusi un uz mirkli vai arī uz mūžu visu aizmirsusi, — viņas sejas siltumu un svaigumu.

Diena, kas bija sākusies ar miglainu, grūtu pamoša nos, pēkšņi pārmainījās, iezaigojās, un varbūt pirmo reizi pēc ilgiem, ilgiem laikiem es sajutu vieglumu un atbrivotibu.

Mēs gājām gar Volgas krastu it kā manas mājas virzienā, bet visu laiku nogriezāmies sāņus un vai nu pagājām garām, vai neaizgājām līdz tai. Vairs neatminos, par ko runājām.

Mēs runājām, runājām, pareizāk sakot — man šķita, ka runājām, patiesībā runāju es viens, bet viņa klausījās, ērmoti, ka viņai interesēja mani murgi, manas saraustītās, juceklīgās domas par kaut ko viņai tālu.

Runāja arī viņa. Klausījos izklaidīgi, vairāk skatījos uz viņu nekā klausījos, bet viss palika prātā.

Viņas vienkāršās dzīves visas likstas.

Es apņēmu viņas plecus, man likās, viņa iet pastīvi, neveikli: ciemats neliels, te visi ir pazīstami. Man pat šķita, ka viņa izdarīja kustību ar plecu, lai atbrīvotos no manas rokas. Tūlīt arī noņēmu savu roku. Un viņa iesāņus vēsi paskatījās uz mani. Viņai laikam nepatika, ka tik ātri paklausīju.

— Baidies? — es pavaicāju, viņu ķircinādams.

— Nē, es nebīstos... Vienalga, ko domā. Tagad — vienalga.

Viņa paņēma manu roku, uņ mēs gājām pa krastmalu. Mani neatstāja jau sen neizjusta apjausma: nevis tu esi pakļauts dzīvei, bet tā ir pakļauta, padota tev, un tu vari darīt ar to, ko vēlies.

Tā arī klaiņojām turp un atpakaļ pa krastmalu, ievērodami un neievērodami ļaudis, tāpat to vienlaikus straujo un reizē nesteidzīgo upes dzīvi — tai bija sava noteikta struktūra; klusumu visu laiku pārtrauca te smalki liellaivu svilpieni, te varena motoru rēkoņa,

likās, tie ir iedzīti upes vidū un tagad spridzina gultni.

Laiski, nenoteikti domāju: jāiet mājas, vecais noraizējies, un ir taču darbs, darbs... Taču par darbu es domāju bez ierastajām mokām, nebija sajūtas, ka esi sevi apzadzis, — domāju ar tādu kā negaidītu cerību un mieru. Varbūt tieši tagad veiksies, iekustēsies... Reiz taču jābūt...

Un, kā vienmēr, man bija par maz tā, kas ir. Nepietika ar šo ciematu, upi, gribējās tūlīt kopā ar viņu atrasties citā vietā. Nevis Maskavā, Pārupē, nevis bērnības ielās, bet nez kāpēc Ļeņingradā, svešajā savā pilsētā. Gribējās viņu vadāt pa Ermitāžas zālēm, es pat jutu šo kā spogulis spīdīgo, zīmējumiem rotāto, vaskoto grīdu smaržu. Domās apstājos kopā ar viņu pie savām svešajām gleznām, tik pazīstamām, itin kā būtu tās ieraudzījis, tiklīdz ierados šai pasaulē, tik izciestām, it kā es pats būtu tās gleznojis.

— Vai esi bijusi Ļeņingradā? — es vaicāju.

— Esmu, — viņa atbildēja.

— Redzi, tu jau visur esi bijusi bez manis.

Viņa iesmējās:

— Tikai divas dienas. Ekskursijā. Visur vadāja, bet es nepaguvu neko aplūkot. Visur ieradāmies par vēlu... Tas vēl notika tehnikuma laikā.

— Brauksim, — es teicu.

— Brauksim, — viņa klusi atkārtoja. Un iesāņus nogaidoši paraudzījās uz mani. Viņas skatienā bija kaut kas žēlabains, kaut gan — tas ir labi saprotams: šodien mēs brauksim un lidosim ar tevi visur, kur vien brauc vilcieni un lido lidmašīnas, bet rīt, kad tu būsi Maskavā ...

To visu varēja izlasīt viņas acīs, viņa neko nebilda, neko tādu nesacīja, bet es nez kāpēc sāku strīdēties tieši ar to — neizteikto.

Un tieši tāpēc, ka es to jutu tikai nedroši, mani vārdi bija bezpalīdzīgi un neveikli. Es murmināju kaut ko. līdzīgu: «Nē, nē, nevajag tā domāt. Visam patiešām nevajag tā beigties.»

Un pēkšņi palūkojusies viņa paskarbi, ar smīnu teica:

— Kas tad beigsies? Vai tad ir kaut kas sācies, kas var beigties?

Viņa pārbaudīja mani — varbūt neapzināti, tas viss bija tik saprotami, bet viņas vārdi mani kaut kā aizskāra, ne vārdi, bet tonis, un viss pamazām sāka bālēt, viss kļuva tāds pats kā vakar — pirms tikšanās. Un kādēļ tad visam vajadzētu mainīties? Kas par niekiem? Ielaista bērnišķa slimība ... Gaidas.

— Zini, pie mums meičas dažreiz mēdz izlikties.

— Nu un tad?

— Man ir tāpat, es baidos. Sākumā apsvilina, tu pazaudē galvu, pēc tam apdomājies.

— Redzi, cik tev viss ātri, — es sacīju. — No vienas galējības otrā ...

Viss sagriezās šķērsām, svinīgā noskaņa bija zudusi, iekšā kaut kas kļuva vienaldzīgs un tukšs.

Viņa to sajuta.

— ...Cik viegli tu atkāpies... Es gluži vienkārši baidos, vienkārši baidos. Zini, vieglāk ir nevienam neticēt, kā ...

— Nu un netici. Es jau nelūdzu tevi ticēt.

Viņa nokāra galvu. Droši vien tā arī notiks. Pēc dažām dienām es aizbraukšu, dzīve ieraus savā mutuli, un paliks tikai tā nakts un šis rīts — jau uz visiem laikiem vakarējais, bez turpinājuma.

— Nē. Tomēr tā nav, — mazliet aizsmakušā, negaidīti zemā balsī viņa teica. — Es gaidīšu. Man neko nevajag... Tikai lai tu atcerētos. Un ja kādreiz iznāk brīvs laiks ...

— Mēs taču vēl neatvadāmies. Ko tu ...

Es paņēmu viņas roku, piespiedu pie savas pieres, lai noņemtu smagumu, cenzdamies atgriezties pie tā prieka, atbrīvotības, ko vēl nesen tiku izjutis... Kamēr mēs gājām uz manu māju, es domāju par atlikušajām dienām. Labi, ka ir šīs atlikušās dienas, lai arī nedaudzas, dienas tomēr ir manas — atlikušās, es jau redzu tās lidojam citu aiz citas, tomēr tas ir tikai rīt un parīt, un varbūt iznāks vēl viena dieniņa, un kaut kas labs vēl gaida viņu un mani, mēs taču vēl nešķiramies.

Es vēl domāju, kā apvienot darbu ar viņu, man taču pa šīm dienām jāpaveic ļoti daudz. Ja neizdarīšu tagad, tad, iespējams, neizdarīšu nekad. Jā, dienā es strādāšu no agra rīta, raušos pamatīgi — kā vēl nekad, toties vakari būs mūsu.

Viņa pavadīja mani līdz pat mājai un jau gribēja iet projām, kad pēkšņi mēs abi ieraudzījām, ka vecais at-

vēra durvis un, ar mokām atliekdams muguru, tuvojās mums, pirms viņš spēra nepanesami %smago — kārtējo soli, viņa augums dīvaini noraustījās un izliecās. Cik briesmīgi viņš kustas, un cik ērmīga viņam seja.

Varbūt viņš skaišas, ir dusmīgs, ka esmu aizgājis, ka esmu kopā ar Veru? Viņa taču ir večuka radiniece.

Vismazāk es gaidīju ko citu.

— Lu-ūk, te-e ju-ums te-le-gra... — tik tikko izrunādams, vārdus sadalīdams zilbēs, kropļodams un neprazdams izteikt mokoši garo vārdu, viņš ar savilkto roku sadabūja atplēstu papīru rozīgā krāsā.

Vēl lāgā neredzējis, sapratu — telegramma. Kāpēc telegramma? Neviens taču nezina, kur es esmu. Kas tad nu noticis, kā tā? ...

— Kāpēc tu tā nobālēji? — viņa jautāja. — Parasta telegramma... Tu taču vēl neesi izlasījis, bet krīta bālumā. Kaut kas ar darbu saistīts.

Es paņēmu no viņa savilktās rokas telegrammu — atvērtu, saplēstu, tā vairs nebija tikai mans īpašums — un ātri izlasīju īso tekstu. Tur ar lauku telegrāfistes roku bija rakstīts: «Brauc nekavējoties. Ar Borju nelaime. Saša.»

— Kas, kas noticis?

Nedzirdēju, ko viņa runāja, drīzāk nojautu.

— Gribi, braukšu tev līdzi?

Es neatbildēju — vēl nezināju, kā pielāgoties notikušajam, kā pārvērst to kustībā, biļetēs, aizbraukšanā, vilcienā, bet pats galvenais — kā saprast šo savādo un briesmīgo vārdu: «nelaime». Kāda nelaime? Kāpēc? Un ko tas nozīmē? Tam taču nav obligāti jānozīrnē, ka...

Vilciens veda mani pie viņa. Tikai es nezināju, vai patiešām pie viņa, vai viņš vispār ir zemes virsū. Tāpat kā toreiz, kad nomira Nora, es izjutu satriecošu manas nelaimes (vai tikai manas? — jebkuras) nesavienojamību ar parasto dzīves kārtību. Prieks, veiksme pilnīgi sadzīvo, pastāv līdzās ikdienišķajam, ce|as augšup, bezrūpīgi lidinās, tikpat kā nepieskaras tai, uz ikdienības fona nelaime ir kroplīga un vientuļa, tā neiederas dabiskajā dzīves ritumā, tā ir pretdabiska...

Garām aizjoņoja, aizzibēja stacijas, kustība nomierināja, šajā ainavā viss bija tik pazīstams. Neatceros, ka Borja būtu gleznojis ainavas, bet es zināju, ka šis inežs, šie koki, šīs debesis mirdzēja acīs tiem, ko attēloja viņa ota. Un cik daudz tā vēl spēs, cik daudz vēl padarīs, ja ...

Sīs telegrammas neziņas, nezināmības, negaidītības smagums — tieši tagad, kad bija radies darba noskaņojums, kad tā gribējās pabeigt to, ar ko noņēmos jau tik ilgu laiku, tieši šajā gara lidojuma brīdī — radīja gandrīz fizisku sāpju sajūtu. Kas noticis ar viņu? Slimība?

Pēdējā laikā viņš jutās daudz labāk, lielā aizņemtība internātskolā viņam nevis traucēja, bet palīdzēja, notika tāds kā riņķojums: atdodams savus spēkus, savas zināšanas, nodarbodamies ar bērniem, viņš guva jaunus spēkus, kas bija nepieciešami viņa galvenajam darbam.

Kas tad būtībā ir galvenais darbs?

Vai tikai portrets, etīde, skulptūra, uz ātru roku notverta ainava, tas, ko iegaumēja un prata izteikt mūsu iztēle, mūsu fantāzija, mūsu spēja atveidot dzīvi?

Ne tikai tas.

Varbūt viņa galvenais darbs bija arī Jegors — šis grūtais cilvēks, kuru tik ilgi un neatlaidīgi veidoja Borja,

Atcerējos Jegora tēva kā stabs taisno, drūmo figūru, prātā palikuši viņa izteiktie draudi, slimīgā greizsirdība, nežēlīgā, trulā privātīpašnieciskuma attieksme pret zēnu, smacīgā, nesabiedriskā noslēgtības gaisotne, neredzamā siena, ko šis cilvēks gribēja uzcelt starp Je-goru un internātskolu, viņa pastāvīgā pretestība tam, kas auga un nostiprinājās puisēnā, — jaunrades garam un tātad arī jaunai sevis apzināšanai.

Minējumu smagums, neziņas uztraukums reizēm ir sliktāks par vissmagāko zināšanu.

Atmiņā pēkšņi uzzibsnīja senais čigānietes pareģojums tai vilcienā, kas veda mūs uz dienvidiem, — pēkšņi uzzibsnīja, acumirklī saskumdināja sirdi un nozuda kā koks aiz vagona loga.

Kādē| tieši viņam — nevis man, ne Sašam? Kādēļ liktenis izvēlas vistalantīgākos, kurus daba radījusi ilgam laikam, šķiet — uz mūžiem?

Uz mūžu mūžiem ...

Portreti dzīvo ilgāk nekā to autori... Bet kālab es domāju par to? Jā, trausls talants, trausla viņa laicīgā čaula. Ļaunums un nežēlība raida savas bultas tieši uz viņu, izraudzīdamies tieši viņu no simtiem citu. Tā, par nelaimi, ir bijis daudzreiz.

Un tomēr es ticēju sava drauga dzīvības spēkam, par spīti slimībām un nelaimēm, ko viņš vīrišķīgi pārvarēja ., ►

Vilciens dārdēja, te paātrinādams, te palēninādams gaitu. Gandrīz mehāniski es uztvēru visu, kas notika apkārt. Vagona priekšā spēlēja ģitāru, divi jauni cilvēki, viens otru pārtraukdami, stāstīja visādas blēņas, skaļi smējās, iepretim sēdēja meitene — visa viņu jautrība tika veltīta viņai, tomēr meitene nepievērsa viņiem uzmanību, risināja krustvārdu mīklu; tad nāca kontrolieri, pieradums virzīja manu roku, lika meklēt biļeti.

Likās, tas viss jau ar mani bija kaut kad noticis, es it kā jau biju redzējis šīs sejas, dzirdējis šīs sarunas. Dzīves ritējums bija jūtams pat šeit, noslēgtā telpā — vagonā, kur ļaudis sēdēja, stāvēja, staigāja, uz mirkli uzticēdami savu kustību uz priekšu traucošā vagona kustībai.

Līdzās apsēdās večiņa, es pat nemanīju, kā viņa ienāca, sēdēja klusi, it kā nevienu neievērodama, domāja savas senās domas, tad pēkšņi tā līdzjūtīgi pavaicāja:

— Ko tu tāds sadrūmis, dēliņ? — Un, nesagaidījusi atbildi, piebilda: — Nekas, neskumdinies, tu vēl esi jauns, gan jau būs labi.

Es neatbildēju, neko viņai nepaskaidroju, taču viņas vārdi — it kā parasti, nenozīmīgi — dīvainā kārtā mani nomierināja.

Viņai jau arī nebija vajadzīga mana atbilde. Iekšēji nojauta, ka nav labi.

Gan jau būs labi... Protams, citādi nemaz nevar būt. Mūs vieno pārāk ciešas saites, lai tās tik vienkārši izirtu, sabruktu.

Iedomājos par Sašu — protams, viņš ir tur, pie viņa. Atminējos mūsu pirmo tikšanos ar Borju: tas bija sen — studentu bufetītē, divi viņa darbi, divi portreti — tēva un mātes, — un tagadējā Borjas sejā, zilajās acīs, to liegajā mirdzumā pavīdēja gan dzīvot-prieks, gan aizrautīga interese par to, gan nemierpilna cerību ēna.

Cerības...

Tās vienmēr turēja mūs savā varā. Tā bija mūžīga tieksme pēc pārmaiņām, meklējumiem, atjaunošanās. Laiks pateica priekšā mūsu meklējumus, pašizteiksmes

veidu. Amats, ko mums mācīja Meistars, prasīja, lai strādājam līdz pēdējai iespējai.

Vairākkārt savā mūžā esmu centies izteikt sevi ar maksimālu spēku, līdz galam. Bet Borja vienmēr strādāja līdz pēdējai iespējai, nedodams sev ne vaļas brīdi, ne atelpu.

Es vēl aizvien domāju par Borju, mūsu jaunību, dzīvi, par to, kas mūs vēl gaida nākotnē.

Aizjoņoja, aiztraucās jau rudenīgi retās birztalas, uzliesmoja dzeltensarkana kļavas lapa, rāmi zilgmoja zemei mazliet tuvāk pienākušās debesis — tas viss nomierināja, pieklusināja manī brāzmojošo nemieru; no bērnības pazīstamā, tūkstošreiz iztēlē redzētā un vienmēr jaunā ainava sirdī viesa mieru un rosināja cerību.

CILVĒKA SIRDS KONFLIKTS

Vladimira Amļinska darbos nav laimīgu, garīgi pārsātinātu varoņu. Rakstnieka stāstu, romānu un kinoscenāriju galvenā tēma ir nebeidzami, no dzīves neatrauti, bezkompro-misa meklējumi — dažreiz pat mokpilni sevis meklējumi šajā taisnības, labsirdības un absolūtās tikumības pasaulē. Gandrīz trīsdesmit gadi aizritējuši kopš pirmā stāsta «Pirmās mīlestības stacija» publicēšanas; tas ir stāsts par to neaizmirstamo jaunības dienu pasauli, kur viss atkārtojas un viss notiek pirmoreiz. Uz daudziem gadiem rakstnieks saglabājis savdabīgo «pavasara izjātu», kuru grāmatas «Mūzika stacijā» ievadvārdos atzīmējis Valentīns Katajevs. Taču romantiskā gaisotne, kas apņēma Vladimira Amļinska agrīnās daiļrades darbus, daļēji nozuda. Varoņi, situācijas, noskaņa, stils kļuva raupjāki, reālāki, krāsainības ziņā varbūt mazliet atturīgāki.

— Raksturos, kas vēl tikai veidojas un tādēļ ir trausli, — saka rakstnieks, izskaidrodams savu uzticību jaunatnes tematikai, — īpaši skaidri un spilgti redzams tas, kas vēlāk samezglojas, saduļķojas. Si problēma mani vienmēr ir interesējusi, sevišķi valdzina

neordināru, sarežģītu raksturu izpēte. Esmu rakstījis un rakstu ne tikai par jauniešiem, bet mēs visi, kā mēdz teikt, esam nākuši no bērnības, līdz pat mūža rietam cilvēku ar bērnību saista vairāk vai mazāk manāmi pavedieni, kuri visbiežāk daudzējādā ziņā nosaka viņa likteni. No kurienes rodas sakropļoti likteņi? Kā tas notiek? Kas ir vainīgs, kāds tam iemesls? Jau kopš pirmajiem komandējumiem, kuros es braucu laikrakstu un žurnālu uzdevumā, jau kopš pirmajām publikācijām sāku sev uzdot šos jautājumus, mēģināju tos apcerēt un atbildēt uz tiem. Avīze «Ļiteraturnaja gazeta», kurā es strādāju par speciālkorespondentu, vairākos numuros publicēja aprakstu par koloniju pusaudžiem. Pēc šī apraksta, kas izraisīja plašu atsauksmi, citos izdevumos sekoja citas tēmas, uz kurām mani bija uzvedinājuši lasītāji: «Zēni bez meitenēm», «Normāla puisēna stāsts»...

Dzīvo puisēns. Normāls, parasts, kādu ir miljoniem. Krāj markas, spēlē futbolu un pat šahu. Dažreiz viņš ir niķīgs, nepaklausīgs, reizēm mīlīgs, maigs. Un pēkšņi viņš izdara noziegumu. Turklāt nevis nejauši — dusmās, bet pārdomātu un nežēlīgu noziegumu. Kādēļ? Rakstnieka sūtība — izpētīt sociālos, psiholoģiskos, tikumiskos motīvus, cēloņus, kādēļ cilvēks pārkāpj cilvēciskās sadzīves likumu. Manuprāt, daudzu — ja ne visu — cilvēcisko netikumu pamats, sākums ir — dvēseles kūtrums, vienaldzība pret savu tuvāko un vispār pret cilvēku, neprasme just līdzi, žēlot.

Kādā Maskavas skolā tika rakstīts sacerējums par tematu «Ko un kāpēc jūs uzskatāt

par galveno cilvēkā?». Rakstīja par daudzām brīnišķīgām īpašībām — par prātu, drošsir-dlbu, patstāvību, spēku, par māku mīlēt, no-teiktlbu, par godīgumu... Bet neviens, neviens skolnieks no visas klases neuzrakstīja par labsirdību. Tātad kaut kas ir paslīdējis garām gan vecākiem, gan skolotājiem, gan ari mums, rakstniekiem. Kas attiecas personiski uz mani, es pirmoreiz pavisam nopietni, varētu teikt, profesionāli par to sāku domāt, kad rakstīju romānu «Brāļa atgriešanās», kurā, starp citu, iepludināju gadu gaitā izkristalizējušos agrīnās daiļrades aprakstus par sakropļotajiem likteņiem. Romāna pirmsākumi meklējumi aprakstā «Ivana Lavru-hina liktenis» — tas ir dokumentāls stāsts par mūsu paaudzes cilvēka grūto, traģisko mūžu, varonis pusaudža gados uz saviem pleciem iznes visu necilvēcisko kara, partizānu dzīves, okupācijas un gūsta smagumu, fadz nežēlības un zvēriskuma šausmas, nāvi, turpretī labais viņam nepavisam nav lemts, un pēc uzvaras viņš neprot atgriezties normālā bērnībā, skolas dzīvē. Sākas kļūdu un noziegumu pilns ceļš, mokoši lēna apskaidrība, augšāmcelšanās. Lavruhins izpērk šāvu vainu un dzīves ceturtajā gadu desmitā atgriežas mājās, lai garīgi atdzimtu, kļūtu cilvēks.

— Tieši tajā laikā, kad jūs sākāt, — piecdesmito gadu otrā pusē — daudzu jauno literātu elks bija Buņins.

— Bez šaubām, Ivans Aleksejevičs atstāja uz mums visiem milzīgu ietekmi. Un pirmām kārtām ar savu apbrīnojamo uzmanību pret cilvēku, viņa psiholoģiju, pārdzīvojumiem.

Man ir bijuši ari citi skolotāji. Jau skolas gados es nodarbojos nelielas rajona bibliotēkas literārajā pulciņā. Aicinājām pie mums ievērojamus rakstniekus, un viņi atrada iespēju, lai tiktos ar dažām meitenēm un zēniem. Tagad tas liekas gluži vai brīnums/ Atnāca ari Platonovs. Viņa uzstāšanās, pareizāk sakot, saruna ar mums, viņa proza mūs uzreiz aizrāva, saviļņoja vispirms jau ar iejūtību pret cilvēku ciešanām, ar savu kosmiskumu un reizē kamernoskaņu, prasmi ieraudzīt dzīves skaistumu cauri tās svina smagajam neģēligumam — tā ir literatūras viskrieviskākā īpatnība. Protams, Paustov-skis — krievu literārā vārda kultūras glabātājs, viņa darbu patiesā, nevis šķietamā romantika, kuras mums jaunībā tik ļoti trūka. Taču man personīgi nemainīgas un neaizsniedzamas virsotnes etaloni literatūrā bija un būs Tolstojs, Čehovs, Dostojevskis. Man foti patīk Fjodora Mihailoviča vārdi, ka visvērtīgākā un visvajadzīgākā grāmata zemes virsū ir «Dons Ķihots» — sevišķi jaunatnei. Dostojevskis bija pārliecināts, ka visi, kas izlasīs šo grāmatu un pilnīgi to sapratis, pārslās būt patērētāji attiecībā pret pasauli. Diemžēl ne visi jaunieši ir lasījuši šo grāmatu. Ir skatījušies filmu, varbūt redzējuši izrādi... Taču to nevar salīdzināt ar lasīšanu! Nepieciešams jauniešiem ieaudzināt un atdot kino un televīzijas vainas dēļ nedaudz zudušo interesi pret uzrakstīto vārdu, pret grāmatu. Pat skolā, lai ari cik skumji tas nebūtu, nereti tiek apslāpēta ši interese. Dzeja, literatūra — tā ir kā jūra, un, kad cilvēks pirmoreiz tajā ieiet, viņam vajadzētu noreibt no laimes, no mūžības, no nepārredzamā plašuma.

— Vladimir Iļjič, jūs jau daudzus gadus lasāt lekcijas Maksima Gorkija Literatūras institūtā, esat priekšsēdētājs Maskavas rakstnieku organizācijas komisijai, kura strādā ar jaunajiem autoriem, vadāt seminārus jauno literātu apspriedēs. Atļaujiet jums uzdot varbūt pārāk tiešu jautājumu — vai ir iespējams izmācīt par rakstnieku? Ko liecina jūsu pieredze?

— Manuprāt, tas nav iespējams. Protams, var iemācīt tehniskus paņēmienus, ieaudzināt zināmu literāro gaumi, taču ar to nepietiek, lai kļūtu par rakstnieku. Tu vari sēdēt kaut vai divdesmit piecas stundas diennakti pie rakstāmgalda, ar rakstāmmašīnas klaboņu neļaudams nevienam mājās gulēt, tik un tā nekas ievērības cienīgs neiznāks. Kādēļ tad pastāv tāds amats, tāds nosaukums — prozas, dzejas, dramaturģijas radošā semināra vadītājs? Lai palīdzētu talantīgiem jauniem, bet reizēm ari ne sevišķi jauniem cilvēkiem noticēt pašiem sev, atklāt sevi to, ko dažkārt visgrūtāk atklāt, kas prasa izkopšanu un atbalstu. Lai izvēlētos no tiem daudzajiem, kuri tiecas uz literatūru, vistalantīgākos un perspektīvākos, pasniedzējam jābūt vērīgam, apveltītam ar intuīciju, viņam nepieciešamas tās īpašības, kuras noteikti būtu vēlamas sporta trenerim. Nereti gadās ari kļūdīties; puisis vai meitene, pieņemsim, neiztur konkursu, lai iestātos Literatūras institūtā, bet pēc gadiem uzņemšanas komisijas locekļi, recenzenti, izlasījuši kādā biezā žurnālā «neveiksminieka» stāstu vai romānu, kā mēdz

teikt, kož pirkstos. Tas ir ārkārtīgi nepati-kāmi, bet diemžēl neizbēgami.

— Vai nav tā, ka tagad ne sevišķi bieži pirmais publicētais stāsts izsauc vētrainu reakciju? Ar ko, pēc jūsu domām, atšķiras šodienas jauno ienākšana literatūrā?

— Mūsu paaudzei, ja tā varētu izteikties, bija grūtāk izsisties. Bet a?\ vieglāk nekā šālaika autoriem. Grūtāk tāpēc, ka nebija daudzu tagadējo žurnālu — tādu kā «Ļite-raturnaja učoba», kas desmitiem, simtiem iesācēju dod iespēju publiski izmēģināt savus spēkus, bet tas jaunajiem ir ārkārtīgi svarīgi — citādi apkārt māksliniekam radīsies vakuums, pakāpeniski izzudis orientieri, pat ja tie ir bijuši diezgan skaidri. Agrāk tādas solīdas, lielu tirāžu (pareizāk sakot, masu tirāžu) izdevniecības kā «Mo lodaja gvar-dija», «Moskovskij rabočij» neizdeva tik daudz jauno autoru grāmatu, bet tagad pat «Sovetskij pisateļ» katru gadu laiž klajā vairākas autoru pirmās grāmatas. Toties vieglāk bija tāpēc, ka... Pirmām kārtām nebija tik daudz rakstītāju. Kāds Literatūras institūta veterāns reiz sacīja, ka ienākt literatūrā ir tas pats, kas ar diviem čemodāniem iespraukties braucošā autobusā. Atklāti sakot, agrāk ievērojami rakstnieki, kinodramaturgi un režisori atrada vairāk laika tiešiem kontaktiem ar jaunajiem.

— Kāds no slavenajiem literātiem ir teicis: «Rakstnieks sākas ar biogrāfiju.» Kā, pēc jūsu domām, autora dzīves pieredze, tas, ko viņš ir redzējis, ietekmē viņa daiļradi? Cik bieži tiek minēts, kur visur ir dzīvojis jaunais literāts, par ko jau paguvis strādāt...

— Pēc Kinematogrāfijas institūta beigšanas un diezgan veiksmīgas debijas literatūrā es strādāju izrakumos, ģeoloģiskā ekspedīcijā, par avīzes speciālkorespondentu. Daudz braukāju, tikos ar visdažādāko profesiju pārstāvjiem. Gandrīz visiem maniem literārajiem darbiem ir reāls pamats, sižeti un raksturi ņemti no dzīves un mākslinieciski apstrādāti, ja tā var teikt, izprātoti.

Un tomēr, runājot par to, cik nepieciešama jaunajam māksliniekam ir tieša saskare, sadursme ar dzīvi, es gribētu atzīmēt, ka noteicošā nav ārējā pieredze, kas konspektēta darba grāmatiņā, bet gan iekšējā — sirds, dvēseles pieredze. Izcilais rakstnieks Viljams Folkners ir teicis, ka tikai viens konflikts ir spējīgs radīt patiesu mākslas darbu un nekas cits nav moku un sviedru vērts — tas ir cilvēka sirds konflikts ar pašu cilvēku.

(No V. Amļinska sarunas ar S. Aleksejevu.

«Sovetskaja kuļtura», 1985. g. 22. augustā.)

Владимир Амлинский РЕМЕСЛО Повесть Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Перевела с русского Эрика Натрите Художник Модрис Адуманс

И Б № 4888

Vladimirs Amļinskls AMATS

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore S. Mazvērsīte Korektore M. Tirzite

Nodota salikšanai 27.10.87. Parakstīta Iespiešanai 30.03.88. Formāts 84x108/32. Avīžu papīrs. Litera« turas garnitūra. Augstspiedums. 15,12 uzsk. iespiedi.; 15,43 uzsk. krāsu nov.; 16,84 iz« devn. I. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 1370-5. Cena 1 rbl. 10 kap. (13 000 eks.), iesējumā 1 rbl. 20 kap. (2000 eks.). Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 98/32858/J-2904.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli« grāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40, «

1

šajā grāmatā ar [1] atzīmētās rindas atdzejojis A. Rijnieks.

2

Aisori, asīrieši — tauta, kas dzīvo PSRS (galvenokārt Armēnijas PSR un Gruzijas PSR), kā arī Irākā, Irānā, Slrijā u. o.

3

Atklāts, bieži vien galerijas ieskauts iekšējais pagalms. {Tulk. no spāņu vai.)

4

Atdzejojusi M. Bendrupe.

5

Peldoša kuģu piestātne, kā arī pontons, pie kura var pietauvoties un stāvēt kuģi. (Tulk. no franču vai)

Content

Amļinskis Vladimirs Amats jeb Borjka Ņikitins

CILVĒKA SIRDS KONFLIKTS

1