Štelmahere Vita

AnneMarija

Vita Štelmahere

AnneMarija

Nežēlīgas gadsimtnieku spēles

I daļa Liktenīgās derības

.

1

Margareta Evilas un Tifānija Lovlijas kundzes nelabprāt gaidīja savu kārtējo tikšanos. Šoreiz lietu vēl nepatīkamāku darīja tās paredzētā vieta - Aokigaha-ras meža klusumā noslēpusies Frantika mednieku pils. Ne tikšanās vietas, ne laika noteikšanā abām kundzēm nebija iespējams iejaukties. Regulāri, ik pēc piecdesmit gadiem, viņām bija jāpavada bezgala nepatīkamas un nebeidzami garas divdesmit četras stundas kopā vienā telpā, neatstājot vienai otru ne uz brīdi. Tikai katru reizi tikšanās vieta mainījās. Vienreiz tā tika noteikta Poveljas salā, kur 15. gadsimtā tika sadedzināti tūkstošiem mēra slimnieku, citreiz - spoku pilsētā San Ži, citreiz - Vinčesteru mājā, kuras 160 istabās varēja apmaldīties un sajukt prātā. Šoreiz izvēle bija kritusi uz pašnāvnieku mežu, kas drūms un noslēpumains zaļoja Fudzi kalna pakājē. Tā arī bija vienīgā pārmaiņa šajos septiņsimt gados.

Šoreiz, tāpat kā katru reizi, abām tikšanās vieta un laiks tika paziņots, izmantojot kurmju pastu. Aploksne, nedaudz saburzījusies un aplipuši ar zemi, sagaidīja Evilas kundzi tās labi koptā zāliena vidū. Lovlijas kundzes ielūgums ar savu parādīšanos bija izgāzis tikko ieaugušo baltās rozes stādiņu.

Lai nu kā, bet noteiktajā dienā abas kundzes satikās Frantika meža mednieku pils kamīna zālē. Pirmā telpā ienāca Margareta Evila. Viņa bija gara auguma, neparasti tieva, ar ogļu melniem matiem, sūnu zaļām acīm un plānām, blāvi violetām lūpām. Par viņas godājamo vecumu liecināja koka saknēm līdzīgās rokas - reimatisma savilktas, gariem, mezglainiem pirkstiem. Drūmi paraudzījusies visapkārt telpai, Margareta nometa savu violeto mēteli un atkrita klubkrēslā. Tūlīt pat durvīs parādījās arī Tifānija Lovlija. Viņa bija pilnīgs pretstats Margare-tai - maza, apaļīga, ar sniegbaltiem matiem, kas, savīti mezglā, atgādināja mazliet vējā papluinītu vārnas ligzdu, apaļām acīm, koši sārtiem vaigiem un pilnīgām, sulīgai ķiršogai līdzīgām lūpām.

- Sveika, Margaret! - Tifānija teica, kārtīgi salocīdama savu balto, pēc jaunākās modes šūto rudens mēteli. - Lai arī kā, bet mums atkal nāksies pavadīt vienu neaizmirstamu dienu.

- Tieši tā, NEAIZMIRSTAMU! Man vienmēr pēc mūsu tikšanās vēl divus gadus reizēm dumpojas kuņģis, -ne visai laipni čērkstošā balsī nopurpināja Margareta.

Tifānija izlikās nedzirdam pēdējo piezīmi un mierīgi sāka darboties ap kamīnu, kurā kvēloja sarkanogles.

- Cik žēl, ka esmu aizmirsusi paņemt līdzi termosomu. Jau kuro reizi varēju aiznest mājup kādu no šīm sarkan-oglēm, lai nebūtu jānopūlas ar krāsns kurināšanu, - pie sevis klusi bubināja Tifānija. - Tās ir tik praktiskas, tik praktiskas - piemet tikai malku, un sarkanogles paveic visu pārējo.

Margareta nebilda ne vārda. Tikai viņas garastāvoklis pasliktinājās ar katru minūti, pat sekundi, ko nācās pavadīt kopā ar Tifāniju. Viņu kaitināja viss - Tifānijas veselīgais izskats, nemainīgi labais garastāvoklis, nenogurdināmā darboties kāre. “Vai patiešām nav iespējams izkļūt no šīs muļķīgās ķezas, kurā esmu nokļuvusi savu vecāku vainas dēļ?” Margareta aizvēra acis un domāja. Smadzenes saspringa gluži kā eža adatas. Acu priekšā mainījās viena aina pēc otras: “Celties un vienkārši iet prom? Nē, nevar. Tad uz mūžiem būšu pazudusi. Pagrūst Tifāniju, lai viņa nokļūst sarkanogļu skavās un sadeg? Arī nevar. Tad kopā ar Tifāniju beigas būs arī man.” Pēkšņi pār Mar-garetas seju pārslīdēja vasaras ēnai līdzīgs greizs smaids. “Rokā ir! Tifānija neatteiksies no derībām. Tā ir viņas vājība, bet tālāk jau es pratīšu uzvaru pārvilināt savā pusē!” Margaretas iekšējā balss iegavilējās.

- Tif! - Margareta uzsauca. - Vai mēs klusēsim tā visu laiku?

Tifānija, patīkami pārsteigta par māsas pēkšņo ierunāšanos, bija gatava uz visu, lai tikai saruna nepārtrūktu.

- Nē, Margaret! Mēs varam uzspēlēt vārdu kaujas. Vai ari šahu... Vai ari vienkārši parunāt par to, kā katrai no mums ir gājis pēdējos piecdesmit gados.

- Nu nē! - Margareta savaikstljās. - Labāk slēgsim derības.

- Derības? - Tifānijas acīs iezaigojās spožas uguntiņas. - Derības! Bet par ko?

- Kā vienmēr, mīļā. Tikai par to, kas tevi tik ļoti interesē. Kas pasaulē ir varenāks - Labais vai Ļaunais?

- Protams, ka Labais! Bet nezinu, kā lai es tev to pierādu!?!

- Pavisam vienkārši. Ar mūsu derībām. Bet pirms ko paskaidrošu sīkāk, gribu vienoties par derību balvu. Tai jābūt iespaidīgai.

- Esmu mierā ar jebkuru tavu piedāvājumu, - lepni noteica Tifānija. - Nekas nevar būt drošāks par to, ka uzvarēs Labais. Tātad - es!

- Nu labi, Tif. - Margareta vēsi pasmaidīja. - Tad darīsim tā. Kura no mums zaudēs šajās derībās, tā atteiksies no savas nožēlojamās dzīves un pilnībā pāries otras - uzvarētājas - ķermenī ne vien ar savu galvu, rokām, kājām, smadzenēm un visu citu, kas nu tur mūsos ir iekšā, bet arī pilnībā pakļausies uzvarētājas uzskatiem un raksturam.

Tifānija samulsa un aizdomājās. “Tas nozīmētu, ka mēs atkal būtu viens veselums. Bet ja nu uzvar Margareta? Tad tā būs ļoti ļauna būtne. ĻOTI ļauna.” Tomēr

Tifānijas optimisms ņēma virsroku. “Nevar taču būt, ka uzvarēs Margareta. Ļaunums nekad nevar būt spēcīgāks par Labo.” Nu varbūt pie vainas bija arī Tifānijas kaislība uz derībām. Bet kas to lai tā precīzi izvērtē - galu galā Tifānija vienkārši nevarēja laist garām šo izdevību.

- Labi, es esmu ar mieru! Tikai kā mēs to noteiksim?

Margareta viltīgi piemiedza acis un saldi medainā

balsī teica:

- Nu, Tifānija, tas taču ir tik vienkārši. Mēs to izdarīsim līdzīgi, kā to paveica mūsu vecāki. Atradīsim mazuli, kas nevienam nav vajadzīgs, molekulāri dubultosim to, bet pēc četrpadsmit gadiem paskatīsimies, kurš šajā cilvēkbērnā būs ņēmis virsroku - Labais vai Ļaunais. Tas arī viss. Vienkārši, skaisti un pārliecinoši!

2.

Kārstens Celsmis bija labākais, kādu vien iespējams sameklēt visos septiņos kontinentos. Viņš savu jurista karjeru veidoja, specializējoties derību lietās, un nākotnes plāni sekmīgi realizējās dzīvē. Tifānija un Margareta sēdēja šī slavenā tieslietu doktora uzgaidāmajā telpā, gaidot savu kārtu. Tiklīdz virs jurista kabineta durvīm iemirdzējās zvaigznei līdzīgā lampiņa, abas māsas steidzās iekšā.

Kabinetā valdīja puskrēsla. Logiem priekšā bija aizvilkti pelēki atlasa aizkari. Gar sienām rindojās smagnēji ozolkoka grāmatu plaukti. Visu telpas grīdu klāja koši zaļš, baltām margrietiņām izrotāts pūkains paklājs, bet pašā viducī mirdzēja dūmakaina stikla galds, kam vienā pusē bija nolikti divi no tāda paša materiāla izgatavoti krēsli, bet otrā galda pusē ērtā ādas klubkrēslā sēdēja pats Kārstens Celsmis. Vīrietim bija ap piecdesmit. Kalsnējs, kailu galvas vidu, kam apkārt kā sniega kupena spurojās sudrabaini, samērā īsi apgriezti mati, bet pelēki zilganās, vērīgās acis zem kuplām uzacīm - tikpat sudrabainām kā mati - slēpās aiz briļļu biezajiem stikliem.

Margareta, kura Kārstenu redzēja pirmo reizi, ievēroja, ka briļļu rāmji bija veidoti no savīta trīskrāsu zelta, toties kājiņas - no parasta, viegli apdedzināta koka.

- Sveiki, mīļā Tifānija! - Kārstens smaidīdams ar laipnu rokas kustību aicināja abas dāmas apsēsties. - Tā laikam ir tava māsa Margareta? Prieks iepazīties. Brillēm kājiņas ir no koka, jo man ir aizauss alerģija pret zeltu, -viņš steigšus piebilda, pavērsis skatienu Margaretas virzienā. - Tifānij, Tifānij! Nekad nevarat rimties! Slavējami! Slavējami! Atceros veco Rūdolfa kungu. To jūsu tēvoci no Parīzes. Tas arī nevarēja ne uz mirkli palikt mierā. Pat deviņsimt gadu vecumā skraidīja apkārt pa pasauli un meklēja asas izjūtas... Bet ko nu es par veciem laikiem!

Manas burvīgās dāmas, minēšu - laikam par jūsu apciemojumu jāpateicas kādām jaunām derībām?

Tifānija pasmaidīja un sāka stāstu par iecerēto vienošanos.

“ja tas āksts turpinās tikpat daudz un tik ātri runāt, man atkal sāksies dzirksteļu migrēna,” domāja Margareta, atspiedusi muguru pret krēsla atzveltni, un izklaidīgi aplūkoja telpu. “Interesants kabinets. Nekur neredz lampas, bet telpa ir mājīgi gaiša.”

- Telpu apgaismo dūmakainais stikls, no kura izgatavotas mēbeles. Esmu tieslietu doktors, āksta mākslu diemžēl neesmu studējis, bet centīšos runāt lēnāk, ja tas jūs tā satrauc, - Margaretas domās ielauzās Kārstena balss. - Turklāt varu ieteikt ļoti labu līdzekli pret dzirksteļu migrēnu.

- Pietiek, Celsmja kungs! - diezgan asi viņa runas plūdus pārtrauca Margareta. - Es nevēlos palikt rupja, bet gribētu pēc iespējas ātrāk pabeigt šo lietu.

Kārstens Celsmis saprotoši pasmaidīja un, nedaudz parakājies grāmatu plauktā, izvilka lielu mapi, uz kuras rēgojās uzraksts “Bērnu derību līgumi. 1636-2021”. Mazliet pašķirstījis lapas, viņš atrada vajadzīgos papīrus, nokopēja tos, pielaboja atsevišķas vietas un iedeva katrai no māsām savu dokumenta eksemplāru.

- Lūdzu, izlasiet! - noteica Kārstens. - Ja nebūs iebildumu, es sagatavošu derību līgumu, un jūs to pēc desmit minūtēm varēsiet parakstīt.

Tifānija un Margareta reizē sāka lasīt iedotos papīrus. Dokuments bija uzrakstīts īsi un kodolīgi, un kā jau visi juridiskie papīri nedaudz sarežģītā valodā.

2021. gada 30. marts Derības līgums Nr. 134-K11/03

Līguma slēgšanas vieta - Rīga, Latvija.

Tifānija Lovlija un Margareta Evila, esot pie pilnas saprašanas, bez maldības, viltus un spaidiem tieslietu doktora Kārstena Celsmja klātbūtnē noslēdz derības par sekojošo:

1. Derību priekšmets. Labā un Ļaunā dominantes līmeņa noteikšana.

2. Derību rezultāta noteikšanas veids: bērna molekulārā dubultošana; nodošana audzināšanā līdzīga rakstura un materiālā nodrošinājuma ģimenēs; bērna vienotā veseluma izveide (molekulārā monotonija) pēc 14 (četrpadsmit) gadiem; Labā un Ļaunā dominantes līmeņa mērīšana doktora Veiskola laboratorijā pēc 17 (septiņpadsmit) gadiem.

3. īpaši nosacījumi. Abas derībās iesaistītās puses Evilas un Lovlijas kundzes:

3.1. Drīkst:

3.1.1. Uzdāvināt divas dāvanas: vienu - materiālu, otru -nemateriālu, t. i., Lovlijas kundze drīkst uzdāvināt labā (sava) pola bērnam nemateriālu dāvanu, bet ļaunā (Evilas kundzes) pola bērnam - materiālu dāvanu. Evilas kundze drīkst uzdāvināt ļaunā (sava) pola bērnam nemateriālu dāvanu, bet labā (Lovlijas kundzes) pola bērnam - materiālu dāvanu.

3.1.2. Sākot no bērnu astotā dzīves gada, vienreiz gadā uz 24 (divdesmit četrām) stundām apciemot sava pola bērnu.

3.2. Nedrīkst:

3.2.1. Iejaukties bērnu audzināšanā.

3.2.2. Apmeklēt bērnus, līdz tie sasnieguši 8 (astoņu) gadu vecumu.

4. Uzvarētāja guvums. Tā persona, kas uzvarēs derībās pēc molekulārās monotonijas veikšanas, pilnībā pārņems otras personas miesu, garu un visus īpašumus. Uzvara pienākas, ja doktora Veiskola laboratorijā tiks noteikts, ka bērnā kāds no līmeņiem ir lielāks par 51,7 (piecdesmit vienu, komats, septiņiem) %.

5. Citi nosacījumi. Bērna atrašanu veic detektīvs Petro Reksīno. Bērna molekulāro dubultošanu veic doktore Astrīda Klone. Visas derības gaitas uzraudzību veic Kār-stens Celsmis. Neizšķirta rezultāta gadījumā tiks slēgta papildu vienošanās, kurā tiks atrunāti dominantes līmeņa izkristalizēšanas noteikumi.

Pušu paraksti: T. Lovlija _

M. Evila _

K. Celsmis_

- Viss kārtībā, Kārsten. Esmu gatava parakstīt šos papīrus, - sacīja Tifānija, atdodama dokumentus atpakaļ juristam.

- Margaret, bet kā ir ar jums?

- Man ir jautājums. Kāpēc tās dāvanas? Es negribu, ka manam sliktumiņam Tifānija uzdāvina kaut ko pretīgi labu!

- Margaret! - Celsmis skaidroja mierīgā, lēnā balsī, kā to parasti dara ar maziem bērniem vai smagi slimiem cilvēkiem. - Pasaulē nepastāv absolūti ļaunais vai absolūti labais. Arī jūs, Margaret, kaut kur dziļi sevī glabājat kaut ko labu un gaišu. Tāpēc tas būs tikai godīgi. Arī eksperiments tiks veikts atbilstoši reālajai dzīvei, un tā rezultāti nebūs apstrīdami. Pat ne Gadsimtnieku Lielložā.

- Labi, es esmu ar mieru. Tādā veidā mana uzvara būs vēl pārliecinošāka! - Margareta nicīgi noraustīja plecus.

Celsmis piecēlās un iegāja blakus telpā. Desmit minūtes abas māsas nosēdēja, klusēdamas un neskatīdamās viena uz otru. Abām galvā mijās līdzīgas domas par šīsdienas parakstāmo līgumu - vai tas, ko viņas dara, ir pareizi? Varbūt tomēr mest šīs muļķības pie malas un atstāt visu, kā ir? Bet te jau atpakaļ kabinetā ienāca Kārstens un māsām iedeva glīti uzdrukātus līgumus. Abas pārlasīja tekstu un piekrītoši pamāja. Pirmā dokumentu parakstīja Tifānija, tad Margareta un visbeidzot pats Kārstens. Savu līguma eksemplāru viņš ieslēdza seifā, kurš atradās telpas stūri un pirmajā bridi atgādināja vienu no grāmatu plauktiem.

- Tā, cienītās. Es jums ziņošu par rezultātiem. Vēl šodien sazināšos ar Reksīno kungu. Varbūt jums ir kādas īpašas vēlmes attiecībā pret bērnu dzimumu vai vārdu?

- Tai jābūt meitenei! - reizē iesaucās uzrunātās.

- Un es sava pola bērnu gribētu saukt par Mariju, -teica Tifānija.

- Bet manai derētu vārds Anne, - bilda Margareta.

- Cik jauki! Tad jau pēc meitenes vienotā veseluma izveides būs jāmaina tikai uzvārds, bet vārdus varēs apvienot, - secināja Kārstens.

- Annemarija, - noteica Tifānija.

- Annemarija, - atkārtoja Margareta.

- ANNEMARIļA. Annemarija patiešām būs skaists vārds, - piebilda Kārstens un atvadījās no abām māsām.

3.

Tiklīdz durvis aiz māsām Tifānijas Lovlijas un Margaretas Evilas bija aizvērušās, Kārstens nospieda podziņu, kas atradās galda labajā pusē blakus vecmodīgam telefonam un aprakstītu papīru kalnam.

- Jā, šef! - atsaucās dzīvespriecīga, puiciska balss.

- Vilmor, lūdzu, sameklē man Petro Reksīno un norunā tikšanos uz rītdienas pulksten vienpadsmitiem. Un vēl -sagatavo divus rēķinus, katru par divi tūkstoši pieci simti astoņdesmit eiro, un nosūti Lovlijas un Evilas kundzēm.

- Vai izmantot kurmju pastu, vai šoreiz var sūtīt kā normāliem cilvēkiem? - tikpat puiciski apjautājās Vilmors.

- Vilmor! - Kārstena balsī ieskanējās pamācošs tonis. - Starp gadsimtniekiem nekad nebūs normālu cilvēku. NEKAD! ļa kāds ir spējīgs dzīvot tūkstoš gadus un septiņsimt gadu vecumā izskatīties kā septiņdesmit gadus vecs, tad tas vairs nav normāli. Sūti rēķinus ar kurmju pastu un neuzdod tik dumjus jautājumus! Tu taču nestrādā pie manis pirmo gadu.

- Klausos, šef! - Un Vilmors pārtrauca sarunu, lai izpildītu dotos uzdevumus, kā vienmēr perfekti un bez kļūdām.

Kad pulkstenis nosita vienpadsmito stundu, pa Kārstena Celsmja kabineta durvīm ienāca gadus trīsdesmit jauns vidēja auguma vīrietis. Tumši brūniem, taisniem matiem, kas sniedzās līdz pleciem, brūnām acīm, pagaru degunu un atsperīgu gaitu, ģērbies pavisam ikdienišķi -zilos džinsos un pelēki zilā svīterī.

- Labdien, Kārsten. Vai tev man ir kāds darbiņš? -vīrietis jautāja, sēzdamies dūmakainā stikla krēslā.

- Sveiks, Petro! Tev ir iespēja atkal labi nopelnīt. Tikai jāatrod tikko dzimis mazulis, meitene, kura nevienam nav vajadzīga. Vislabāk, ja tas būtu bērns, kuru paša māte pametusi vai gatavojas kādā citā veidā tikt no brēkuļa vaļā. Tiklīdz tāds atrodas, nekavējoties ziņo man un nogādā viņu Astrīdai.

Petro pastiepa roku, lai paņemtu no Kārstena čeku. Taču, ieskatījies tajā, viņš nedaudz sarauca pieri.

- Otra puse, kad bēbis būs pie Astrīdas, - cieti noteica Kārstens. - Un tas nav apspriežams.

***

Petro Reksīno līdz divdesmit divu gadu vecumam bija vienkāršs puisis no Kurzemes puses - Pēteris Reksis. Savu vārdu viņš izlēma mainīt, skatoties iecienītās filmas par detektīviem, noziedznieku ķeršanu un gudriem, atjautīgiem policistiem. Izrādījās, ka Reksis ir galu galā visparastākais suņa vārds. Divdesmit trīs gadu vecumā Pēteris devās uz Romas fokulāristu klosteri, lai pēc gada atgrieztos Latvijā jau kā Petro Reksīno - īpaši delikātu un sarežģītu lietu privātdetektīvs.

Viņa birojs atradās klusā Rīgas Centra rajona ieliņā veclaicīgas 1905. gadā celtas mājas piektajā stāvā. Petro birojs vienlaikus pildīja arī viņa dzīvokļa lomu. Tas nebija īpaši liels - divas istabas, virtuve, vannas istaba un koridors, bet detektīvs pēc plašākām telpām nemaz nealka. Viņam pietiekami liels izaicinājums bija pat šī dzīvoklīša uzkopšana. Ar trīs un vairāk istabām Petro paša spēkiem netiktu galā, un svešus cilvēkus savā mājā puisis pat nedomāja ielaist, kaut vai netīrumu kaudzes slietos līdz griestiem.

Atgriezies no tikšanās ar Celsmja kungu, Petro vispirms devās uz virtuvi, lai uzvārītu lielu krūzi kumelīšu tējas, paņemtu trauciņu ar baltā cukura graudiņiem un ievadītu elektrības padeves ierīces kodu. Tiklīdz dzīvoklī iedegās gaisma, Petro ieslēdza datoru un, gaidīdams, kamēr tas būs gatavs darbam, nesteidzīgi dzēra savu iemīļoto tēju, katram malkam klāt piegrauzdams pa cukura graudiņam.

Bērnu meklēšana datorā nebija nekāda sarežģīta lieta, it īpaši tad, kad Petro bija iegādājies abonementu topošo māmiņu datu bāzes lietošanai.

- Tā. Vispirms atrast māmiņas, kurām drīzumā gaidāms bēbis. - Petro pirksti zibēja pa klaviatūras taustiņiem ātri un nekļūdīgi. - Nu ko, diezgan paliels sarak-stiņš. Neko darīt, nāksies veikt datu šķirošanu.

Sarunādamies pats ar sevi, Petro ievadīja parametrus, pēc kuriem domāja vislabāk sagrupēt topošās māmiņas. Kad bija pagājušas sešas stundas, kopš Petro piesēdās pie datora, viņš, ar apmierinātu “Uh!” izstaipīdamies, piecēlās un, paņēmis no printera vēl silto, apdrukāto lapu, noteica:

- Tā, Reksīno kungs. Nu sāksies interesantākā daļa.

Uzmetis plecos džinsu jaku un paņēmis auto atslēgas, Petro devās pēc bērna. Pirmā adrese izrādījās gaužām neveiksmīga. Petro ieradās par vēlu - bērna vairs nebija šajā pasaulē, bet viņa māte jau apcietināta par izdarīto noziegumu un aizvesta uz policijas iecirkni. Arī nākamajā vietā viņu sagaidīja vilšanās. Bērniņš bija piedzimis tik jauks un skaists, ka māmiņas sirds atmaiga un neviens šajā pasaulē vairs nevarēja viņu pierunāt atteikties no mazā brēkuļa. Tomēr Petro neveiksmes uzņēma ar vēsu prātu un bez emocijām. Viss vēl nebija zaudēts. Sarakstā bija atlikusi viena adrese, tiesa gan ārpus pilsētas, bet detektīvs vienmēr ar prieku izlaida kādu līkumu ar savu veco BMW.

Fetro iebrauca “Lēnkalnu” māju pagalmā īsi pēc bērna nākšanas pasaulē. Tā bija meitenīte - mazām rociņām, plānu ādu, kurai varēja redzēt cauri asinsvadu tīklu, un, vērīgāk ieskatoties, šķita, ka pat sīkos kauliņus, un neglītu seju - sarkanīgu un sakrunkojušos kā apvītušai plūmei. Bērna māte piedzērusies gulēja virtuvē uz grīdas, bet tēvs ar lāpstu raka nelielu bedri mājas galā, ik pa brīdim apstādamies, lai atvilktu elpu un izpīpētu kārtējo cigareti.

Petro paņēma nosalušo bērnu, ietina līdzi paņemtajā segā un pataustīja pulsu - tas sita lēni, bet spēcīgi. “Būs dzīvotāja,” secināja detektīvs un vērīgāk ieskatījās meitenītes sejā. Kad bērns pavēra acis, Petro kļuva nedaudz neomulīgi. Viņā vērās dzidras, smaragdzaļas acis, kurās skaidri varēja salasīt vārdu “Paldies”.

“Laikam būs jāmet tie nakts darbi pie malas. Sāk rēgoties,” Petro nopurināja galvu, uzmanīgi ielika meiteni mašīnā un devās pie Astrīdas.

4.

Astrīda, slaida auguma sieviete ar īsi apgrieztiem brūniem matiem, pelēkām, it kā duļķainām acīm, plānām, bezkrāsainām lūpām, iekritušiem vaigiem, ko klāja sīks, zirnekļa tīklam līdzīgs dzīslojums, gaidīja jau ceturto stundu. Kārstens viņu bija brīdinājis, ka šodien tiks atvests dubultojamais bērns. Astrīda priecīgā satraukumā staigāja pa savu laboratoriju - jau sen viņa sapņoja par cilvēka dubultošanu, bet līdz šai dienai nācās iztikt ar žurkām, suņiem un citiem dzīvniekiem. Viņa paskatījās pulkstenī. Tuvojās pusnakts. Bērneli atvedīs kuru katru bridi, un tad TAS notiks. CILVĒKA SASKALDĪŠANA. Jā, tieši tā Astrīda sauca šo zinātnes sasniegumu.

Ielējusi glāzē viskiju, sieviete to izdzēra vienā rāvienā. Te pēkšņi viņa atcerējās, ka Kārstens bija aizliedzis šodien lietot jebkādu alkoholu. Bet ko gan viņš saprot! Viskijs apskaidroja domas, padarīja redzi asāku, un rokas arī tā nedrebēja. Pulkstenis turpināja skaitīt sekundes, minūtes un stundas. Divi naktī, bet vēl nekādu ziņu par bērnu! Astrīda sāka nervozēt un sameklēja iesākto viskiju. Ielējusi otro glāzi, viņa to iztukšoja vēl ātrāk nekā iepriekšējo un atsāka nervozi staigāt pa istabu, ik pa brīdim palūkodamās pulkstenī. Pie durvīm atskanējušais zvans pārsteidza sievieti brīdī, kad viņa no jauna pildīja glāzi ar dzintaraini dzelteno šķidrumu. Ātri novākusi glāzi, pusizdzerto viskija pudeli un atrāvusi logu, Astrīda gāja atvērt durvis. Aiz tām stāvēja jauns vīrietis, kurš rokās turēja nelielu segas vīstokli.

- Labvakar! Esmu Petro Reksīno. Ceru, ka Celsmja kungs par manu apmeklējumu būs brīdinājis.

Astrīda pamāja ar galvu, paņēma vīstokli no Petro, pasniedza tam čeku par atlikušo naudas summu un tad, nebildusi ne vārda, aizcirta durvis pārsteigtā vīrieša

***

Ielikusi vīstokli termosilītē, Astrīda uz blakus esošā galda rindoja visas eksperimentam nepieciešamās pudelītes, instrumentus un mēraparātus.

- Tā, kur tad esmu iegrūdusi norādījumus par bērnu izskatu? Un kur palikušas Celsmja kunga atsūtītās instrukcijas un dāvanu šķirstiņi? - viņa, nesakarīgi murminādama, svaidījās no viena istabas gala uz otru, kamēr savāca visu nepieciešamo vienkopus un novietoja grīļīgā kaudzītē blakus termosilītē gulošajam mazulim.

- Nu beidzot viss ir sameklēts! - istabu pāršalca atvieglojuma nopūta. - Varam sākt! Bet... stop!

Viegli grīļodamās, sieviete pagriezās un atvēra skapi, kurā, pēc pašas domām, pirms mirkļa bija paslēpusi pusizdzerto viskija pudeli.

- Pag, bet kur tad pudele? Es pavisam droši atceros, ka to te ieliku! Un tagad tās te vairs nav! NAV! - Ilgi lūkodamās atvērtajā skapī, Astrīda mēģināja atcerēties, kur dzēriens varētu būt palicis. Bet atmiņa klusēja. - Nu ko? Atmiņa jāpamodina.

Ar veiklu rokas vēzienu no skapja tika izrauta jauna, vēl neattaisīta viskija pudele. Nedaudz padomājusi, Astrīda to atvēra un iedzēra krietnu malku tieši no kakliņa. Patīkams siltums pārskrēja pār ķermeni. Apkārt viss sagriezās, un sieviete saļima uz grīdas.

- Viss kārtībā. Viss kārtībā. Es esmu mierīga. Man ir labi. Manas rokas netrīc. Es esmu pavēlniece savām rokām un... - Pēkšņi Astrīda atcerējās, ka telpā bez viņas atrodas vēl kāds. Bērns! BĒRNS!

Mazulis joprojām nekustīgi gulēja termosilītē. Astrīda, saņemot pēdējos spēkus, piecēlās, aizklumburēja aizvērt logu un tad trīcošām rokām sāka tīt vaļā vīstokli.

- Cik jauka meitenīte!

Turpinādama jūsmot par bērnu, sieviete sāka pieslēgt tā rokām, kājām, galvai un citām ķermeņa daļām vadus, impulsu devējus un skenerus. Viņa paņēma no galda zilganrozā krāsas šķidrumu un iezieda ar to bērnam locītavu vietas un sirds rajonu. Tad, atvērusi veclaicīgu, kokgriezumiem rotātu kastīti, viņa izņēma divas platīna rokassprādzes. Katrā no tām, prasmīgi iestrādāta un līdz pusei piepildīta ar dūmakainu, pelēcīgu šķidrumu, blāvi vizuļoja cilindriska kapsula. Vienu sprādzi viņa aplika meitenītes labajai rokai, otru - kreisajai un tad nospieda molekulārā dubultotāja centrālo pogu.

Atskanēja dīvaina krakšķēšana, žļarkstēšana, un telpu piepildīja aromātisku dūmu mākonis. Vadu jūklī sākās dzirksteļošana. Astrīda satrūkusies uzdūrās galdiņam, uz kura atradās četras vaļējas stikla burkas, kas bija pildītas ar dažādas krāsas un konsistences šķidrumiem. Galdiņš sagrīļojās, burkas nolīgojās un apgāzās. Termosilītē ieplūda zaļganas gļotas, zila mirdzuma šķidrums, dzeltena šķidra medus konsistences masa un kaut kāds puņķiem līdzīgs nenosakāmas krāsas ķopsis. Lamādamās un cik vien ātri spēdama, sieviete atrāva vaļā vienīgo laboratorijas logu un atkal ātri atgriezās pie termosilītes. Tajā slapji un netīri, aplipuši ar gļotām un sapinušies vados, gulēja divi bērniņi - pēc izskata ļoti atšķirīgas meitenītes. Vienīgais, kas tās vienoja, bija smaragdzaļās acis un platīna rokassprādzes. Vienai meitenītei - uz labās rokas, otrai -uz kreisās. Astrīda atviegloti nopūtās un uzgrieza doktora mājas telefona numuru. Pēc pirmā pīkstiena klausuli pacēla pats Kārstens Celsmis.

- Viss kārtībā. Vari savākt savas mīlulītes.

- Astrīd, vai tu neko nesajauci? Vai visu izdarīji, kā bija rakstīts instrukcijā? - Kārstens bažīgi apvaicājās.

- Bet, protams. Kā gan citādi! - Astrīda atcirta, ar raiž-pilnu skatienu pētot apgāztās burkas, sarautos vadus un termosilītē gulošos bērnus. - Es taču esmu profesionāle. PROFESIONĀLE! Turklāt - gan izcila teorētiķe, gan praktiķe.

- Labi, labi! Neapvainojies! Nervi, pati zini. Tūdaļ aizbraukšu pakaļ bērniem un atdošu tev čeku par atlikušo summu, - Kārstens samiernieciski nodudināja un pārtrauca sarunu.

5.

Kā parasti Evelīna atgriezās mājās no darba ap pulksten pusastoņiem. Nokļuvusi pie savas mājas un atslēgusi durvis, viņa jau grasījās tās atvērt, kad pēkšņi kaut kas aiz muguras iepīkstējās. Evelīnai kļuva neomulīgi. Pārlaidusi skatienu pāri visam pagalmam, viņa pamanīja, ka zem akācijas kāds guļ. Tā bija dzīva būtne. Dzīvnieks? Cilvēks? Trīcošām kājām pienākusi tik tuvu, cik atļāva drosme, Evelīna atklāja, ka pīkstieni nāk no groza. Parasta groza. Un no tā uz viņu lūkojas divas spožas ačeles.

- Tā tik man vēl pietrūka! - viņa trīsreiz nospļāvās pār plecu un grozu ar visu tā saturu iestiepa mājā.

- Tas taču ir cilvēkbērns! - dzerot sirdszāles, secināja Evelīna un drebošām rokām izcēla mazuli no groza. Vērīgi aplūkojusi savu atradumu, viņa konstatēja, ka bērna sejiņa un rociņas ir tīras, arī drēbītes - samērā modernas un nenosmērētas.

Sajutis lielāku brīvību, mazulis sāka nesakarīgi kustināt roķeles un kājeles, ik pa mirklim izdodot neartikulētas skaņas. Evelīnā pamodās maza kripatiņa līdzjūtības pret mazo atradeni, un viņa nolēma pārbaudīt, vai mazajam nav jāpārmaina autiņi. Taču, atpogājot kombinezonu, Evelīna samulsa - zem tā rēgojās balta, nedaudz saburzījusies aploksne ar norādi “Cien. Evelīnai un Jane-kam Kalniem”. Tā nebija aizlīmēta, un arī atpakaļadresi nekur neredzēja. Atvērusi aploksni, Evelīna no tās izvilka aprakstītu rūtiņu lapu, kaut kādu dokumentu un vēl salocītas naudaszīmes.

- Tā taču ir nauda! - iespurdzās Evelīna, grozīdama rokās piecsimt eiro banknoti. - Visa mana mēneša alga viena sveša bērneļa piečurātajās biksēs!

Atkritusi gultā blakus bērnam, kurš savā nodabā klusi vāvuļoja kārtīgā bēbju valodā, Evelīna sāka lasīt zīmīti.

Cien. Evelīna un Janek Kalni! Kopā ar šo vēstuli Jūs saņemsiet naudu un Annes Kalnas dzimšanas apliecību. Vecāki dzimšanas apliecībā norādīti - Evelīna un Janeks Kalni. Ja Jūs paturēsiet šo bērnu, līdz viņš sasniedz četrpadsmit gadu vecumu, kā arī pildīsiet visas instrukcijas, kas tiks piesūtītas saistībā ar bērna audzināšanu un skološanu, tad Jūs katru mēnesi saņemsiet piecsimt eiro kā algu par bērna aprūpi, audzināšanu un skološanu, kā arī Jums tiks segti visi citi izdevumi, kas saistīti ar bērna uzturēšanu.

Paldies par sapratni un pretim nākšanu.

Vēlot veiksmi, K. C.

Evelīna samulsusi skatījās uz vēstuli un nokāvās ar domām. “Ko man darīt? Ko teiks Janeks? Vai viņš piekritīs krāmēties ar svešu mazuli? Bet nauda... Nauda - tas nav mazsvarīgi...”

Pagāja apmēram divas stundas, varbūt vairāk, bet neko prātīgu Evelīna izdomāt nevarēja. Dažādas domas lidinājās pa galvu kā lieli albatrosi. Bet nekā konkrēta. Nekāda ideāla risinājuma. Līdz galvā vairs dunēja tikai trīs vārdi - bērns, nauda, Janeks. “Nauda ļoti noderētu. Bērnu izaudzināt līdz četrpadsmit gadu vecumam būtu nieks. Bet ko teiks vīrs?” jaunajā sievietē cīnījās vēlēšanās paturēt naudu un bailes no vīra. Janeka mājās nebija. Nauda atradās tepat blakus - skaista, reāla, sataustāma.

- Pasludinu cīņas rezultātu. Cīņā - Janeks pret naudu -uzvarējusi ir - NAUDA! Urrā! - skaļi iespiedzās Evelīna un, paķērusi rokās iztrūcināto mazuli, kā neprātīga sāka riņķot pa istabu.

Vija, skaļi dziedādama tikai sev zināmu melodiju, atgriezās no kārtējās uzdzīves vietējā krogā. Turp viņa vienmēr devās viena, un viena arī atgriezās atpakaļ, jo vīrs jau sen bija atteicies no kopīgiem pasākumiem ar sievu, bet tādu īstu draugu vai draudzeņu viņai nebija. Pilsētiņa vēl gulēja dziļā nakts miegā, pūta mērena stipruma vējiņš, tāpēc Vijas dziesma skanēja jo īpaši skaļi. Tā, dziedādama un nedaudz piedejodama, viņa nokļuva līdz savām mājām. Iegājusi pa sētas vārtiņiem un ejot pa taisnāko ceļu - cauri krūmiem, kāja aizķērās aiz kaut kā cieta. Vija izstiepās visā garumā nenopļautajā dārza zālē, un sejā sāpīgi iecirtās nātru asās durstīgās lapas.

- Bļāviens! Kurš te atkal ir izlicis lamatas? - skaļā dziesma aprāvās spalgās lamās. - Kas te par sūdiem mētājas?

Pieliekusies un palūkojusies vērīgāk uz savu “klupšanas akmeni”, Vija ieraudzīja nelielu groziņu, kurā zaigoja divas smaragdzaļas acis. Ilgi nedomādama, viņa paņēma grozu un, atslēgusi mājas durvis, iededza gaismu.

Alkohola apmiglotām acīm sieviete ilgi skatījās uz grozā gulošo bērnu, ko nupat bija ienesusi istabā. Pēc kācia laika, pamodinājusi vīru, “jaunā māmiņa” visas rūpes par bērnu atstāja Artūra ziņā. Artūrs, rūpīgāk apskatījis bērnu un grozu, atrada biezu aploksni, kurā atradās vēstule, nauda un Marijas Smingas dzimšanas apliecība.

- Naudas nekad nevar būt par daudz. Un bērnu uzaudzināt nav nekāda lielā māka, - norūca Artūrs un, noslēpis naudu bikšu kabatā, ienesa grozu ar bērnu guļamistabā.

Pēc 90 mēnešiem

6.

Anne skatījās spogulī un kritiski analizēja savu izskatu. “Tā, sāksim ar acīm. Krāsa ļoti skaista - zaļa kā pavasara zāle, kā egļu skuju sulīgais zaļums. Un, galvenais, man ir lielas, garas un tumšas skropstas. Nu jā, bet tas arī viss mans skaistums. Vaigi ir pārāk apaļīgi. Mati - kā lauvas krēpes. Biezi, kupli, dabīgi lokaini, viršu ziedu medus krāsā. Nu gluži kā labajai pasaku fejai! Āda pārāk veselīga, lūpas - ne šādas, ne tādas. Normāla forma, normāla krāsa, nekā sevišķa.” Anne atvēra muti un sāka aplūkot zobus. “Par tiem laikam pāragri kaut ko spriest, tie jau

vēl pilnībā nav nomainījušies. Bet starp priekšzobiem tā nejaukā sprauga, fui...”

- Annēēē! - skaļa, griezīga balss pārtrauca Annes izpēti. Tā bija Evelīna un, spriežot pēc balss, kā parasti ne savā labākajā omā. Anne turpināja sēdēt pie spoguļa, kamēr viņas vārds tika izsaukts atkal un atkal. Beidzot istabas durvīs parādījās līdz baltkvēlei nokaitinātā “mamma”.

- Kas, kurla esi, vai nedzirdi, ka tevi sauc? Varbūt dibens pie krēsla pielipis? Vai arī no šausmām esi sastingusi, ieraugot sevi spogulī?

“Kā vienmēr - rupja un nesmalkjūtīga,” nodomāja Anne, un pāri viņas sejai pārslīdēja greizs smaids.

- Jā, mamm...

- Nesauc mani tā! Tu ļoti labi zini, ka, tiklīdz tev paliks četrpadsmit, tā mēs šķirsimies. Un neesmu es tev nekāda mamma. Saprati?

- Labi, labi, EVELĪN, nesatraucies tik ļoti. Bet par to dzirdi tev laikam taisnība. Es tā kā pēdējā laikā dzirdu sliktāk.

- Man pietiek, Anne, es neesmu stulba. Ja tev patīk mani kaitināt, tad dari to, bet par kurlu izlikties neiesaku. Manās instrukcijās nav teikts, ka kurlumu es nedrīkstu ārstēt ar siksnu vai žagaru. - Evelīna apklusa un gaidīja Annes reakciju.

“Evelīnas mati ir pārāk pelēki, pārāk taisni un viņas vecumam pārāk gari,” domāja Anne. “Labi, ka neesmu viņas īstā meita. Tad man būtu iedzimis viņas garais deguns un neizteiksmīgās peļu pelēkās acis ar blāvajām skropstām.”

Evelīnas piere raucās aizvien grumbaināka, pelēkās acis satumsa, asinis dzīslās vārījās no aizturētajām dusmām, bet šajos septiņos gados viņa bija iemācījusies, ka pastāv tikai viena izeja - gaidīt. Tikai tā varēja gūt virsroku pār eņģelim līdzīgo nejaucēnu.

“Vai tiešām viņa varētu mani nopērt?” Anne bez steigas apsvēra situāciju. “Spriežot pēc viņas izskata - varētu, turklāt diezgan pamatīgi. Tādēļ laikam vajadzētu piekāpties. Neesmu taču nekāda mazkiste, nē... mazhaosiste, arī nē...”

- Evelīn! Kā sauc tos, kam patīk, ja tiem nodara pāri?

- Anne, mazohiste tu neesi nekādā gadījumā. Drīzāk jau sadiste. Un nu, marš, saģērbies. Ārā puteņo. Paņem sarakstu, kas atrodas virtuvē uz galda, un mudīgi uz veikalu, kamēr tas vēl ir vaļā. Tikai paņem čeku. Pārbaudīšu, vai neesi iztērējusi naudu muļķībām.

Anne vairs neklausījās. Viņa uzvilka vecos džinsus, sabāzdama tajos īso flaneļa mājas kleitiņu, uzstīvēja kājās brūnus, tankiem līdzīgus šņorzābakus, uzvilka zaļo, ar sarkaniem raibumiem izcūkoto adīto jaku, tai virsū zilu ziemas jaku, galvā uzmauca cepuri, rokās cimdus un jau gatavojās izslīdēt pa durvīm, kad atcerējās sarakstiņu. Ātri paķērusi un iebāzusi to jakas kabatā, meitene izmetās pa dzīvokļa durvīm.

Arā valdīja pasakains laiciņš. Pūta auksts, brāzmains vējš, kas pluinīja un jauca kopā sniegu ar krītošajām ledus pārslām. Ceļš - piesnidzis un pārvērties par grūti izbrienamu moku taku. Uz ielas neredzēja nevienu gājēju, pat ne suņus vai kaķus. Sniegputenis darīja pasauli dīvaini krēslainu un klusu.

Anne dziļi ieelpoja sniegoto gaisu un sāka brist pa ierasto ceļu uz tuvāko veikalu. Vējš pūta no aizmugures, tāpēc kājas pašas nesa uz priekšu un pa to laiku varēja darīt kaut ko citu, proti, nedaudz padomāt. “Drīz taču mana astotā dzimšanas diena. Vai būs arī nezināmais radinieks? Interesanti, ko viņš uzdāvinās? Varbūt es uzzināšu ko vairāk par to, kas notiks pēc tam, kad man būs četrpadsmit? Evelīna to tik vien zina kā kladzināt: “Man tevi jāpacieš tikai līdz četrpadsmit gadiem... Nejautā man visādas muļķības... Es neesmu tev nekāda mamma...” Vai vispār kāds man kaut ko uzdāvinās?” Aizdomājusies Anne pat nepamanīja, ka iet bija kļuvis vieglāk. Tiklīdz viņa sāka pievērst uzmanību šim faktam, kājas atkal līdz ceļiem iegrima biezajā sniega putrā. “Dīvaini. Laikam domas mani padara vieglāku,” prātuļoja meitene, bet ilgāk padomāt par šo jautājumu nesanāca, jo priekšā no sniega vērpetēm iznira veikala apgaismotā ēka. Anne atvēra durvis, nopurināja sniegu un padeva labdienu veikalniecei.

- Sveiki, Anniņ! Kas tad tevi tādā nelaikā izdzinis no mājām? Vai tik tā nav bijusi Evelīna?

Anne klusēja. Vienīgais, ko viņa vēl spēja, bija pastiept roku un iedot pārdevējai Zentai zīmīti ar pērkamo preču sarakstu un naudas maciņu. Mājīgā, siltā veikala telpa pamazām sāka atkausēt Annes nosalušās rokas, vaigus un deguna galu. Kā jau neliela ciemata veikalā tur varēja nopirkt gan pārtikas un saimniecības preces, gan rakstāmpiederumus, rotaļlietas un greznummantiņas, gan citus sīkumus. Kamēr Zentas tante krāmēja tīkliņā pasūtītās preces, Anne kā apburta skatījās uz mazu lellīti, kas atradās vienā no veikala tālākajiem plauktiem. Lellei bija gari, melni mati, tumši violeta kleitiņa ar melnu apmetni un zaļas, mirdzošas acis. Tieši kā Annei! Šī lelle izskatījās tik augstprātīga, tik lepna un, Annei šķita, pat nežēlīga. Meitene pēkšņi ļoti iekāroja veikala plauktā sēdošo skaistuli. Viņa bija gatava atdot visas pasaules bagātības par savu sapņu lelli. Pat vārdu izdomāja - Elizabete Viktorija, jo karaliskai lellei jābūt karaliskam vārdam.

- Anniņ! Nāc, bērns. Pusprocentīgā piena gan šodien nav, bet pārējais viss jau salikts tīkliņā. Čeku es ieliku maciņā, - čalojošā pārdevējas balss atsauca Anni īstenībā.

Anne, paņēmusi tīkliņu un naudas maciņu, pateica Zentas tantei paldies un izgāja no veikala. Tad kāds neredzams spēks lika meitenei apstāties. Pagriezusi galvu, viņa atkal pamanīja Elizabeti Viktoriju, kas no tālā plaukta vērās tieši uz Anni.

***

Visu ceļu mājup Anne domāja par lelli. Viņa bija gatava atdot visu, kas tai piederēja, lai iegūtu šo spēļlietiņu savā īpašumā. Pat mainīt to pret Pipsi - mazo, pelēko kārnīti, ko Janeks, neklausoties nekādos Evelīnas iebildumos, uzdāvināja Annei septītajā dzimšanas dienā. Pēkšņi rokassprādze uz Annes kreisās rokas sāka nedaudz dedzināt ādu. Ausīs atskanēja jau kopš mazotnes pazīstamā sprakšķēšana. Tā notika ikreiz, kad Anne izdarīja vai tikai iedomājās ko sliktu.

- Nē, tikai ne to! Es negribu tevi dzirdēt! Ej atpakaļ sprādzē! Beidz mani mocīt un taisīt pēc sava ģīmja un līdzības! - iebļāvās Anne.

Bet rokassprādzē esošā dūmakainā masa, jau iztecējusi un pārvērtusies pieneņpūkai līdzīgā radījumā, ērti iekārtojās aiz Annes cepures malas.

- Anne, savaldies! - pieneņpūka noteica un atvāza mazu melnraibu lietussardziņu, lai pasargātu sevi no sniegputeņa. - Lai kā es censtos, nav manos spēkos tik ļaunu meiteni padarīt labu. Es varu tikai tevi atturēt no sliktiem darbiem un likt tev pārdomāt savu rīcību.

Anne nopūtās un turpināja brist uz mājām. Ja Siri reiz sākusi runāt, tad vairs nekas nav līdzams. Vissliktākais visā šajā jezgā bija tas, ka Siri balsi Anne nevarēja “izslēgt” un domāt par ko citu. Viņai nācās klausīties visas muļķības - no sākuma līdz brīdim, kad Siri apklusa un ielīda atpakaļ rokassprādzē.

- Vai patiešām tā nedzīvā un prastā lelle var būt labāka par Pipsi?

- Jā, var. Pipsis ir tikai kāmis. Pūkains un riebīgs. Ja viņš būtu beigts, bet man piederētu Elizabete Viktorija, es būtu laimīgākā meitene pasaulē! - Anne kliedza, un viņas krūtīs sirds dega ar koši melnu vēlēšanās liesmu.

Siri nopūtās, pārvērtās dūmakainā masā un nozuda rokassprādzē. Anne pat apmulsa. “Kāpēc šoreiz lekcija tik īsa? Kāpēc? Varbūt Siri ir apslimusi? Vai arī es šoreiz esmu ņēmusi virsroku?” viņa domāja, vērdama vaļā dzīvokļa durvis. Koridorā meitenei pretī izsteidzās Janeks, samulsis un nedaudz nervozs.

- Ā, tā esi tu? Vai nenosali? - paņēmis no Annes iepirkumu tīkliņu, viņš piesmakušā balsī noprasīja.

- Nē! Bet kas tev noticis?

- Ģērbies nost un izkar drēbes pie krāsns.

- Janek, es taču redzu, ka kaut kas nav tā, kā vajag, -Anne nedomāja padoties. Janeks viņai patika. Lai arī samērā maza auguma, melnīgsnējs un tukls, tomēr Anne ar Janeku sapratās daudz labāk nekā ar visiem pārējiem.

- Beidz pūsties un pasaki, kas noticis.

- Anne, Pipsis ir miris! - Janeka balss aizlūza. - Viņš laikam ne to būs ieēdis...

Anne sastinga ar novilktajiem zābakiem rokās. Aukstums pārņēma viņas galvu, rokas, sirdi un visu pārējo ķermeni. Viņa lēni apsēdās uz grīdas un kā stingusi ledus statuja skatījās koridora sienā.

***

Otrā dienā pastniece atnesa nelielu pasta sūtījumu, kas izrādījās adresēts Annei Kalnai. Atpakaļadreses nebija. Atverot sainīti, no kartona kastes Annei pretī zaļām, mirdzošām acīm lūkojās lelle.

7.

Marija beidza mazgāt traukus. Mazās rokas ūdenī izmirka, sačokurojās un kļuva gluži caurspīdīgas. Paskatījusies pa logu, viņa nolēma, ka krāsni vēl pagaidām nekurs. Ja Vija ar Artūru nebūs mājās līdz desmitiem vakarā, tad tomēr būs jāsaņemas un jākurina pašai. Istabas gaiss, auksts un nedaudz mitrs, saldēja meiteni. Marija ietinās rūtainajā segā, ieritinājās gultas galvgalī un turpināja skatīties albumus. “Jocīgi, ka nevienā no fotogrāfijām nav redzams mans noslēpumainais radinieks. Varbūt viņš vienmēr fotografēja? Un Vija ar Artūru visās bildēs izskatās tik jauni. Vijas slaidais augums, dzeltenie mati un zilās acis - gluži kā Saulcerīte vai labā mātes meita no pasakām. Bet Artūrs - atlētisks, brūnām acīm un matiem, vienmēr ar nelieliem bārdas rugājiem klātiem vaigiem. Ļoti vīrišķīgs. Gluži kā F1 pilots Luiss Hamil-tons. Tikai es pati fotogrāfijās neizskatos īpaši labi, jo dzīvē jau arī neesmu nekāda skaistule - tumši pelēki, īsi un nelīdzeni apgriezti mati, bāla āda, pavisam sīciņa un tieviņa. Vienīgi acis - kā tumši zaļi dārgakmeņi. Un kāpēc fotogrāfijās es vienmēr esmu kā miglā tīta, kaut gan fotografējoties nepakustinu pat skropstas? Vienīgi rokassprādze ir skaidri saskatāma visās bildēs. Interesanti, no kāda materiāla tā izgatavota? Un liekas, ka tā aug kopā ar mani. Vienīgā nelaime ir tā, ka sprādzi nevar noņemt, ļā, un vēl tas Indijs. Tas arī nav diez ko labs radījums -vienmēr pierunā un mudina izdarīt kādu muļķību. Un no viņa nav iespējams tikt vaļā. Visi mani mēģinājumi pārsist rokassprādzē iebūvēto kapsulu un iztecināt no tās šķidrumu, kas pārtop par Indiju, beigušies ar neko. Turklāt viņš ir tik neglīts - atgādina slieku ar lapsenes galvu. Fui!” Tomēr izskats jau Mariju satrauca vismazāk. Meitene baidījās, ka kādu reizi vairs nespēs noturēties pretī Indija kārdinošajiem priekšlikumiem un izdarīs ko TĀDU. Briesmīgu un sliktu.

Paskatījusies pulkstenī, Marija nopūtās un līda ārā no siltās migas, lai sāktu kurināt krāsni. Nekā grūta jau tur nebija - vispirms jāatver šīberis, tad krāsnī jāieliek divas malkas pagales, tām virsū strēmelēs saplēsta avīze un žagari vai mazākas pagales. Visbeidzot jāuzrauj sērkociņš. Tas vienmēr izskatījās tik skaisti - sērkociņa liesma atgādināja lapsas asti. Tai pieskaroties papīra strēmelēm, sagatavotais iekurs pārvērtās lapsastu dancī. Pagaidījusi, kamēr pagales iedegās, Marija krāsnī ielika vēl divas lielas un smagas bērza šķilas un atkal aizdomājās. “Cik ļoti man pietrūkst kāda, ar ko es varētu izrunāties. Tā no sirds. Vija ar Artūru mājās ir tikai vēlu vakaros. Un tad, kad pārnāk, ir vai nu tik piekusuši, ka tūdaļ dodas gulēt, vai pārāk piedzērušies, lai ar viņiem varētu parunāt. Kā es vēlos būt pieaugusi! Varbūt tad es varētu turēt kādu dzīvnieciņu - suņuku vai kaķēnu, varbūt tas varētu būt mājas sesks vai pundurtrusītis? Vienalga kas, bet es mīlētu viņu, un viņš noteikti mīlētu mani.” Marija atspiedās pret krāsni un aizvēra acis. Tūlīt ausīs atskanēja nelaimi vēstošie sprakšķi.

- Indij, lūdzu, nelien ārā no sprādzes, - Marija nogurušā balsī teica. - Tas būs kārtējais strīds, kas beigsies kā parasti - ar neko.

Bet Indijs jau omulīgi bija ieritinājies Marijas ausī. Meitenes ķermeni pārklāja zosāda. Lai kā viņa mīlēja visu dzīvo, bet sēdēt ar sliekveidīgu radījumu ausī - tas prasīja pārāk daudz pat no paša iecietīgākā dabas mīļotāja.

- Mana dārgā princese! - Indijs pieglaimīgi iesāka. - Es varētu izpildīt jebkuru tavu vēlēšanos.

- Es zinu, DĀRGAIS, tikai maksa, ko tu prasi par saviem pakalpojumiem, ir par augstu, - bēdīgi atteica Marija.

- Mana princese! Es neprasu nekādu maksu. Vai tad kopīga blēņošanās ir kas nedabisks? Jau tā tava izturēšanās, runas veids un prātīgums ir pārlieku nepiemēroti septiņus gadus jaunai meitenei. Tavā vecumā ir jāspēlējas, jāsmejas...

- Jā, es zinu, zinu, - Marija pārtrauca Indija runas plūdus. - Un jāblēņojas, jāblēņojas, jāblēņojas...

- Bet kas tur slikts? Mēs varētu uzlabot tavu omu, tā kārtīgi pablēņojoties... Aizver acis! - Indijs pavēlēja.

Marija nopūtās un aizvēra acis, bet vislabprātāk kopā ar acīm viņa būtu aizvērusi arī ausis un Indija muti. Tomēr balss turpināja skanēt līdzīgi saldai melodijai.

- Redzi, kāds pasakaini skaists, pelēki plankumaini strīpains kaķēns ar medus dzeltenām acīm glaužas tev pie kājām?

Un tiešām, Marija redzēja mazu pūku kamoliņu, kas sēdēja, mīlīgi piešķiebis galviņu, un spožām acīm lūkojās uz meiteni.

- Tas varētu būt tavs draugs. Tikai vispirms mēs varētu izdarīt ko jautru. Piemēram, pazīmēt uz sienām vai pamētāt krūzītes, vai...

- NEMAZ NEDOMĀ! Indij, tev laiks iet gulēt! - Marija atvēra acis un noteica cietā balsī.

Nicīgi nosprauslojies, Indijs sašķidrinājās un ieplūda atpakaļ rokassprādzē. Marija savukārt piemeta krāsnij malku un, paņēmusi brāļu Grimmu pasakas, sāka lasīt savu iemīļoto stāstu par Pelnrušķīti. Artūra un Vijas soļus meitene sadzirdēja jau tad, kad viņi gāja garām vecajam ozolam.

- Marija! Kāpēc tu atkal sēdi pilnīgā tumsā? Labāk paskaties, ko mēs tev atnesām! - no koridora atskanēja Vijas balss.

Marija izskrēja koridorā, kur zem iedegtās lampas Artūrs lēni mēģināja nopurināt sniegu no mēteļa, bet Vija rokās turēja kaut ko pūkainu. Tas bija strīpains kaķēns ar medus dzeltenām actiņām un peļu pelēku kažociņu.

- Drīkst, es viņu saukšu par Pūkāsi? - caur asarām laimīgi nočukstēja Marija, saudzīgi spiezdama mazo mīļumu sev pie krūtīm.

- Tavs kaķis - sauc, kā gribi, - Vija un Artūrs vienā balsī noteica un devās uz virtuvi vakariņās, stumjot pa priekšu no prieka samulsušo meiteni. - Nāc, Marija, tev mazais jāpabaro. Mēs viņu atradām, nākot mājās - kas to lai zina, cik ilgi viņš nav dabūjis kārtīgi paēst. Laikam arī būs pārsalis kā tāds pimberis. Tā ka rūpju tev pietiks ilgam laikam. Bet varbūt tu nemaz negribi auklēties ar tādu sīkuli?

- Gribu! Protams, ka gribu! - Marija vēl joprojām nevarēja noticēt savai laimei. - Labāk ejam vakariņās!

8.

Kārstena Celsmja kabinetā valdīja neomulīgs klusums. Pats saimnieks sēdēja savā ādas zvilnī un nervozi trina roku īkšķus, Margareta un Tifānija, iekārtojušās uz dūmakainajiem krēsliem, laimīgi skatījās uz Astrīdu, kura nemierīgi mīņājās pie loga, smēķēdama garu, tievu cigareti. Pirmā klusumu pārtrauca Margareta.

- Es un, domājams, arī Tifānija gribam dzirdēt jūsu paskaidrojumus.

- Jā! - piekrītoši bilda Tifānija. - Būtu ļoti jauki noskaidrot radušās neskaidrības.

- Neskaidrības? NESKAIDRĪBAS! - nu jau daudz skaļākā balsī turpināja Margareta, nomezdama uz Celsmja galda kaudzīti ar fotogrāfijām. - Jūs visu esat saputrojuši. VISU!!! Pēc kā izskatās mans sliktumiņš? Gaiši lo-kaini matiņi, veselīgi, sārti vaidziņi... KUR IR MELNIE MATI? KUR?

- Margaret! - Tifānija mēģināja apsaukt māsu.

- Klusē, Tif! Es vēl neesmu beigusi. Un kas ir ar mūsu dāvanām? Arī tur viss ir saputrots. Annei vajadzēja varēt izdarīt jebko, ja vien viņa vēlēšanos izsauc skaļi, bet kas ir sanācis - vēlēšanās piepildās tikai ar milzīgu garīgu piepūli. Un...

- Nu, varbūt nedaudz eksperimenta laikā esmu kļūdījusies, - pavisam klusi teica Astrīda, aizsmēķēdama nākamo cigareti. - Bet...

- Ak, cienītā ir kļūdījusies! - Margareta, pielēkusi kājās, kā saniknota lapsene šaudījās pa kabinetu. - Pirmkārt - izskats nav tāds kā instrukcijā. Otrkārt - mūsu dāvanas nav iekodētas pilnā apjomā...

- Jā, Marijai vajadzēja redzēt katrā dzīvā radībā labā un ļaunā spektru, bet tā vietā viņai ir nakts redzamība... -Tifānija bakstīja ar pirkstu rokās esošo atskaišu lapās.

- Lūdzu, nepārtrauc mani, Tifānij. Kur es paliku?... Tātad dāvanas nav tādas, kā tas bija paredzēts. Treškārt -rokassprādžu pildījumam noteikti ir ķīmiskas izmaiņas, jo Indijam nebija jāatgādina sliekas un lapsenes krustojums, turklāt viņš nav pietiekami spēcīgs. Arī pašas meitenes nav kā normāli bērni - viņu rīcība, runa un prāta spējas jau septiņu gadu vecumā ir kā pieaugušiem cilvēkiem. Es vēlos paskaidrojumus! PASKAIDROJUMUS!

- Jā, mēs vēlamies paskaidrojumus! - Kārstens uzmundrinoši pavērās Astrīdā, kura ieklepojās, nedaudz piesarka un sāka atstāstīt eksperimenta gaitu. Daļu viņa tomēr noklusēja, daļu mēģināja pastāstīt, mazinot notikušā nozīmīgumu.

- Jā, un tad uz mazās uzlija nedaudz no citām esencēm, kas atradās uz eksperimenta galda, - savu stāstījumu pabeigusi, Astrīda apklusa.

Kādu bridi kabinetā valdīja klusums. Tāds klusums, kas lika nerviem sastingt un sirdij sisties arvien straujāk un straujāk. Margareta, no dusmām kļuvusi mēma, laistījās ugunssarkanā krāsā un virināja muti kā krastā izmesta zivs, bet viņas lielo un tumšo acu īstā krāsa vairs nebija nosakāma. Arī Tifānija, piemirsusi, ka ir labā un nesatricināmā Lovlijas kundze, sūkāja validola tableti, klusībā vēloties, lai Astrīda nokrīt uz grīdas un pārvēršas par kaut ko riebīgu un nejauku.

- Bet tas taču nozīmē, ka meitenēm var parādīties vēl citas anomālības, - pēkšņi nespēcīgā balsī izdvesa Tifānija un nobālēja. - Viņas var sākt līdzināties dzīvniekiem, dubultot kādu no savām ķermeņa daļām vai arī sākt molekulāri sadalīties.

To dzirdot, Margareta ar strauju lēcienu, kāds nebija sagaidāms no tāda vecuma kundzes, metās pie Astrīdas un sāka viņu žņaugt.

- Es tevi piebeigšu, tu, nelaimīgā alkoholiķe. Tu esi izpurgājusi visas derības.

Kārstenam un Tifānijai ar mokām izdevās atraut Margaretas rokas no nelaimīgās kakla. Tiklīdz Astrīda varēja ievilkt elpu, viņa izmeimuroja no kabineta.

Neredzot vairs Astrīdu - visa ļaunuma sakni, Marga-reta pamazām nomierinājās, un viņas sejas krāsa, acis un pat rokas, kas cīņas karstumā uz brīdi pārtapa par monstram piedienīgām ķetnām, pamazām atguva savu ikdienišķo izskatu. Kārstens, slaucīdams nosvīdušo pieri, lēnā balsī mēģināja nomierināt abas klientes.

- Dārgās dāmas! Kas padarīts, padarīts. Es, protams, domāju, ka nav jau tik slikti, kā pirmajā brīdī liekas. Lai kaut cik labotu kļūdaino eksperimentu, ierosinu, ka, sākot no astotā dzīvības gada, jūs varēsiet ne vien apmeklēt sava pola bērnu, bet arī dāvināt abām meitenēm dzimšanas dienas dāvanas. Tas noteikti radīs iespēju kaut nedaudz labot esošo situāciju.

- Celsmja kungs! Jūs kā vienmēr atrodat risinājumu pat bezizejas situācijā! - atviegloti nopūtās Tifānija.

- Ja jūs strādātu ar normāliem cilvēkiem, tad nerastos šādas kļūdas. Es pat nezinu, kā tā dzērāja spēs paveikt eksperimenta otro - apvienošanas daļu, - skarbi un nepielūdzami noteica Margareta.

- Margaret! Eksperimenta otrās daļas laikā gan jūs, gan es atradīsimies laboratorijā, un es personīgi kontrolēšu eksperimenta norises gaitu.

- Labi. Uz jūsu atbildību, - norūca Margareta un kopā ar Tifāniju devās projām.

- Margaret? Vai tev neliekas, ka abas mazās mūs ir satuvinājušas? Mēs tiekamies daudz biežāk un arī

sarakstāmies gandrīz katru nedēļu, - pirms šķiršanās Tifānija apjautājās.

- Jā, diemžēl tā ir, - Margareta noteica un neatvadījusies aizgāja.

9.

Skolā Annei īstu draudzeņu nebija. Viņa parasti turējās nomaļus un kopējās spēlēs nepiedalījās. Kopš bērni nosauca Elizabeti Viktoriju par pretīgu raganu, meitene ar viņiem pat nesarunājās. Vienīgi Elīna - maza auguma, paresna meitene ar tumši brūniem, īsi apgrieztiem matiem, palielu, apaļīgu degunu un kroplīgi īsu kaklu - kaut nedaudz spēja izpelnīties Annes labvēlību. Elīna vienmēr apbrīnoja viņas izskatu, ko nespēja sabojāt pat nemodernais apģērbs, drosmi, gudrību un bija gatava izpildīt jebkuru vēlēšanos. Anne jau varētu iztikt arī bez Elīnas, bet, nenoliedzami, vienmēr ir patīkami, ja kāds uz tevi skatās ar apbrīnas pilniem skatieniem un ir gatavs darīt visu, ko vien tu viņam liec. Turklāt klasesbiedrenei patika Annes lelle.

Runājot par Elizabeti Viktoriju, pati Anne nedaudz baidījās no savas rotaļlietas. Pirmajās dienās viņa ar nepacietību gaidīja, kad lelle sāks mirkšķināt acis, runāt un pat staigāt pa istabu. Tomēr nekas tāds nenotika. Ar laiku Annei lelle apnika, un tā tika ielikta skapī aiz stikla. Anne

pat kādu laiku piemirsa Elizabeti Viktoriju, bet, kad viņa to atcerējās un izņēma no plaukta, lai izķemmētu matus, šķita, ka lelle kļuvusi tā kā lielāka.

“Lelles taču neaug!” meitene nodomāja, tomēr, lai pārliecinātos, ka tā ir tikai viņas aplamā iztēle, Anne vispirms Elizabeti Viktoriju nomērīja un tikai tad ielika atpakaļ plauktā. “Labi, labi. Mērlente rāda divdesmit ar pusi centimetrus. Pierakstīšu, lai neaizmirstas. Pēc nedēļas pārmērīšu, vai lelle palikusi tāda pati, kā bija. Un vairs mani nemocīs dumjas domas!”

***

Lai arī ārā vēl joprojām valdīja ziema un lielās sniega kupenas laistījās un vizuļoja saules staros, Anni bija pārņēmis pavisam pavasarīgs noskaņojums. “Ai, kā derētu nedaudz papriecāties. Ko lai tādu izdomā?” Pēc neilga laiciņa meitenei prātā ienāca ģeniāla doma. Klasē viņa bija labākā - gan matemātikā, gan lasīšanā. Un visām skolotājām patika uzdot pamatīgus mājas darbus. It īpaši uz brīvdienām. It īpaši matemātikas skolotājai. Protams, klases zēniem laika mājas darbiem nepietika. Turklāt tagad, kad varēja baudīt visus ziemas priekus - slidot, slēpot, sarīkot īstas sniega kaujas -, mācības tika atstātas novārtā. Anne nekad nedeva klasesbiedriem norakstīt mājas darbus, tomēr šo pirmdien viņa bija nolēmusi no šī baušļa atkāpties. Satikusi klases puišus, meitene tos draudzīgā balsī uzrunāja:

- Puiši, vai esat paguvuši izpildīt mājas darbus? Ja nē, es varu iedot norakstīt.

Kārlis un Edgars palika ar vaļā mutēm.

- Kas tev, spindzele, noticis, ka tik laba palikusi? Slima, badā vai galviņu saspiedusi? - Kārlis, saskatījies ar Edgaru, ironiski apvaicājās.

- Nu, ņemiet taču! - Anne sniedza mājas darbu burtnīcu. - Ķeriet mirkli, kamēr neesmu pārdomājusi!

Zēni vairs ilgāk nevilcinājās un, paņēmuši burtnīcu, mērkaķa ātrumā skrēja uz gaiteņa galu, lai pagūtu līdz stundas sākumam pārrakstīt uzdevumus. Ja kāds no viņiem būtu atskatījies, tas noteikti pamanītu greizo smī-niņu Annes sejā.

- Kāpēc tu iedevi viņiem norakstīt? - Anne satrūkās no Elīnas balss. - Tu taču nekad agrāk tā nedarīji.

- Nebāz savu degunu, kur nevajag! Tā jau tas ir pārāk liels!

***

Trešdien, kad matemātiķe Andra Skala izdalīja izlabotās burtnīcas, Kārļa un Edgara mājas darbs laistījās sarkanos svītrojumos. Ar to vien nepietika, skolotāja visas klases priekšā pamatīgi izanalizēja abu puišu kļūdas un norāja, lai turpmāk viens no otra nenorakstot. Taču

Annes vārds netika pieminēts. Kārlis, Edgars un Elīna uzlūkoja Anni ar neizpratnes pilniem skatieniem, bet viņa tos izlikās nemanām. Annes darbā sarkanu labojumu nebija, bet burtnīca, ar ko tik jauki tika izmuļķoti puiši, bija droši noglabāta mājās zem vecajiem žurnāliem.

- Jā, lai sevi iepriecinātu, ir jāpastrādā, - pie sevis dudināja Anne. Laiks, ko viņa iztērēja, lai sagatavotu otru burtnīcu ar nepareizi atrisinātiem uzdevumiem, atmaksājās ar uzviju.

Tovakar Anne ķemmēja Elizabetei Viktorijai matus un priecājās par tās zaļajām acīm. Pirms gulētiešanas viņa nolēma atkal to nomērīt. Šoreiz mērlente, Annei par izbrīnu, rādīja divdesmit viena centimetra atzīmi. “Tas nevar būt. Laikam iepriekš būšu neuzmanīgi mērījusi,” viņa nodomāja, jauno rādījumu pierakstot burtnīcā un novietojot lelli atpakaļ skapī.

10.

Marija visu svētdienu spēlējās ar Pūkāsi. Viņš vēl bija tik maziņš, ka pa istabu pārvietojās streipuļodams, turot asti un galvu nedaudz ieslīpi. Arī ēst Pūkāsis vēl tā labi neprata. Marija piena bļodiņā mērca savu pirkstu, un kaķēns, to laizīdams un sūkādams, kaut ko iedabūja savā mazajā puncītī.

Pirmdien Marija iekārtoja kaķēnam kartona kastīti. Ieklājusi savu veco adīto jaku un mīkstu flaneļa lupatiņu, meitene to nolika pie krāsns, lai mazais nenosaltu, rūpīgi aizvēra istabas durvis un devās uz skolu.

***

Ziemai bija savi plusi un mīnusi. Marija ar prieku vēroja, kā sniegs, sarma un vējš ietērpj kokus, krūmus, elektrības vadus un pat smilgas greznās, caku cakām iz-cakotās mežģīņu drānās. Vēl viņa katru brīvu brīdi ar ragaviņām traucās no kalna, kopā ar draugiem devās pārdrošos klejojumos, slidoja uz tuvējā dīķīša ledus, kā arī pikojās. Bet pienāca kārtējais rīts, kad meitenei pa vientulīgo ceļu, kas veda gar pilsētiņas kapiem stāvajā kalnā, atkal bija jādodas uz skolu. Nebija jau tā, ka viņa baidītos. Vasarā vai pavasarī šis ceļš pat izskatījās romantiski skaists. Arī tad, ja pa to Marija gāja kopā ar saviem draugiem Madaru, Matīsu un Jāni, ceļš nemaz nelikās vairs garš un tik noslēpumaini drūms. Bet vasarā jau uz skolu nevajag iet. Pavasarī un rudenī, arī ziemā, kad sniega tā pamazāk, skolā varēja nokļūt, ejot citu ceļu - cauri vecā barona parkam. Gājiens tad iznāca krietni vien garāks, toties kapus nevarēja ne saskatīt, ne sajust.

Todien Marijai skolā īpaši neveicās. Spēlējoties ar Pūkāsi, meitene bija aizmirsusi izpildīt mājas darbu dabaszinībās. Madara un Matīss slimoja, bet Jānis ar Mariju nekad daudz nerunāja. Viņš uzskatīja, ka īsti vīri muti velti nedzesē un ar skuķiem neielaižas.

Skolotāja ierakstīja piezīmi Marijas dienasgrāmatā, bet ar to vēl nekas nebeidzās. Tūlīt pēc rājiena saņemšanas rokassprādze meitenes rokā sakarsa, ausīs atskanēja sprakšķi, un pēc neilga brītiņa Indijs, ērti iekārtojies meitenes ausī, sāka savu ikdienišķo repertuāru.

- Indij, pirms tu turpini, vai varu uzdot tev jautājumu? - Marija ievaicājās.

- Bet, protams.

- Vai tevi varu redzēt tikai es, vai arī citi redz, ka manā ausī sēž slieka?

- Es neesmu SLIEKA. Un pie mana izskata esi vainīga tikai tu. Ja tu kaut nedaudz pacenstos un katru dienu izdarītu ko riebīgu, citiem nepatīkamu, es drīz vien pārvērstos skaistā princī. Es būtu...

- INDIJ! Vai citi bērni tevi redz?

- Nē, Marij. Tāda laime lemta tikai izredzētajiem.

- Kuri tad ir tie izredzētie?

- Nu... gaišreģi, ekstrasensi, mediji, gadsimtnieku sugas pārstāvji, varbūt dzīvnieki.

- Beidz muldēt nesakarīgas lietas! Es gribu zināt, vai normāli bērni, nu tādi kā es, tevi redz?

- Marij, tu neesi normāls bērns.

- Bet es taču neesmu arī gaišreģe, ekstrasenss, medijs vai, vēl trakāk, dzīvnieks!

- Nē, tu esi gadsimtnieku sugas pārstāvis, pareizāk būtu teikt - pārstāve. Bet labāk beigsim par to. Vai tik tava skolotāja nebūtu pelnījusi kādu līmes piciņu uz krēsla, saspraužamo adatu tāfeles sūklī, bet varbūt...

- Indij, beidz mani kārdināt. Es pati esmu vainīga, ka neizpildīju mājas darbu. Labāk pastāsti, kas tas ir - gad-simt nieks?

- Marij, skolotāja tik nejauki tevi norāja klases priekšā. Tas taču nav pedagoģiski. Varbūt tomēr ar skoču pielīmēsim viņas somiņai nedaudz tualetes papīra?

- Tas būtu dikti feini, bet labi audzināti bērni tā nedara. Es tev prasīju par gadsimtniekiem...

- Man dažreiz no tavas labās audzināšanas vemt gribas, - nošņācās Indijs un, neatbildējis uz Marijas jautājumu, veikli pazuda sprādzē.

***

Vienīgais labais notikums šajā dienā bija Artūrs, kurš pa ceļam uz darbu piestāja pie skolas, lai aizvestu skolnieci mājās.

- Pa radio ziņoja, ka tuvojas vētra, - viņš kā atvainodamies norūca, palīdzēdams Marijai piesprādzēt drošības jostu.

Nokļuvusi mājās, Marija tūlīt devās pie Pūkāša. Kastītē kaķēna nebija. Zem gultas arī ne. Marija pat iededza gaismu, jo varbūt viņas nakts redze nebija tik jaudīga, lai tumsā pamanītu mazu, pelēku kaķēnu. Tomēr arī gaismā Pūkāsi nekur neredzēja. Marija sāka meklēt to pa visu māju, saukdama viņu vārdā, lūkodamās zem visiem skapjiem, krēsliem, gultām. Vārdu sakot - visur. Pat asaras saskrēja meitenes acīs. “Nu kur viņš varēja palikt? Istabas durvis taču visu laiku palika aizvērtas, un Vija ar Artūru arī nav bijuši mājā. Stop! Bet varbūt ir? Varbūt Vija pārdomāja un aiznesa kaķēnu projām?” Marija šņukstēdama iekrita savā gultā. “Kāpēc? Kāpēc tā notiek tikai ar mani?” Lai kaut cik nomierinātos, meitene sāka svilpot pašsace-rētu melodiju. Tā vienmēr viņai palīdzēja savākties. Gandrīz vienlaikus ar svilpošanu atskanēja skaļa murrāšana, kas lika meitenei pielēkt gultā sēdus. “No kurienes? Vai tik tas nav Pūkāsis?” Murrāšana palika skaļāka un skaļāka, sega sakustējās, un blakus Marijai parādījās pazīstamais pelēkūsainais un patīkami mitrais deguntiņš.

- Kā tu nokļuvi zem segas? - Marija, slaucīdama asaras no sava vaiga, jau uzbrūkoši iesaucās. - Tu taču pat paiet vēl īsti nemāki!

Pabarojusi un apguldījusi kaķēnu, izmācījusies uzdoto, nomazgājusies un domās pateikusi saviem audžuvecākiem ar labu nakti, Marija, laimīga un apmierināta ar dzīvi, apgūlās gultā. Vēl pirms viņa paguva nodzēst gaismu, klusi murrādams un strinkšķinādams palagu ar saviem mazajiem, līkām adatām līdzīgajiem nadziņiem, gultā ierāpās Pūkāsis.

- Draugi taču dalās ar visu. Arī ar gultu. Tā laikam tu domā? - Marija apkampa kaķēnu un uzreiz aizmiga.

11.

Annei nepatika iet uz skolu. Visriebīgākais visā šajā lietā bija ievērot noteiktu režīmu - septiņos celties, mazgāties, septiņos piecpadsmit paēst brokastis, pusastoņos saģērbties un doties uz skolu, astoņos sākt mācīties. Un tās garās garlaicības piepildītās stundas līdz četriem vakarā, bet otrdienās un ceturtdienās skolā vajadzēja nīkt pat līdz sešiem. Tā katru dienu - viens un tas pats, viens un tas pats. Evelīna un Janeks par Annes mācībām un sekmēm neinteresējās, viņiem nerūpēja arī Annes apģērbs, izskats, domas. Būtībā viņus interesēja tikai biezā, brūnā aploksne, ko tie saņēma regulāri vienreiz mēnesī un vienmēr noslēpa, lai Anne neieskatītos, kas tajā atrodas.

Reiz, kad Evelīna ar Janeku aizkavējās darbā, pastnieks brūno aploksni atdeva Annei. Lai arī kā Siri dīca un zibinājās gar acīm, Anne, ilgi nedomādama, uzvārīja ūdeni un, paturējusi aizlīmēto aploksni virs karstajiem tvaikiem, atvēra to. Uz galda izbira kaudzīte ar divdesmit eiro naudaszīmēm un aprakstīta papīra lapa. Savākusi naudu un ielikusi to atpakaļ aploksnē, Anne sāka lasīt vēstuli.

Nosūtu Jums ikmēneša algu, kaut arī Jūsu atskaites nav pietiekami pārskatāmas. Turpmāk centieties veikt detalizētākus pierakstus. Neaizmirstiet, ka astoņu gadu dzimšanas dienā viņu apciemos tante Margareta. Nelieciet viņai vilties. Ar cieņu - K. C.

P. S. Visus ar meitenes uzturēšanu saistītos izdevumus apmaksāšu. Klāt atskaitei pievienojiet čekus.

Anne ielika vēstuli aploksnē un to atkal aizlīmēja. Visu vakaru viņa klusēja, neatbildēja uz Siri jautājumiem, nespēlējās ar Elizabeti Viktoriju un nesarunājās ar audžuvecākiem.

- Es vēlos jaunus džinsus, zābakus, džemperi un vēl ziemas mēteli, - otrā rītā pie brokastu galda paziņoja Anne.

Evelīnas dakšiņa ar uzdurto ceptas desas šķēli palika pusceļā starp šķīvi un muti. Janeks pārtrauca lasīt rīta avīzi un saskatījās ar Evelīnu.

- Ko tas nozīmē? - atguvusi balsi, nikni jautāja Evelīna.

- Tas nozīmē to, ka K. C. visus ar meitenes, tas ir, manis, uzturēšanu saistītos izdevumus apmaksās, ja jūs atskaitei pievienosiet čekus, - Anne mierīgi atbildēja un piecēlās kājās. - Drēbes es gribu jau rīt. Un nedomājiet par manu naudu pirkt kaut ko sev. Jūsu alga par manis paciešanu jau tā ir pārmērīgi liela.

Tikai labu brīdi pēc Annes aiziešanas Evelīna un Ja-neks saprata, ka nejaukais skuķis ir izlasījis pēdējo K. C. vēstuli.

- Atlikušie gadi būs īstā elle, - Janeks noteica, atgrūzdams pusizēsto šķīvi.

- Nē, dārgais. Elle līdzināsies ūdens atrakciju parkam, ja Anne uzzinās, ka visus šos gadus mēs...

- Evelīn, labāk nemaz neizrunā to skaļi. Gan jau kaut kā pārcietīsim. Kas ir daži gadi, salīdzinot ar mūžību? -Janeks pārtrauca sarunu un pavisam sliktā omā devās uz darbu.

***

Todien Anne skolā ieradās neredzēti labā garastāvoklī, laipna un runīga. Viņa neņirgājās par klasesbiedreņu frizūrām, nespļāva ar sakošļātām papīra lodītēm zēnu pakaušos un pieklājīgi atbildēja uz skolotāju uzdotajiem jautājumiem. Tādēļ arī neviens neiedomājās, ka sprāgstošā plaukšķene klases žurnālā un griķu biezputra klases audzinātājas rokassomiņā ir Annes Kalnas roku darbs. Klases audzinātāja Mārīte Kuža noskaitās ne pa jokam.

- Kurš no jums to izdarīja? - vērdamās somiņā, spiedza skolotāja. Viņas galva no uztraukuma nedaudz drebēja, bet seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem. - Es pēdējo reizi atkārtoju - KURŠ NO JUMS TO IZDARĪJA?

Klasē valdīja klusums. Visi lūkojās cits uz citu, taču visbiežāk skatieni apstājās pie Annes. Tomēr arī viņa izskatījās tikpat pārsteigta kā visi pārējie. “Varbūt es dienās būšu slavena aktrise,” pie sevis nodomāja Anne. “Man patiktu filmēties kopā ar Alu Pačīno. Bet viņš droši vien tad jau būs miris... Tad, kad es sākšu savu kinoaktrises karjeru. Žēl.”

Nesagaidījusi no klases nekādu atbildi, skolotāja Kuža sāka kliegt vēl skaļāk. No viņas balss džinkstēja visi klases logi.

- Jūs, huligānu bars! Plaukšķeni es jums piedotu, bet putru somā, turklāt - griķu, tas jau ir par daudz! Tas ir NEPIEDODAMI! Un ko jūs iedomājaties - ka esat Su-permeni - partizāni, kas cīnās par brīvību un nenodod savus cīņu biedrus? Es pēdējo reizi prasu - KURŠ TO IZDARĪJA?

Tomēr klasē joprojām valdīja klusums. Vienīgais bērns, kurš zināja atbildi, pat negrasījās atvērt muti, lai arī Siri, no dusmām galīgi izspūrusi, skaidroja, cik tas ir neglīti un slikti attiecībā pret klasesbiedriem.

- Labi, mīlīši. Neveriet vaļā savas mutes. Kā tās atverat, tā visa klase sāk smirdēt no jūsu preteklībām, -skolotāja Kuža vairs nekliedza, bet niknumā gārdza. - Es pateikšu, cik šis joks jums maksās: pirmkārt -gadā visiem neapmierinoša atzīme uzvedībā, otrkārt -ekskursijā uz Helsinkiem mēs nebrauksim un, visbeidzot, pavasara disenīti aizmirstiet! To jums nerecīzēt kā savas ausis!

Tomēr arī šoreiz neviens neiedrošinājās iepīkstēties, visi stāvēja bālām sejām un dusmās sažņaugtām dūrēm, arī Anne.

“Kurš tad īsti ir tas cūka, kas tik riebīgi iegāza klasi?” tāds jautājums nomocīja visus. “Kā tā vecā klukste drīkst mums noraut braucienu un disenīti!?!” par skolotājas lēmumu niknojās Anne. “Man taču būs jaunas drēbes, bet tās neviens neredzēs!”

***

Pārnākusi mājās, Anne iekrita gultā un aizvēra acis. Pēkšņi rokas delmu sāka kņudināt sprādze.

- Tā tik man vēl šodienai pietrūka!

- Beidz pūsties! - Siri šoreiz runāja skarbi un dusmīgi. - Tu pati izjauci ekskursiju un diskotēku. Bet pats sliktākais - tevis dēļ tagad cieš visa klase!

- Man vienalga. Kuža to bija pelnījusi!

- Un tu ari esi pelnījusi sodu. Tu, nevis visa klase. Rīt tev jāiet pie tās Kužas un jāizstāsta patiesība.

- Pat neceri un nesapņo.

- ANNE! Tas nav lūgums, bet gan pavēle.

- Kā tu man vari pavēlēt?! TU... Tevis vispār nav. Tevi neviens neredz. Tikai es. Varbūt tu man rādies kā tāds spoks? Un vispār - es nekur neiešu un neko nestāstīšu. TU MAN NEKO NEVARI PADARĪT.

Siri balss palika nepatīkami asa un dzedra, katrs vārds izskanēja kā šāviens - skaļi un skaidri:

- Ja TU rīt neizstāstīsi Kužai, ka pārējie bērni nav vainīgi pie šī idiotiskā joka, es ne pirkstiņa nepakustināšu tad, kad tiksi Elizabetes Viktorijas nagos.

- Siri, tu esi pārpūlējusies. Viņa ir tikai lelle. Lelles bērniem neko sliktu nevar izdarīt, - Anne skaļā balsī sāka smieties.

- Tu labāk izmēri savu lelli. Šodien viņa tavu ļauno darbu dēļ būs krietni paaugusies. Kad Elizabete Viktorija būs tavā augumā... - nepabeigusi Siri nozuda sprādzē.

- Kas tad būs? Siri! Kur tu paliki? Ja reiz sāki, tad pabeidz! - sauca Anne, purinādama roku ar sprādzi. - Siri! SIRI!!! Tu, spītīgā mušmire...

Tad vēl aizvien nikna un dusmīga Anne paņēma mērlenti un devās pie skapja, kurā atradās Elizabete Viktorija. Lelle apgāzusies gulēja un smaragdzaļām acīm

lūkojās Annē. Meitene to saudzīgi paņēma rokās, ielika savā gultā, iztaisnoja un sāka mērīt. Siri bija teikusi taisnību. Mērlente rādīja, ka Elizabete Viktorija tagad jau ir trīsdesmit piecus centimetrus gara. Annes piere norasoja vēsiem sviedriem. Atlikusi lelli atpakaļ skapī, viņa apsēdās uz gultas malas un lēni sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

“Vēl jau Elizabetei Viktorijai jāizaug vismaz par astoņdesmit centimetriem,” Anne sevi mierināja. “Bet kas būs pēc tam?”

- Siri! - viņa skaļā balsī iesaucās. - Nāc, lūdzu, pie manis.

Bet rokassprādze palika vēsa, un Siri neparādījās ne šajā vakarā, ne arī nākamās dienas rītā, lai arī Anne ik pa brītiņam sev neraksturīgi pazemīgi un laipni aicināja un lūdzās.

12.

Marija ar draugiem jau sen norunāja, ka šogad, tiklīdz sniega būs pietiekami daudz un sals nebūs tik stiprs, ka ausis salst pat zem biezās vilnas cepures, viņi visi četri dosies Skopās Siekstas meklējumos. Par Skopo Siekstu viņi uzzināja no Matīsa opapa. Vēl tagad, aizverot acis, Marija spēja iztēloties to lietaino rudens pēcpusdienu, kad abi

kopā ar Matīsu dzēra siltu kumelīšu tēju, ēda baltmaizi ar Matīsa opapa bišu medu, bet krāsnī jautri sprakšķēja uguns, un opapa balss, nedaudz piesmakuši, parupja un čērkstoša, stāstīja stāstu par Skopo Siekstu.

Jau manā bērnībā, kad automobiļi vēl bija liels retums, bet apkārt staigāja lāči un vilki, te pie mums, barona vecajā desmitiem hektāru plašajā parkā, uzradās Skopā Sieksta. Ļauna un nežēlīga vecene, kas pati pārtika no purva ūdens un zāles, bet savu māti un bērnus aiz skopuma tik ilgi turēja badā, līdz tie izkalta, sažuva un nomira. Tad nu visi labie pasaules spēki sadusmojās ne pa jokam un nolādēja ļauno veceni, nolemdami tai mūžīgas mocības. Viņu pārvērta par izkaltušu, vecu koku, kurš nu trūdēja vistālākajā un visaizaugušākajā vecā parka nostūrī lietū, salā, vasaras tveicē un pavasara palos. Tikai tad, kad to atradīs bērni, kuri pietiekami dziļi ielaiduši savā sirdī skopumu, Skopā Sieksta atkal kļūs par cilvēku un dzīvos kā senāk. Bet bērniem būs jākalpo ļaunajai un skopajai sievai deviņdesmit deviņus gadus.

Arī es bērnībā ar draugiem meklēju Skopās Siekstas atdusas vietu. Bet tur, kur tā gulēja, parka takas bija aizaugušas ar krūmiem un avenājiem. Tomēr pēc viena kārtīga un ziemīga puteņa mums četriem - man un maniem trīs skolas biedriem - izdevās Skopo Siekstu atrast. Viņa tur gulēja, līdz pusei iegrimusi pārpurvotā vietā. Sniegs viņai apkārt izskatījās netīri melns, bet pati Sieksta atgādināja simtgadīgu ozolu, kuru vētra pievarējusi un nogāzusi gar zemi.

Mēs lēni tuvojāmies tai vietai. Tiklīdz bijām piegājuši klāt, sākās putenis, nez no kurienes uzradās ass vējš, visapkārt satumsa un parks ietinās sniega vērpetēs. Varenā un vecā ozola saknes pamazām sāka kustēties un staipīties kā sliekas bundžā, bet no galotnes puses atskanēja sausi krakšķi. It kā kāds mēģinātu atklepoties pēc gadiem ilgas klusēšanas. Ilgāk mēs negaidījām - cirtāmies riņķī un jozām prom, ko kājas nes. Tikai pēc laba laiciņa, kad sānos sāka durt, bet kakls sāpēja līdz pat vēderam, apstājāmies un ieklausījāmies. Tālumā - kur redzējām Skopo Siekstu -skanēja brīkšķēšana un gaudas. Tur laikam ļaunā vecene sauca mūs atpakaļ pie sevis. Mēs atsākām skriet un palēninājām savu gaitu tikai tad, kad bijām izkļuvuši uz ciema galvenā ceļa. Ejot mājās, mēs devām cits citam svinīgu solījumu - vienmēr un visur cīnīties ar SKOPUMU. Mājās tūlīt pat iedevu savam brālim spēļu vilciņu, kuru viņš kāroja jau sen, bet māsiņai atļāvu ņemt man dāvinātās ragaviņas, kad viņa kopā ar kaimiņu bērniem gāja vizināties no kalniņa. Kopš tās dienas tajā parka daļā mēs nerādījāmies. ļo cik tur trūka, lai Skopā Sieksta būtu atmodusies un mēs palikuši par viņas vergiem.

Jā, pat šodien Marijai pār muguru pārskrēja saltas tirpas. Ar Skopo Siekstu jokot nedrīkst. Šis pārgājiens varēja būt ļoti bīstams. Ja visiem četriem ekspedīcijas dalībniekiem skopums būs atradis mājvietu sirdī, tad cauri. Marija var palikt mežā Skopās Siekstas gūstā uz deviņdesmit deviņiem gadiem.

Meitene nopurināja galvu. “Ārā drūmās domas no galvas! Es neesmu skopa, un Matīss arī nav. Pavisam noteikti nav. Turklāt mums līdzi nāks Matīsa suns - ņū-faundlenda un vācu aitas suņa jauktenis. Liels lempis ar skaļu balsi un drosmīgu sirdi. Ar viņu kopā mums nav ko baidīties.” Marija turpināja kravāt mugursomu. Cepumi un cukurgraudi jau ielikti, kabatas baterija arī. Vēl jāieliek virve, sērkociņi un rītdien - termoss ar karstu tēju. Labi, ka Artūrs pierunāja Viju atļaut doties šajā pārgājienā. Lai arī Marija baidījās no Skopās Siekstas, viņa taču nevarēja pievilt savus draugus. Skopo Siekstu varēja atrast tikai un vienīgi četri bērni. Četri - Matīss, Jānis, Madara un Marija. Jā, un Carlis - drosmīgais Matīsa suns.

Beigusi somas kravāšanu, meitene aizsteidzās uz virtuvi, no kuras plūda ceptu speķa pīrādziņu pasakainais aromāts.

- A, redz kur tu esi! - priecīgi iesaucās Vija. - Nāc nu, palīdzi man darbos.

- Kas jādara? - jautāja Marija, kaut gan tā gribējās atgriezties savā istabā, lai vēlreiz pārdomātu visu par ekspedīciju un Skopo Siekstu.

- Apsēdies te pie plīts un skaties, lai pīrādziņi nepiedeg. Citādi man iznāk rauties uz pusēm, - Vija no karstuma sārtiem vaigiem turpināja veidot pīrādziņus un rindot tos uz pannas.

Marija pamāja ar galvu, paņēma mazo ķeblīti un iekārtojās plīts priekšā. Visvairāk Marijai patika, ka elektriskā cepeškrāsns bija gaiši jo gaiši izgaismota un pa durvju stiklu varēja sekot visam, kas notika plīts iekšienē. Pašreiz tur atradās panna ar jau daļēji apbrūnējušiem pīrādziņiem. Ar vieglu rokas kustību tika ieslēgts plīts ventilators. Pēc brīža pīrādziņi sāka elpot - tie piepūtās un sarāvās, piepūtās un sarāvās. Un ar katru mirkli kļuva brūnāki un apetītlīgāki.

- Gatavs! - Marija iesaucās, un Vija ātri apmainīja pannas. Nu jau solārijā atradās jauni bālģīmīši. Tie pakāpeniski pārvērtās no blāviem miklās mīklas kumpučiem par brūniem, spīdīgiem un jautriem rausīšiem. Turklāt ļoti garšīgiem. Kārtīgi pieēdusies, Marija novēlēja Vijai saldu dusu un devās uz savu istabu. Tur jau gultā gulšņāja Pūkāsis. Viņš skaļi murrāja un vēroja medus dzeltenām acīm Mariju. Kad meitene vilka naktskreklu, viņu pārsteidza sveša balss. Tā skanēja no gultas puses.

- Marija-ā-ā! Es esmu izsalcis. Man tiek vien piens, baltmaize vai desas gabaliņš. Es gribu īstu kaķu barību! Tādu, kādu rāda pa televizoru.

Marija izbrīnīta paskatījās uz Pūkāsi. “Tas nevar būt! Kaķi taču nerunā! Es laikam to būšu iztēlojusies.” Meitene palīda zem segas un aizvēra acis.

- Marija, tu nopirksi man barību?

- Nē, es nerunāšu ar kaķi, jo tie taču nerunā, - murmināja Marija.

- Nē, runā gan!

Marija pavēra acis, bet kaķēns mierīgi gulēja turpat gultā un turpināja murrāt.

- Kā tu vari runāt un murrāt vienlaikus? - brīnījās Marija.

- Es esmu kaķis. Un kaķi var visu, gandrīz visu.

Marija atkal aizvēra acis un sāka domāt: “Te kaut kas

nav kārtībā. Kāpēc viņš runājot nevirina muti?”

- Marija! Nopērc man kaķu barību. Veikalā ir, es zinu.

- Man nav naudas, - noteica meitene un turpināja prātot, kā tas iespējams, ka viņa sarunājas ar Pūkāsi.

- Nu, tad aizņemies no Vijas vai Artūra.

- Tu taču zini, viņi man naudu tādām blēņām nedos. Esmu jau prasījusi.

- Paņem pa kluso!

Marija piecēlās gultā sēdus un izbrīnīta paskatījās uz kaķēnu. Tas nevainīgi kasīja savu ausi un, uz brīdi pārtraucis murrāšanu, mēģināja ar ķepu to kārtīgi izmazgāt. Sēžot un apdomājot pirms mirkļa notikušo, Marija sajuta, ka rokassprādze ir sakarsusi, kā vienmēr, kad uzdarbojās Indijs. Smaids atplauka meitenes sejā.

- Indij, beidz mani muļķot! Man jau drīz būs astoņi gadi. Es vairs neticu runājošiem kaķiem. Uz nelietībām var mudināt tikai tāds nejaucēns, kāds esi tu.

Ar klusu šņākoņu Indijs izslīdēja no kaķēna auss un, nebilzdams ne vārda, pazuda atpakaļ rokassprādzē. Bet Marija paņēma Pūkāsi un nolika blakus savam spilvenam. Pēc brīža no gultas atskanēja abu gulētāju vienmērīgie elpas vilcieni.

13.

Pēc notikušā strīda Siri nenāca laukā no rokassprādzes veselu nedēļu. Pat tad, kad Anne izdarīja ko muļķīgu un nejauku, rokassprādze nesāka silt un Siri neparādījās, lai dotu savus dzīves gudros padomus. Katru dienu meitene ar bažām mērija lelles garumu, bet, lai arī kā Anne centās nedarīt ļaunus darbus, tomēr nedēļas laikā allaž klāt nāca kādi septiņi vai astoņi centimetri. Pēc vairāku nedēļu mocīšanās Elizabetes Viktorijas garums jau sasniedza sešdesmit septiņus centimetrus, un Anne nolēma tikt no tās vaļā. Vakarā, kad Janeks taisījās iznest atkritumu maisus, Anne vienā no tiem iemeta avīzē iesaiņotu palielu vīstokli. Kad durvis aiz Janeka aizvērās, Anne atviegloti nopūtās un domās novēlēja: “Laimīgu ceļu, Elizabete Viktorija.”

Tonakt Anne gulēja tik labi, kā vēl nekad. Atgriezās arī ēstgriba un dzīvotprieks. Pat uz skolu viņa aizdevās labā omā. Kad meitene pārnāca mājās, viņu sagaidīja pasta sūtījums - brūna, paliela kaste bez atpakaļadreses, sūtīta Annei Kalnai. Nepārģērbusies un nepaēdusi Anne steidzās attaisīt kasti. Atverot tās vāku, meitene no šausmām sastinga - no kastes viņai pretī smaragdzaļām acīm raudzījās Elizabete Viktorija. Lellei pat nepieskārusies, viņa uzlika vāku atpakaļ un apsēdās gultā. Haotiskas un saraustītas domas skraidelēja pa galvu. “Kas tie par murgiem? Tagad taču ir divdesmit pirmais gadsimts. Monstru lelles ir tikai šausmenēs. Jā, bet Elizabete Viktorija ir atpakaļ. Ko nu? Varbūt tomēr atzīties Kužai, izrunāties ar Siri?... Nē! Tā nevar būt, ka no šīs lelles nevar tikt vaļā!” Annes piere savilkās mazās grumbiņās. Acis nemirkšķinādama, viņa domāja un domāja. Pēc kāda laika rūpju rievas iztaisnojās, acīs parādījās dīvains mirdzums, bet sejā - uzvaras smaids.

Otrā dienā Anne kartona kasti ar lelli paņēma līdzi uz skolu. Garajā starpbrīdī bija gana laika, lai, nevienam nemanot, nolavītos pagrabstāvā, kur atradās siltummezgls un kurtuve.

Pārliecinājusies, ka kurinātāja Gunāronkuļa nav, Anne atvēra kurtuves durtiņas un iemeta lelli karstajās liesmās.

Tad stingri aiztaisījusi krāsns durtiņas, meitene ar mierīgu sirdi aizdevās uz klasi.

Tovakar, pārrodoties mājās, Anne, vēl nenoģērbusi ziemas jaku un zābakus, skrēja uz savu istabu skatīties, vai Elizabete Viktorija kā fēnikss nav atdzimusi no skolas kurtuves pelniem. Uz galda - nekā, skapī - nav, zem gultas un gultā arī nav.

- Yes\ Es esmu uzvarējusi! - gavilēja Anne, lēkādama pa gultu. - Urrā! Lai tik skola saturas! Nu ies vaļā jautrība!

Tomēr no paredzētās jautrības nekas nesanāca. Nākamajā rītā, vēl pirms Anne paguva paēst brokastis, pie durvīm atskanēja zvans. Evelīna ar Anni mierīgi turpināja brokastot, bet Janeks devās noskaidrot, kurš tad tādā rīta agrumā vazājas apkārt. Atgriezies virtuvē, Janeks izbrīnīti paraudzījās uz Anni:

- Anne! Kurš tad tev, šādam sīkulim, ar DHL sūta ziedus un paciņu?

Anne sastinga ar nokosto medusmaizes kumosu mutē. Viņas sirds sāka lēkāt kā traks marta zaķis, uzmācās ļaunas priekšnojautas.

- Noteikti tā ir kļūda. Vai drīkst, es iešu apskatīties? - ar mokām norijusi maizes kumosu, viņa vārgā balsī noteica.

Evelīna vienaldzīgi pamāja ar galvu, un Anne stīvām, neklausīgām kājām aizdevās uz savu istabu. Uz galda atradās koši dzeltenu rožu pušķis un balta kartona kārba. Drebošām rokām meitene mēģināja to atvērt. Pirksti pēkšņi likās stīvi un trīcēja tik spēcīgi, ka kārbas atvēršana ilga vai veselu mūžību. Noņēmusi vāku, Anne ieraudzīja lielu aploksni, kas nosedza visu kārbas saturu. Atviegloti nopūtusies, viņa paņēma aploksni, bet tajā pašā mirklī sastinga no šausmām - melniem matiem, zaļām acīm un bez jebkādām apdeguma pazīmēm kārbā gulēja Elizabete Viktorija. Anne bezspēkā saļima uz krēsla.

- Anne! Nokavēsi skolu! - spalgā Evelīnas balss atgrieza meiteni īstenībā. - Kustini savu resno pēcpusi, citādi atkal būs jāiet klausīties, kāda tu esi neciešama un slinka!

***

Todien Anne pēc stundām devās uz skolotāju istabu. Brītiņu nedroši pamīņājusies pie durvīm, pieklauvēja, ievilka elpu un ienira kabinetā kā aukstā ūdenī. Tur pie garā skolotāju galda sēdēja Mārīte Kuža un laboja mājas darbu burtnīcas. Skolas direktore Arlita Putns ar mācību pārzini Ivaru Kāsi dzēra kafiju un apsprieda telpu remonta jautājumus. Anne nevarēja saņemties, lai sāktu runāt. Balss šķita aizkaltusi, sabirzusi tūkstoš mazos gabaliņos un sabirusi vēderā. Turklāt arī sirds krūtīs dauzījās un mētājās kā būrī ieslodzīts putns.

- Ko tu gribi? - Anni pirmā pamanīja skolotāja Kuža.

- Es... Man... Es gribētu... - stostījās Anne.

- Nāc, sēdies un sāc runāt normāli! Man nav daudz laika te ar tevi krāmēties!

- Skolotāj, tā biju es, kas jūsu somā ielika to sasodīto putru un žurnālā plaukšķeni, - Anne izšāva vienā elpas vilcienā.

Mirkli telpā valdīja klusums, arī direktore un mācību pārzinis sāka ieklausīties sarunā. Par lielu pārsteigumu Annei, Kuža nepalika sarkana un nesāka nelabā balsī izkliegt apvainojumus. Viņa nedarīja neko, tikai truli skatījās uz meitenes pusi.

- Kāpēc?

- Es gribēju pajokot, bet nepadomāju, ka sanāks tik muļķīgi. Es ļoti atvainojos. Lūdzu, nesodiet klasi! Pie visa vainīga esmu tikai es.

- Es neprasu, kāpēc tu to darīji. Es prasu, kāpēc tu tikai tagad nāc pie manis un to visu stāsti.

Anne sastinga kā sālsstabs un klusēja. Vai Mārīte Kuža, šī ne ar ko neiebiedējamā sieviete, noticēs par augošo lelli, tās noslēpumaino uzrašanos un par to, ka Anne nespēj no viņas atbrīvoties?

- Tātad, Anne. Kāpēc tikai tagad? - skolotāja atkārtoja savu jautājumu.

Rokassprādze sāka silt. Pēc mirkļa Annes ausī, ērti iekārtojusies, sēdēja Siri un teica: “Saki, kā ir - tevī pamodusies sirdsapziņa. Nu, runā taču!”

- Man... Man Siri nedeva mieru.

- Runā, lūdzu, skaļāk. Vai viss spēks nedarbos aizgājis? - Kužas balsi jau varēja saklausīt dusmas.

- Man sirdsapziņa nedeva mieru, - jau skaļāk ierunājās Anne, skaidri izrunādama katru vārdu.

- Vai tev tāda arī ir?

Annes acīs parādījās aizvainojuma un dusmu asaras. Meitene ar mokām valdījās, lai nepateiktu šai dumjajai, ļaunajai, riebīgajai ruksenei visu, ko par viņu domā. Tikai atplaiksnot atmiņā Elizabetes Viktorijas zaļajām acīm, meitene savaldījās un neteica ne vārda. Annes dusmas skolotāja noturēja par nožēlu un bailēm. Viņas sirds tīks-mīgi nodrebēja: “Beidzot šī iedomīgā princese apraudas un nožēlo savus grēkus. Kāda necerēta laime!”

- Labi, Anne. Es ļaunu ilgi nepieminu. Sods būs tev vienai. Pārējie no klases necietīs.

Nomurminājusi paldies, Anne ātri izsteidzās no telpas. Viņa bija nikna uz visu pasauli - uz Kužu, Siri, Elizabeti Viktoriju un pat uz sevi. Dusmās aizmirsās bailes no lelles un Siri solītais atbalsts, galvā dunēja sabangotās asinis, acis aizmigloja asaras. Anne pat neatcerējās, kā nokļuva mājās. Tikai vakarā, atgūlusies gultā un kaut cik nomierinājusies, viņa pasauca Siri.

- Jā, Anne.

- Siri. Es pateicu tai Kužai taisnību. Bet Elizabete Viktorija vēl joprojām atrodas manā skapī. Kā mēs tiksim no viņas vaļā?

- Anne. No Elizabetes Viktorijas NAV IESPĒJAMS tikt vaļā.

- Kāāā!?!? Bet tu taču solīji!

- Nomierinies. Es solīju palīdzēt, lai Elizabete Viktorija, sasniegusi tavus izmērus, nesāktu ar tevi izrēķināties. Un es savu solījumu turēšu.

- Bet ko tad man darīt?

- Pulksten desmitos vakarā mazām meitenītēm ir jāguļ. Par tavu problēmu parunāsim rītdien.

Anne sajuta, ka rokassprādze pamazām atdziest, kas nozīmēja, ka Siri sarunu bija pabeigusi. Nopūtusies un samierinājusies Anne aizvēra acis, un jau pēc mirkļa istabā atskanēja vienmērīgi elpas vilcieni.

Pārliecinājusies, ka meitene guļ, Siri uzmanīgi izlīda no rokassprādzes, ieslīdēja skapī pie Elizabetes Viktorijas un ar nelielu pipetīti iepilināja lelles kakla locītavā duļķainu, gaiši rozā šķidrumu.

14.

Pārgājiena rītā Marija pamodās sešos, lai gan ar draugiem norunātā tikšanās pie vecā parka galvenās alejas bija paredzēta tikai deviņos. Pulksten pusastoņos Marija, pilnībā sagatavojusies pārgājienam, paēdusi brokastis, sakravājusi mugursomu, apģērbusies āra drēbēs, piemērījusi

slēpes un pamēģinājusi, vai tās pietiekami labi slīd, sēdēja pie virtuves galda un lauzīja galvu, ko lai stundu sadara. “Gaidīšana taču ir pats grūtākais darbs, kāds vien pasaulē izdomāts. Vai vēlreiz pārbaudīt mugursomu? Varbūt tomēr kaut kas ir aizmirsies?” Pārcilājot somā ieliktās mantas, Marija sajuta rokassprādzes siltumu. Jau pēc mirkļa Indijs ieņēma savu iecienītāko vietiņu Marijas labās auss iedobumā.

- Garlaicīgi? Nevari vien sagaidīt, kad satiksi draugus?

- Indij! Lūdzu, nebojā šo dienu. Ja neko labu nevari pateikt, tad sēdi, kur esi, un klusē! - Marija dusmīgi noteica.

- Varu gan tev pateikt kaut ko ļoti labu. Varu. Tagad klausies uzmanīgi. Šorīt Vija ir aizmirsusi savu naudas maciņu mājās. Bet, ja tu neuzkrītoši paņemsi no tā, teiksim, piecus vai sešus centus, to taču viņa nepamanīs. Tā nedēļas laikā varētu sakrāt naudiņu Pūkāša ēdamajam. Vai saprati?

- Indij! Es taču zinu, ka vakar tas biji tu, kas runāja Pūkāša vārdā. Viņam pilnībā pietiek ar pienu, desu un baltmaizi.

- Nu, tā liekas tikai tev. Kurš normāls kaķis nebūtu priecīgs par gaļu, kas īpaši sagatavota tā vēderam? Tikai tu jau neproti sarunāties ar kaķiem, bet es protu. Es zinu, ka Pū-kāsis sapņo par Whiskas vai Kitekat katru nakti. Es...

Marija uzmauca galvā biezo Vijas adīto cepuri. Indijs apvainojās un ieslīdēja atpakaļ sprādzē. Lai arī viņa balss vairs neskanēja ausīs, Marija tomēr visu laiku domāja par Indija teikto. “Vai Pūkāsis nebūtu pelnījis ko gardāku? Pa centam vien sakrātu tā, ka Vija pat nepamanītu.” Marija papurināja galvu, mēģinādama aizgaiņāt nelabās domas, tad paņēma mugursomu, slēpes un izdevās ārā. Tomēr pagalma vidū viņa nometa mantas zemē un ieskrēja mājā. Vijas istabā uz skapīša patiešām gulēja maciņš. Marija drebošām rokām atvēra to. Izņēmusi piecus centus, meitene nolika maciņu atpakaļ uz skapīša. Monētu viņa noglabāja Pūkāša guļamkastē un tad, aizslēgusi ārdurvis, steidzās uz parku pie draugiem.

***

Ziemas diena bija saulaina un tieši kā radīta pārgājienam. Debesīs nevarēja saskatīt nevienu mākonīti, un tās laistījās saules spožajā gaismā koši, koši zilas. Sniegs vēl nebija pavasara atkušņu sagrauzts, tas vizuļoja un zaigoja saules spožajos staros tā, ka acis sāka sāpēt un asarot. Marija norunātajā tikšanās vietā ieradās kādu mirklīti pirms deviņiem, bet Madara, Matīss un Čarlis jau gaidīja alejas galā. Kad Marija sārtiem vaigiem un aizelsusies sasniedza draugus, no upītes puses tuvojās arī Jānis.

Vēlreiz pārliecinājušies, ka paņēmuši līdzi visu ekspedīcijai nepieciešamo, viņi devās iekšā vecajā, aizaugušajā un noslēpumiem pilnajā parkā. Čarlis, jauzdams bērnu satraukumu, skraidelēja līkumu līkumiem, plivinādams ausis un elsdams no sajūsmas. Madara priecīgi stāstīja par pavasara brīvdienās paredzamo braucienu uz Franciju, bet Marija koncentrējās tikai un vienīgi slēpošanai, kas viņai īsti labi nepadevās.

Pamazām koki sakļāvās aizvien ciešāk cits pie cita, un gaisma palika arvien blāvāka un UJāvāka. Arī Čarlis sāka vairāk turēties bērnu tuvumā. Tikai Matīss droši slēpoja visiem pa priekšu, jo galu galā tieši viņa opaps zināja Skopās Siekstas atrašanās vietu un pats to bija arī redzējis. Ar katru brīdi slēpot kļuva grūtāk - ceļš sašaurinājās, palika grumbuļaināks un līkumaināks, līdz izbeidzās krūmu biezokņa priekšā.

- Laikam esam pavisam tuvu, - noteica Matīss. - Tālāk noteikti būs upīte, aiz tās neliela pļava, par kuru man stāstīja opaps, bet kaut kur tālāk, brikšņos noslēpusies, mūs droši vien gaida arī Skopā.

Ceļotājiem palika neomulīgi ap dūšu. Parks pēkšņi likās svešs un bīstams. Aiz katra resnāka koka rēgojās briesmas un nepatikšanas. Vēl jau biezais krūmājs slēpa draudīgo un briesmīgo skopules pasauli, bet kas notiks, kad viņi būs tam izlauzušies cauri? Visiem kaut kā domas virzījās vairāk uz māju pusi. Tad klusumu pārtrauca

Čarlis, kurš, klusu ierūcoties, nozuda krūmos. Aiz viņa biežņā ieslēpoja Matīss un Jānis, cieši aiz puišiem - arī abas meitenes. Marija pamazām atpalika no pārējiem. Slēpes ķērās aiz krūmiem, slīdēja iekšā sniega kupenās. Sānus smeldzīgi sāka durstīt nokaitētas adatas. Kad beidzot priekšā parādījās upīte, meitenes spēki izsīka pavisam. Pārējie ceļabiedri Mariju gaidīja upes otrā pusē, bet Čarlis, skaļi riedams, skraidīja no Madaras pie Jāņa, no Jāņa pie Marijas, no Marijas pie Matīsa, no Matīsa pie Madaras, kamēr aizelsies apstājās un sāka ēst balto, vizuļojošo sniegu. Marija lēnām mēģināja šķērsot ledus strēli, kas savienoja abus upes krastus. Tā krakšķēja un bīstami šūpojās. Stīvām kājām un galīgi nosvīdusi, meitene pārklumburoja pāri. Un tikai tad, kad slēpes atradās uz cietas zemes, viņa varēja nedaudz atslābināties un uzelpot. Visi nolēma īsu brīdi atpūsties, apēst līdzi paņemtos cepumus, maizītes un iedzert tēju. Upes krastā kā radīti ziemīgām pusdienām mežā rindojās cits citam blakus vairāki celmi. Ērti iekārtojušies uz tiem, bērni uzsāka pusdienot. Madara piedāvāja ābolus un čipsus, Jānis -gaļas maizītes un marinētus gurķus, Matīss - šokolādi, bet Marija - cepumus un vakardien ceptos pīrādziņus. Kad viss bija salikts uz lielākā no celmiem, Jānis konstatēja, ka nav dzeramā - ne tējas, ne limonādes, ne ūdens.

- Kuram vajadzēja ņemt līdzi dzeramo? - apvaicājās Jānis.

Visi raustīja plecus un skatījās cits uz citu, bet neviens brīvprātīgi neatzinās. Marija gan atcerējās, ka termosu aizmirsusi uz virtuves galda, bet neatrada drosmi par to pateikt draugiem.

- Nu, kurš tad īsti bija atbildīgs par to?

- Laikam viņš pārgājienā nepiedalās, - nopūtās Madara.

- Atliek vienīgi secināt, ka vainīgas atkal ir meitenes, -nicīgi norūca Jānis un sāka ēst.

Marija un Madara sazvērnieciski saskatījās un, ne vārda neteikušas, uzsāka sniega kauju. Meitenes meta ar sniega pikām gan Jānim, gan Matīsam, gan Čarlim, kurš apvainojās un nozuda brikšņos, bet bērni turpināja pi-košanos. Pēkšņi no meža pavisam tuvu atskanēja skaļa, dīvaina šalkoņa, brīkšķēšana, brākšķēšana, dobjš BUM, un atkal apkārt iestājās klusums.

- Kas tas bija? - drebošā balstiņā iepīkstējās Madara.

- Varbūt tomēr labāk dosimies mājās? Skopuli mēs galu galā varam meklēt arī vasarā, - ierosināja Marija.

Matīss jau pavēra muti, lai lepni atcirstu, ka ar bailu-ļiem un diegabiksēm viņš nedraudzēsies, kad no tās pašas vietas, no kuras pirms brīža atskanēja BUM, parādījās Čarlis. Tas gaudodams aizdrāzās visiem garām, pārskrēja pāri upei tā, ka ledus zem viņa nagiem noskrapstēja vien un sniegs savērpās, putēdams virpuļu virpuļiem. Ja Čarlis bēga, tad tas nozīmēja, ka tuvojas briesmas. Un ne jau kaut kādas, bet īstas BRIESMAS. Ātri sametuši mantas mugursomās, pieāķējuši pie kājām slēpes, visi metās pakaļ Čarlim. Tālāk prom no šīs šausmīgās vietas. Marija sekoja sunim. Spēcīgi atgrūdusies ar nūjām, meitene uzslīdēja uz ledus. Upes vidū, kad viņa atkal mēģināja atsperties, zem kājām atskanēja dobjš troksnis. Ledū parādījās plaisa. Vēl neaptvērusi, kas notiek, un pat nepaguvusi iekliegties, meitene jau atradās ūdenī. Par laimi, upīte izrādījās pietiekami sekla, lai tās dibenu varētu aizsniegt pat tāda sīkaļa kā Marija. Noslīkšana nedraudēja, briesmas glūnēja tur aizmugurē, vecā parka brikšņos, no kuriem tik pārbijies izskrēja Čarlis. Vistrakākais, ka nevarēja zināt, tieši kas drosmīgo suni tā pārbiedējis. Tomēr Marija pati savām acīm nevēlējās redzēt Carļa baiļu iemeslu. Galvenais - sparīgāk kārpīties pa ledaino ūdeni, lai uzrāptos uz ledus un ātrāk nokļūtu upes krastā.

Matīss, nesagaidījis Mariju parādāmies no brikšņiem uz parka ceļa, skrēja atpakaļ. Pie upes viņš palīdzēja meitenei izrāpties krastā. Marija izskatījās nožēlojami -slapja, aplipuši ar dūņām un ūdenszālēm, zilām, nosalušām lūpām. Matīss tikai iesvilpās un, noteicis “trakā beka”, izrāva meiteni krastā. Slēpes, kas šajā piedzīvojumā netika ne pazaudētas, ne salauztas, vēl joprojām stingri turējās pie Marijas kājām, vienīgi ar katru mirkli tās apledoja un palika aizvien smagākas un smagākas.

Nokļuvuši puslīdz drošā vietā, visi kā viens atskatījās. Vējš joprojām atnesa dīvainas skaņas, un, ja labi ieskatījās, varēja saskatīt, ka krūmi viegli kustējās. Tātad tur noteikti kāds atradās un ar katru mirkli nāca arvien tuvāk un tuvāk. Bērni, sastinguši no bailēm, gaidīja. Arī Čarlis, sacēlis spalvu, solidarizējās un, pārvarēdams savas suņa bailes, palika kopā ar visiem. Te pēkšņi pašķīrās viens no krūmu puduriem un... Visi aizturēja elpu. Pļaviņā iznāca... neredzēts radījums, kurš līganā gaitā tuvojās upei. Nostājies krastā, viņš pacēla degunu un apostīja gaisu. Dzīvniekam bija milzu ķirzakas galva, saules staros vizuļoja kažoks, dzeltenbrūns ar maziem melniem punktiņiem, garās un slaidās ķepas rotāja līki nagi, un karsējmeiteņu pušķim līdzīgā aste plīvoja ziemas vējā. Kādu brīdi pastāvējis, viņš tikpat gausi apgriezās un devās uz vietu, kur pirms mirkļa bija atradusies četrotne un suns. Lēnām deguns pārslīdēja pāri ikvienam priekšmetam, kas atradās tuvumā, pat visniecīgākajam papīrītim. Kādu laiku izostījies, neradījums nosprauslojās un, zaudējis interesi par ziemas piknika vietu, devās uz upes pusi, tur, kur pirms mirkļa vēl sparīgi kūlās Marija. Nedaudz pakavējies pie lielā āliņģa, zvērs padzērās un tādā pašā lēnā gaitā atkal pazuda krūmos. Iestājās klusums.

- Kas... kas tas bija? - aizlūzušā balsī ierunājās Madara.

- Nezinu. Kaut kāds mutants, - tikpat klusu atbildēja Matīss. - Izskatījās pēc geparda - varāna - punduršpica krustojuma.

- Pilnīgs murgs, - Jānis negribēja ticēt redzētajam. - Kaut kas tāds nav iespējams!

- Klau, man ir ļoti auksts, - Marija pārtrauca dzīvnieka apspriešanu. - Vai varam doties mājās?

***

Pusceļā Madara ar Jāni aizsteidzās pa priekšu, lai, cik vien ātri var, atvestu palīgus, bet Matīss palika pie Marijas. Meitenei slēpošanu vajadzēja aizmirst, jo slēpes apauga ar sniegu tik ātri, ka kājas vairs nevarēja ne pavilkt. Tādēļ viņa drīz vien tās iemeta krūmos. “Pārsalusi zila,” nodomāja Matīss.

- Mārci, vai vari vēl pakustēt? Varbūt iedot tev manas slēpes?

- Nē, paldies. Ejot tomēr ir nedaudz siltāk... Vai vēl tālu?

- Nu... Tāds mazs gabaliņš būs, - nopūtās Matīss, rēķinot, ka kilometri trīs vēl jāmokās, tad jau gan līdz mājām varēs vai ar roku aizsniegt.

Parks kļuva tumšāks, krēsloja. Sāka putināt viegls, toties nedaudz slapjš sniedziņš. Matīsu joprojām nelika mierā doma par dīvaino dzīvnieku. “Vajadzēs pameklēt internētā, kas tas tāds par dabas brīnumu.” Matīss atskatījās, Marija sēdēja sniega kupenā un raudāja.

- Es vairs nevaru. Viss! - Marija pat necentās noslaucīt asaras. - Atstāj mani tepat.

- Nekā nebija. Celies! Mārci. MARIJA! Atceries, ka tu man esi parādā vēl divas izravētas biešu vagas no pagājušās vasaras! Un nedomā te nosalt un nomirt! Tā ka celies augšā un kustini veicīgāk savas kājeles!

Ar mokām uzstutējis Mariju kājās, Matīss stūma meiteni sev pa priekšu. Taču arī viņa spēki sāka izsīkt. Kad jau likās, ka visas pūles veltas un no vecā parka dzīviem neiznākt, tālumā uzzibsnīja kabatas lukturīša gaismiņas. Jau pēc brīža varēja sadzirdēt arī Matīsa opapa un lielā brāļa balsis, kas pārmaiņus sauca abu vārdus. Matīss atviegloti uzelpoja, jo lielā atbildības nasta un reizē arī Marija nu ievēlās pieaugušo rokās. Opaps, ietinis meiteni aitādas kažokā, iecēla viņu ragavās, kurās, ērti iekārtojušies, sēdēja Madara un Jānis. Atskanēja pātagu švīksti, un varenais opapa mīļākais zirgs Rīgats uzsāka rikšot uz mājām.

Kad Mariju ienesa istabā, viņa bija pusnemaņā. Arī Vijai, kā par spīti, tieši šodien sākusies dzeršanas tūre. Mājās atradās tikai Pūkāsis un Artūrs. Ielicis meiteni gultā, Matīsa opaps tai noģērba slapjās drēbes, norīvēja visu ķermeni ar spirtu, uzģērba silto flaneļa pidžamu, bet kājās - no suņu vilnas adītas zeķes. Pāri visam vēl pārsedza silto, vatēto segu. Izgājuši blakus istabā, abi vīrieši norūpējušies saskatījās.

- Es domāju, ka ārsts jāsauc tūlīt pat, - noteica opaps. - Ka tik vēl neiekrīt tas aukstums plaušās.

- Jā, es tūlīt aizbraukšu pēc Edītes. Vai tu nebūtu tik laipns un nepadežurētu pie Marijas?

- Labi. Bet kur tev glabājas tējas? - noprasīja opaps, tomēr atbildi nesagaidīja, jo Artūrs, saģērbies un paņēmis mašīnas atslēgas, izmetās pa durvīm.

- Nekas. Gan jau pats atradīšu, - purpināja opaps, sākdams rosīties pa virtuvi.

Anne skrēja pa nelīdzeno meža taku, cik vien ātri spēja. Mežā valdīja dīvaina, nereāla pustumsa un klusums, kas iedvesa paniskas bailes. Kreisajos sānos sāka durt. Anne apstājās, lai atvilktu elpu, un tālumā izdzirdēja skrejošu solu dipoņu. Viņa saņēma pēdējos spēkus un atsāka traukties uz priekšu. Mežs kļuva aizvien tumšāks, celiņu vairs nevarēja saskatīt. Anne skrēja kā bez prāta. Droši vien ar tādu ātrumu varētu labot ne vienu vien pasaules rekordu. Sirds vai kāpa pa muti laukā, bet vajātāja soļi arvien tuvojās. Jau varēja dzirdēt zaru švīkstoņu un lapu čabēšanu. Pēkšņi Annes kāja aizķērās aiz kaut kā cieta, un, nenoturējusi līdzsvaru, viņa nokrita garšļaukus. Gar acīm viss sagriezās. Pēc mirkļa, kaut gan likās, ka pagājusi vai vesela mūžība, Anne mēģināja atvērt acis, taču tās apžilbināja dīvains spožums. Tā bija vēsa, nedabīga gaisma. Piecēlusies kājās, viņa sastinga, jo priekšā, ļauni smaidīdama, stāvēja Elizabete Viktorija. Melnie mati bija izspūruši un sapinkojušies, taču acis tādas pašas kā vienmēr - bezkaislīgas un aukstas.

- Spēlīte galā, mana dzīvības sula! - noteica lelle un, pacēlusi roku, kurā zaigoja nazis, metās virsū Annei.

- Nēēēē! - skaļi iespiegusies, Anne pietrūkās gultā sēdus. Visu ķermeni klāja auksti sviedri, sirds krūtīs sitās kā negudra, rokas un kājas trīcēja. Tad acīs sariesās asaras - aiz atvieglojuma, ka tas atkal izrādījies tikai sapnis, un aiz dusmām, ka šis murgs viņu vajā jau vairākas naktis. Piecēlusies Anne basām kājām piegāja pie loga un to atvēra. Istabā ieplūda spirgta marta dvesma. Arā vēl valdīja tumsa, bet vēlēšanās doties gulēt nebija, jo pēc divām stundām tāpat jāceļas un jāiet uz skolu. Pēc šī baisā sapņa aizmigt tāpat neizdotos. Iedegusi galda lampu, Anne sāka nemierīgi staigāt pa istabu. “Kāpēc mani vajā šis sapnis? Kāpēc vienmēr viens un tas pats? Kāpēc sapnī ļaunā ir tieši Elizabete Viktorija? Tik daudz jautājumu, un nevienas atbildes.” Ielīdusi atpakaļ gultā un paslēpusies zem segas, Anne mēģināja savaldīt savas haotiskās domas. “Kad tas viss sākās? Es nezinu... Nē, nav tiesa! Zinu! Tas notika pēc tam, kad izstāstīju Kužai, ka pie visa vainīga esmu es, un viņa mani apkaunoja visas klases priekšā, vārds vārdā izstāstīdama manu atzīšanos. Riebīgā vecene! Kā tāda var strādāt par skolotāju? Gatavā bērnu dīdītāja un sadiste! STOP! Šoreiz tas nav galvenais. Jā, un tonakt šie murgi man arī rādījās pirmo reizi. Bet kāpēc?!...”

- Anne! Mazām meitenītēm naktī tā kā būtu jāguļ, - pēkšņi kāds klusi nodudināja. Anne satrūkās, bet tad pirmo reizi mūžā nopriecājās par šo pazīstamo un apnicīgo balstiņu.

- Siri! Kas tad nu? Vai arī tevi moka slikti sapņi?

- Nē. Bet es arī nevaru gulēt, ja tu katru nakti šaudies pa gultu, miegā bļausties, tirinies un tad ar šausmīgu “NĒĒ!!” lec kājās un skraidelē pa istabu šurpu, turpu. Kas ar tevi notiek?

Meitene nopūtās un izstāstīja Siri visu. Par atzīšanos Kužai, par pazemojumu klases priekšā, par riebīgo sapni, kas moka katru nakti, par bailēm un neziņu. Siri klausījās ļoti uzmanīgi. Viņa pat nekustējās un nemirkšķināja acis. Kad Anne apklusa, iestājās klusums. Tikai aiz loga bija dzirdami rīta pierastie trokšņi - zvirbuļu čirpsti, mašīnu rūkoņa, durvju klaudzēšana.

- Vai tev neliekas, ka sapnis grib kaut ko pateikt? - klusumu pārtrauca Siri.

- Bet ko? To, ka Elizabete Viktorija grib mani nogalināt un apēst? - Anne atsāka raudāt.

Siri, nedaudz palidinājusies ap meitenes galvu, ērti iekārtojās viņai uz pleca.

- Neraudi, mīļā! Vai zini, ka es esmu izcila sapņu tulkotāja? Tūlīt tiksim skaidrībā ar tavu neganto sapni.

Asaru pilnām acīm Anne paskatījās uz Siri. Varbūt tiešām šī pieneņpūkai līdzīgā parādība spēs palīdzēt. Maza cerību dzirkstelīte iekvēlojās Annes sirdī, pamazām kliedēdama ļaunās nojautas.

- Tā kā sapnī ļaunais vajātājs vienmēr ir lelle Elizabete Viktorija, tad noteikti tev jāuzmanās tieši no viņas. Bet par to jau es tevi pirms laba laiciņa brīdināju. Tas nav nekāds jaunums. Svarīgi ir saprast, kāpēc sapnī jāskrien pa mežu un kāpēc lelle tevi tomēr noķer, - prātuļoja Siri.

Anne sēdēja gultā un klausījās. Siri balss viņā iedvesa mieru. Ķermeni vairs nemocīja dīvainās trīsas. Sirds aprimusi sita lēni un ritmiski. Ārā jau valdīja rīts - gaišs, priecīgs un agra pavasara elpas pārpilns. Annes nakts murgi pamazām izplēnēja kopā ar nakts tumsu.

- Anne! Klausies taču! - sapīkusī Siri balss lika Annei satrūkties.

- Piedod! Bet es nedzirdēju, ko tu pirmīt teici, - Anne nomurmināja, sajuzdamās mazliet vainīga.

- Es teicu, ka sapnis tev saka priekšā - BĒGŠANA NO PROBLĒMĀM NEATRISINA TĀS. Ar problēmām ir jācīnās. Tava problēma ir Elizabete Viktorija. Un, lai sapņos nerādītos murgi, Elizabete Viktorija jāuzveic!

- Ļoti smieklīgi! Tu labi zini, ka ar viņu netika galā pat skolas apkures katls. Kā lai es ar viņu cīnos?!

- Nu gan, Anne, tu mani pārsteidz! Runā kā tāds bēbis. Nemaz vairs galva nestrādā!

- Beidz apsaukāties! Ja esi tik gudra, tad padalies savā gudrībā arī ar mani.

- Anne! Kas dara Elizabeti Viktoriju stipru un spēcīgu? Kas liek viņai augt? Padomā!

Anne no pārsteiguma sastinga. Siri bija ģeniāla, lai ari izskatījās pēc kaut kā priekšlaicīgi dzimuša un pāris reižu samīcīta zem traktora riteņiem.

- Elizabete Viktorija paliek lielāka, ja es daru sliktus darbus. Jo sliktāks un ļaunāks darbs, jo ātrāk viņa aug.

- Pareizi, Anne! Bet kas tad jādara, lai mēs uzveiktu šo monstru?

- Vai, nē! Jādara labi darbi! Šausmas! Es to nemūžam nevarēšu! Es saslimšu ar labo darbu gripu!

- Beidz runāt muļķības! - Siri sadusmojās. - Labus darbus darīt nemaz nav tik grūti. Pieradīsi!

- Bet vai Elizabete Viktorija izzudīs pavisam, ja labo darbu būs pietiekami daudz? - ziņkārīgi iejautājās Anne.

- Nu, teorētiski tā tam vajadzētu būt.

Anne pasmaidīja un sāka ģērbties. “Ja Elizabete Viktorija pazudīs, man vairs labie darbi nebūs jādara. Tad es varēšu atriebties Kužai. Un darīt tik daudz slikta, cik vien gribēšu.” Annes garastāvoklis krasi uzlabojās.

Elizabete Viktorija nav neuzveicama. Šo plastmasas ne-radījumu īstenībā var uzveikt viens un divi. Tikai pie tā jāpiestrādā.

***

Lai arī pēc sarunas ar Siri naktīs briesmīgais sapnis vairs nemocīja, tomēr cīņa ar Elizabeti Viktoriju nepavisam neizrādījās tik vienkārša, kā Annei no sākuma likās. Labos darbus darīt bija šausmīgi smagi un grūti. Sarežģījumus jau radīja to izdomāšana, kur nu vēl realizēšana dzīvē. Skolā neviens meitenei neuzticējās. Kad Anne piedāvāja savu palīdzību, visi ar aizdomām gaidīja kārtējās riebeklības. Arī skolotāji tā īsti neticēja Annes pārmaiņām uz labo pusi. Evelīna un Janeks necieta, kad viņiem maisījās pa kājām, bet kaimiņi nevēlējās pat runāt. “Nu kā lai tādos apstākļos paveic kaut visniecīgāko labo darbu? Kam prasīt padomu?” sūkstījās meitene.

Anne ar šo problēmu netika galā. Pat vienīgā draudzene Elīna pēc tā muļķīgā gājiena ar griķu biezputru vairs nerunāja ar Anni.

- Vai tiešām nav neviena, kam paprasīt padomu? -Anne izmisumā jau sāka sarunāties pati ar sevi. Kad rokassprādze sāka silt, brīdinādama par Siri parādīšanos, meitene nopūtusies apsēdās uz soliņa un pacietīgi gaidīja.

- Sveika! Vai atkal problēma? - Siri možā balss Anni kaitināja kā vērsi sarkana lupata, bet vajadzēja savaldīties. Vismaz līdz brīdim, kad pretīgā lelle vairs nebojās viņas dzīvi.

- ļā, Siri! Es nevaru paveikt nevienu labu darbu! Man nekas nesanāk. Un neviens man nepalīdz un netic!

- Anne, neuztraucies! Es tev mēģināšu palīdzēt. Vispirms izveidosim sarakstu ar labajiem darbiem, kurus tu vari paveikt viena pati. Pēc kāda laika, kad apkārtējie redzēs, ka tavi labie darbi nav kārtējais joks, arī citi sāks palīdzēt. Tā, Anne! Ņem papīru un raksti!

Anne paklausīja, īpaši nespītēdamās. Izvilkusi no skolas somas bloknotu un pildspalvu, meitene iekārtojās ērtāk uz koka soliņa parkā un ātri uzrakstīja pirmajā lapā virsrakstu “Labo darbu saraksts”. Viss. Tālāk viņa netika.

- Raksti, raksti! Tas taču nav nekāds milzīgi sarežģītais uzdevums, - Siri mudināja.

Anne uzvilka skaistu vieninieku, ielika aiz tā punktu un atkal apstājās. Brīdi vilcinājusies, meitene nedroši ierunājās:

- Siri! Es... Es nezinu nevienu labu darbu.

- Beidz muļķoties! Protams, ka zini! Te jau nav runa par nez kādiem varoņdarbiem. Labie darbi var būt arī pavisam niecīgi.

- Bet kas tad ir tie LABIE DARBI? Vai tu vari man to pateikt vienkārši, vienā teikumā? Nu tā, kā skolā skolotājas skaidro uzdoto vielu, - lūdzās Anne. - Man pašai ir juceklis galvā. Ja arī prātā ienāk kaut kas, tad, tiklīdz sāku domāt, vai tas ir labs vai ļauns, vai vienkārši darbs, viss saputrojas vēl vairāk.

- Labi, Anne. Vai tu gribi labo darbu definīciju? Nu, ko! Pamēģināsim. Tātad tā - labie darbi ir tādi darbi, kuriem piemīt visas labo darbu īpašības. Pirmkārt - tie nenodara neko sliktu ne cilvēkiem, ne dzīvniekiem, ne kokiem, ne puķēm - nevienam, otrkārt - izdarītā darba rezultātā kādam rodas priecīgs prāts vai arī kādam tiek mazinātas ciešanas, vai izdodas pasargāt no nelaimes, nepatikšanām...

- Stop, stop! Es taču lūdzu īsi un konkrēti. No tava garā pentera man palika vēl sliktāk. Es vairs nesaprotu vispār neko.

- Ārprāccc! Kā tas var būt, ka bērns nezina nevienu labu darbu!? Tas ir vienreizīgi stulbi! - Siri mati izspūra uz visām pusēm. - Kā lai paskaidro tik elementāras lietas, ko katrs zīdainis zina bez kādām tur garām runām? Labi, Anne. Ar tevi laikam jādara tā - iedomājies kādu darbu, un, ja tev to negribas darīt, ja tev tas nerada prieku un interesi, tad tas tev arī būs LABAIS darbs. Viss. Konsultācija beigusies.

Siri sašķidrinājās un izgaisa. Bet Anne vēlreiz pārdomāja visu, ko tikko bija dzirdējusi, un nolēma pamēģināt.

- Tā! Sākšu ar savu istabu. Tur man vismaz sākumā neviens netraucēs. Sakārtot un izmazgāt istabu. Fui! Tas gan ir briesmīgi pretīgi. Tātad tas varētu būt labs darbs, -skaļi prātuļoja Anne un nedaudz nekārtīgā rokrakstā zem virsraksta “Labo darbu saraksts” ierakstīja - “1. Sakārtot un iztīrīt istabu.”

Anne sēdēja parkā, domādama, rakstīdama, atkal domādama un rakstīdama, svītrodama un atkal rakstīdama, līdz sāka krēslot. Pirms doties uz mājām, meitene vēlreiz pārlasīja, ko bija sarakstījusi šajā pēcpusdienā:

Labo darbu saraksts

1. Sakārtot un iztīrīt istabu.

2. Nomazgāt vakariņu traukus.

3. Izrunāties un salīgt mieru ar Elīnu.

4. Atdot Barbarai grāmatu.

5. Klausīt Evelīnu, Janeku un skolotājus.

6. Pabarot sētas klaiņojošo runci.

“Iesākumam pietiks!” secināja Anne. “Vēl jau vajadzēs pierast pie pārmaiņām. Sākumā galvenais nepārpūlēties. Var vēl saslimt, un tad Elizabetes Viktorijas uzvarēšana būs jāatliek uz vēlāku laiku, bet drīz jau mana astoņu gadu dzimenīte. Tas būtu izcili bēdīgi, ja pat savā dzimšanas dienā es nevarētu atļauties kādu nelielu cūcību. Nu, kaut vai tikai pavisam sīciņu.”

Aizgājusi mājās, Anne izvilka no skapja lelli, kārtīgi to nomērīja un mērījumu ierakstīja blakus labo darbu sarakstam - “Elizabete Viktorija, garums - 70 cm”.

- Paskatīsimies, cik gara tu būsi pēc nedēļas, - nomurmināja Anne, atlikdama lelli atpakaļ skapī.

Marija pēc slimošanas vēl jutās vārga un nespēcīga. Rokas un kājas pagura pat pēc niecīgākās piepūles un likās kā atrautas no sveša ķermeņa, piebērtas ar smiltīm un pēc tam piešūtas atpakaļ. Arī spogulī meitenei nepatika skatīties, jo no tā pretim raudzījās novājējusi, vasarraibumiem noklāta bāla seja ar nespodri zaļām acīm, kuras ieskāva zilgani riņķi. Ārsts gan teica, ka slimniece ir veiksmīgi izķepurojusies un nu drīz kļūs vesela, tikai daudz jāuzturas svaigā gaisā, labi jāēd un jāizguļas. Bet kā var mierīgi gulēt, ja no dzīves pazaudēts gandrīz vesels mēnesis? Tas nogulēts gultā, cīnoties ar klepu, plaušu karsoni, drudzi un bēdīgām domām. Un kā lai gulšņā vai, neko nedarot, staigā pa pagalmu, ja pēc dažām dienām būs viņas astoņu gadu dzimšanas diena? Tad pirmo reizi mūžā Marija satiksies ar savu īsto un, iespējams, vienīgo asinsradinieku. Šajos gados Vija neko nebija stāstījusi par viņas tuviniekiem, lai arī kā Marija tika lūgusi. Vija noteikti zināja arī par šo radinieku pietiekami daudz interesantu lietu, tomēr uz katru jautājumu skanēja viena un tā pati atbilde - “Pacieties! Visu tu uzzināsi savā astotajā dzimšanas dienā. Ne mirkli agrāk un ne mirkli vēlāk.” Vija pat neiežēlojās par meiteni slimības laikā un palika mēma kā klases priekšā izsaukts skolnieks, kas nav sagatavojis uzdoto un nevar pateikt neviena sakarīga vārda. Marija neko vairāk kā vien to pašu - “Pacieties! Radinieku tu redzēsi savā astotajā dzimšanas dienā. Ne mirkli agrāk un ne mirkli vēlāk” -no Vijas izdabūt nevarēja. Ziņkārība mocīja meiteni pat vēl trakāk par smago slimību, un pašas grūtākās šķita tieši pēdējās dienas pirms svinībām.

Marija lēnām staigāja pa mājas pagalmu un priecājās par spirgto un saulaino rītu.

- Mārci! Uūūū! Mārci! - jautra balss iztraucēja domās iegrimušo meiteni. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja, ka pie mājas stūra parādās Matīss un Madara.

- Čau! Kā tev ar veselību? - abi draugi vaicāja, vēl pavisam aizelsušies no ātrā nāciena.

- Čau, čau! Nu jau gandrīz pavisam labi! Šodien esmu ārā jau kādu pusstundu. Laikam jau ārsts nebūs kļūdījies par to manu atveseļošanos. Bet ko jūs abi te darāt? Vai stundas jau beigušās?

- Ak, kāpēc tu prasi par tādām garlaicīgām lietām?! Mēs atnācām tevi apciemot, bet izrādās, ka esam trāpījuši pie mācību pārzines!

- Matīs, beidz murmulēt! - Marija iesmējās. - Vai tiešām jūs manis dēļ būsiet nobastojuši stundas?

- Nūūūū, jaunkundz, neesiet tik iedomīga! - arī Matīss smējās. - Kāpēc uzreiz tevis dēļ? Paši sevis dēļ! Apskaties, kas par dienu - saulaina, silta, debesis zilas, zilas, zāle zaļa...

- Jā, un putni dzied, vizbules zied, bērni muļķojas un rotaļās iet! - Madara piebalsoja.

Marijas garastāvoklis uzlabojās, visas nedrošās, neziņas pilnās domas izgaisa kā nebijušas. Ap sirdi palika mierīgi, silti un neizsakāmi labi. “Cik man ir kolosāli draugi!” laimīga un milzīga prieka pilna Marija skatījās uz Madaru un Matīsu.

- Ko tu tā skaties? - Matīss aizdomīgi apvaicājās. - Vai esmu ar kaut ko nosmērējies?

- Nē, es vienkārši esmu laimīga. Bet iesim labāk istabā, tur varēsiet pastāstīt, kas jauns noticis klasē, skolā, pasaulē.

- Labi, tikai tev mūs būs jāpacienā ar piparmētru tēju!

- Norunāts, - noteica Marija un, gluži vai vēja spārniem nesta, iesteidzās mājā, ieslēdza elektrisko tējkannu un sameklēja stikla burciņu, kurā glabājās sažāvētās piparmētru lapas. Matīss ar Madaru, noģērbuši virsjakas, ērti iekārtojās pie virtuves galda.

- Kur tad Pūkāsis? - Madara ar acīm meklēja Marijas mīluli.

- Viņš tagad jau ir liels un patstāvīgs. Iet ārā peļot, put-not un meklēt sev draugus.

- Tad drīz vari kļūt par omīti? - sāka smieties Matīss.

- Še, ēd Vijas ceptās magoņmaizītes! - Marija dusmīgi norūca, pasniegdama bļodu ar smalkmaizītēm. - Pūkāsis TĀDĀM lietām ir par jaunu un ir pārāk labi audzināts... Labāk stāstiet, kā iet pa skolu!

Matīss izlikās Mariju nedzirdam. Viņš katrā rokā turēja pa magoņmaizītei un pārmaiņus koda te vienā, te otrā. Arī Madara bija paņēmusi maizīti, bet kautrīgi nolika to uz šķīvja un, skatīdamās, kā draudzene gatavo piparmētru tēju, kārto krūzītes, karotītes, apakštasītes un cukurtrauku, sāka stāstīt par jaunumiem skolā.

- Mācībās - nekā interesanta. Ja pildīji uzdevumus, ko mēs ar Matīsu un Jāni tev nesām, tad baigi atpalikušai tev nevajadzētu būt. Toties sporta nodarbības ir palikušas daudz interesantākas! Mums ir jauns sporta skolotājs - Raitis! Vecā Aina vēl stundās parādās, bet jūnijā viņa ies pensijā, un jauniņais paliks viens pats...

- Jauns sporta skolotājs? - Marija, lejot krūzītēs verdošo tēju, pārprasīja.

- Jā, pavisam jauns! Gara auguma, spēcīgs un laipns. Pirmajā stundā viņš viens pats aizbīdīja tās vecās, sarūsējušās līdztekas uz zāles stūri un...

- Nu, beidz,par to fizkultūrieti! Jau pilnas ausis esi piedziedājusi! Nav viņš nekas īpašs. NAV! - Matīss, sparīgi kozdams jaunā maizītē, asi pārtrauca Madaru. - Tu neesi pastāstījusi pašu galveno - mūsu klasei ir piešķirti pieci jauni kompji. Un audzinātāja teica, ka tie, kuri labi mācīsies, varēs ar tiem strādāt, spēlēt spēles un sērfot internētā!

- Tad jau tev, Matīs, tas nedraud!

- Beidz, Marija! Izskatās, ka tu esi pavisam vesela, ja sāc mētāties ar asprātībām.

- Ko tu šodien visu laiku pukojies? - Madara uzklupa Matīsam. - Neviens tev nevar izdarīt pa prātam! Neņem, Marij, viņu galvā! Labāk pastāsti, kā tu svinēsi savu dzimšanas dienu.

Marija samulsa un paskatījās uz abiem draugiem. “Ko lai viņiem saku? Katru gadu Matīss, Madara un Jānis ir bijuši mani viesi. Bet šogad Vija jau laikus pabrīdināja, ka radinieks esot iecerējis ko īpašu manā dzimšanas dienā. Tā ka neko plānot un ielūgt savus draugus nevaru. Bet kā lai to viņiem paskaidro?”

- Ziniet... Man... Nu, dzimšanas dienā mani apciemos radinieks. Es redzēšu viņu pirmo reizi mūžā. Es pat nezinu, vai tas ir vīrietis vai sieviete! Un cik vecs... Vija man teica, ka viņš esot jau visu izdomājis par dzimšanas dienu. Un... Un šogad nekāda svinēšana ar draugiem nesanāks... - Marijas balss aizlūza, un meitene apklusa. Uz brīdi iestājās nepatīkams klusums.

- Ko tu vaimanā, sieviete! - pirmais attapās Matīss. - Vai tad dzimšanas diena jāsvin tikai īstajā dienā un datumā? Kurš mums to var aizliegt nosvinēt citā dienā?

- Pareizi! Svinēsim nākamajā sestdienā! - Madara sajūsmā sāka plaukšķināt rokas, apgāzdama vēl neizdzerto krūzi un izliedama tēju uz galda.

- Vija divas reizes viesību galdu neklās.

- Mārci! Vai tiešām tu domā, ka mums, nākot pie tevis ciemos, pats svarīgākais ir pieēsties? - jautāja Matīss, iebāzdams mutē vēl divas magoņmaizītes.

ļā, un applūdināt virtuvi ar piparmētru tēju? -Madara, apspiezdama smieklus, slaucīja virtuves galdu.

- Nē, tā jau nav, bet...

- Nekādu BET! - stingri noteica Matīss, un Madara sparīgi māja ar galvu, apstiprinādama katru drauga teikto vārdu. - Mēs svinēsim tavu dzimšanas dienu. Un šogad mūsu dāvana tev būs... BALLĪTE! Gaidi un krāj spēkus!

- Paldies! - Marija nočukstēja, dusmīgi berzējot acis, kurās nezin kādu iemeslu dēļ bija sariesušās asaras.

Anne gaidīja savu dzimšanas dienu. Viņa skaitīja līdz svarīgajam notikumam atlikušās minūtes, stundas un dienas un nemanīja ne pavasara elpas atmodinātās dabas skaistumu, ne to, ka klasesbiedri, redzēdami Annes pūles nedarīt riebeklības, izturējās pret meiteni aizvien laipnāk un draudzīgāk. Annes galvā virpuļoja tikai tās domas, kas saistījās ar gaidāmajiem svētkiem. “Kādas dāvanas atnesīs nekad neredzētā radiniece? Un kāda tā tante Margareta būs? Ko pieprasīt dāvanā no Janeka un Evelīnas? Kāpēc šogad viņa nedrīkst uz dzimšanas dienas svinībām ielūgt nevienu no klases?” Ar katru dienu uzradās arvien vairāk jautājumu, bet Evelīna un Janeks skaidri lika noprast, lai nekādas sakarīgas atbildes no viņiem negaida. “Daudz zināsi, ātri paliksi veca!” vai uz katru Annes jautājumu atcirta Evelīna, bet Janeks tikai paraustīja plecus un neteica ne pušplēsta vārda.

- Kad reiz pienāks tā dzimšanas diena! - skaļā balsī iekliedzās Anne un palūkojās apkārt. “Kas tā par vietu, kur es esmu atkūlusies? Kā es te nokļuvu?” Anne pārsteigta un samulsusi apstājās, nolikdama zemē skolas somu. Apkārt nebija redzama neviena māja, neviena dzīva dvēsele - tikai pavasarīgi zaļi koki un zils vizbulīšu klājs. Viņa bija apmaldījusies.

Anne apjukusi un sabijusies grozījās te uz vienu, te otru pusi, nevarēdama izlemt, kurp doties. “Uz kuru pusi ir mājas? Vai, aizejot uz nepareizo pusi, es neapmaldīšos šajā mežā un nepalikšu te uz mūžiem? Bet stāvēt uz vietas - tas arī nav risinājums!” Ar vieglu galvas mājienu nopurinājusi no sevis nedrošību, šaubas un bailes, Anne

paņēma skolas somu un pa cieti nomīdīto taciņu droši devās uz priekšu. “Saņemies, Anne! Tu jau esi pavisam liela meitene... un kaut kur jau šī taka mani aizvedīs...” Saule lauzās cauri koku puskailajiem zariem, apspīdēdama taciņu, vizbulīšu ziedus un sūnu zaļo klājienu, kas ieskāva koku stumbrus un to vijīgās saknes. Anne, drosmei uzsākusi dungot pašsacerētu melodiju, raiti soļoja, skatīdamās, vai nepamanīs kādu pazīstamu vietu. Tomēr likās, ka mežs gluži pretēji Annes cerībām paliek aizvien biezāks, tumšāks un varenāks. Lapu kokus nomainīja milzīgas, kuplas egles, kuru zaļajās skujās saules stari sadūrušies sapinās un, vairs nespēdami izlauzties līdz zemei, palika pavisam blāvi. Arī taciņa kļuva aizvien platāka, gludāka un pamazām pārvērtās paplatā ceļā. Annei atkal uzmācās bailes. “Kas tas par murgu? Kā es varēju tā aizdomāties un iepērties šajā nekurienes viducī? Vai varbūt es vienkārši sapņoju un atliek tikai pamosties?” Meitenes sirds pukstēja arvien straujāk, sitieniem atbalsojoties ausīs. Tālumā, aiz pamatīga egļu pudura, ceļš nozuda skatienam. Anne sāka skriet. Iemetusies ceļa līkumā, viņa pēkšņi apstājās kā atdūrusies pret neredzamu stikla sienu. Meitenei no pārsteiguma aizrāvās elpa - skatienam atklājās plats, taisns, lielām granīta plāksnēm klāts ceļš, kura malās auga simtgadīgi ozoli. Aleja varēja būt kādus simts metrus gara, bet tās galā, tieši pa vidu palielam kvadrātveida mūrim, slējās lielas akmens kāpnes. Anne lēni tuvojās tām, ik pa brītiņam apstādamās un apskatīdamās visapkārt, vai nepamanīs vēl ko savādu. Pienākusi tuvāk, viņa ievēroja, ka gan mūris, gan kāpnes veidotas no milzīgiem, plēstiem sarkana granīta bluķiem. Ievilkusi dziļi gaisu, Anne apņēmīgi sāka kāpt augšup. Augšgalā viņa ieraudzīja plašu zālienu, kurā rindojās vienādi taisnstūrveida pauguri. Laukumu norobežoja tādi paši sarkani bluķi, no kādiem bija celts mūris un kāpnes, bet pie katra uzkalna bija ieslīpi nostiprināta plakana akmens plāksne. Anne piegāja pie tuvākā paugura un pieliekusies aplūkoja uzrakstu. Uz sūnām apaugušā un nosūbējušā akmens varēja saskatīt vien dažus burtus. Meitene izvilka kabatlakatu un sāka sparīgi berzt akmeni, līdz darbs atalgojās un attīrītajā vietā varēja izlasīt - Emilie von Shulz. 1635-1657.

- Tās ir vecās kapenes!!! Barona Manteihofa dzimtas vecās kapenes! - Anne, sajūsmināta un vienlaikus nobijusies, iesaucās.

Noslīgusi blakus kapu kopiņai, Anne nevarēja noticēt, ka ir atradusi vecos apbedījumus, par kuriem pilsētiņā jau sen klīda leģendas, bet neviens tā īsti nevarēja pateikt, kur tie meklējami un kā izskatās. Līdz pat šim brīdim Anne domāja, ka tā ir tikai vecu ļaužu izdomāta pasaka, ko stāstīt bērniem pirms aizmigšanas. Un tomēr izrādījās, ka tās ir pavisam īstas un reālas - Anne atradās kapenēs, kur apbedīti mirušie baroni un baroneses. Prieks par atklājumu mijās ar bailēm no mirušajiem. Meitene nevarēja izlemt, ko darīt - ņemt somu un doties atpakaļ vai arī palikt un pamatīgi visu izpētīt. Tomēr bailes un uztraukums ņēma virsroku pār ziņkāri. “Labāk iešu mājās, bet kapenes apskatīšu vēlāk. Varbūt Elīna nāks kopā ar mani... Un Anrī... Man vēl jāatrod mājupceļš, tā ka kapenēm nāksies pagaidīt!” Tā izlēmusi, Anne nekavējoties paķēra somu un, lecot pāri vairākiem pakāpieniem, kā vējš nobrāzās lejup pa kāpnēm, kurpju papēžiem dobji klaudzot pret granīta klājumu. Tikai tad, kad skolas somas nospiestie pleci sāka sāpēt pavisam neciešami un apkārtne jau tinās pelēkā, nedaudz mitrā krēslā, meitene varēja atviegloti uzelpot, jo cauri kokiem tālumā iemirdzējās pilsētiņas apgaismotie logi.

Vēlu vakarā, kad mājā visi jau gulēja, Anne vēl ilgi knosījās savā gultā, nespēdama saprast, kā viņa varēja tā aizdomāties un aizklīst tik tālu ārpus pilsētas. Cik dīvaini! Aizsapņoties, aizmaldīties bezgalīgi tālu prom no apdzīvotām vietām un atrast sen aizmirstās noslēpumainās kapenes! Tas bija tā nedaudz dīvaini un baisi, bet tajā pašā laikā varen aizraujoši! “Kad būs pagājusi dzimšanas diena, es vēlreiz turp aiziešu. Kopā ar Elīnu un Anrī. Tā noteikti būs drošāk! Bet tikai pēc dzimšanas dienas, jo būtu muļķīgi aiziet bojā, neredzējušai dāvanas... DĀVANAS! Kā es tā varēju aizmirst!” Anne izlēca no gultas, uzdedza galda lampu, izplēsa no burtnīcas lapu un lieliem, kārtīgiem burtiem uzrakstīja zīmīti Evelīnai un Janekam.

Evelīna un Janek!

Es GRIBU dzimšanas dienā saņemt vilku sugas SUNI! Vislabāk tādu kā filmās par policistiem - melnu ar brūnu.

Anne

II daļa. Nepatikšanu sākums

.

1,

Dzimšanas dienas rīts atausa saulains un silts. Mariju pamodināja saules stari, kas lauzās istabā cauri plānajiem loga aizkariem. Tikko pavērusi acis, meitene pasmaidīja - pašā istabas vidū, pārmesta pāri krēsla atzveltnei, rīta saules staros vizuļoja jauna zaļa kleita, bet blakus krēslam bija noliktas tādas pašas krāsas zempa-pēžu kurpītes ar apzeltītu rožu ziedu sprādzēm. Un Pū-kāsis! Vija bija paguvusi sapost pat kaķēnu, apsienot tam ap kaklu zilu atlasa lentīti, kas jauki izcēlās uz tā pelēki samtainā kažoka. Vērīgāk paskatoties uz Pūkāsi, Marijai radās aizdomas, ka kaķēnam rotājums nepavisam nepatīk. Tomēr šodien viņa domas neviens par pilnu ņemt netaisījās, jo dzimšanas diena ir svētki, kuros visiem, pat kaķiem, ir jāizskatās brīnumaini skaistiem. Marija pielēca no gultas, sabučoja Pūkāsi, tad nesaģērbusies ieskrēja virtuvē un apkrita ap kaklu Vijai.

- Paldies! Cik pasakaina kleita! Un kurpes! Un Pūkā-sis! Paldies! - Marija, nesajutusi alkohola smaku Vijas elpā, priecājās vēl vairāk.

- Beidz, beidz, trakā jubilāre! - smējās Vija, mīļi apskaudama meiteni. - Tā jau nav dāvana, bet tikai svētku kleita. Labāk ātri saposies, jo tūlīt klāt jābūt ari tavam ciemiņam.

Marija beidzot atbrīvoja Viju no savām skavām. Pareizi! Šodien viņa pirmo reizi satiksies ar radinieku. īsto radinieku, kura dzīslās rit tādas pašas asinis kā viņai! Ziņkārību pārmāca uztraukums. Vai viņa iepatiksies? Vai radinieks negribēs atteikties no meitenes? Tam atkal uz papēžiem mina nepacietīga vēlēšanās pēc iespējas ātrāk pašas acīm redzēt, kāds tad ir tas RADINIEKS. Cik vecs, vīrietis vai sieviete, vai...

- Marija! Nāc šurp! Pie tevis ieradies ciemiņš! - Vijas balss atsauca meiteni īstenībā.

Nobučojusi Pūkāsi uz deguntiņa, Marija nopūtās un devās pretim nezināmajam. Virtuves vidū stāvēja un ar Viju sarunājās sirma kundze, tērpusies ļoti modernā bālgani rozā kostīmā, ar nelielu, koķeti uz vienas auss nošķiebtu spilgti rozā cepurīti, kuru rotāja koši dzeltenas, nenosakāmam putnu sugas pārstāvim reiz piederējušas spalvas.

- Labdien! - nedroši sveicināja Marija.

Vecā kundze strauji pagriezās pret sveicinātāju un mirkli to nopētīja, tad, sirsnīgi smaidīdama, metās meiteni apskaut.

- Sveika, mana mīļā! Es esmu tava tante Tifānija Lov-lija. Daudz laimes tev dzimšanas dienā! Un te... - Gluži kā burvju māksliniekam vecai sievietei rokā uzradās

''••h $0$ ^

neliela smaragdzaļa samta kastīte. - Te ir tava dzimšanas dienas dāvana! Lūdzu!

Marija paņēma kastīti un kautrīgi uzlūkoja dāvinātāju. Sievietes acis bija mirdzoši tumšas, un no tām staroja mīlestība un siltums. Jau pēc neilga laiciņa Marija jutās tā, it kā ar Tifāniju būtu bijusi kopā jau no pirmās dzimšanas dienas. Agrākās bailes un nedrošība ātri izgaisa, un abas radinieces te apskāva viena otru, te smējās un raudāja no laimes, vienlaikus cenzdamās izstāstīt to, kas katrai likās pats svarīgākais.

Pūkāsis, pabāzis deguntiņu durvju spraugā, lai apskatītos, kas virtuvē rada troksni, ieraudzīja Tifāniju un Mariju. Ne brīdi nešaubīdamies, runčuks devās pie vecās kundzes un, skaļi murrādams, sāka glausties pie tās kājām.

- Cik skaists kaķis! - Tifānija noliecās un noglaudīja Pūkāsi.

- Tas ir Pūkāsis! - Marija, vēl pārņemta no vētrainās tikšanās, attrauca un, paņēmusi Tifāniju aiz rokas, aicināja uz savu istabu. Izrādījusi to, meitene sāka izvaicāt tanti par lietām, kas tik ilgi bija palikušas nenoskaidrotas un nezināmas.

- Kāpēc tu nepaturēji mani pie sevis? Kāpēc tikai tagad, kad man paliek astoņi gadi, tu mani pirmo reizi apciemo? Kāpēc tu man nerakstīji? Kāpēc...

- Stop, stop, stop! Es nevarēšu pagūt tev atbildēt uz tik daudziem jautājumiem pat trīs nedēļu laikā, kur nu vēl mums atvēlētajās stundās.

- Kā!?! Vai tad tu atkal brauksi prom?

- Marij, mīļumiņ! Lai tu saprastu - kas, kāpēc un kā viss notiek -, tev būs vajadzīgs laiks. Laiks un šī te grāmata. - Tifānija pasniedza meitenei nelielu sējumu, uz kura vāka laistījās sudraboti burti - Teofāns Pollte “Gad-simtnieki - vakar, šodien, rīt”. - Tiesa, grāmata uzrakstīta diezgan sarežģītā valodā, bet es esmu pasvītrojusi tās vietas, kuras tev noteikti jāizlasa. Un, kad būsi sapratusi visu par gadsimtniekiem, tad es atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem.

- Tante, es lasu ātri, bet šī ir ļoti bieza grāmata! Šodien es to nepaspēšu izlasīt! Kā tad tu varēsi atbildēt uz maniem jautājumiem?

- Mīļo zaķīt! Šodien es tev neko daudz neskaidrošu. Tagad tu izsaiņosi savu dāvanu, un mēs brauksim pārbaudīt, vai tā strādā pietiekami labi. Uz visiem jautājumiem es atbildēšu vēlāk, kad pienāks laiks. Kopš šodienas mēs varēsim sarakstīties, cik bieži vien gribēsim. -Tifānija piegāja pie loga, aizdomu pilna palūkojās, kas notiek ārpusē, un aizvilka aizkarus. - Tā! Tagad aši, aši ver vaļā kastīti.

Marija uzmanīgi piespieda podziņu, un kastītes vāciņš atvērās. Tajā mirdzēja zelta auskariņi. Viens pāris bija veidots putna formā, otrs - kā lauva, trešais - kā zivs, visiem acu vietās atradās mazi, zaļi smaragda akmentiņi, kas noslēpumaini laistījās istabas pakrēslā.

- Cik skaisti! Ai, kā zaigo acis! Bet... Man taču ausīs nav caurumu. Kā lai es tos nēsāju?

- Neuztraucies! Tā jau es domāju, ka tev vēl nebūs izdurti caurumi, tādēļ paņēmu šo pistolīti. Puf - un caurums gatavs! Dod šurp ausi un nebaidies. Tas nebūs sāpīgāk par oda dzēlienu.

- Tā jau nu nesāpēs! - Marija noburkšķēja, aizvēra acis un piešķieba galvu, lai tante vieglāk varētu izcaurumot ausi. Meitene pat nepaguva sākt baidīties, kad ar klusu “puf, puf” katrā ausī bija uzradies mazs caurumiņš.

- Zini, tante? Drusku jau sāpēja. Tu man nedaudz samelojies!

- Piedod! Es centos, lai tev nesāpētu. Bet neesmu jau profesionāla ausu caurumotāja. Tagad labāk izvēlies, kurus auskarus tu gribi izmēģināt pirmos.

- Kā tā - izmēģināt?

- Vai tad es tev neteicu? Auskari ir ne vien skaisti, bet arī aprīkoti ar skaņas frekvences modifīkatoru. Kad tev tie būs ausīs, tu varēsi saprast, ko runā zvēri vai putni, vai ūdens iemītnieki.

Marija aizdomīgi paskatījās uz Tifāniju. “Vai tik vecā kundzīte nav drusku prātā paviegla? Ko viņa tur runā par kaut kādiem “mo-di-fi” un kādiem tur “katoriem”, kaut kādām frekvencēm, zvēriem, putniem? Varbūt viņa nemaz nav jauka, mīlīga kundzīte? Varbūt viņa ir...”

- Marija, es neesmu traka pamuļķe, sajukusi veca ku-kažiņa vai slepkavniece! Lūdzu, ieliec sev auskariņus, tos - lauvas formas -, un pārliecinies pati. Tavs kaķis tepat vien sēž, pirmajai pārbaudei arī viņš būs pietiekami labs.

Marija, lēni un nedroši satvērusi norādītos auskarus, sāka tos iestiprināt auss ļipiņā.

- Tā! Gatavs! Auskari ir ausīs, kaķis gultā, bet es neko nedzirdu!

- Ak tu, neticīgais bērns! - purpināja Tifānija. - Tie ir jāieslēdz. JĀIESLĒDZ! Redzi, šeit - pie astes pušķīša. Tikai uzspied pavisam viegli! Lūk, tā, gatavs!

Uz brīdi istabā iestājās klusums. Marija vērīgi skatījās uz Pūkāsi, bet nekas nenotika - istabā joprojām valdīja klusums. Vēl mirkli nogaidījusi, Marija jau vēra muti, lai pateiktu tantei, ka eksperiments nav izdevies, bet tad viņa izdzirdēja dīvainu, sausu un nedaudz rūcošu balsi.

- Es gribētu paskaidrojumu! Kā man jāsaprot, ka pirmajai pārbaudei arī VIŅŠ BŪS PIETIEKAMI LABS!!? Tas skan apvainojoši...

- Strādā! Neticami, bet tie strādā! - Marija smējās no sajūsmas, vēl tā īsti neticēdama, ka spēj sadzirdēt un saprast savu kaķi. - Es dzirdu, ko saka Pūkāsis. Tas ir brīnumaini!!!

- Tie nav brīnumi, tā ir zinātne! - lietišķi noteica Ti-fānija un piecēlās. - Bet nu iesim un atprasīsimies Vijai. Mums vēl jāaizbrauc līdz Zooloģiskajam dārzam. Auskari jāpārbauda pamatīgāk. Mūsdienās nemaz nav tik viegli iegādāties kvalitatīvu preci.

Annes dzimšanas dienas rītā pirmā pamodās Evelīna. Vēl neatvērusi acis un neizkāpusi no gultas, viņa jutās nogurusi, nīgra un dusmīga uz visu pasauli. Garastāvokli neuzlaboja arī uz spoguļgaldiņa atstātā Annes zīmīte.

- Riebīgā skuķene! Suni viņai sagribējies! Labi, labi. Dabūs viņa to suni, lai aizrijas. Kārnīti jau piebeidza, tagad centīsies sunīti nomušīt. Kā es viņu IENĪSTU!!!!

Iegājusi virtuvē, Evelīna, vēl joprojām dusmīga un nikna, sāka vārīt kafiju. Un tad pēkšņi viņa saprata! Šī diena jau no pirmajiem tās mirkļiem šķita pretīga un neciešama, jo tā bija Annes dzimšanas diena. Un tieši šodien uz to ieradīsies Annes vienīgais zināmais radinieks. “Ārprāts, kā lai nodzīvo līdz vakaram! CIENASTS! Jābūt taču tortei un maizītēm, un varbūt vēl kaut kam ēdamam... Citādi radinieciņš vēl apskaitīsies un aizvedīs to nejauceni prom... Tad arī ikmēneša naudas pārvedumiem būs jāsaka atā...” Evelīna sāka uzņemt apgriezienus -

pēc divdesmit minūtēm Janeks tika aizdzīts uz veikalu iepirkt ēdamo, Evelīna tīrīja māju un cītīgi lauzīja galvu, kur lai sadabū Annei dāvanu. “Tik ātri sugas suni neatrast. Un tas maksās lielu naudu... Ko lai izdomā!?”

Bet jubilāre visā šajā tracī turpināja mierīgi gulēt, nelikdamās traucēties no tīrīšanas saceltā trokšņa, durvju klaudzoņas un rīta saules stariem, kas mēģināja ielauzties istabā cauri biezajiem tumši violetajiem aizkariem.

***

Anne pamodās pēc desmitiem. Atminoties vecās kapenes, tās dienas gaismas piepildītajā istabā vairs nelikās ne noslēpumainas, ne draudīgas. Vienkārša granīta bluķu ieskauta kapsēta, visai vientulīga un drūma, bet nekādā ziņā ne briesmīga. Ja šodien nebūtu viņas dzimšanas diena, Anne tūlīt pat sameklētu Elīnu un Anrī, lai pierunātu tos doties kopā izpētīt vecās kapenes. Bet kur nu! Šodien Annei jānīkst mājās, jo beidzot par viņu atcerējušies arī radinieki, un ģimenes atkalapvienošanās diena ir klāt! “Cik stulbi un salkani! Kāpēc vajadzēja sabojāt tieši dzimšanas dienu? Vai tad ciemos nevarēja atbraukt kādu citu reizi? Galu galā - nav zināms, vai man tante patiks.” Anne sapīka un sāka ķemmēt savus zeltainos matus. Visa diena jau no paša rīta likās riebīga un neizdevusies.

Pēc stundu ilgas knosīšanās Anne vēlreiz nostājās spoguļa priekšā, lai sevi kritiski novērtētu. Atspulgā pretim raudzījās slaida, apmēram metru trīsdesmit gara meitene ar nedaudz ieslīpām, lielām, zaļām acīm un zeltainu, vijīgu matu ieskautu seju. Sārtā lente, kas saturēja kuplos matus vieglā zirgastē, jauki saskanēja ar tumši violeto samta džemperi un vizuļiem klātajām, augumam cieši piegulošajām biksēm. Tās īsi virs potītēm strauji paplati-nājās un veidoja jocīgas krokas, kuras viļņojās, čaukstēja un vizuļoja pie katras pat vismazākās kustības. Anne, apmierināta ar redzēto, uzsmaidīja sev un dejojošā solī devās uz virtuvi. Atvērtajās durvīs meiteni pārsteidza haoss, kas valdīja virtuvē, - uz plīts mutuļoja vairāki katli, no cepeškrāsns vēdīja viegla deguma smaka un izlietnē slējās netīru trauku grēda, bet Evelīna ar miltiem noķēpātu seju kaut ko mīcīja palielā bļodā, kas bīstami grabēja un šļūkāja pa virtuves galdu.

- Labrīt, Evelīn! No tevis saimniekošanu es laikam iemācīties nevarēšu.

Evelīna pacēla galvu un paskatījās uz Anni ar ledaini aukstām acīm. No tām izstaroja tik milzīgs naids, ka meitenei momentā uzmetās zosāda un ķermenim pārskrēja viegls drebulis.

- Anne, labrīt! Daudz laimes dzimšanas dienā! Dāvanu saņemsi vēlāk. Bet, ja vēlies nodzīvot līdz “vēlāk”, tad nekaitini mani! VAI SAPRATI!?!

Anne apstiprinoši pamāja ar galvu un ērti iekārtojās uz virtuves palodzes. Evelīna padeva viņai glāzi ar persiku sulu un bļodiņu ar cepumiem, kas bija saglabājušies no aizlaikiem. “O-ho-ho! Evelīna atcerējusies, ka mana top sula ir persiku! Tomēr dzimšanas dienas ir citādākas par parastajām dienām, tajās notiek brīnumi!” Anne mērcēja cepumus sulā, turpinādama vērot Evelīnas drudžaino rosīšanos virtuvē.

- Paēd brokastis un vari iet uz savu istabu! - Evelīna, noņemoties ar mīklas bļodu, deva ierastos rīkojumus. -Janeks jau aizgāja pretim tavam ciemiņam. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm viņiem vajadzētu būt šeit. Tā ka nepiedrazo viesistabu un sakārto arī savējo, kad...

Anne vairs tālāk neklausījās, viņa ēda cepumus, ik pa brīdim iedzēra malciņu biezās sulas un domāja par vakardienu. “Barona Manteihofa dzimtas kapenes... Tās tomēr pastāv. Patiešām pastāv! Tad jau taisnība varētu būt arī par Manteihofu dzimtas lāstu. Par to, ka šajā dzimtā vienu reizi simts gados piedzimst kāds monstrs - kanibāls, slepkava vai uz eksperimentiem ķerts zinātnieks! Un tā leģenda par baronesi Grētu, kura iemīlēja vienkāršu zvejnieku, bet tomēr nepaguva apprecēties, jo tēvs, uzzinājis par meitas nepaklausību, to dzīvu iemūrēja kapeņu rietumu sienā, - arī tā varēja būt patiesība! Cik baisi un interesanti! Man noteikti jāizpēta vecās kapenes, lai ari ko tas maksātu! Ari suns noderētu - tomēr drusku drošāk... Varbūt jāpaņem vēl kādi amuleti pret spokiem? Bet...” Skaļš brīkšķis un necilvēcīgs brēciens pārrāva An-nes domu pavedienu. Virtuvē viss izskatījās kā iepriekš, tikai nekur neredzēja Evelīnu. Anne nolēca no palodzes un pietuvojās galdam.

- Ā, redz, kur tu pazudi! Es jau sabijos, ka šodienas svētkos ēdamā nebūs!

Evelīna, neko neatbildot, turpināja dusmīgi purpināt zem deguna un vākt kopā pa grīdu pašķīdušo pusizrūgu-šās mīklas un bļodas lausku maisījumu.

- Paldies par brokastīm! - notrallināja Anne un izsteidzās no virtuves.

- Riebīgais, riebīgais skuķis! - rīdama asaras, Evelīna klusi čukstēja. - Kā es viņu neciešu! Kā es neciešu ēst taisīšanu! Kā man tas viss apriebies! - Bet tad, paskatījusies pulkstenī, viņa turpināja iesākto ar vēl lielāku sparu. Jau pēc pāris minūtēm no koridora atskanēja atslēgu skrap-stoņa un Janeka balss.

- Lūdzu, nāciet iekšā, Margaret! Ļaujiet, es paņemšu jūsu mēteli... Nē, kurpes nevelciet nost...

Evelīna nomazgāja rokas, pieglauda matus un, uzlikusi burvīgāko no dežūrsmaidiņiem, devās sasveicināties ar viešņu.

Lai arī Anne dzirdēja balsis koridorā, kaut kas viņai liedza skriet pretim Janekam un ciemiņam. Meitene kā sastingusi sēdēja gultā. Galva šķita nedabīgi uzpūtusies un tukša, mute no uztraukuma izkaltusi, un sirds ar katru mirkli sita ātrāk un ātrāk. Kad likās, ka tā tūlīt pat, izlēkusi pa muti, aizrībinās nezināmā virzienā, atvērās istabas durvis, un pa tām, Evelīnas spiedzīgās balss pavadīta, ienāca gara, kaulaina sieviete. Pavisam īsu mirkli svešiniece skatījās uz Anni, tad klusumu pārtrauca skarba un nedaudz aizsmakusi vecās sievietes balss.

- Sveika, Anne! Es esmu tante Margareta. Un te... -Viņa pasniedza Annei palielu, zilgani pelēkā papīrā ietītu kārbu. - Te ir tava dzimšanas dienas dāvana.

Uztraukums pamazām norima, un Anne, paņēmusi dāvanu rokās, apsēdās uz gultas malas. Margareta, negaidot uzaicinājumu, piemetās līdzās meitenei un ar skatienu izraidīja Evelīnu no istabas. Kad abas bija palikušas vienas, Margareta iebakstīja Annei sānos.

- Ver vaļā! Man vēl tev jāizskaidro, kā ar to rīkoties! Nečammājies!

Anne ātri atplēsa ietinamo papīru un, brīdi vilcinājusies, nocēla kastes vāku. Tajā atradās vēstuļu rakstīšanas piederumi - dažāda izmēra un krāsas aploksnes, rakstāmpapīrs, pildspalva, kartītes ar zīmējumiem un neliela pudelīte ar tumšu nenosakāmas krāsas šķidrumu.

- Paldies par dāvanu. Bet kas tad te jāskaidro? Tas viss ir vēstuļu rakstīšanai. To taču jebkurš muļķis sapratīs! -Anne, nespēdama noslēpt vilšanos par neinteresanto dāvanu, īgnā balsī pateicās dāvinātājai. - Un tajā pudelītē droši vien ir tinte, tā ka viss skaidrs. Paldies.

- Lūdzu. Es tomēr izskaidrošu, kā rīkoties ar šo dāvanu, bet pirms tam man jāpasaka kas svarīgs... - Mar-gareta saminstinājās un uz mirkli apklusa. - Tu esi... Tu neesi... Kā lai labāk pasaka?... Labi, esi pietiekami liela, pārdzīvosi! Tu neesi normāla, parasta meitene. Tu esi molekulāri dubultota un kļuvusi par vienu no mums. Par gadsimtnieci.

3.

Tifānijas auto gaidīja braucējas, silti mirdzinādams koši dzeltenos sānus saules spožajā gaismā.

- Cik jauka mašīnīte! - Marijai no sajūsmas gribējās spiegt. - Dzeltena kā pienenes pavasarī!

- Kāp tik iekšā! Un piesprādzējies! - vedināja Tifānija. - Es neesmu nekāda spicā braucēja. Tāpēc labāk pa ceļam ar sarunām mani netraucē, sēdi klusi kā pelīte un skaties pa logu. Priecājies par skaistajiem dabasskatiem. Kad nonāksim galā, tad arī turpināsim pļāpāšanu.

Marija ērti iekārtojās auto priekšējā sēdeklī un piesprādzēja drošības jostu. Auto no iekšpuses izskatījās pavisam citādāks - lielāks un gaisīgāks, jo dzeltenās krāsas vietā šeit blāvoja rozā un gaiši zili toņi.

- Tifānijas tant, kas tā ir par mašīnu? Es tādu vēl neesmu redzējusi!

- Ak, mīļumiņ! Es taču nezinu! Paskaties dokumentos, liekas, ka tai bija kaut kāda dzīvnieka vārds. Es viņu saucu par Knipuci. Bet nu - netraucē mani! - noteica Tifānija un iedarbināja auto motoru.

Marija apklusa un cimdu nodalījumā sameklēja mašīnas tehnisko pasi. Markas un modeļa ailītē melns uz zaļa stāvēja rakstīts - “Ford Puma”. “Ak, tad tāds zvērs tu esi! Puma! Interesanti tikai, vai tante vispār māk ar tevi braukt un pastāv izredzes, ka mēs dzīvas nonāksim zoodārzā? Izskatās, ka Tifānija saprot no mašīnām tikpat daudz, kā es no kodolfizikas.”

***

Pēc trīs stundu ilga brauciena zoodārzs tika sasniegts, vēl piecpadsmit minūtes bija nepieciešamas, lai atrastu Knipucim stāvvietu, un tad jau abas ekskursantes varēja doties iekšā zvērudārzā.

- Kādi tev ausīs auskariņi? Ā, ar lauvām. Labi, tad sāksim ar ziloņiem. Lūk, tie ir tepat priekšā!

- Bet kā es zināšu, ka auskari tiešām darbojas? Ja nu ziloņiem nav runājamais laiks, vai ari tie runās tik klusiņām, ka nespēšu tos sadzirdēt?

- Marij, neuztraucies! Uztvērēji auskaros ir ar ļoti plašu frekvenču diapazonu, un ziloņi vienmēr par kaut ko runā. Tā ka viss būs vislabākajā kārtībā, - pārliecinoši noteica Tifānija un stūma Mariju tuvāk ziloņu nožogojumam.

Meitene, piegājusi pēc iespējas tuvāk sētai, aiz kuras atradās divi milzīgi lieli ziloņi ar nepieklājīgi mazām austiņām, sastinga un gaidīja. Jau pēc mirkļa ausīs iesitās dobjas un dunošas balsis.

- Atkal tā pati negaršīgā baltmaize! Vai tiešām viņi nevar pirkt citu?

- Mīļumiņ, ēd labāk kāpostus un burkānus, tie šoreiz ir sulīgi un pavisam svaigi.

- Man no kāpostiem uzgāzējas vēders! Es gribu baltmaizi, tikai ne tādu pelēku pļeku kā šī te.

- Nu, vai kaut ko dzirdi? - ievaicājās Tifānija.

- Jā, dzirdu! Izklausās, ka ziloņiem īsti labi negaršo pusdienas.

- Vai vēl gribi viņos klausīties, vai arī iesim tālāk?

- Pamēģināsim pie mērkaķiem! Un tad... tad... pie tīģeriem! - Marija lūdzās, degdama nepacietībā.

Tifānija, pamājusi ar galvu, paņēma meiteni aiz rokas un devās meklēt mērkaķu māju. Tā atradās kalna galā un

bija izveidota kā milzīgs, apaļš tornis ar daudziem, daudziem nodalījumiem, istabām un ziemas un vasaras dārziem. Katrā no tiem atradās kāds iemītnieks - cits lielāks, cits mazāks, cits ar garu asti, citam astes vietā kuļājās īss strupulītis, citam kažoks, laistīdamies saules staros, atsedza mazas melnas un spožas actiņas, bet citam - tikpat spīdīgu sarkanu pēcpusi.

- Cik daudz un dažādi, bet neviens nav tik milzīgs kā zilonis!

- Tik lieli viņi nemēdz būt. Ja nu vienīgi orangutāni un gorillas, kuri ir prāva cilvēka augumā. Taču šajā dārzā viņu nav, tad jābrauc, piemēram, uz Berlīni. Bet labāk paklausies, ko viņi runā!

Marija apklusa un sakoncentrējās jaunajām skaņām, jo tūlīt pat ausīs skaidri atskanēja smalku un spiedzīgu balstiņu koris.

- Paskaties, paskaties! Cik smieklīgi radījumi uz mums skatās tagad! Ha-ha-ha! Tas mazākais man atgādina oposumu, kuram visu laiku ir šķidrs vēders un no pārēšanās izkritusi spalva!!!

- O-oho-ho-ho! Bet tu labāk paskaties uz to lielāko! Gluži kā pārēdusies un noskūta hiēna! Riktīgi! Tikai ar klijāna galvu. Ha-ha-hā! Es nevaru! Es tūliņ apčurāšos! Cik viņas abas izskatās smieklīgas!

Marija aizspieda ausis un, pagriezusi mērkaķu mājai muguru, devās prom. Tifānija viņai sekoja, pie sevis smaidīdama, un pacietīgi klusēja. Pirmā klusumu pārtrauca Marija.

- Kāpēc viņi ir tik nejauki? Viņi mūs nemaz nepazīst, bet runā tādas riebeklības! - Meitenes acīs pat sariesās aizvainojuma un dusmu asaras.

- Neuztraucies! - valdīdama smieklus, Tifānija mierināja Mariju. - Vēl jau nevar zināt, kāda tu pati paliktu, ja gadiem dzīvotu tajā būrī un katru dienu uz tevi lūrētu simtiem cilvēku. Neņem tik ļoti pie sirds, labāk iesim pie tīģera.

Tīģera māja atradās krietnu gabaliņu tālāk, iekārtota paliela kalnaina klajuma vidū un norobežota ar plānu izturīga stikla sienu. Aiz tās pletās tukšs laukums, kuram šķērsām cauri plūda šaurs mākslīgi veidots strautiņš. Tālumā aiz neliela dekoratīva krūmu pudura varēja saskatīt akmens krāvumu, bet tīģeris nekur nebija redzams. Marija aizgriezās un jau gribēja apmainīt auskariņus, kad sev aiz muguras izdzirdēja zemu un dobju balsi:

- Cik gards kumoss! Kāpēc gan cilvēkus nelaiž pie manis? Mēs tik vareni papriecātos!

Marija atskatījās - cieši pie stikla sienas piespiedies stāvēja liels, dzeltenmelns dzīvnieks ar meduskrāsas acīm, milzīgi resnu asti, spēcīgām ķepām un nepieklājīgi izbadējušos skatienu.

- Cip, cip, kunkuli! Nu, ienāc pie manis! Es tevi apēdīšu tik ātri, ka nemaz nesāpēs! Tīģera goda vārds! - Es vairs negribu dzirdēt visas šīs riebeklības un draudus! Viss! Man pietiek! - stingri noteica Marija un izslēdza auskarus.

- Mīļā! Vēl tikai ieliksim auskarus ar putniem un pārbaudīsim tos. Tad gan pirmajai reizei pilnīgi pietiks! Pēc tam apskatīsim dzīvnieciņus, neklausoties, ko tie viens par otru un citiem pļāpā. Lūdzu, Marij, lūdzu!

Marija nopūtās, bet paklausīja tantes lūgumam un nomainīja auskariņus.

- Kādus putnus klausīsimies? - Tifānija pajautāja.

Miermīlīgus un paēdušus. Es negribu justies kā

desiņa, kuru tūdaļ pat apēdīs!

- Varbūt - pūces?

- Lai būtu pūces! Bet viņas taču dienā slikti redz un ir miegainas? Kā tad es dzirdēšu, ko tās runā? - Marijas balsī varēja saklausīt vāji slēptu cerību, ka pūces vispār neko neredzēs, nedzirdēs un gulēs kā beigtas.

Tomēr cerības nepiepildījās. Baltausu pūces izrādījās pat ļoti spirgtas un pļāpīgas. Tiklīdz Tifānija ar Mariju pietuvojās būrim, meitenei par lielām šausmām pūces beidza runāt par 1656. gada lielo badu Kolonijas plakankalnē un pievērsās tieši viņām.

- Vai tik tā nav vecā labā Tifānija?

- Kāda Tifānija? Vai Lovlija? Beidz, tas nevar būt! Man par viņu stāstīja vecvecvecvecmāmiņa. Tai sievietei jau seši simti gadu kā jābūt mirušai! Tik ilgi neviens normāls cilvēks nedzīvo!

- Bet viņa arī nav normāla. Es tev jau stāstīju. Atceries?

- Puslīdz... Bet kas tā par sīkaļu, kas kopā ar viņu vēro mani ar apaļām acīm kā bļodiņām? Vai tik tā nebūs...

- Kuš! Par to mēs nevaram būt pārliecinātas. Tomēr tas ir ļoti ticami. Ļoti. Tifānija tāpat vien ar bērniem nekrāmētos, noteikti tas ir kāds jauns projekts!

- Bet tad jau Kāris varētu gribēt to meitēnu savākt!

- Kāris? O - jā! Pie pirmās izdevības vajadzēs viņam pastāstīt par šodien redzēto...

Marija izslēdza auskarus un, pateikusi “Strādā!”, domīgi devās kafejnīcas virzienā. Pasūtījušas piena kokteili, kūkas, picas šķēlītes un saldējumu ar cukurotām ķirš-ogām, abas zoodārza apmeklētājas iekārtojās pie viena no brīvajiem galdiņiem. Kad pica un kūkas bija apēstas, bet Marija vēl joprojām klusēja, Tifānija nenoturējās, ne-pavaicājusi sliktās omas cēloņus.

- Marij, bērns! Kas tev noticis? Vai tās pūces kaut ko sliktu sarunāja?

- Neko īpašu. Viss kārtībā...

- Nav gan kārtībā! Es esmu gan veca, bet vēl jau redzu tīri labi.

- Nezinu gan, vai sešsimt gados var būt tik laba redze, - Marija nenoturējās un gluži kā kunkuli izspļāva visu no pūcēm dzirdēto.

- Ak tā... Tur tas suns aprakts... Tev nav par ko uztraukties. Protams, tas izklausās nedaudz dīvaini, ja salīdzinām ar vidusmēra cilvēka mūža garumu - sešdesmit, maksimums, simts gadiem. Jā, es neesmu šajā ziņā īsti normāla, man šogad jau būs septiņi simti trīs gadi... Bet es taču iedevu tev to grāmatu par gadsimtniekiem, tur viss ir paskaidrots. Par vienu gan tu vari būt pavisam droša - es esmu dzīvāka par dzīvu, neesmu ne spoks, ne zombijs, ne pārvērties grāfs Drakula. Un es tevi ļoti mīlu, Marij.

- Jā, bet Kāris? Kas viņš ir? Un kāpēc lai es viņu interesētu?

- Kāris... Kāris ir... Nu, par Kārlu Petersenu pastāv atšķirīgi viedokļi. Daži domā, ka viņš ir mutants - vampīrs, citi - ka vilkatis. Bet būtībā Kāris ir nedaudz jucis bioķīmiķis ar riebīgu raksturu. Arī gadsimtnieks. Ļoti varaskārs un nežēlīgs. Tomēr pūces būs kļūdījušās, domājot, ka tu varētu interesēt Kārlu. Vismaz tuvāko piecu gadu laikā tev no viņa nav jābaidās. Pat tad, ja viņš iedomāsies tevi apciemot...

- Piecu gadu laikā nav jābaidās!? Bet pēc tam?

- Nu, pienāks “pēc tam”, un tad arī domāsim. Labāk ēd saldējumu, un iesim apskatīties citus dzīvniekus un putnus. Tikai šoreiz bez ieslēgtiem auskariem! Norunāts!?

- Norunāts! Ejam! - Marija pasmaidīja un ķērās klāt saldējumam.

- Kas!?! Gadsimtniece? Tante, tu esi galīgi kreizī, vai? Ko tu te muldi?

- Anne! Aizveries! Un iegaumē, ko es tev teikšu! Divas reizes es neatkārtošu vienu un to pašu. Pirmkārt, NEKAD vairs nesauc mani par tanti. Tev es esmu Margareta -vienmēr un mūžīgi mūžos. Otrkārt, runājot ar mani, nekad nelieto tik stulbus vārdus kā “kreizī”, “vāvuļo”, “muld”, “penterē”, “tušē”, “super” un tamlīdzīgus valodas atkritumus. Treškārt, es necietīšu, ja tu apspriedīsi manus rīkojumus vai šaubīsies par teikto. Man VIENMĒR ir taisnība. Un - visbeidzot - es pieprasu cieņu. Cieņu un paklausību. SAPRATI!?!

Anne bailīgi skatījās uz saniknoto Margareti. Viņas acis, satumsušas un dusmās piemiegtas, dzirksteļoja, mati gluži kā eža adatas spurojās uz visām pusēm, bet rokas un galva no niknuma trīcēja.

- Labi, MARGARET! - Anne skaļi un dzestri noteica un klusībā pie sevis nodomāja: “Pagaidām lai notiek pēc tava prāta, redzēsim, kas būs vēlāk...”

Nesastapdamās ar pretestību, Margareta ātri nomierinājās, sāji pasmaidīja un pavisam ikdienišķā balsī turpināja savu stāstījumu:

- Lai tu saprastu, kas esi patiesībā, tev nāksies palasīt grāmatas. Es tev vienu atsūtīšu, tajā būs aprakstītas visas svarīgākās lietas, kas jāzina par gadsimtniekiem. Izlasīsi, un tad mēs pārrunāsim šo tematu pamatīgāk, bet tagad ātri izvēlies vienu no kartītēm. Pienācis laiks izstāstīt, kā tās darbojas.

Anne ilgi nevarēja izlemt, kuru izvēlēties - vai to ar balto pērļu virteni uz sarkanā fona vai tomēr melnās pērles uz baltā fona, bet varbūt pūkaino lācīti, kas sēž pļavā, vai milzīgo konfekšu grozu?

- Kas notiek? Ko tu tur tik ilgi ķēpājies? - Margareta sapurināja meiteni un, piecēlusies no gultas, devās uz durvīm. - Beidz muļļāties, paņem vienu kartīti, un braucam!

Anne neskatīdamās paķēra vienu no kartītēm, savu violeto putekļu mēteli un metās pakaļ Margaretai. Pēc brīža jau abas sēdēja Margaretas automašīnā - tumši sarkanas krāsas “Porsche 911 Carrera” ar ziloņkaula krāsas ādas sēdekļiem.

- Super autiņš! - glāstīdama gludo sēdekļa ādu, izdvesa Anne.

- Kur vienam skuķēnam var būt tik īsa atmiņa. Es tev teicu, ka necietīšu šitādu runāšanu!

- Piedod, tan... Margaret! Lielisks auto!

- Jā! Ar gandrīz četru litru motoru, sešiem cilindriem, trīs simti divdesmit zirgspēku jaudu. Līdz simt kilometriem varam ieskrieties viens, divi... piecās sekundēs. -Spidometra bultiņa pārslīdēja pāri simts kilometru atzīmei.

Anne labsajūtā izstaipījās un iekārtojās ērtāk, kamēr Margareta uzsāka savu skaidrojumu par dzimšanas dienas dāvanas praktisko izmantojumu.

- Tā! Vispirms par to pudelīti ar tumšo šķidrumu. Tas ir vitaminizētais gēnu informācijas modifikators. Būtu jauki, ja tu to palietotu. Desmit pilieni uz glāzi ūdens divas reizes dienā. Kad izdzersi visu, situācijai vajadzētu būt apmierinošai.

- Kādai situācijai?

- Tavam briesmīgajam izskatam, protams!

- Kas tad vainas manam izskatam? - Anne apvainojās.

- Anne! Vai tiešām tu gribi izskatīties kā veselīgs sivēns - apaļiem rozā vaigiem, blondiem matiem?

- Nu... man tiešām patiktu tumšāka matu krāsa, un arī tie rozā vaigi ir pabriesmīgi. Tie mani tā kaitina!

- Redzi nu! Malacītis! Tu tomēr neesi galīgi bezcerīga! Gēnu modifikators ir tieši tas, kas tev vajadzīgs. Matus mēs galīgi melnus nedabūsim, bet tie noteikti paliks tumšāki. Un ādai ar laiku būtu jāpaliek aristokrātiski bālai ar skaistu zilganu atblāzmojumu.

- Zila gan es negribētu palikt...

- NEPĀRTRAUC! Tu nebūsi zila, pazudīs tikai tas idiotiskais sivēna rozīgums. Viss! Pārejam pie kartītēm. Kādu tu izvēlējies?

Anne paskatījās uz steigā pagrābto kartīti - tā bija zaļgani dzeltenā krāsā ar milzīgu eksotisku ziedu pušķi.

***

- Iesākumam nav slikti! - atzinīgi noteica Margareta un, paskatījusies uz Anni, pasmaidīja greizu smaidu.

- Margaret! Kas tas ir? Vai tu varētu beidzot sakarīgi paskaidrot? - Anni pārņēma nepacietība un dusmas, ka nav ne mazākās jausmas, ko darīt ar šīm kartītēm, un meitenei tā vien gribējās nosaukt radinieci tās nīstamajā vārdā par “tanti”.

- Tās ir riebīgo, bīstamo un nāvējošo suvenīru pasūtījuma kartītes. Tiesa gan - bērnu variants.

Anne uzmanīgi klausījās un tik un tā neko nesaprata. “Kādi vēl nāvējošie suvenīri? Kāds bērnu variants? Ko tā vecene muld? Bet prasīt, lai paskaidro sīkāk, arī negribas. Atkal saņemšu aizrādījumu, ka domāju par lēnu un esmu pārāk bērnišķīga. Ko tad var gribēt no bērna, kam tikko palika astoņi gadi? Bet varbūt paprasīt? Labāk, nē. Pagaidīšu, varbūt pati attapsies un pastāstīs, ko vairāk.”

Saule pamatīgi sildīja mašīnas salonu, motors dūca kā kamene, pa radio skanēja “pļim-pļim” mūzika, un Annes acu plakstiņi kļuva aizvien smagāki un smagāki, skropstas lipa kopā, un kakls vairs īsti nespēja noturēt galvu, kas klanījās uz visām debespusēm. Pēc īsas cīņas meitene padevās un, mašīnas vienmērīgās rūkoņas ieaijāta, aizmiga.

- Celies, guļava! - Anni pamodināja Margaretas balss un stipra purināšana aiz pleca. - Esam klāt. Es tevi gaidīšu iekšā.

Anne ar grūtībām atvēra acis, kakls bija stīvs un no neērtās gulēšanas izlocījies vai deviņos līkumos. Izberzējusi lipīgās miega paliekas, viņa izkāpa no mašīnas. Skatienam pavērās neliela meža pļaviņa, kuras viducī slējās no guļbaļķiem celta divstāvu māja ar salmu jumtu un sīkrūtotiem logiem. Tās galā atradās terase, uz kuras zem tumši violetiem, melniem un sarkaniem saulessargiem, haotiski izkārtoti, slēpās vieglmetāla galdiņi un nelieli soliņi. Uz māju veda neregulāras formas akmens plāksnēm bruģēts celiņš, un pie tās durvīm, cieši piestiprināta, rēgojās veclaicīga misiņa izkārtne, kas, laika gaitā nedaudz apsūbējusi un vietām apaugusi ar dīvainas krāsas sūnu, lepni vēstīja - “ARNUSA SUVENĪRI. Tikai šeit un tikai jums”. Nekā cita tuvākajā apkārtnē vairs nebija - tikai suvenīru veikaliņš un meža ieskauta pļava.

Anne laiski izstaipījās un sekoja Margaretai. Veikaliņa durvis vērās apbrīnojami viegli un bez trokšņa. Iegājusi iekšā, Anne pārsteigta apstājās. Pilnīgā pretstatā tikko redzētajam ārpusē telpā viss - mēbeles, lampas, sienas dekori, suvenīru plaukti, lete, durvis, grīda - pilnīgi viss izskatījās kā tikko izgatavots, turklāt no supermoderniem materiāliem. Nekā dabīga, tikai hroms, niķelis, dažādas krāsas un formas stikls, tērauds, spoguļi un vēl kādi Alīnei nezināmi materiāli. Margareta pie letes sarunājās ar gara auguma, kalsnēju vīrieti, kura melnie mati ieskāva bālu seju ar ovālām, nedaudz ieslīpām, tumši brūnām acīm.

- Iepazīsties, Anne! Tas ir Arnuss, firmas “Arnusa suvenīri” līdzīpašnieks. Arņus, tā ir Anne, mana radiniece un, domājams, tava pastāvīgā kliente jau tuvā nākotnē.

Arnuss pasmaidīja, atsegdams spoži baltu, līdzenu zobu rindu, un sniedza meitenei roku. Anne ievēroja, ka arī tā bija tikpat bāla kā seja, ar gariem, slaidiem pirkstiem. Uz brīdi šķita, ka rūpīgi koptie nagi ir nolakoti ar caurspīdīgu nagu laku, tomēr šo domu Anne atmeta kā galīgi stulbu. “Kurš normāls vīrietis lakotu nagus? Un Arnuss pat ļoti atgādina vīrieti... Tikai, vai viņš ir normāls?”

- Sveika, Anne! Ko pasūtīsi?

- Pasūtīšu?

- Jā! Kādu suvenīru? Lūdzu, dod man savu pasūtījuma kartīti, - Arnuss turpināja smaidīt, pacietīgi skaidrodams, viņaprāt, pašsaprotamas lietas.

- Te būs! - Anne pastiepa roku ar kartīti, uz kuras bija attēlota skaista ziedu buķete.

- O! Indīgo ziedu suvenīrs! Tas gan ir varen jauks variants! - patiesi nopriecājās Arnuss. - Tikai brītiņu nāksies uzgaidīt, kamēr atradīšu to noliktavā. Varbūt jūs abas tikmēr iedzertu tēju? Un, Margaret, pa to laiku esi tik laba un izstāsti jaunajai klientei, kā aizpildīt pasūtījuma kartīti, ja viņa vēlēsies suvenīrus saņemt pa pastu. Protams, ja vien tu jau to neesi izdarījusi.

Margareta, cēli pamājusi ar galvu, devās ārā uz terases. Anne, apjukusi no visa dzirdētā un redzētā, padevīgi sekoja savai tantei, lai iekārtotos pie viena no galdiņiem zem skaista violeta saulessarga. Tūlīt pat bāla, vienaldzīga un galīgi neizskatīga sieviete atnesa tēju un jocīgas kūkas galvaskausa formā.

- Tātad par kartītēm... Atceries, ja gribēsi pasūtīt suvenīrus pa pastu, tev otrā pusē jāuzraksta klienta kods. To tev pateiks Arnuss. Jā, un vēl šis cipars, - Margareta pasniedza Annei nelielu kartona papīrīti. - Tas ir mans bankas konta numurs, tev par suvenīriem nevajadzēs maksāt. Arī atpakaļadrese nav jānorāda. Un kartītes var sūtīt tikai pa kurmju pastu...

- Margaret, atvaino, bet... kurmjiem ir pasts?

- Jā, zinu, zinu. Vietējais pasts strādā tik slikti, ka, izmantojot tā pakalpojumus, tu savus suvenīrus saņemsi pēc pāris gadiem, ja saņemsi vispār.

- Nē, Margaret. Es gribēju pavaicāt, kas tas “kurmju pasts” tāds ir?

- Ā, es vēl neesmu tev iedevusi to grāmatu... Nu, kurmju pasts - tas ir ļoti vienkārši lietojams un uzticams. Aizpildi kartīti, ieliec aploksnē, uzraksti adresi un iestum aploksni jebkurā kurmju rakumā. Tas arī viss. Tad tikai jāgaida atbilde, - Margareta apklusa un sāka lēni maziem malciņiem dzert tēju.

***

- Oho! Izrādās, ka galvaskausiņš ir ar pildījumu! -Anne, ar nelielu karotīti noknibinājusi gabaliņu no kūkas, iespurdzās. - Aveņu krēms! Kolosāli!

- Jā, kūkas viņiem te vienmēr ir pasakainas! - piekrita Margareta un vēlreiz pārprasīja:

- Vai tev par pasūtīšanu un pastu viss skaidrs?

- Jā, tan... Margaret!

Anne un Margareta vēl nebija paguvušas izdzert tēju, kad parādījās Arnuss, nesdams stikla kupolā pasakainu ziedu buķeti.

- Tā! Te nu tas ir! - viņš nolika nesamo uz galdiņa, bet Anne sajūsmā par izcili skaisto suvenīru pielēca kājās un metās to apskatīt.

- Kas par pušķi! Samtainas, tumši, tumši sarkanas rozes, violeti īrisi, gaiši dzeltenas un baltas hiacintes, gerberas, puķu zirnīši un fantastiski zaļumi. Vai visi šie ziedi var vienlaikus ziedēt?

- NEAIZTIEC KUPOLU! - reizē iebrēcās Margareta un Arnuss.

Anne atrāva rokas, kas pirms brīža bija sniegušās atbrīvot sagūstītos ziedus.

- Margaret, vai meitene vispār saprot, kādi suvenīri te tiek tirgoti un kā ar tiem apieties? Vai tu viņai visu esi kārtīgi paskaidrojusi?

- Nē, es domāju, ka viņa ir pietiekami gudra, lai pati saprastu. Es viņai jau tā daudz esmu izstāstījusi un

parādījusi. Tu taču zini, ka, ņemoties ar bērniem, es palieku nervoza. Re, jau atkal sāk sāpēt galva...

- Labi, labi, labi! Ej atgulies, pirms dodaties atpakaļ. Es pats viņai visu paskaidrošu, - Arnuss apsēdās pie galdiņa un pabīdīja trauku ar ziediem tālāk. - Anne, tagad uzmanīgi klausies. Tas ir ĻOTI svarīgi. Ja ko nesaproti - uzreiz jautā! Labi?

- Labi! - meitene piekrītoši pamāja ar galvu.

- Sāksim ar vispārīgām lietām. Arnusa suvenīri nav parastas mantas, kas domātas skaistumam. Tās ir īpaši pārveidotas un uzlabotas, lai varētu nepatīkami pārsteigt saņēmēju. Bērnu komplektā, kas uzdāvināts tev, nav lietu, kas var nopietni apdraudēt kāda dzīvību. Toties profesionālajos komplektos gandrīz visi suvenīri ir kā mazas bumbas ar laika degli. Tiktāl saprotams?

Anne vēlreiz pamāja ar galvu, un Arnuss turpināja:

- Tavs “indīgo ziedu” suvenīrs ir pasakaini skaists un nekaitīgs, bet tikai līdz brīdim, kamēr tas atrodas zem stikla kupola. Tiklīdz tas tiek noņemts, ziedi atbrīvojas no gūsta un kopā ar smaržu un ziedputekšņiem sāk izplatīt mikrobu alergēnus un visas citas riebeklības, ar kurām apstrādāta katra ziedlapiņa. Tas “laimīgais”, kurš atvērs trauku, izņems ziedus un tos pasmaržos, pēc dienas vai divām saslims ar siena drudzi, akūtu elpvadu infekciju un vēl citiem labumiem. Tā, jaukumiņ, mans stāsts ir galā. Vai tu saprati?

- Paldies, Arņus! Es SAPRATU! Tas ir kolosāli! Es šos ziedus nosūtīšu Kužai. KO-LO-SĀ-LI!!! Bet... man vēl ir kartītes - ar krellēm un lācīti, un... Kas tad no tām sanāk?

- O, jaunā dāma! Katrs suvenīrs ir īpašs un gatavots ar patiesu mīlestību. Katru gadu mēs tos uzlabojam un pilnveidojam. Cik atceros, tad šogad baltās krelles izraisīs zvīņēdi, melnās - leikēmiju, bet jaukais lācītis ir vienreizīgs tuberkulozes izplatītājs.

- Super! Arņus, bet kā es varu zināt, ko kurš suvenīrs dara? Pirms izvēlos kādam dāvanu, es gribu zināt, kādu pārsteigumu tā sagādās!

- Protams, protams! Te tev būs suvenīru katalogs, -Arnuss pasniedza meitenei pabiezu žurnālu un zeltītu kartīti. - Un te - tavs klienta numurs, bet te... Margareta, atpūtusies un gatava braukšanai.

- Ļoti asprātīgi! - Margareta norūca un, paņēmusi Anni pie rokas, devās uz mašīnu. - Paldies par visu. Līdz nākamajai reizei. Anne - neveicies tā, braucam!

Meitene ātri atvadījās no Arnusa un, uzmanīgi nesdama rokās stikla korpusā ieslēgtās puķes, sekoja Margaretai. Visu ceļu mājup Anne klusēja un domāja par šodienas notikumiem. Cik skaista dzīve tagad sāksies! SKAISTA! Tikai pie pašām mājām viņa attapās, ka lelle Elizabete Viktorija šo skaisto dzīvi varētu krietni vien pabojāt.

- Atraksti man, ja vēl ko gribi zināt. Es tev atbildēšu. Pašreiz man vairāk nav laika noņemties ar tevi. Atā! -

pavirši noskūpstījusi Anni uz vaiga, Margareta aiztraucās vakara krēslā, pat neatskatīdamās uz meiteni.

Anne ar ilgu pilnu skatienu noraudzījās aizbraucošās mašīnas ugunīs un tikai tad, kad Margaretu un tās mašīnu aprija tumsa, nopūtusies devās uz mājām.

- Es esmu atpakaļ! - uzmanīgi novietojusi ziedus savā istabā, Anne gāja meklēt mājiniekus.

- Sveicam dzimšanas dienā! - Evelīna ar Janeku, pielēkdami no dīvāna, reizē iesaucās un, pirms meitene paguva atbildēt, iegrūda viņai rokās mazu, siltu un pilnīgi melnu suņuku.

- Suns! Dzīvs suns! Paldies! Jūs tomēr esat normāli vecāki! - Anne nespēja noticēt, ka viņas ultimāts ir izpildīts.

^**

Vakarā Evelīna ilgi nevarēja aizmigt, līdz beidzot, iebakstījusi Janekam sānos, pavisam klusu pajautāja:

- Kā tev šķiet, vai viņa to suņuku piebeigs tikpat ātri kā savu kārnīti?

- Zini, mums tas nāktu tikai par labu, ja tas suņa bērns nepagūtu izaugt, - Janeks tikpat klusu atčukstēja. - Tu taču pati zini, ka tas NAV vācu aitu suns... Un tu zini, kas notiks, kad to sapratīs arī Anne...

^

5.

Kāris Rufuss Petersens sēdēja savā darba kabinetā un šķiroja rīta pastu. Lielākā daļa no sūtījumiem tika nevērīgi nosviesta malā, un uzmanību izpelnījās vien divas pelēcīgi sudrabotas aploksnes, kuras viņš ievietoja speciālā no jūras zālēm veidotā vēstuļu turētājā.

- Tik sen neesmu saņēmis ziņas no saviem aģentiem, - Kāris Rufuss satraukts staigāja pa nelielo telpu un skaļā balsī sarunājās pats ar sevi. - Man atlikuši labi ja desmit gadi, un tad jau vairs neko nevarēs saglābt. Šīs sudraba aploksnes... Tās var pavēstīt man nāves spriedumu vai gluži pretēji...

Kāris dziļi ievilka elpu, apņēmīgi devās pie rakstāmgalda un, iekārtojies melnas ādas atzveltnes krēslā, atplēsa pirmo aploksni.

God. Petersena kungs!

Jūsu izpētes objekts (ME) šodien tikās ar kādu mazgadīgu personu - meiteni. Aptuvenais vecums - astoņi, deviņi gadi. Visu dienu abas pavadīja kopā. Tika apmeklēts Jums zināmais suvenīru veikals. Pieļauju, ka Jūsu problēmai atrasts risinājums. Vai varu uzsākt asins un šūnu pārbaudes procesu?

Ar cieņu V. P.T. U.

Atlaidies krēslā, vīrietis atviegloti nopūtās un aizvēra acis. Viņa bālā, izdēdējusi seja krasi izcēlās uz plāno, melno matu fona, elpa plūda pavisam vāji un saraustīti. Līkais, pagarais deguns piešķīra sejai plēsoņas izskatu, bet nedabīgi sarkanās un miklās lūpas izskatījās kā ne-sadzijusi brūce. Brīdi sēdējis kā sastingusi statuja, Kails negaidīti strauji sakustējās un atplēsa otru vēstuli.

God. Petersena kungs!

Jūsu izpētes objekts (TL) šodien tikās ar kādu mazgadīgu sieviešu dzimtes personu. Aptuvenais veeums - septiņi, varbūt astoņi gadi. Visu dienu abas personas pavadīja kopā. Tika apmeklēts arī zoodārzs, un minētā apmeklējuma laikā izmantoti skaņu modifikatori (iestrādāti auskaros). Līdz ar to uzskatu, ka Jūsu problēmas risinājums ir atrasts. Gaidu Jūsu akceptu, lai uzsāktu asins un šūnu analīzes.

Patiesā cieņā V. P. T. K.

Kāris vēlreiz pārlasīja abas vēstules. Viņu pārņēma apjukums un bailes, bet drīz vien tās pārauga niknumā un dusmās, roku plaukstas sasvīda un atstāja mitrus pleķus uz vēstuļu papīra, seja ieguva zilganu nokrāsu un koši sarkanās lūpas tika sakodītas līdz asinīm.

- Tas nevar būt! NEVAR! Varbūt ieviesusies kļūda, vai arī... Bet... nē, tas jāpārbauda! Varbūt mana veiksmes stunda vairs nav tālu!

Nedaudz nomierinājies, Kāris paņēma pelēku vēs-tuļpapīru un slīpā, labi salasāmā rokrakstā uzrakstīja atbildi.

Aģent V.P.T. UA

Apmaksas konta Nr. XLP-10/1174. Veikt fiksētās personas asins un šūnu analīzi, kā arī paraugu pārbaudi un detalizētu datu salīdzināšanu ar aģenta V.P.T. K. paraugu datiem.

K. R. Petersens

6.

Marija bija laimīga. Kopš dzimšanas dienas viņa ne mirkli nespēja nosēdēt mierā - kājas pašas nesa meiteni te uz upes malu, te uz tuvējo pļavu, virs kuras zilajās debesīs varēja redzēt atgriežamies gājputnus. Ik pa brītiņam viņa apstājās, lai nomainītu auskarus un tad turpinātu klausīties putnu un zvēru balsīs. Vienīgi ar ūdens iemītnieku sarunām vēl iepazīšanās nebija notikusi - jāgaida vasara, kad sāksies peldēšanas sezona. Vakaros pirms gulētiešanas Marija ielika ausīs lauvas auskariņus un ilgi, ilgi sarunājās ar Pūkāsi. Kādas tik lietas viņš zināja pastāstīt! Gan priecīgas, gan aizraujošas un šausminošas, gan pavisam skumjas. Tā arī šajā piektdienas vakarā Marija, ieritinājusies gultā zem segas, sarunājās ar savu mīluli.

- Pūkuci! Tu zini? Draugi man rītdien rīko dzimšanas dienas ballīti! Vai tas nav pasakaini!?!

- Murr... Vai tad labāk nav gulēt saulītē un neko nedarīt?

- Tu nu gan esi bezgala slinks! Gulēt un neko nedarīt ir pārāk garlaicīgi.

- Nezinu, nezinu... Arī guļot var uzzināt daudz interesantu lietu...

- Kā tad var ko interesantu sagulēt?

- Saproti, Mārī... ja tu guli un nedauzies apkārt, tad notikumi un jaunās ziņas gluži vienkārši nevar paskriet garām...

- Beidz runāt muļķības! Tu esi gatavs izdomāt brīnumainas lietas, lai tikai attaisnotu savu slinkumu.

- Tā nu nebūs vis... - Pūkāsis pieglauda ausis un, neapmierināts ar sarunas gaitu, sāka kustināt astes galiņu. - Pati tu esi slinka. 1 itānijas doto grāmatu neesi pat atvērusi... Sabāz tikai ausīs tos dumjos karekļus un vaļā muti skraidi pa pasauli...

- Nomierinies, lūdzu! Beigsim strīdēties! - Marija sāka glaudīt kaķa zīžaino kažoku. - Labāk pastāsti, kādas jaunas, interesantas ziņas ir tevi atradušas guļam saulītē.

- Nestāstīšu... Tu man netici...

- Ticu, ticu. Tu, skaistais, gudrais, cēlsirdīgais, drosmīgais...

- Labi, pierunāji! Klausies... - kaķis ērti iekārtojās uz Marijas vēdera un uzsāka savu stāstījumu. - Vakar es, nedaudz piekusis, atpūtos uz milzu akmens. Nu, tā, kas atrodas aiz malkas šķūnīša... Murr... Tas ir tik pasakaini silts un mīksts... Zaļā, biezā sūna gluži kā spilvens sānus nemaz nenospiež... Murr... Bet kur es paliku?... Ak, jā! Tātad - es atpūšos, saulīte silda, acis pašas līp ciet. Te pēkšņi - BĀC, BLADĀC! Tieši manā deguna priekšā nokrīt kovārnis. MILZĪGS... Melns un tāds kā saņurcīts, izplūkātu spalvu. Pirmajā brīdī es apjuku... Nezināju, vai baidīties vai mēģināt nokost nekauņu...

- Nepārspīlē, Pūkāsi!

- Nepārtrauc, ja gribi dzirdēt visu stāstu! Lai vai kā, bet kovārnis izrādījās cienījami vecs un ļoti gudrs. Mēs sākām runāties... Un zini, ko viņš man izstāstīja?

- Kā es to varu zināt? Labāk stāsti tālāk, bet labi ātri, jo citādi rītdien nevarēšu piecelties un nokavēšu savas svinības.

- Viņš man pastāstīja, ka esot tādas divas radinieces, kuras viena otru nevarot ciest... Vienu saucot Margareta... Otru... Ak, bet tai Margaretai esot vēl viena radiniece - meitene tavā vecumā... Ar tādu pašu rokassprādzi kā tev... Arī viņai ir audžuvecāki... Tātad Margareta un... Tifānija...

- Ko?! - Marija pielēca gultā sēdus, nomezdama no sevis gulošo Pūkāsi. - TIFĀNIJA?!? Taču ne jau mana tante -Tifānija Lovlija?

- Tieši Lovlija... Un vēl... ir tāds Kāris Rufuss Peter-sens...

- Kas par Kārlu? Šo vārdu jau esmu dzirdējusi, bet kur? Lūdzu, stāsti, kas ir ar viņu?

- Kāris Rufuss Petersens, cik saprotu, arī ir gadsimt-nieks... Tāds, kurš labprāt tuvāk iepazītos ar tevi... Un ar to otru meiteni... - Pūkāsis apklusa, izskatīdamies varen apmierināts ar savu stāstu.

- Tālāk? Ko tev kovārnis vēl stāstīja?

- Tas bija viss...

- Kā VISS?! Man gan liekas, ka tu kaut ko noklusē.

- Labi... Pierunāji... Viņš tā kā lika noprast, ka tev būtu jāuzmanās gan no Karla, gan Margaretas... Ļoti jāuzmanās... Bet neko vairāk es neuzzināju. Varbūt tev tomēr derētu palasīt to grāmatu par gadsimtniekiem?

Marija aizdomājusies sēdēja gultā un turpināja buži-nāt Pūkāša kažoku. Apkārt valdīja biezs un nepatīkams nakts klusums. Grāmatu lasīt negribējās, bet arī miegs nekādi nedevās rokās. Karla Rufusa vārds ik pa brīdim ieskanējās ausīs, katru reizi liekot meitenes sirdij bailēs nodrebēt.

7.

Astotā dzimšanas diena bija pilnībā pārmainījusi Alīnes dzīvi. Negaidītais atklājums, ka neesi tāda kā citi, jocīgā tante Margareta, gadsimtnieki un, protams, suns -dzīvs suns, kas piederēja tikai viņai. Anne nespēja aprast ar notikušo un vairākas dienas vēl staigāja kā apstulbusi. Tikai tad, kad, nākot no skolas, meitene nejauši pamanīja nelielu papīrā ietītu saini, kas, nedaudz nosmērēts, rēgojās no paliela kurmju rakuma, viņas galva pamazām atsāka strādāt ierastajā domu gaitā. Pacēlusi saini, Anne uz tā ieraudzīja savu vārdu un uzvārdu, bet nekur nemanīja ne mājas adresi, ne sūtītāja vārdu. Atplēsusi ietinamo papīru, meitene ieraudzīja vecu un apbružātu grāmatu. “Ak, tā ir solītā grāmata par gadsimtniekiem! Un šī zemes čupa - slavenais gadsimtnieku kurmju pasts. Tad jau viss, kas pēdējās dienās noticis, nav bijis sapnis. Margareta ir pavisam reāla un īsta. Arī Arnusa burvīgie suvenīri eksistē, un tos varu pasūtīt kaut tūlīt pat! Urāāā!” Fantastiskā ātrumā kā traks oposums Anne aizskrēja uz mājām. Iedrāzusies savā istabā, meitene sabučoja suni, nometa uz grīdas skolas somu un kurmju pastā saņemto grāmatu, ar visām kurpēm iekāpa gultā un sāka lēkāt, skaļā balsī dziedot nesakarīgu pašsacerētu dziesmu. Tikai tad, kad prieka vilnis noplaka, Anne atcerējās FJiza-beti Viktoriju.

- Sūds! - Anne nolamājās un nošļuka gultā sēdus.

Kādu brīdi istabā varēja dzirdēt tikai suņuka smilkstus

un pulksteņa tikšķus. “Ko lai dara? Ko lai dara?” Annē izmisīgi cīnījās vēlēšanās darīt visu, ko sirds kāro, un bailes no lelles atriebības. Vēl pēc mirkļa viņa nospļāvās tieši uz grīdas un sāka rīkoties - sameklēja skapī noslēpto lelli, kārtīgi nomērīja un mērījumu ierakstīja savā blociņā. Ilgstošā atturēšanās no sliktajiem darbiem un daudzie labie darbi bija nesuši augļus. “Astoņpadsmit centimetri. Labi, labi! Līdz manam augumam vēl krietns gabaliņš, ko stiepties...” Iegrūdusi lelli atpakaļ plauktā, Anne no skapja izvilka suvenīru veikalā iegādātos ziedus un tos vērīgi aplūkoja. Patīksminājusies par eksotisko skaistumu, viņa apņēmīgi iesaiņoja stikla trauku ar ziediem papīrā un ar kreiso roku uz iesaiņojuma uzrakstīja skolotājas Kužas vārdu un mājas adresi.

- Nodošu pastā, kad vedīšu tevi čurināt, mazais skais-tumiņ! - Anne beidzot pievērsa savu uzmanību smilkstē-tājam. - Ej, paguli. Es vēl nedaudz palasīšu.

Ērti iekārtojusies gultā, viņa sāka lasīt šodien saņemto grāmatu, bet suņuks paklausīgi palīda zem gultas un pacietīgi gaidīja savu pastaigas laiku. Ar katru izlasīto lappusi Annes sejā parādījās aizvien platāks smaids. Ik pa brītiņam meitene labsajūtā iemurrājās, pārsteigumā nogrozīja galvu vai bailēs nodrebēja kā pēkšņa sala ķerta. Suņuka klusie smilksti atsauca Anni īstenībā. Neapmierināta par traucējumu, Anne nometa grāmatu un piecēlusies izstaipīja notirpušās kājas.

- Kā tu vari krist uz nerviem! Klusē!

Bet suņuks turpināja raudāt, nereaģējot uz Annes niknuma pilno balsi.

- Es tevi saukšu par Besi! - nolēma Anne, samierinājusies ar faktu, ka nāksies vest mazo bēdu brāli pastaigā. - Besis! Forši! Besi, ejam!

***

Vakarā, apmierināta ar sevi par drosmi nosūtīt Kužai indīgos ziedus, par sunim izdomāto vārdu un grāmatā izlasīto, Anne vēl nespēja noticēt savai laimei. “Vai tiešām arī man lemts nodzīvot tūkstoš gadus? Un kā lai atpazīst visus mūsējos - gadsimtniekus? Pēc izskata nevar pateikt, kurš - parasts mirstīgais un kurš - izredzētais. Ak, kā es gribētu būt pieaugusi un doties uz gadsimt-nieku īpašās apmācības institūtu!” Lai arī pulkstenis jau bija pāri divpadsmitiem, Anne turpināja lasīt grāmatu, īpaši saistošs meitenei šķita stāsts par Manfrēdu Kokto, 1412. gadā dzimušo gadsimtnieku.

Manfrēds ir dzimis Portugālē. Māte - vāciete, mirusi dzemdībās, tēvs - Portugālē dzīvojošs poļu izcelsmes zinātnieks, gājis bojā ugunsgrēkā. Manfrēds septiņu gadu

vecumā nonāca kāda Karla Rufusa Petersena audzināšanā. Savukārt Kāris Rufuss, veicot šūnu implantāciju un gēnu modificēšanu, pārveidoja Manfrēdu no parasta mirstīgā par gadsimtnieku...

“Interesanti, vai mani gēni jau ir pārveidoti vai ari tas vēl tiks darīts, kad būšu paaugusies? Par to noteikti jāpavaicā Margaretai...”

Kad Manfrēdam palika simts trīsdesmit gadi, viņš pārcēlās uz Latviju un apmetās uz dzīvi netālu no barona Man-teihofa īpašumiem. Te viņš sastapa un neprātīgi iemīlējās barona vienīgajā meitā Klaresīnē. Mīlas dēļ palicis kā bez prāta, viņš pārkāpa ne vienu vien gadsimtnieku likumu kodeksa aizliegumu. Rezultātā Manfrēds krita Gadsimtnieku Lielložas Lielā meistara nežēlastībā, bet arī tas viņu neapturēja. Lai būtu kopā ar mīļoto uz mūžu, Manfrēds no Veiskola laboratorijas mēģināja nozagt nepieciešamo aparatūru un reaģentus, lai Klaresīni pārvērstu par gad-simtnieci. Zādzība izdevās tikai daļēji. Lai pārveidošanās noritētu sekmīgi, pietrūka paša svarīgākā reaģenta - “Nāves iesaldētāja”. Manfrēdam šo vielu izdevās iegūt no Karla Rufusa, tomēr eksperiments cieta neveiksmi. Nav noskaidrots, vai vaina bija reaģentā vai laboratorijas aparatūrā, vai arī pats Manfrēds pieļāva kļūdu, bet pārveidošanās procesa laikā Klaresīne nomira, pārvēršoties Manfrēda acu priekšā par želejveida mirgojošu vielu. Manfrēdam pēc Klaresīnes nāves aptumšojās prāts, un viņš, pametis barona Manteihofa īpašumus, devās nezināmā virzienā. Tikai divi simti piecdesmit gadus vēlāk kopā ar baumām, ka Klaresīni nogalinājis Karla dotais reaģents, paklīda runas, ka barona Manteihofa kapenēs spokojas kāds atbaidošs radījums. Gadsimtnieku aprindās tika runāts, ka tas ir nelaimīgais Manfrēds, kurš apmeties uz dzīvi kapenēs, lai atrastos mīļotās atdusas vietas tuvumā. Tomēr gadsimtnieku hronikās nav dokumentālu faktu, kas apstiprinātu, ka barona Manteihofa kapeņu spoks un Manfrēds ir viena un tā pati persona...

“Oho-ho! Tad redz ko! Noslēpumainās kapenes patiešām vēl glabā neatklātus noslēpumus. Jau rītdien jāpierunā Elīna un Anrī doties uz kapenēm. Tas būtu burvīgi, ja pēc gadiem varētu lasīt, ka Manteihofa kapeņu noslēpumu atklājusi skaistā un gudrā gadsimtniece Anne!”

Elīna un Anrī priekšlikumam par kapeņu izpēti piekrita, ne mirkli nevilcinoties. Skolā mācības nenotika, jo skolotāju vidū bija izplatījusies dīvaina gripa ar augstu temperatūru, drudzi, iesnām un klepu. Anne nevarēja beigt priecāties par Kužai nosūtīto puķu iedarbīgumu, kā arī brīnīties par to, ka šo slikto, pat ĻOTI slikto darbu nepamanīja Elizabete Viktorija, kas nebija paaugusies ne par milimetru. “Vai tas nozīmētu, ka varu sūtīt Arnusa suvenīrus, kam vien gribu? Vai Elizabete Viktorija vairs nereaģē uz maniem sliktajiem darbiem, un es varu darīt visu, kas man ienāk prātā?”

- Hei, Aņa! Cikos rītdien tiekamies, un ko katram ņemt līdzi? - Anni no pārdomām iztraucēja Anrī aizsērējušām caurulēm līdzīgā balss.

- Beidz, stulbais, saukāt mani par Aņu! Tu zini, ka man tas riebjas!

- Tieši tāpēc!

- Tad vari atslābt! Mēs ar Elīnu iztiksim bez tevis!

- Labi, labi, vecā! Beidz lekties! Tad cikos?

- Sešos pie vecā ūdenstorņa. Ņem - te būs vajadzīgo mantu saraksts. Un nekavē! Ilgāk par piecām minūtēm tevi neviens negaidīs!

***

Elīna, Anrī un Anne ar Besi pie ūdens torņa ieradās vienlaikus.

- Ko tu to sīkuli velc līdzi? 1 ikai lieka čammāšanās.

- Anrī! Atceries - šis sīkulis ir MANS suns, un ekspedīcija arī ir MANA. Tā ka turi muti un ejam!

Ar lepni paceltu galvu pirmā meža virzienā aizdevās Anne, aiz viņas klumburoja Besis, tad samiegojusies un izspūrusī Elīna, bet gājienu noslēdza Anrī, kurš nesa mugursomu, lāpstu un palielu auklas rituli. Kad visi nozuda mežā, aiz ūdens torņa sakustējās zāles velēna un no zemes izlīda neliela auguma, sīka un sažuvusi sieviete ar dzeltenīgu ādu, šaurām, apsārtušām acīm un līkām kājām. Vērīgi apskatīdamās visapkārt, viņa nopurināja no apģērba zemes kunkuļus un pārbaudīja kabatās ieliktos instrumentus - asmalu knaibles, skalpeli un biopsijas standziņas. Vēl kādu brīdi nogaidījusi, vecenīte apņēmīgi devās nopakaļ bērniem.

Kapeņu aleju Anne atrada tikai pēc pamatīgas maldīšanās pa mežu.

- Tā, esam gandrīz klāt! - viņa uz brīdi apstājās, lai ievilktu elpu un ar skatienu sameklētu Besi. Suņuks turpat vien bija, viņš nesakarīgi ļepatoja uz visām pusēm un, klupdams aiz katra cinīša, ķēra savu asti. Toties Elīna, ieraudzījusi veco kapeņu siluetu, stāvēja kā iemieta, un viņas acis pamazām pildījās ar asarām.

- Es negribu iet uz tiem vecajiem kapiem! Viņi izskatās tik baisi!

- Labrīt, tu jau esi atnākusi! Tagad ir par vēlu kaut ko gribēt vai negribēt. Ja baidies - vari viena pati iet atpakaļ, bet... - pasaukusi Elīnu nostāk no Anrī, Anne kaut ko čukstus draudzenei mēģināja ieskaidrot un sarunas beigās iegrūda viņai rokās mazu vīstoklīti.

Elīna turpināja raudāt, tomēr sekoja abiem draugiem, kas neatskatīdamies steidzās uz kapeņu pusi. Uzkāpuši pa granīta plāksnēm klātajām kāpnēm, bērni apstājās -visapkārt valdīja miers un nedaudz uztraucošs klusums.

- Tā, tagad izklīstam un meklējam Klaresīnes Mantei-hofas kapu! - skaļā Annes balss pāršķēla klusumu kā ass nazis.

- Kāpēc? - brīnījās Anrī.

- Kas tā tāda - Klaresīne? - vēl joprojām rīdama asaras, ierunājās Elīna.

- Beidziet uzdot stulbus jautājumus! Es vadu šo ekspedīciju, un jums uz mani jāpaļaujas! - Anne atcirta un sāka citu pēc cita pārbaudīt uz kapakmeņiem rakstītos mirušo vārdus.

Nedaudz piepūtušies, Annei pievienojās arī Anrī un Elīna, bet Besis, piekusis no garās pastaigas, iekārtojās pagulēt uz vienas no saulē sasilušajām kapakmens plāksnēm.

- Uū! Šeit ir viena Klaresīne, bet uzvārds cits - Kokto! - no tālākās kapeņu malas sauca Elīna. - Uz plāksnes rakstīts - “Šeit dus Klaresīne Kokto”.

Anrī ar Anni, neskatoties zem kājām un lecot pāri kapu kopiņām, metās pie Elīnas, kura stāvēja pie sarkanīgas, spoži pulētas akmens plāksnes.

- Meitenes... Man šis kaps ne visai patīk, - noteica Anrī, mirkli vērojis kapa vietu.

- Kāpēc? Vai tad kapi vispār var patikt?

- Anne, neesi taču TĀDA muļķe! Vai tiešām neredzi, ka šis kaps nav tāds pats kā pārējie?

Anne ar Elīnu saskatījās un tad vērīgi aplūkoja vispirms Klaresīnes kapu, tad pārējos.

- Jā! - apstiprināja Elīna. - Klaresīnes akmens plāksne izskatās kā jauna, un, skat, daudzās vietās tai ir pavisam svaigi skrāpējumi!

- Arī zeme tāda jocīga... Nevis zāliens, bet melna, it kā nesen rakta vai irdināta...

- Labāk iesim no šejienes prom! - Elīna sāka lūgties.

- Ko mēs šeit meklējam? Anne, izstāsti visu, ko tu zini.

- Anrī satvēra Annes roku un to sāpīgi saspieda.

Brīdi šaubījusies, Anne tomēr izstāstīja leģendu par Manfrēdu, Kārlu Rufusu un Klaresīni, prātīgi noklusēdama, kurā grāmatā šo stāstu izlasījusi, kā arī nebilzdama neko par gadsimtniekiem un savu tanti Margaretu.

- Bet tad jau te kaut kur jāklejo arī pašam Manfrēdam!

- Anrī un Elīna vienbalsīgi izdvesa.

- Viņu mēs arī meklējam, - Anne apstiprinoši pamāja ar galvu. - Vai vismaz kādus pierādījumus, ka tāds Manfrēds vai viņa spoks vispār eksistē.

Anrī, lai arī nobijies, bija sajūsmā, bet Elīna, noslīgdama sēdus uz Klaresīnes kapa plāksnes, atsāka raudāt.

Beidz vienreiz pinkšķēt! Labāk aizej pēc darba rīkiem! Paskatīsimies, kas slēpjas zem šīs plāksnes! - Anrī uzbļāva Elīnai un kopā ar Anni uzsāka kapa plāksnes izpēti.

Jau brītiņu vēlāk Anne ar Elīnu sāka atrakt zemi, kas ieskāva plāksni, bet Anrī ar nelielu lauznīti mēģināja izkustināt to no vietas. Plāksne nedaudz kustējās, bet to pabīdīt vai nostumt malā zēnam neizdevās. Toties meitenes, necik dziļi nerakušās, atdūrās pret smagu metāla vāku ar sikspārņa formā izkaltu gredzenu. Anrī, nometis lauzni, steidzās palīgā meitenēm atvērt to, bet atšķirībā no plāksnes vāks pat nepakustējās. Anrī sāka meklēt kādu lielāku akmeni vai koka bluķi, lai to iesietu virvē, bet virvi piesietu pie vāka gredzena. Piemērots koka gabals atradās kādus piecdesmit metrus no Klaresīnes kapa vietas. Anne un Anrī, atstājuši Elīnu pie kapa, devās pakaļ kokam.

- Kāpēc mēs to darām? - Anne, nosmērējusies, dusmīga un piekususi, stīvējās ap zemē iegrimušo koka gabalu.

- Varbūt, nometot smagumu no kapeņu sienas, tas ar savu svaru palīdzēs atvērt lūkas vāku? - Anrī mēģināja izkustināt iegrimušo koku ar lauznīti.

Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens, un Anne ar Anrī atskatījušies ieraudzīja, kā Elīna tiek ierauta vēl pirms brīža tik cieti noslēgtajā lūkā. Uz brīdi nozibēja Elīnas košā matu lente, tad atskanēja dobjš būkšķis, un lūkas vāks aizcirtās. Anne ar Anrī metās atpakaļ pie kapa, bet lūka atkal bija cieši aizdarīta kā tad, kad tā tika atrakta.

- Ko mēs darīsim?

- Es nezinu... - Anrī bezspēkā atkrita zālītē blakus kapam.

- Ārpusē noteikti jābūt kādam slepenam slēdzim, -Anne vēl centās pabāzt rokas zem akmens plāksnes vietā, kur tā bija visvairāk nobīdījusies.

Mēmo klusumu pārtrauca Annes kliedziens - meitene izbrīnā skatījās uz savu kreiso delnu, kas stipri asiņoja. Anrī ātri attapās no nepatīkamā pārsteiguma un steidzās apturēt asiņošanu. Tas nekādi neizdevās, asinis plūda straumēm, un brūce, cik varēja saskatīt, stiepās dziļi miesā - līdz pat kaulam. Anrī, atmetis cerības tikt galā paša spēkiem, ātri savāca mantas un sāka meklēt Besi, lai dotos uz mājām pēc palīdzības. Besi nekur neredzēja, viņš neparādījās arī tad, kad Anne sāka saukt suņuku vārdā un skaļi svilpt.

- Ārprāts! Besis ir pazudis! Elīnu nolaupījuši miroņi! Es to vairs nevaru izturēt! - Anne sāka histēriski raudāt, bet Anrī bezpalīdzīgi nolaida rokas un izmisis skatījās visapkārt kā meklēdams palīdzību.

Pamazām sāka krēslot, Annes sakropļotā roka nežēlīgi sāpēja, bet meitene spītīgi atteicās pamest kapenes bez Elīnas un Bešā. Anrī pamīšus centās gan pierunāt Anni doties mājās, gan atspiest kapa lūku. Zēna centieniem nepadevās ne meitene, ne smagais vāks. Tikmēr krēslu nomainīja pavasara drēgnā tumsa, un bāli spožs mēness spocīgi izgaismoja vecās kapenes un mežu.

- Anne! Celies un iesim mājās! Tev vajadzīga ārsta palīdzība, bet Elīnu mēs nevarēsim atrast bez pieaugušo palīdzības!

- Es nekur neiešu. Liec mani mierā.

- Labi, - Anrī noskaities atmeta ar roku. - Paliec. Paliec viena. Tava asiņu smaka pievilinās vēl kādu šo jauko kapu iemītnieku, un tad cauri būs ne tikai ar Elīnu un Besi, bet arī ar tevi.

Anne satrūkās, bailīgi pavērās uz mēness gaismā dīvaini blāvojošajām kapu kopiņām un vilcinoties sekoja draugam. Kad abi bija nozuduši aiz kapeņu alejas līkuma, zāle pie Klaresīnes kapa sakustējās. Pamazām izveidojās irdenas zemes pauguriņš, tad virszemē tapa redzamas nelielas brūnganas roķeles ar pelēkiem netīriem nagiem un blāvu plēvi starp pirkstiem, līdz visbeidzot no pazemes izspraucās tā pati nelielā auguma sieviete, kas kapeņu pētniekiem sekoja jau no paša rīta. Pilnībā izlīdusi no zemes, viņa pie acīm pacēla stikla burciņu un mēness gaismā sāka pētīt tās saturu. Pirmajā acu uzmetienā likās, ka tā ir tukša, tomēr, ieskatoties vērīgāk, pašā burciņas dibenā varēja saskatīt maziņus un asiņainus audu krik-sīšus. Apmierināta sieviete noslēpa trauku jakas kabatā

un nesteidzīgā pastaigas solī pameta kapenes. Mēness paslēpās aiz mākoņiem, nakts lēnām aprija visas skaņas un krāsas - kokus, putnus, pat zāli, un visu apņēma bieza tumsa. Nekas vairs netraucēja klusumu. Kad bez jebkāda trokšņa atvērās lūkas vāks, no pazemes gūsta izlauzās spilgti oranžs gaismas stars un, pāršķeldams naksnīgās debesis, atspīdēja tuvējo koku galotnēs.

8.

Draugu priecīgās sejas un noslēpumainie skatieni uz brīdi lika aizmirst par Kārlu Rufusu Petersenu. Sestdienas rīta gaiss, saules un putnu vīterošanas piepildīts, glāstīja Marijas, Madaras, Jāņa un Matīsa sejas. Maigs vējiņš spēlējās ar zēnu izspūrušajiem matiem un nebēdnīgi raustīja meiteņu blūzes.

- Mārci! Vai esi gatava mūsu pārsteiguma dāvanai? -Jānis nopietnā balsī apvaicājās.

- Jā! Vai man jāaizver acis?

- Vari jau vērt, tikai tad tu ejot apdauzīsi sevi no visām pusēm, līdz beigās nostiepsies gar zemi kādā dubļu peļķē.

- Kur tad man jāiet? Vai tad dāvana ir tik liela, ka paši nevarējāt atnest?

- Tu, nožēlojamā materiāliste! Labāk klusē, klusēšana izdaiļo sievieti un... - Matīss nepaguva pabeigt teikumu,

kad Marijas mestā vilnas jaka aptinās ap viņa galvu, pārtraukdama zēna runas plūdus.

Beidziet ecēties! - abus apsauca Madara. - Līdz dāvanas atrašanās vietai jānoiet labs gabaliņš. Un tur ari viss nebeigsies piecās minūtēs. Tā ka - uz priekšu, marš!

Bērni savāca zemē nomestās somas, Marija aizslēdza mājas ārdurvis, un visi četri dzimšanas dienas ballītes dalībnieki nozuda parkā. Tiklīdz mājas pagalmā vairs nedzirdēja bērnu čalas, zem narcisēm sakustējās zeme. Pēc mirkļa Marijas mājas pagalmu šķērsoja sīks, brūngani pelēkas ādas krāsas un sažuvuša auguma vīriņš, kurš nesteidzīgā gaitā devās nopakaļ bērniem.

***

Vecais un noslēpumu pilnais parks vienmēr iedvesa bijību. Simtgadīgie, varenie koki aizsedza debesis, un saules stari tikai vietumis izlauzās cauri biezajiem zaru mudžekļiem. Brūngani zaļais sūnu paklājs pilnībā noslāpēja gājēju soļus, un putnu balsis skanēja dīvaini klusi. Ziņkārība mocīja Mariju ar katru minūti aizvien stiprāk un stiprāk. Bet Madara, Matīss un Jānis neparko nevēlējās atklāt gājiena gala mērķi. Drīz vien parka noslēpumainā krēsla sāka bālēt un varenos, bet vēl kailos lapu kokus nomainīja priedes - staltas, garas un dzīvespriecīgi mundras. Matīss apstājās un pagriezās pret Mariju.

- Tagad gan mēs aizsiesim tev acis.

- Kāpēc? Es negribu!!!

- Beidz! - Madara sāka smieties. - Mēs taču tevi netaisāmies piebeigt. Ja tu neļausi aizsiet sev acis, zudīs puse no pārsteiguma, ko mēs tev esam sagatavojuši.

Marija vēl brīdi šaubījās, bet tad tomēr ļāvās draugu plāniem. “Jocīgi tā iet pa mežu un neko neredzēt. Iet, turoties draugiem pie rokas, elpot priežu sveķiem piepildīto gaisu, saklausīt zem kājām lūstošo zaru troksni un tālumā dzeņa vientuļo “tuk-tuk”. Jocīgi un mazliet baisi...”

- Stop! Esam atnākuši! - atskanēja Matīsa balss, un Madara atraisīja Marijas acīm priekšā aizsieto šalli, bet vēl neatļāva to noņemt.

- Viens, divi, trīs!!! - Jānis iesaucās, un Madara norāva šalli.

- Ak!!!... Ak, kungs! - Marijas elpa aizrāvās. - Cik skaisti!

Meitenes priekšā atradās neredzētas nokrāsas sarkanu akmeņu ieskauta alas ieeja. Tai pāri kā samta aizkari klājās milzīgas egles zari, kuros vējā šūpojās krāsainas papīra puķes un daudzkrāsaini baloniņi. Virs alas ieejas liels plakāts vēstīja - “Marijas dzimšanas dienas dāvana”. Katrs burts bija izveidots no papīra ziedu vītnes, kurā iepītas gan margrietiņas, gan rudzupuķes, gan baltais un sarkanais āboliņš, gan pļavu zvaniņi, bet Marijas vārdā -pat dažādu nokrāsu rožu pumpuri.

- Paldies! Tas tiešām ir varens pārsteigums! - meitene no prieka raudāja un smējās vienlaikus. - Un ziedi! Tie izskatās kā īsti! Man pat liekas, ka tie smaržo...

- Smaržo jau arī! Bet tas vēl nav viss.

- Protams, nav viss. Man vēl tagad paliek nelabi, kad atceros, cik ilgi mēs rušinājām šitamo skaistumu! - Jānis nespēja aizmirst nedēļām garo darbu pie papīra ziedu gatavošanas.

- Labāk beidzam muldēt un ejam iekšā, - norūca Matīss, bet Madara, saņēmusi Mariju aiz rokas, vilka to alas iekšienē.

Tur uz akmens plāksnēm izklātās grīdas dega desmitiem svecīšu, kuru dzeltenīgajā gaismā samērā skaidri varēja saskatīt gludās, sārti rozīgās akmens sienas un alas viducī - akmens galdu, uz kura atradās torte ar astoņām svecītēm, dažas limonādes pudeles, glāzes un šķīvīši.

- Vēlreiz - daudz laimes dzimšanas dienā! - korī iesaucās draugi, un Madara metās Marijai ap kaklu, lai to pamatīgi samīļotu un sabučotu.

- Kolosāli! Paldies! Tas tiešām ir pasakains pārsteigums! - Marija sajūsmā skatījās te uz draugiem, te skaisti klāto galdu. - Kā jūs atklājāt šo alu?

- Labāk būtu uzcienājusi ar torti! Kur tava pieklājība? Es esmu galīgi izvārdzis! - kā vienmēr neapmierināti burkšķēja Matīss, bet Jānis jau nepacietīgi dīdījās, apsēdies pie svētku galda.

- Vai! Ārprāts! Patiešām esmu pilnīgi apjukusi! Lūdzu, dārgie viesi! Ēdīsim dzimšanas dienas torti! - aicināja Marija.

Labu laiku alā valdīja klusums, ko tikai šad tad pārtrauca viegla čāpstināšana un glāzēs līstošās limonādes guldzieni. Bērnu sejas staroja svecīšu gaismā, un viņi priecājās par alas noslēpumaino burvību. Kad no tortes nekas ievērības cienīgs vairs nebija atlicis, Marija vēlreiz nolēma pajautāt par to, kā ala tikusi atklāta.

- Par alu es zināju jau sen. Man vectēvs par to tika stāstījis ne vienu reizi vien. Tikai atrast nekādi nevarēju, -vēl ar pilnu muti Matīss uzsāka savu stāstu. - Un pēc tās izgāšanās ar Skopo Siekstu negribējās vēlreiz kā tādam idiotam izlielīties, bet pēc tam ar varenu blīkšķi izgāzties. Galu galā - tik lielus triecienus mans vīrieša gods varētu neizturēt...

- Beidz muldēt! Es gandrīz aizrijos ar limonādi, -spurdza Madara. - Kā var runāt par to, kā nemaz nav?

- Kā? Ko tu ar to gribi teikt? Kā man nav? - Matīss satraukumā pat pielēca kājās.

- Nomierinies! Vai tad vēl līdz šim neesi sapratis, ka ar sievietēm labāk nestrīdēties? - Jānis mierināja pagalam satraukto draugu. - Gudrākais vienmēr piekāpjas.

- Labi, jau labi! Mēs taču tikai jokojāmies, - samier-nieciski noteica Madara un lūdza turpināt stāstu.

- Tātad... Atkārtoju - par alu es zināju sen. Bet tad, kad mūsu ekspedīcija Skopās Siekstas meklēšanā beidzās tik čābiski, es nolēmu viens pats atrast alu, lai varētu jūs visus pārsteigt ar...

- Bet ideja par dzimšanas dienas ballīti alā prātā ienāca man, - Matīsu pārtrauca Madara.

- Bet par torti un alas izrotāšanu... To izdomāju es, -lepni piebilda Jānis.

- Au! - Marija iekliedzās no sāpēm.

- Kas tev notika?!?

- Kāja! Laikam kāds iekoda, - meitenei no svelošajām sāpēm, kas dedzināja kāju no potītes līdz pat celim, acīs saskrēja asaras.

- Nāc ārā! Tur varēs labāk redzēt. Te ir pārāk tumšs, -sauca Madara, velkot draudzeni uz alas izeju.

Dienas gaismā aplūkojot Marijas kāju, atklājās, ka kādus pāris centimetrus virs potītes bija iešņāpta neliela, toties dziļa brūce, no kuras stipri plūda asinis.

- Kas to varēja izdarīt? Neviens tajā alā nedzīvo, un nav taču tādu dzīvnieku, kas varētu iekost tik jocīgi... Es vismaz tādus nezinu.

- Es arī ne, Matīs. Bet man tik ļoti sāp... un ir bail... Es gribu ātrāk tikt mājās...

Madara centās apsiet kāju ar kabatas lakatiņu, lai apturētu asiņošanu, bet Jānis, kaut ko nomurminājis zem deguna, iegāja atpakaļ alā. Viņš vērīgi to aplūkoja,

tomēr nekā aizdomīga neieraudzīja. Vienīgi tajā vietā, kur pirms brīža bija atradusies Marija, alas grīdu nesedza akmens plāksne, bet melnēja irdena un valga zeme.

- Te kaut kas nav kārtībā! - pie sevis norūca Jānis un sāka novākt svētku paliekas - sveces, salvetes, traukus.

***

Vecais parks tinās klusumā, bērnu balsis bija noklusušas, un par notikušajām dzimšanas dienas svinībām liecināja vien egļu zaros palikušie rotājumi un ziedu viju uzraksts. Te pēkšņi alā atskanēja krakšķis, plīstoša stikla šķinda, un čērkstoša balss noteica: “Bac-perdac!” Vēl pēc neilga laiciņa, berzēdams nobrāzto galvu, no alas iznāca sīka auguma vīriņš. Viņš noplēsa no kabatas stērbeli, uz kuras rūpīgi salika asiņainās stikla lauskas. Nolasījis pielipušās egļu skujas un rūpīgi sasējis visu mantību vīstoklī, viņš to noslēpa otrā jakas kabatā, aizpīpēja cigāru un devās prom.

9.

Ievainotā roka noturēja Anni slimības gultā divas nedēļas. Brūcē iekļuvušie netīrumi izraisīja asins saindēšanos, delna sastrutoja, piepampa un nepārtraukti sāpēja. Tagad, kad trakākais bija aiz muguras un sākusies atveseļošanās, Anne nevarēja izlemt, kas slimības laikā viņu nomocījis vairāk - drudzis, sāpes vai mūžīgi urdošā sirdsapziņa. Bet varbūt par visu pārciesto atbildība būtu jāuzņemas Siri?

- Tā neies krastā! - Annes pārdomas pārtrauca Siri pīkstīgā balss. - Beidz vienreiz meklēt vainu citos, ja savārītā putra iznākusi tik negaršīga, ka pati nespēj to izstrēbt!

- Siri, pati beidz! Es vēl esmu slima, bet tu mani katru dienu moki! Man jau atkal sāka sāpēt galva.

- Vai, cik mēs esam jūtīgas! Bet varbūt tavai draudze-nītei Elīnai vispār vairs nav galvas, kas varētu sāpēt?

- NĒ! IZBEIDZ! Tu esi ļauna, riebīga pīkstētāja! Anne sāka aprauti šņukstēt.

- Piedod... Es negribēju tevi saraudināt... - Siri nokaunējusies atvainojās.

- Ko tad tu gribi? Asinssūcēja tāda!

Pietiks lamāties! - Siri balss tonis atguva savu ledaino, dusmu pilno skanējumu. - Tu to ļoti labi zini. Tāpat tu zini, ka uz visām tavām blēņām es vienmēr esmu skatījusies caur pirkstiem...

- Tev nemaz nav pirkstu!

- Nepiesienies! Tu zini, par ko es runāju!

- Labi, Siri! Nepūderē man smadzenes, ja vēlies ko teikt, tad nerunā riņķī un apkārt. Saki pa tiešo, es esmu gatava tevi uzklausīt. Bet, ja gribi turpināt muldēšanu tāpat kā līdz šim, tad lien labāk atpakaļ sprādzē. Es vēl nejūtos labi un gribu gulēt... - Anne sapūtusies palīda zem segas un aizvēra acis.

- Es gribu, lai tu kaut ko dari Elīnas labā. Viņu vēl joprojām nav atraduši, - Siri noskaldīja akmens cietā balsī.

- Ko es varu darīt? Es pati knapi paliku dzīva un esmu vēl ļoti slima.

- Tu vari izstāstīt visu Evelīnai un ļanekam... vai policijai...

- Viņi man neticēs!

- Bet tu pamēģini!

- Un kas tad būs, ja es to nedarīšu? Ko tu man vari izdarīt? NEKO!

- Es varbūt arī nevaru neko, bet Elizabete Viktorija...

Anne palika vēl bālāka, kā bijusi, un viņu sāka kratīt

sīki drebuļi.

- Elizabete Viktorija noteikti ir vareni paaugusies. Un es domāju... - Siri ieturēja netīkamu pauzi, līdz atsāka runāt, - domāju, ka ar katru klusēšanas dienu viņa augs arvien lielāka...

Anne gulēja gultā smaga kā akmens vēl ilgi pēc tam, kad Siri bija nozudusi rokassprādzē. “Visprātīgākais, ko es tūdaļ varu darīt, lai pārliecinātos, ka Siri melo, - piecelties, izvilkt to nolādēto lelli no skapja un kārtīgi nomērīt,” Anne mēģināja sevi uzmundrināt, bet šausminošas, milzīgas bailes turēja meiteni savā varā, neļaujot tai pat pakustēties. Tad skaļi smilksti, skrāpēšanās pie istabas durvīm un Evelīnas balss, kas apsauca Besi un lika tam uzvesties klusāk, atsauca meiteni reālajā dzīvē. Izkāpusi no gultas, Anne pavēra durvis un, ielaizdama Besi, noprasīja Evelīnai:

- Kur jūs to smuli atradāt? Un kad?

- Viņš šodien pats atnāca mājās. Uzradās pie dzīvokļa durvīm - apmierināts, spīdīgu spalvu, arī badu cietis nav - paskaties, sāni ļum, vēders velkas pa zemi...

Anne, nenoklausījusies Evelīnu līdz galam, aizcirta tās priekšā durvis un, sameklējusi savā rakstāmgaldā mērlenti, apņēmīgi devās pie skapja, lai izvilktu no tā lelli un viņu kārtīgi nomērītu.

- UpsH - meitenei aizrāvās elpa.

Lelle atkal auga. Siri kā vienmēr bija teikusi patiesību. Deviņdesmit astoņi centimetri! DEVIŅDESMIT ASTOŅI CENTIMETRI!

- Tagad, mīļā, tev pašai jāizlemj, - ausīs negaidīti atskanēja Siri balss. - Turpināt klusēt un gaidīt, kamēr lelle izaugs tikpat liela kā tu, vai arī izstāstīt visu, ko zini par notikušo...

- Man neviens neticēs... Mani uzskatīs par traku... -Anne vēl vārgi centās pretoties savai sirdsapziņai un bailēm no Elizabetes Viktorijas. - Par galīgi traku... Ņems

un iespundēs ku-kū mājā. Un no turienes es tiešām nevarēšu Elīnai palīdzēt!

- Anne! Neesi puņķis, kas staipās uz visām pusēm! Elīna taču ir tava draudzene! Vislabākā un vienīgā!

- Nu, par to “labāko draudzeni”... tas tā kā būtu teikts par stipru...

***

Pēc divām dienām Anne atkārtoti nomērīja Elizabeti Viktoriju. Mērlente rādīja simt sešus centimetrus. “Četri centimetri par katru klusēšanas dienu! Man tomēr nāksies par visu pastāstīt...”

Pirmajā brīdī Janeks nenoticēja nevienam Annes vārdam par vecajām kapenēm, lūkas dzelzs vāku un tajā ierauto Elīnu. Tomēr, nesaskatījis meitenes acīs tik ierastās melu dzirkstis, viņš kļuva domīgs un sāka Auni iztaujāt.

- Kā jūs atklājāt tās vecās kapenes? Un kas tā par muļķīgu iedomu - meklēt kaut kādu vecu kapu! Ar kuru galu tu domāji? Un kāpēc tikai tagad to stāsti? Kāpēc Anrī mums neko neteica?

Jautājumi bira cits pēc cita kā no pārpilnības raga. Anne klusēja un priecājās, ka nav neko bildusi par gad-simtniekiem, jukušo Manfrēdu, Arnusa suvenīru veikaliņu un augošo Elizabeti Viktoriju. “Tad gan Janeks nemocītu mani ar jautājumiem, bet pa tiešo nosūtītu uz trako māju.” Ļaujot jautājumu krusai birt pāri galvai, viņa gaidīja piemērotu brīdi, lai izplūstu nožēlas asarās. Kad Janeks uz mirkli apklusa, lai atvilktu elpu, Anne raudādama metās viņam ap kaklu.

- Janek! Palīdzi man! Esi tik labiņš, atrodi Elīnu! Viņa taču ir mana draudzene! Es sev NEKAD nepiedošu, ja ar viņu būs noticis kas slikts...

- Bet kāpēc tu un Anrī klusējāt visu šo laiku?

- Par Anrī es nezinu... Prasi viņam pašam... - Anne turpināja runāt savā visiežēlinošākajā balstiņā un berzēt acis. - Bet es... es... Visu laiku man likās, ka tie ir bijuši tikai slimības murgi... Tikai šodien... šodien es sapratu, ka tas varētu būt noticis īstenībā...

- Mīļā, lūdzu, neuztraucies un beidz raudāt, - Janeks paņēma Auni klēpī un sāka to mierinādams šūpot kā bērnībā. - Es atradīšu Elīnu. Noteikti atradīšu.

“Cik tie vīrieši ir stulbi,” turpinādama berzēt acis, Anne nicīgi nodomāja. “Pāris asaru un - gatavs. Dari ar viņiem, ko vien vēlies!”

- Tikai tev būs jāparāda, kur tas tieši notika.

- Kas notika? - Anne satrūkās, izrauta no savām pārdomām.

- Nu, kur Elīnu ierāva pazemē.

Annes sirds, uz brīdi no bailēm salēkdamās, atsāka sisties neprātīgā ātrumā. Meitenes acīs izsprāga šoreiz

pavisam īstas asaras, bet izmisumā pavērtā mute nespēja izdvest ne vārda. “Es to nedarīšu. NEDARĪŠU! Man ir bail. Es negribu tur atgriezties!” viņa kliedza, bet balss saites šķita kā iesalušas, un pāri lūpām vēlās tikai nesakarīgi, asaraini gārdzieni.

***

Vecajās kapenēs pazudušo meiteni meklēja ilgi un pamatīgi, tomēr pirmajās dienās neatrada itin nekādas norādes, pat ne vismazākos pierādījumus tam, ka Elīna šeit bijusi kopā ar citiem. T ikai tad, kad izdevās uzlauzt blakus kapakmens plāksnei esošo lūkas vāku, pieaugušie beidzot noticēja, ka Annes un Anrī stāstītais ir patiesība, nevis bērnu sakāpinātās fantāzijas auglis.

Nocēluši smago kalumiem izrotāto vāku, Janeks, Elīnas tēvs Kaspars un palīgos atnākušie kaimiņi ieraudzīja platas pelēkzaļa akmens kāpnes, kas tiecās lejup tumsā. Iedeguši kabatas lukturīšus, pirmie pa tām lejup devās Janeks un Kaspars. Apmēram pēc piecdesmit pakāpieniem lukturīšu skopajā gaismā varēja saskatīt šauru, līkumotu eju, kuras sienas bija izkaltas tādā pašā akmenī, no kāda veidotas kāpnes. Labu laiku gājuši pa tumšo un mitro gaiteni, abi vīrieši apstājās un, brīdi klusējuši, uzsāka sarunu:

- Janek, vai tev neliekas, ka tā taka ved aizvien dziļāk un dziļāk?

- jā, tomēr ūdens zem kājām vēl nav. Ejam tālāk! Bet varbūt tu baidies?

- Es?! Baidos. Protams. Bet baidos, ka Elīnu atradīšu mirušu... Vai neatradīšu vispār... Labi, pietiek muldēt! Ejam tālāk!

Abi atsāka soļot pa gaiteni, turēdamies cieši viens pie otra. Vēl pēc pārdesmit soļiem gaitenis beidzās. Tā galā atradās lielas masīvas koka durvis ar lēcienā sastingušas lauvas veidolā izkaltu rokturi. Janeks piesardzīgi nospieda to uz leju un pārsteigts konstatēja, ka durvis padodas bez mazākās pretestības. Ieraugot telpu, abi vīrieši pārsteigumā noelsās. Tā bija milzīga apļveida istaba, ko izgaismoja īpatnējas formas luminiscējošas auduma strēmeles. Tās karājās pie zemajiem griestiem haotiskā nekārtībā. Stūrī pie sienas, piemestas pilnas ar zvērādām, atradās divas sarkankoka guļamlāvas. Otrā pusē bija iekārtots kaut kas līdzīgs laboratorijai - uz neliela galdiņa rindojās mēģenes, kolbas, spirta lampiņas, dažādas kārbas un instrumenti. Istabas vidū stāvēja milzīgs akmens galds ar četrām cieši nostiprinātām metāliskām skavām katrā tā stūrī. Nedaudz tālāk vīdēja vecu kaulu un apģērbu čupa. Telpā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

- Kas tas ir? Kas te mitinās?

- Tu gribēji teikt “mitinājās” - palaboja Janeks, paceldams kaut ko no zemes. - Mums jāpārbauda, vai šeit nav citas izejas.

Elīnas tēvs pamāja ar galvu un sāka pētīt istabas sienas, bet Janeks, spīdinādams lukturīti, rūpīgi aplūkoja saujā gulošo ķēdīti.

- Eu! Panāc! Es kaut ko atradu! - Janeku iztrūcināja Kaspara balss.

- Eju! - ieslidinādams atradumu bikšu kabatā, Janeks piesteidzās pie Elīnas tēva.

- Skaties! Te un te, un te. Visur akmens siena ir pilnīgi gluda, bez plaisām un izdrupumiem. Bet te... - lukturīša gaismā labi varēja saskatīt nelielus iedobumus. - Te ir trīs pilnīgi vienādi caurumi...

- Bet tie taču ir tikai caurumi!

- Jā, pirmajā brīdī un paviršam vērotājam tā varētu likties. Tu paskaties vērīgāk! Redzi? Katrā spraugā rēgojas maza, apaļa metāla caurulīte ar dobu vidu...

- Nu un. Varbūt tās ir pēdas no kāda stiprinājuma? -Janeks vēl joprojām apšaubīja atradumu, bet domās pie sevis lūdzās: “Kaut tur nekā nebūtu! Es negribu, ka tur būtu durvis! Es negribu redzēt, kas atrodas aiz tām!”

- Nē! Es jūtu, ka tur jābūt ejai. Lūka taču bija nostiprināta no iekšpuses. Un te neviena nav. Tātad ir jābūt rezerves izejai. Še, paturi lukturīti! - Un Elīnas tēvs, pasviedis lukturīti Janekam, sāka ķibināties gar metāla caurulītēm. - Viens es nevaru! Paņem šo te naglu un uzspied uz trešās. Tikai nesteidzies, darām to kopā!

- Labi... - norūca Janeks, turēdams zobos vienu lukturīti, labajā rokā otru un ar kreiso spiezdams naglu iedobumā.

Bez mazākā trokšņa akmens plāksne sienā pavērās, atklādama jaunu gaiteni. Tas bija applūdis un piecus soļus tālāk sazarojās vairākās ejās.

- Jā, te mēs vieni galā netiksim... - norūca Kaspars un, atstājis Janeku par sargu, aizgāja pasaukt pārējos.

Kad visi ejas atzari tika izpētīti, Elīnas meklējumi nebija pavirzījušies uz priekšu ne soli. Viena eja beidzās, atduroties klintij līdzīgā akmens krāvumā, otra pēc kādiem simts metriem kļuva purvaina un dūksnaina, un iet pa to vairs nebija iespējams. Trešā eja līkumoja un meta cilpas, līdz gājēji attapās tajā pašā vietā, no kuras sākuši, bet ceturtā eja, aizgruvusi ar zemēm, baļķiem un akmeņiem, izskatījās pamesta jau ilgāku laiku.

- Varbūt mēs kaut ko esam palaiduši garām nepamanītu? - ar katru neveiksmi Elīnas tēvs arvien vairāk krita izmisumā. - Varbūt te ir vēl kāda eja? Grīdā, griestos... Varbūt vēlreiz jāpārmeklē istaba?

- Kaspar! Šodienai pietiks! - Janeks cieti noteica. - Turpināsim rīt! Tagad beidzam un uz mājām!

Elīnas tēvs vēl mēģināja iebilst, bet pārējie noguruši, izsalkuši un vīlušies atbalstīja Janeku, un visi devās mājup.

***

Lai arī netīrs un galīgi pārguris, Janeks, pārnācis mājās, devās taisnā ceļā pie Annes. Sašutusi par patēva nekaunību bez klauvēšanas un atļaujas brāzties viņas istabā, meitene pirmajā brīdī tomēr nebilda ne vārda un nogaidīja. “Kāpēc viņš tā skatās uz mani? Vai Elīna ir atrasta? Dzīva? Vai arī nekas nav sanācis?” domas Annes galvā šaudījās un neļāva koncentrēties. Klusums ieilga un kļuva nepanesams. Pirmā neizturēja Anne.

- Ko tev vajag? Kā tu tā vari - ielauzties pie manis istabā un tad kā stabs klusēt!

- Es gaidu, kad tu, Anne, man beidzot izstāstīsi visu par negadījumu ar Elīnu. Saproti - VISU!

- Es visu, ko zinu, jau tev pateicu.

- NEMELO!!!! - Janeks kliedza ar tādu izmisumu un dusmām, ka Anne izbīlī pakāpās pāris soļu atpakaļ un, par kaunu sev pašai, sajuta, ka acīs sariešas asaras.

- Es nemeloju...

- Nemelo? Jaunkundze nemelo! Ja tu runā taisnību, tad kā šiten tas varēja mētāties tajā nolādētajā midzenī uz grīdas? - Janeka roka pastiepās pret Anni. - Kā tas varēja notikt?

Annes acu priekšā šūpojās skaista zelta ķēdīte ar aizdari, kas atgādināja divas draudzīgā rokasspiedienā sadotas rokas. Jā, te liegšanās nelīdzēs! Tā bija Janeka

dāvana Annes sešu gadu dzimšanas dienā - pasūtīta un izgatavota tieši viņai.

- Es vēlreiz prasu - KA TAVA ĶĒDĪTE VARĒJA ATRASTIES PAZEMĒ?

- Es... es tiešām nezinu... - Anne murmināja, nodūrusi skatienu.

- Tad nāksies pacensties atcerēties un uzzināt. Citādi... - caur zobiem izgrūda Janeks un izgāja no istabas, skaļi aizcirzdams durvis.

Besis, kas, iespiedies kaktiņā, bailīgi vēroja strīdu, gribēja mesties pie savas saimnieces, lai to mierinātu, bet Annes acīs, kas vērās stingi tukšumā, spīdēja tāds naids un ļaunums, ka suņuks apmulsis apsēdās istabas vidū un neuzdrošinājās meitenei tuvoties.

- Ak, tad man nāksies pacensties atcerēties un uzzināt... Labi... Labi, mīļais Janek! Tu sāc atļauties pārāk daudz un jaukties iekšā tur, kur nevajag!

- Anne! Bet viņam taču ir taisnība! - Siri balss klusi ieskanējās meitenes ausī. - Un atceries Elizabeti Viktoriju!

- Atcerēšos, Siri! Es AI CERĒŠOS! It īpaši Elizabeti Viktoriju!

10.

“Nu, kas tas par neveiksmes pilnu gadu!” Marija pukojās pie sevis, sēžot skolas bibliotēkas tālākajā stūrī. Meitenes priekšā, sakrautas augstās kaudzēs, gozējās mācību grāmatas - matemātika, latviešu valoda, dabaszinības. “Kāpēc tieši ar mani gadās visādas ķibeles? Vispirms plaušu karsonis, tad asins saindēšanās... Labi, ka ārsti saglāba kāju un tagad neesmu vienkāje Mare - baisā pirāte! Kur gan es tā varēju savainoties? lajā alā taču nebija nekā asa...” Meitenes domas klīda līkločiem - te prātā nāca draugu sarīkotā dzimšanas dienas ballīte, te neveiksmes pilnais pārgājiens Skopās Siekstas meklējumos, te lielākā dzīves netaisnība - slimošanas dēļ iekavētās mācības, kas tagad, pašā jaukākajā gadalaikā - vasarā, meitenei mācās virsū kā negaisa mākonis. “Nav, nav uz pasaules taisnības! Vai es vainīga, ka šis ir tik nelaimīgs gads? Kāpēc draugi var peldēties, skraidīt pa mežu, braukt ar riteņiem, atklāt aizvien jaunus vecā parka noslēpumus, bet man jāmācās! Kā tādai zubrilai!”

- Fu, kā tu mani nobiedēji! - skolas sardzes Antonijas tantes balss izrāva meiteni no drūmajām pārdomām. - Kāpēc tu sēdi tumsā? Vai acu nemaz ar nav žēl, ko?

- Antonijas tant, nedusmojieties! Es aizdomājos un aizmirsu iedegt gaismu.

- Šodienai jau būs gana gudrību savākts! Met nu mieru un dodies mājās! Es arī iešu paskatīties televīziju - šovakar rāda tās feinās Pilčeres filmas.

Marija bez steigas salika somā grāmatas, pierakstu klades, pildspalvas un kopā ar Antonijas tanti atstāja bibliotēku. Tikai tad, kad skolas ārdurvis aiz meitenes aizcirtās un noskrapstēja atslēga, Antonijai aizslēdzot durvis, Marija pamanīja, cik ārā ir tumšs. “Neko darīt. Būs jāskrien gar kapiem, citādi Vija ar Artūru saniknosies kā gadu neēduši krokodili. Tikai vēl brīdi pastāvēšu, saņemšu dūšu, un...”

- Marija! Vai tevi nevajag aizvest? - smaidīga sieviete uzsauca meitenei no tumši zila busiņa.

- Jā!... Nē!... Es... - Marija svārstījās starp milzīgo nepatiku naktī iet uz mājām gar kapiem un nesaprotamo satraukumu par svešās sievietes pēkšņo parādīšanos.

- Nāc, kāp mašīnā! - sieviete turpināja smaidīt un pamāja meitenei ar roku. - Tu taču esi Marija Sminga? Vismaz izskaties tā, kā Titānija man tevi raksturoja - zaļas acis, pelēcīgi izspūruši mati, kalsna...

- Tifānijas tante?

- Nu, protams! Ko tad tu domāji - esmu bērnu laupītāja? - sieviete sāka sirsnīgi smieties un vēlreiz pamāja ar roku.

Marija vairs nevilcinājās un iekāpa busiņā. Pēdējais, ko viņa atcerējās, pirms zaudēja samaņu, bija sievietes auksti pelēkās acis un spējš dzēliens kreisās rokas locītavā, tad asas, nežēlīgas sāpes acīs, galvā, visā ķermenī un tumsa... lipīga, bieza un necaurredzama.

***

Galva likās kā smags un milzīgs akmens bluķis, kas sprādzienā sašķīdis tūkstoš mazos gabaliņos, bet pēc tam atkal savilkts kopā ar griezīgu dzeloņstiepli. Pārējais ķermenis - rokas, kājas, vēders - šķita svešs. Acu plakstiņi vērās lēni un smagi. “Vai es būtu atkal saslimusi?" smadzenes Marijas galvā uzņēma apgriezienus gausi un negribīgi. Katra doma prasīja milzu koncentrēšanos un spēku patēriņu. “Nē, tas nevar būt! Es taču tikko beidzu mācīties... Un gāju mājās...” Meitene atvēra acis un apskatījās visapkārt. Nelielā telpa bija bez logiem, pirmajā brīdī nekur nemanīja arī durvis. Grīda, nobārstīta ar smiltīm un salmiem, atsauca atmiņās kūti. Vienīgā mēbele kambarī bija gulta, kurā sēdēja Marija. “Tā kā visu redzu zaļā krāsā, laikam šeit ir pavisam tumšs.” Nu jau Marijas galvā veidojās kopējā bilde. “Un laikam gan tā jaukā sieviete būs bijusi bērnu laupītāja...”

***

Marijas pazušana tika pamanīta tikai nākamās dienas vakarā, kad Artūrs atgriezās mājās pēc dežūras un Vija, nedaudz atskurbusi no kārtējās dzeršanas tūres, spēja uztvert apkārt notiekošo. Visa nakts un nākamā diena pagāja, kamēr tika noskaidroti pazušanas apstākļi, un vienīgais fakts, ko izdevās uzzināt, bija Antonijas tantes teiktais par Marijas vēlo mācīšanos bibliotēkā. Pēc tam, kad skolas sardze ap pusvienpadsmitiem vakarā izlaida Mariju no skolas un aizslēdza durvis, neviens vairs viņu netika redzējis. Viss. Vairāk nekādu ziņu, nekādu pēdu. Nekā.

- Būs jāziņo Litānijai, - smagi nopūties, atzina Artūrs.

- Būs, - piebalsoja Vija. - Kaut nu Marijai viss būtu labi! Kaut nekas slikts nebūtu noticis!

- Nevaimanā! Labāk ņem papīru un raksti! Varbūt tā jocīgā kundzīte zinās, ko lai tagad dara.

***

Marija ar katru brīdi jutās spēcīgāka un mundrāka. “Laikam zāļu iedarbība sāk mazināties. Vēl brītiņš, un jāsāk domāt, kā izkulties no šīs ķezas.” Vienīgi meitenes kreisā roka aizvien palika stīva un smaguma pilna. Uzraususies gultā sēdus, Marija izbrīnā noelsās - tā no plaukstas locītavas līdz elkonim bija iestiprināta metāla cilindrā. “Nu, ko. Vienīgais labums, ka tas sliekveidīgais kūdītājs ir iesprostots kopā ar manu roku. No turienes viņš ārā neizkārplsies!”

Pēkšņi virs Marijas galvas atskanēja čīkstoņa, un griestos parādījās spilgtas gaismas svītra. Ne mirkli nedomādama, meitene atkrita gultā un aizvēra acis.

- Viņa vēl guļ.

Marija atpazina busiņa vadītājas balsi.

- Nepārforsēsim ar zālēm. Tāpat no šejienes aizbēgt nevar. Tas vēl nevienam nav izdevies.

11.

Ilgu laiku Anne cīnījās ar sevi. No vienas puses, ļoti gribējās sariebt Janekam, kurš ar savu skarbo izturēšanos bija pamatīgi aizvainojis meiteni. “Kā viņš iedrošinājās tā runāt! Tas pūslis tiešām domā, ka pie visām pasaules nelaimēm vainīga esmu es? Jā, ķēdīte ir mana. Jā, tā atradās tajā pretīgajā pazemē. Tas arī viss. Vairāk nekādu pierādījumu, nekādu norāžu, ka Elīnas pazušanā esmu vainojama es.” No otras puses, kā nelaimi vēstoša negaisa mākoņi pāri Annes galvai gūlās Elizabete Viktorija. “Vai Arnusa suvenīri varētu būt tik liela nelietība, ka tā pretīgā lelle izaugtu tikpat liela kā es? Diezin vai... Mar-gareta taču teica, ka manējais ir bērnu komplekts. Nekā

nāvējoša, tikai briesmīgas slimības un katastrofas. Bet kā lai es zinu, ka tā pamuļķā lelle nedomā citādāk?” Tā Anne mocījās vairākas nedējas. Viņa katru dienu pāršķirstīja Arnusa iedoto katalogu, līdz neizturēja un izvēlējās pasūtījuma kartīti ar skaistu, dzeltenīgi zaļos toņos ieturētu kaklasaiti, izšūtu ar eksotisku rāpuļu attēliem. Lai arī kartīte tapa aizpildīta, meitene tomēr neuzdrošinājās to nosūtīt.

Pirmdienas rītā Anne pamodās nelāgā garastāvoklī, ko nespēja uzlabot ne saulainā diena, ne tas, ka sākās vasaras brīvdienas. Arī pastaiga ar Besi nesagādāja nekādu prieku. Anne apsēdās parkā uz soliņa un palaida suņuku brīvā vaļā. No nīgrajām pārdomām un sevis žēlošanas meiteni iztraucēja zēna balss:

- Sveika! Ko sēdi kā putns ar salīmētu knābi? Tik foršā dienā nedrīkst sēdēt parkā ar TĀDU ģīmi.

- Kādu tādu ģīmi?

- Nu... Tādu dziļi nelaimīgu-žēlīgu-neapmierinātu.

- Liec man mieru! - Annei negribējās runāt ne ar vienu, pat ja tas būtu kāds aizjūru princis vai Džastins Bībers.

Viss, ko meitene vēlējās, bija pasūtīt pie Arnusa Jane-kam suvenīru - šlipsi. Un tad redzēt, kā audžutēva āda lēni un nenovēršami pārklājas ar zvīņēdi...

- Neesi tik pūcīga! - zēns nepadevās. - Es vienkārši

tevi gribēju uzmundrināt!

- Man tas nav vajadzīgs. Ej un mundrini citus!

- Beidz te šefoties! Tas nav tavs parks. Tas pieder visiem, arī man.

- Ej tu... - Anne piecēlās un uzsvilpa Besim. Suņuks, nobridies, netīru degungalu un kažokā salipušām dadža pogaļām, paklausīgi atskrēja pie meitenes.

- Vai tas ir tavs suns?

- Jā! Un kas tad ir?

- Ko tu tā uztraucies par katru manu vārdu? Tev ir ļoti jauks suņuks.

- ļā! - lepni noteica Anne. - Vācu aitu suns.

- Nē, vācu aitu suns tas nav nekādā gadījumā. To es zinu pavisam droši - man pašam ir vācu aitu suns.

- Labāk nemuldi. Tev vienkārši skauž. Pašam noteikti trāpījies kaut kāds krancis. Atradies lielais speciālists! Ha-ha! jāsmejas pat beigtai zivij, - viss nedēļām krājies aizvainojums, īgnums un dusmas vēlās pāri meitenes lūpām.

- Labi, beigtā zivs! ļa netici, paprasi kādam gudrākam. Kaut vai veterinārārstam. Bet visi tev teiks to pašu -TAVS SUNS NAV VĀCU AITU SUNS. Nav, un viss, -zēns vienaldzīgi noteica un ātrā gaitā devās prom. Annes garastāvoklis ar katru zēna soli krasi pasliktinājās. Viņa vērīgi nopētīja Besi. Suns kā jau suns. Kā tādam sīkam radījumam var noteikt īsto sugu?

Anne, vai tad tas ir svarīgi? Vācu aitu suns, bulter-jers, pūdelis vai mastifs. Galvenais, ka tas ir tavs suns un viņš tevi bezgala mīl.

- Protams, bez tevis, pārgudreles, jau neiztikt! - Anne veltīja iznīcinošu skatienu no rokassprādzes izlīdušajai Siri. - Ej atpakaļ! Būdā!

- Ļoti asprātīgi! Anne, tu beidzamajā laikā esi palikusi neciešama un rupja. Kas ar tevi notiek?

- Nav tava darīšana, vecā pieneņpūka!

Anne paņēma Besi un, nepievērsdama Siri nekādu uzmanību, apņēmības pilna devās pie veterinārārsta.

***

Vēl tās pašas dienas vakarā Anne nosūtīja Arnusam pasūtījuma kartīti. “Janeks man meloja par suni! Prastu kranci iesmērēt kā sudzinieku! Fui, pretīgi! Bērniem nedrīkst melot! Pats melo, bet, kad es saku taisnību, man netic! Uzskata mani par ļaunu un nejūtīgu. Lai tad tā arī būtu. Janeks ir godam nopelnījis savu dāvanu no Arnusa suvenīru veikaliņa. Pavisam noteikti.”

Tiklīdz pasūtījumu kartīte tika iestumta tuvākajā kurmju rakumā, Anne atslāba un sliktais noskaņojums izplēnēja kā migla. Nemiers, kas visu šo laiku kņudēja un urdīja meitenes krūtīs kā iztrūcināta pele, saritinājās kamoliņā un norima. Anne atkal pamanīja apkārt notiekošo - sauli, vasaru, brīvdienas - un pasmaidīja. Vēl vakarā, laižoties miegā, meitene iedomājās Evelīnas seju, kad tā pie rīta kafijas pielies pienu, bet... ak, vai! Tik sāļu pienu viņa savā mūžā vēl nebūs baudījusi! Un Janeks! Cik lieliski viņš izskatīsies, kad sāks pārklāties ar ķirzakādai līdzīgo ēdi... ļā! Dzīve tomēr ir skaista! Tik skaista, un neviens nespēs neko sabojāt, ja es to nevēlos!

Pāris stundu pēc Annes aizmigšanas Siri lēnām izplūda no rokassprādzes un devās pie Elizabetes Viktorijas, kas, nevērīgi iemesta kaktā, skatījās stiklainām acīm istabas tumsā. Pavisam klusiņām viņa iepilināja lelles kakla locītavā gaiši rozā, bet acīs un uz Annes rokas - tumši zaļu, pabiezu un tumsā blāvi vizuļojošu šķidrumu. Nogaidījusi, kamēr tas nožūst, Siri klusi atgriezās sprādzē.

***

No rīta Evelīnu un Janeku uzmodināja histēriski Annes kliedzieni. Ieskrējuši meitenes istabā, viņi ieraudzīja kaktā pie loga iespiedušos meiteni, kas baiļpilni lūkojās uz otru istabas galu. Annes seja bija krīta bālumā, lūpas sazilējušas, un meitenes rokas trīcēja. Janeks sagrāba viņu aiz pleciem un kārtīgi sapurināja:

- Kas tev lēcies? Ko tu kliedz kā negudra?

Bet Anne nereaģēja ne uz jautājumiem, ne purināšanu. Viņa turpināja stiklainām acīm skatīties uz pretējo sienu un klusām nesaprotami kaut ko murmināt zem deguna. Evelīna pieliecās pavisam tuvu meitenei un ieklausījās:

- Viņa ir izaugusi... Viņa ir tikpat liela kā es... Un acis! Tās seko man. Elizabete grib manu nāvi! Viņa ir izaugusi... Tagad viņa varēs izrēķināties ar mani! Ak, kāpēc es neklausīju Siri?!...

- Tā, viss skaidrs! - Evelīna atlieca muguru un, paņēmusi Janeku aiz rokas, izveda to no Annes istabas. - Viņa ir sajukusi! Vai tad tu neredzi, ka Annei ir histērija un rādās halucinācijas? Mums nekavējoties jāsauc ārsts!

- Laikam tev taisnība, - piekrita Janeks un sāka meklēt ģimenes ārsta telefona numuru.

Ārsts ieradās pēc stundas, bet Anne vēl joprojām murmināja kaut ko par Elizabeti, Siri, izrēķināšanos un acīm, kas viņu vēro. Rūpīgi izmeklējis meiteni, ārsts stingri un nelokāmi paziņoja:

- Man viņa jāved uz slimnīcu. Meitene ir smagā šoka stāvoklī. Diagnozi varēšu noteikt precīzāk tikai pēc izmeklēšanas un analīžu rezultātiem. Gatavojiet viņu ceļam!

Kad, ietītu siltā apmetnī, Anni veda ārā no istabas, lelles mirdzoši zaļās acis lēnām pavērās un sekoja viņai. Pie durvīm, kad abu skatieni sastapās, Anne pēkšņi zaudēja samaņu, un ārsts tikai pēdējā brīdī paguva meiteni saķert, lai tā nenokristu zemē.

***

Palikuši mājās vieni, Evelīna un Janeks saskatījās.

- Vai tos piecsimt eiro mums maksās arī tad, ja Annei būs jāpaliek psihenē?

- Nezinu... Bet Margaretai nāksies paziņot. Es iešu un uzrakstīšu, iedod man tās tantītes adresi. Un pabaro Besi! Citādi vēl atstieps kājas ātrāk par kārnīti.

- Varbūt tomēr neziņosim? Anne taču var atveseļoties pāris dienās...

- ļā, un pati visu izstāstīt vecajai raganai, - norūca Janeks, pasperdams malā pie kājām tupošo Besi. - Labāk nefilozofē un ej sameklē adresi.

Evelīna negribīgi sāka šķirstīt piezīmju grāmatiņu, un Janeks rakstīja vēstuli. Besis, atteicies no ēdiena, skumjš gulēja dīvāna stūrī, bet Annes istabā, kaktā ieslieta, stāvēja lelle un stiklaini stīvām un nekustīgām acīm raudzījās durvju virzienā.

12.

Tifānija bija satriekta. Asaras, lielas un sulīgas kā ienākušās vīnogas, bira pāri vecās kundzes apaļajiem vaigiem. Pat tad, kad Kārstena centieni glābt situāciju vainagojās ar panākumiem un izdevās apturēt nebeidzamo asaru straumi, pagāja bezgalīgi ilgs laiks, kamēr tifānija varēja sākt runāt kaut cik saprotami.

- Kārsten, tev mani jāglābj! JĀGLĀBJ!!!

- Tifānij, lūdzu, nomierinieties. Protams, es darīšu visu, kas ir manos spēkos...

- AR TO NEPIETIKS! - Tifanija ar negaidīti pēkšņu lēcienu metās virsū Kārstenam, pārsteidzot un nobiedējot advokātu tā, ka tam uznāca viegla roku un galvas trīce.

Sagrābusi Kārstena žaketes atlokus, Tifānija mežonīgi purināja advokātu un turpināja kliegt:

- Tev jāatrod mana mazulīte! JĀATROD!!!

Un tikpat negaidīti kā iepriekš vecā kundze sabruka uz grīdas, sākdama šņukstēt un murmināt kaut ko par nelaimīgo dūkullti, pasaules ļaunumu, sazvērestībām, nelaimes gadījumiem un citām netaisnībām, kas nākušas pār viņas sirmo galvu pēdējo septiņsimt gadu laikā. Ar spēku iestūmis sievieti klubkrēslā un piespiedis izdzert nervus nomierinošu tēju ar vēstabletēm, Kārstens Cel-smis centās atgūt ierasto savaldību un mieru. Iekārtojies ērtāk pie darba galda, viņš nokremšļojās un cienīgā, vēl nedaudz drebošā balsī atsāka sarunu:

- Cik noprotu, tad visas šīs emocijas ir kaut kādā mērā saistītas ar Mariju?

- Ak, Kārsten...

- NEIEDOMĀJIES ATKAL SĀKT HISTĒRIJU! Savācies un izstāsti, kas noticis, - aiz bailēm no Tifānijas asaru plūdiem atmetis savu pieklājīgo izturēšanos, advokāts rupji apsauca sievieti. - MĒS ZAUDĒJAM LAIKU! Tifānij, saņemies un pacenties sakarīgi izstāstīt, kas noticis.

- Labi... Labi. Redzi, - parakājusies savā somiņā, Tifā-nija izvilka saņurcītu aploksni, - to es saņēmu no Marijas audžuvecākiem. Meitene ir PAZUDUSI! Viņu nekur nevar atrast. Ak, kungs! Es to nepārdzīvošu...

Tifānijas balss atkal kļuva spalga un raudulīga, bet vēs-tabletes jau bija savu padarījušas - asaras netecēja un līdz histērijai sieviete sevi vairs nespēja uzkurināt. Visu viņas ķermeni stindzināja ledains un truls miers. Kārstens, paņēmis aploksni, sāka iedziļināties tās saturā, kad negaidot atsprāga kabineta durvis un tajās parādījās satrakojusies un niknuma pārņemta Margareta. Viņas dusmu izķēmoto seju klāja sārti uztraukuma pleķi, un asinīm pieplūdušās acis zvēroja.

- Tu, vecā cīpsla! Pie visa esi vainīgs tikai tu! - skaļi bļaudama, Margareta metās virsū Kārstenam un sāka to dauzīt ar lietussargu. - Es no tevis uztaisīšu sīpolklopsi! Mērglis! Cibuks! Sivēnaste! Ragulops!

Katru Margaretas vārdu pavadīja skaļš būkšķis, lietussargam atsitoties pret advokāta galvu, kaklu vai kādu citu ķermeņa daļu. Vairoties no satrakotās sievietes, Celsmis sataustīja kabatā stinggāzes baloniņu un izpūta tā saturu Margaretas sejā.

***

I'ikai tad, kad kabinetā vairs nebija ne miņas no abām trakulēm māsām, Kārstens Celsmis spēja piespiest sevi domāt - sakarīgi, loģiski un ātri, kā to darīja vienmēr.

jau pēc nepilnas stundas Petro Reksino sēdēja advokāta kabinetā un pierakstīja visus faktus, ko Kārstens bija uzzinājis no abām gadsimtniecēm.

- Tātad, - Petro ieskatījās sava plaukstdatora ekrānā, - nepatikšanas ir abām meitenēm. Marija ir bez vēsts pazudusi. Anne ar nervu sabrukumu atrodas psihoneirolo-ģiskajā klīnikā...

- jā, ļoti labā klīnikā. Dakteris Mencis Stāvausis ir labākais speciālists nervu sabrukumu un psihisku saslimšanu ārstēšanā. Tev būs jāaprunājas ar viņu, lai precīzāk uzzinātu par Annes slimības cēloņiem.

- Labi, tiks izdarīts! - Petro sparīgi pamāja ar galvu, turpinādams sarunu. - Man personīgi nepatīk, ka vairāk arī nekas konkrēts nav zināms. Pārāk maz informācijas un pārāk daudz sakritību. Kaut vai tas, ka abas meitenes tika nezināmā veidā savainotas - viena rokā, otra kājā.

- Varbūt tā ir viena no tām sakritībām, kas neko nenozīmē? - Kārstens, īsti neticēdams pats sev, mēģināja iebilst.

- Nē, Kārsten! Mums abiem gribētos, lai tas tā būtu. Tomēr mans okšķera deguns saka, ka tās nav sakritības. Tikpat nepatīkama ir Annes draudzenes Elīnas pazušana...

Tad vēl tās kapenes un slepenās ejas... Pārāk daudz nesaprotamu un mīklainu notikumu.

- Ko tad tu gribēji? Ja tavi klienti ir septiņsimts gadus veci un tomēr dzīvāki un veselāki par abiem mums kopā, tad nekas labs nevar sanākt. Viss, beidzam spriedelēt! Tu savu darāmo zini - apciemo Menci Stāvausi, uzzini par Annes nervu sabrukuma iemesliem, bet es palūgšu puišus, lai pameklē Mariju ar elektronmolekulārās impuls-devējas sistēmas palīdzību.

- ArEMIS?

- Jā, pat ja meitene vairs nav starp dzīvajiem...

- T'pū, tpū, tpū, - Petro trīs reizes pārspļāva pāri plecam, bet Kārstens tikpat reizes pieklauvēja pie koka palodzes.

- Tātad, - Celsmis pabeidza sakāmo, - pat ja Marija ir mirusi, pēc rokassprādzes impulsiem ar FM1S palīdzību mēs viņu atradīsim.

13.

Marija sēdēja tumsā, domas haotiski pinās, un meitenei stipri sāpēja galva. Lai cik vērīgi tika aplūkots katrs cietuma grīdas un sienu centimetrs, nekur neredzēja ne vismazāko plaisiņu, kas liecinātu vēl par kādu eju bez griestu lūkas. “Kas ar mani būs? Ko lai es daru? Pat

Indijs, nejaukais čūskulēns, nav rādījies.” Marija aplūkoja roku, kuru kopš dzimšanas rotāja īpatnējā sprādze. “Kāpēc viņiem vajadzēja ietūcīt manu roku metāla cilindrā? Vai tiešām Indija un rokassprādzes dēļ?”

***

Kārstens izbrīnā rauca uzacis un nervozi staigāja pa šauru, datoriem, vadiem un monitoriem piebāztu telpu.

- Kā KMIS neuzrāda Marijas atrašanās vietu?!?

- Nav nekādu signālu. Pilnīgi nekādu, - briļļains puisis skatījās ekrānā un apjucis raustīja plecus. - Nekādu signālu uz planētas Zeme.

- Tas nevar būt! Tu kaut ko esi saputrojis.

- Neko es neesmu saputrojis. Arī EMIS ir pilnīgā darba kārtībā.

- Bet kā tad tu vari izskaidrot šo debilo situāciju? - Kārstens īgņojās un savas dusmas sāka izgāzt pār briļļaini. - Tu ļoti labi zini, ka rokassprādzē iebūvētais raidītājs nevar sabojāties. NEVAR! Io nevar sabojāt neviens un nekas. Impulsi tiks noraidīti no jebkuras vietas. Jebkuras!

- Sabojāt nevar, bet izolēt...?

- Izolēt?

- Jā. Ja sprādzi ievieto speciālā dažādu metālu sakausējuma traukā, EMIS tās atrašanās vietu noteikt nevarēs. Impulsi netiks noraidīti ārpus trauka sienām...

- Par to man jāpadomā... Tas ir variants. Un, ja tev izrādās taisnība, tad tas būtiski maina visu šo lietu.

***

Marija īsināja savu laiku ieslodzījumā, mēģinot atsvabināt metāliskajā cilindrā ieslēgto roku. ļo sparīgāk meitene darbojās, jo stingrāks likās cilindra apskāviens. Galīgi pārgurusi no bezjēdzīgajiem pūliņiem, Marija atkrita gultā un sāka raudāt.

- Tik dumju skuķēnu vēl neesmu sastapusi!

- Ties’, Amalij! Stulbs i’ un paliek stulbs!

Marija aizturēja šņukstus un ieklausījās.

- Viņa taču galīgi neko nejēdz!

- Tā i’. Nejēdz gan. Bet žēl tak. Tā izdilusī ģikte jems un nobendēs meitēnu.

Lēnām, lai neaizbaidītu runātājus, Marija sāka aplūkot telpu - uz grīdas nekā, gultā arī, sienas tukšas, griesti -nekādu dzīvības pazīmju. Atliek vienīgi pagulte. Bet kā lai tur paskatās, neizbiedējot runātājus? Milimetru pa milimetram meitene virzīja galvu uz gultas malu...

- Varbūt jāpalīdz? Par spīti Sārai.

- To var, to var! Sār’ i pelnījus riktīg’ spērien pa dups’.

- Oktāvij! Nepaliec rupjš!

- Piedod, mīļā! Man pasprūk. Kad es domā par Sār’, es paliek’ dusmīgs. Viņ i’ tik ļauri!

- Bet kā mēs varam pa...

Marijas zaļās acis raudzījās uz aptuveni dūres lieluma dzīvnieciņiem, kas stipri atgādināja palielinātus tikko dzimušus pelēnus - tikai bez astēm un ausīm, bez kažociņa un violeti zilganu, krunkainu ādu. Virs to apaļajām, melnajām ačtelēm neiedomājamās trajektorijās kustējās un vijās pāris lokanu stiegru.

- Nav gan tik stullV, kā mēs bij’ domājuš’, - Oktāvijs iepīkstējās un ar ķepiņām aizsedza acis.

- Vai tu mūs redzi un dzirdi? - vaicāja Amālija, pat nedomājot zaudēt pašcieņu, tomēr dīvainās stiegras uz viņas galvas sāka vibrēt arvien ātrāk.

- jā. Es tumsā redzu ļoti labi. Un ausīs man ir tantes dāvātie auskariņi, kas palīdz saprast jūsu valodu, - Marija čukstēja, cenšoties neizbiedēt dīvainos radījumus.

- Jauki, - Amālija nopīkstēja un iebakstīja Oktāvijam vēderā.

- Tas i’ lab’, - Oktāvijs piebalsoja, bet ķepiņas no acīm nenoņēma.

- Pastiep plaukstu un iecel mūs pie sevis gultā, - izrīkoja Amālija, un Marija ar smaidu ļāvās mazā radījuma komandām.

Kad abi dzīvnieciņi bija ērti iekārtojušies Marijas gultā, meitene beidzot sāka tos iztaujāt.

- Kas jūs tādi esat un kā gan varēsiet man palīdzēt?

- Mēs esam Sāras eksperimentālās lapseņpeles.

- Jā, tik tas ekspirments izgāzās kā vec’ sēt’, - Oktāvijs jau pavisam droši skatījās uz Mariju un ķiķināja. - Un mēs i’ briesmīg’ neglīt’ kropļ’.

- Jā... Un to mēs nevaram Sārai piedot!

- Protams, ka nevar’!

- Kas tā Sāra tāda ir, ka atļaujas zagt mazas meitenes un eksperimentēt ar dzīvniekiem!?? - sadusmojusies uz pāridarītāju, meitene uz brīdi aizmirsa par savām likstām.

- O, Sāra ir varena persona!

- Varen’, varen’. Ar pretig’ mūl’ un degun’ garen’!

- Oktāvij! Rimsties! - Amālija nošņācās un turpināja stāstīt. - Sāra vada Eiropas Centrālo gadsimtnieku laboratoriju. Pie viņas šad tad iegriežas pats Lielais meistars!

- Jā. Tā viš i’! Sāra i’ varen’ person’, bet briesmig’ iedo-mig’ un ļaun’. Un mēs i’ kropļ’.

- Un nepieļausim, lai arī tevi par tādu pataisa. Tāpēc mēs tev palīdzēsim.

- Bet kā! - izmisums un bēdas ar jaunu sparu gāzās pāri Marijai.

- Tu vienkārši par sevi nezini ļoti daudzas lietas, -Amālijas purniņš savilkās jocīgā kamoliņā un stiegras iz-vijās nošatslēgas formā. - Mēs tev pastāstīsim, ko tu vari un spēj. Tad tu pati sev varēsi palīdzēt.

- Tā viš’ i’. Stulbs jau nav tas pats, kas beikc.

- Oktāvij! Izbeidz! Marija, netērēsim laiku. Vispirms apgulies, atslābinies un klausies, kas tev jādara.

Pēc divu dienu neveiksmīgiem mēģinājumiem ar EMIS palīdzību atrast Mariju, Kārstenam radās aizdomas. Pirms izsaukt pie sevis uz pārrunām abas gad-simtnieces - Margaretu un Tifāniju advokāts nolēma sagaidīt Petro Reksīno ziņojumu par Menca klīnikas apmeklējumu.

***

Daktera Menca Stāvauša psihoneiroloģiskā klīnika atradās ļoti skaistā vietā. No vienas puses balto trīsstāvu ēku ieskāva simtgadīgu priežu mežs, no otras - neliela akmeņaina upīte, kuras krasti pavasaros slīga ievu balto ziedu kupenās. Uzgaidāmā telpā nekas neliecināja par ārstu vai slimu cilvēku klātesamību - gaišās zili zaļās krāsās ieturētā telpa radīja nomierinošu iespaidu. Atspiedis muguru pret mīkstā krēsla atzveltni, Petro gaidīja Stāvauša kungu un pārdomāja dakterim sakāmo. Petro vēl nebija paguvis izdomāt labāko sarunas variantu, kad medmāsa aicināja sekot viņai uz daktera kabinetu.

Mencis Stāvausis bija gara auguma, kalsns vīrietis ar brūnām acīm, tumšiem, gandrīz melniem matiem, nelielu tikpat tumšu, pašķidru bārdiņu un dzeltenīgi brūnganu ādas krāsu. Ieraudzījis ienākušo detektīvu, dakteris atplauka platā smaida un, draudzīgi spiezdams Petro roku, aicināja apsēsties.

- Sveikiņi, sveikiņi! - viņa balss, smalka un nedaudz griezīga, galīgi nesaderēja ar ārējo izskatu. - Man jau Celsmja kungs par jūsu atbraukšanu ziņoja. Kā tad brau-cieniņš? Vai dikti nenogurāt? Varbūt gribat padzerties -tējiņu, kafijiņu, ūdentiņu?

Pieklājīgi atteicies, Petro uzsāka sarunu par Anni.

- Anne, Anne! - sparīgi berzēdams rokas, Mencis skatījās sava datora monitorā. - Tas tik ir interesants ga-dījumiņš! Ļoti, ļoti interesants. Manā praksē tāds gadās pirmo reizi!

- Vai jūs, Stāvauša kungs, varētu man pastāstīt, kas varēja meiteni tā satraukt, ka viņai tagad nopietni jāārstējas?

- Jā, jāārstējas. Un ļoti nopietni. Bet mēs viņu dabūsim uz kājiņām - zālītes, procedūriņas, hipnozes seansiņi. Viss būs labi!

Petro pacietīgi gaidīja, kad dakteris sāks runāt par meitenes slimības cēloņiem, bet Mencis Stāvausis, aizrāvies ar sevis un savas klīnikas slavēšanu, likās aizmirsis uzdoto jautājumu.

- Dakter, piedodiet! - Petro uzdrošinājās pārtraukt Menca runas plūdus. - Pct kas tad Anni tā varēja izbiedēt un satraukt?

Ak, jā... Nu, gadījumiņš ir visai īpatnējs... Meitenīte sabijusies no savas lellītes.

- Lelles!?!

- Jā, lellītes. Elizabetītes Viktorijiņas, - Mencis smējās klusiem, guldzošiem smiekliem, plūkādams jau tā pašķidro bārdiņu. - Meitenīti vajā uzmācīga domiņa, ka lellīte aug. Aug, ja tiek darīti slikti darbiņi, bet saraujas, ja padara ko labu.

- Jā, tas ir neticami... bet, kas tad tur tik briesmīgs, ja arī tā lelle tiešām augtu. Lai taču aug, ēst jau neprasa!

- Lai aug, lai aug! - Mencis vai aizrijās no smiekliem. - Tikai problēmiņa ir, Reksīno kungs! Viena vien maza problēmiņa - kad lellīte izaugs tikpat liela kā mūsu slim-niecīte, tā ņems un piebeigs Annīti.

- Tie gan ir suņa murgi! Kā viens bērns ko tādu var izdomāt!?!

- Pareizi, Reksīno kungs, pareizi! Bērniņam ko tādu izdomāt ir pagrūti. Toties liels cilvēciņš var iestāstīt bērniņam ne to vien.

- Bet kāpēc? Kāda tam jēga?

- Nezinu, nezinu... Tomēr, Reksīno kungs, šajā pasaulītē neviens neko tāpat vien nedara. Tā reiz nu dzīvītē ir iekārtots.

- Labi... Paldies. Paldies par sarunu, jūs man tiešām ļoti palīdzējāt, - Petro jau cēlās kājās, lai atvadītos un

dotos prom, kad Mencis, pārliecies pāri nelielajam galdiņam, atspieda detektīvu atpakaļ krēslā.

- Nu, kur tad jūs tā steidzaties! Paskriesiet vēl savai laimītei garām. Es taču nepaguvu jums pastāstīt pašu interesantāko, - ieturējis nelielu pauzi, Stāvausis palika pavisam nopietns. - Visinteresantākais ir tas, - lēni, gandrīz čukstus izrunādams katru vārdu, Stāvausis turpināja, - ka tie nav Annītes iedomu tēliņi. Lellīte tiešām ir reāla. Un te, - viņš pasniedza Petro sīkā drukā aprakstītas papīra lapas, - ir analīžu rezultātiņi, kas pierāda, ka Elizabetīte Viktorijiņa tiešām nav parasta lellīte.

- Vai... Ko jūs gribat teikt?... Ka Annei kāds ir SPECIĀLI jaucis prātu!!!

- Nu, kāpēc tad tādi briesmīgi apgalvojumiņi? Kāpēc uzreiz - tīšām? Varbūt kāds gluži vienkārši ir pārcenties...

- PĀRCENTIES!?! - Petro bija tik nikns, kā vēl nekad savā mūžā. - PĀRCENTIES! Beigu beigās tā lelle tiešām nogalinātu Anni.

- Reksīno kungs! Neuztraucieties! Jūs esat tik viegli uzbudināms... Jums derētu kādu laiciņu pakavēties te pie mums - klusumiņš, mieriņš, svaigs gaisiņš, un jūsu ner-viņi atkal būtu kā jauni.

- Nē, paldies, - Petro paņēma analīžu rezultātus, atvadījās un steidzās prom no ārstniecības iestādes.

Stāvauša kungs, palūdzis atnest tēju ar citronu un medus baranciņām, vēlreiz pārskatīja Annes slimības vēsturi.

- Dīvaini, dīvaini... Ļoti interesanti. Vai tik šī slimī-biņa nav lipīga? Paskat, tas detektīviņš... Viņš te pabija tikai pusstundiņu, bet jau sāka ticēt lellītēm slepkaviņām. Būs jāiedzer ingvera un spirtiņa maisījumiņš, ka nepielīp man arī. Sākšu vēl es uz vecumdienām baidīties no lellītēm... Hi-hi. Tas tik būtu pazemojoši!

14.

Kārstens, neticēdams pats savām acīm, skatījās HMIS ekrānā. Oranžais pulsējošais punktiņš pazuda, tad atkal parādījās un pēc neilga laiciņa jau atkal izdzisa.

- Es tiešām nevaru paskaidrot, Celsmja kungs, kas te notiek, - samulsis taisnojās briļļainais puisis, kurš darbojās ar EMIS vadības pulti. - Tomēr vienu varu apgalvot pavisam droši - signāls nāk no kādas nelielas pilsētiņas vai ciemata Vācijā, Heses reģionā. Apmēram pusstundas braucienā no Frankfurtes.

- Labi, jau labi, Zigeldorf! Netaisnojies! Galvenais, ka esi uzķēris, kur atrodas meklējamais objekts! Ziņo, ja mainās koordinātas. Vienalga, cikos tas notiek. Ziņo nekavējoties. NEKAVĒJOTIES!

***

Pēc vairāku stundu vingrināšanās Amālijas virsvadībā Marija pilnībā spēja atslābināties un, Oktāvija vārdiem sakot, “sagumijot” savu roku. Neliela piepūle, un roka kā labi mīksti sakošļāta gumija izslīdēja no metāla cilindra, tad mazs atelpas brīdis, atkal enerģijas sakoncentrēšana, un - roka brīvi ieslīdēja atpakaļ metāla čaulā.

- Labi, ļoti labi, Marij! - Amālija plaukšķināja ar ķepiņām un slavēja meiteni. - Tu esi tiešām talantīga skolniece!

Ļoti talantīg’ meiten, ļoti! - arī Oktāvijs sparīgi plaukšķināja ar savām mazajām, tuklajām ķepiņām.

Bet ko tas dod? Ar cilindru vai bez tā - tālāk par šo ūķi es neesmu tikusi, - Marijas balss aizlūza, un acīs sariesās asaras.

- Tikai nesāc pinkšķēt! Tas tev nepalīdzēs. Tikai nelietderīgi iztērēsi savu enerģiju!

- Tā i’, kā sak’ Amālij’! Beidz slapināt! Tev paliks sar-kan degun’ un acs būs kā trakam vērsim.

- Aizveries! - Amālija nošņācās Oktāvija virzienā un atkal pievērsās Marijai.

- Es domāju, ka esi mazliet gudrāka... Vai tiešām tavā mazajā galviņā ir tikvien smadzeņu kā manā astē!?!

- Hi, hi, hi. Ast’s mums nemaz nav! Hi, hi, hi, Marij! Amālij’ tev’ nosauc’ par glup ! - Oktāvijs apkrita uz muguras, raustīdamies smieklos.

Mazās ķepiņas spirinādams pa gaisu, Oktāvijs zaudēja līdzsvaru un novēlās no Marijas pleca, no kura visu šo laiku bija komentējis notiekošo. Marijai no aizvainojuma, noguruma un dusmām paspruka vēl lielākas asaru straumes, un viņa sāka trīcēt un raustīties nevaldāmās elsās. Papliķējusi Marijai pa roku, Amālija daudz maigākā balstiņā sāka meiteni mierināt:

- Neraudi, dumiķīt, neraudi! Tas ir tikai sākums. Padomā pati - ja tu vari molekulāri pārveidot savu roku, tad arī pārējo ķermeni varēsi. Nu... izņemot galvu, ar to neko nevarēs iesākt!

- Tu būs’ kā kaķ’s - kur varēs’ izbāzt sav’ galv’, tur arī pati tiks’ caur’. Varen’, va’ ne?

- Kā tas iespējams? Es pārvērtīšos lielā košļenē?

- Nu, jā... Izslīdēsi no sava gūsta un - hop! - atkal būsi normāla meitene.

- Bet KO TAS DOD? Šeit taču nekur nav pat vismazākā caurumiņa, kur nu vēl tik liels, lai iebāztu galvu...

- Pacieties, jaunkundz, drīz viss mainīsies! - autoritatīvi paziņoja Amālija. - Vai tiešām tu domā, ka Sāra spēs pārvarēt savas debilās eksperimentētājas tieksmes un atstās tevi te līdz mūža galam?

- Nevarēs vis. Sār’ tev’ gribēs pārvērst par ziloņcilvēk’ vai cilvēkcūk’, vai aligatormeiten, vai...

- Beidz, Oktāvij! Marij, Sāra atnāks tev pakaļ. Noteikti atnāks un aizvedīs uz savu laboratoriju, bet tur...

- Tur i’ daudz caurum’! Tic mums, Marij! Vienā no tiem tav’ dumjā galv’ ielīdis!

Nicinoši paskatījusies Oktāvija virzienā, Amālija, it kā neviens nebūtu viņu pārtraucis, turpināja: - Tur ir gan ventilācija, gan kanalizācijas lūkas... Tikai tev jāapsola man viena lieta.

- Kāda lieta?

- Apsoli, tad pateikšu!

- Amālij, kā es varu solīt, ja nezinu, vai spēšu solījumu pildīt!?

- Varēsi, bet varbūt negribēsi. Tāpēc apsoli, un es tev palīdzēšu no šejienes aizbēgt!

Brīdi svārstījusies, Marija negribīgi deva solījumu. Kas gan varētu būt briesmīgāks par nīkšanu šajā pazemē? Tomēr uzzinājusi, kas viņai būs jādara Amālijas labā, Marija nodrebinājās un vēlējās no dotā vārda atteikties. Lai viss paliek, kā bijis...

***

Pacietīgi, kā runājot ar mazu bērnu, Sāra atkārtoja Margaretai savu stāstu.

- Margaret, es jau kuro reizi tev saku - nekas ar Marijas gēniem netiks darīts. NEKAS. Es gluži vienkārši turēšu meiteni mākslīgajā komā līdz brīdim, kad pienāks molekulārās monotonijas laiks.

- Bet vai es varu tev uzticēties? - Evilas kundze turpināja mocīt zinātnieci ar saviem jautājumiem.

- Kāpēc gan tu domā, ka man nevar uzticēties? Kāpēc man - MAN - jāpacieš šie nepamatotie apvainojumi?

- Sāra, dārgā, nedusmojies! Tu taču pati zini, kādas runas klīst par tevi mūsējo vidū...

- Man nav laika klausīties muļķīgās baumās. Es atšķirībā no dažiem labiem strādāju! - laboratorijas vadītājas pacietība pamazām izsīka.

- Labi. Tikai apsoli, ka nemēģināsi modificēt Marijas gēnus, un es aiziešu!

- Apsolu, - Sāra nevilcinoties deva solījumu, lai tikai ātrāk tiktu vaļā no vecās, aizdomu pilnās gadsimtnieces, kuras vienīgā labā īpašība bija dāsnie ziedojumi zinātnieces vadītajai laboratorijai.

Pēc Margaretas aiziešanas Sāra sagatavoja operāciju galdu un devās pakaļ Marijai.

***

Sāra neielaidās nekādās sarunās. Aizlipinājusi meitenes muti ar līmlenti, sasējusi rokas un pārbaudījusi, vai metāla cilindrs turas pietiekami stingri, viņa aizsēja Marijas acis ar biezu, asu šalli un, bīdot te uz vienu, te otru pusi, veda viņu pa līkloču gaiteņiem.

Kad šalle tika noraisīta, Marijai apžilba acis. Viņa stāvēja sterilā, ar spilgtu, baltu gaismu pielijušā telpā, kurā atradās operāciju galds, daudz un dažādas mēģenes, kolbas, pudeles un burciņas, vairāki slēdzami metāla skapji, izlietne un pāris aparātu.

- Apsēdies tur stūrī un esi prātīga! - Sāra pavēlēja. - Tikai neiedomājies darīt muļķības. Pašai būs sliktāk. DAUDZ, DAUDZ SLIKTĀK, nekā ir pašreiz.

Papliķējusi meitenei pa vaigiem, Sāra izgāja no telpas. Noskrapstēja atslēga, tad nograbēja rokturis, pārliecinoties, ka durvis cieši noslēgtas. Jau pēc brīža viņas kurpju radītā klaudzoņa noklusa, un telpā iestājās klusums.

- Tā, esam klāt! - Amālija pabāza galvu no Marijas jakas kabatas. - Tagad aši ģērbies nost! Bet tu, Oktāvij, tikmēr skrūvē vaļā metāla sietiņu kanalizācijas lūkai.

- Ar ko ta lai šo skrūvē? - Oktāvijs mirkšķināja apaļās ačteles un grozīja galvu.

- Ar zobiem un nagiem! Pie darba!

- A ja nu man nolūst zob’ vai nag?

- A tad būs nolūzis! Ej un skrūvē!

Pēc brīža nelielais apaļais vāciņš tapa noskrūvēts, Marija, koncentrējusi savu enerģiju, “sagumijoja” roku, izņēma to no cilindra un kaila nogūlās blakus grīdā esošajam kanalizācijas caurumam.

- Stop, Marija! Pirms bāz galvu tur iekšā, atceries, ko tu man apsolīji. Tagad solījums jāpilda!

Nodrebinājusies un pāris reižu nopūtusies, Marija atvēra muti, ļaujot abām lapseņpelēm tajā ierāpties un ērti iekārtoties meitenes vaigos.

- Uz priekšu, Marij! Tu to vari! - no meitenes puspa-vērtās mutes atskanēja Amālijas balss.

Aizmiegusi acis un mirkli koncentrējusies, Marija līdzīgi čūskai ar palielu matainu galvu ieslīdēja kanalizācijas lūkā, lai dotos pretim brīvībai.

***

Zigeldorfa zvans atskanēja tieši brīdī, kad Kārstens izvēlējās piemērotāko nūju, lai raidītu bedrītē savu uzvaras bumbiņu.

- Impulss vairs nepazūd! Toties objekts sāk pārvietoties - ne pārāk ātri, bet bez pārtraukuma.

Kārstens, noklausījies ziņojumu, atvēzējās un sita bumbiņai. Tā cēli paripoja bedrītei garām un apstājās kādu sprīdi aiz tās.

***

- Viņa ir aizbēgusi! - Sāras balss telefonā skanēja satraukti un spalgi.

-Kā tā - AIZBĒGUSI!?!

- Viņas nekur nav, palikušas tikai drēbes un impulsus izolējošais cilindrs. Ko darīt? Ko man darīt!?

- Izvēlies sev skaistu zārku un kapa vietu, kur vēlies dusēt! Kamēr vēl vari to izdarīt pati...

- Pagaidi... Hallo, hallo! - klausoties telefonā skanošajos pīkstienos, Sāra kļuva arvien bālāka un bālāka...

***

Petro Reksīno izlidoja tās pašas dienas vakarā, kad Kārstens piezvanīja un nosauca meitenes atrašanās koordinātas. Detektīvam līdzi tika iedoti visi nepieciešamie dokumenti un pilnvaras, lai bez mazākās kavēšanās varētu atgādāt Mariju atpakaļ uz mājām.

Pēc informācijas saņemšanas no Kārstena Celsmja psihiatrs Mencis Stāvausis koriģēja Annes ārstniecības kursu, un meitenes veselība sāka strauji uzlaboties.

Vēl nesagaidījis Marijas atgriešanos, Kārstens Celsmis izsūtīja Margaretai un litānijai uzaicinājumus ierasties pie viņa birojā. Pirmo reizi mūžā viņš ierašanās laiku noteica, nesaskaņojot to ar savām klientēm.

***

Petro ik pa laiciņam ielūkojās auto atpakaļskata spogulī. Abas meitenes sēdēja, ierāvušās katra savā stūrī, un aizdomīgi vēroja viena otru. Detektīvs pat nemēģināja

uzsākt sarunu ar līdzbraucējām. Lai Celsmis un tantes pašas tiek galā ar ievārīto putru.

Kad līdz advokāta birojam bija atlikuši kādi piecdesmit kilometri, Reksīno uzticamā BMW motors noslāpa. Petro, nobrīdinājis meitenes nekādā gadījumā neizkāpt no mašīnas, atrāva motora pārsegu un devās uzsākt sava auto atdzīvināšanu.

Salonā sēdošā Anne vērīgi pētīja otru meiteni: “Kas ir tā pelēkā pele? Un uz kurieni mēs tiekam vestas? Paskat, cik neglīti mati. Es gan labāk noskūtu pliku galvu! Vismaz būtu paslēpusi to savu ērkuli zem stilīgas cepures!” Arī Marijas galvā jaucās desmitiem jautājumu: “Kas ir viņas līdzbraucēja, kā detektīvs zināja, kur atrast Mariju, un kur palikusi tante Tifānija? Vai tiešām viņa nemaz neuztraucas par mani?” Klusa sprakšķēšana un cirkstoņa iztraucēja abas meitenes no pārdomām. Drīz vien mašīnas grīdā iezīmējās spilgti oranžs gaismas aplis, kam sekoja zibensspožs uzliesmojums. Kad Anne un Marija atkal atguva spēju redzēt, viņas BMW grīdā ieraudzīja lielu caurumu. Ziņkārības mudinātas, meitenes pieliecās tam tuvāk. Tumsā, pamazām dziestot, kvēloja izdedzinātā apļa malas un smaržoja pēc degošas eļļas.

- Klau, vai tu dzirdi? - Marija klusiņām čukstēja. - Man liekas, ka tur apakšā kāds ir.

- Jā. It kā kāds ar aizliktu degunu gārgtu, - tikpat klusiņām atbildēja Anne.

- Man bail. Varbūt pasauksim detektīvu, lai viņš apskatās...

- Es gan nebaidos. Tūdaļ apskatīšos, - Anne nicīgi noteica un pieliecās pavisam tuvu grīdai.

Tūdaļ pat mežonīgā ātrumā no cauruma izšāvās divas kaulainas, bālas un dzīslainas rokas, kas satvēra Annes galvu un centās meiteni izvilkt no mašīnas.

Palīgā!!!!! PALlGĀAA!!!! - no visa spēka kliedza abas braucējas.

Izmisusī Marija, satvērusi ceļabiedrenes rokas, centās noturēt meiteni mašīnā, vienlaikus kliegdama pēc palīdzības. “Vai tas onkulis palicis kurls? Vai arī... ak! Varbūt viņu nemaz nesūtīja mūs glābt!” Marija, turpinādama stīvēties ar nezināmo uzbrucēju, mēģināja ieraudzīt, kur palicis viņu šoferis. Paceltais motora pārsega vāks neļāva saskatīt, kas notiek stāvošā auto priekšā. Neatlaizdama Annes roku, meitene aizstiepās līdz stūrei un nospieda signāla pogu. BMW ietaurējās kā satrakots zilonis, un tūdaļ pat, noņemot aifona austiņas un beidzot dungot Džastina Bībera “One Time”, auto salonā iebāza galvu saniknotais Petro.

- Ka nevar mirkli pasēdēt mierā! Kas...

- Ātrāk! Man vairs nav spēka! - Marija izdvesa.

Petro nekavējoties metās palīgā. Kopīgiem spēkiem

izdevās ievilkt Anni atpakaļ mašīnā. Uz brīdi caurumā parādījās niknumā saviebta bāla, izdēdējusi seja ar līku

degunu un miklām, koši sarkanām lūpām. Petro atvēzējās un sita, bet dūre trāpīja tukšumā, jo uzbrucējs jau bija nozudis. Nomierinājis raudošo Anni, detektīvs zvanīja Kārstenam Celsmim.

- Jā, klausos, - pēc trešā signāla klausulē atskanēja advokāta balss.

- Kārsten, mums tikko uzbruka.

- Kas ar meitenēm?!?

- Viss kārtībā, toties mans auto...

- Petro, izbeidz! Es nopirkšu tev trīs tādus auto. Tūdaļ pie tevis aizsūtīšu Gadsimtnieku uzraudzības korpusa vecāko inspektori Grētheni Pļeku. Atdod viņai meitenes.

- Labi, bet auto...

- Es jau teicu - nopirkšu jaunu. Vai redzēji, kas bija uzbrucējs?

- Rufuss.

- Sūdu būšana. Tā ķertā mums tikai pietrūka, - Cel-smis nolamājās un pārtrauca sarunu.

***

Margareta un Tifānija sēdēja piepūtušās kā pērnie pūpēži. Kārstens Celsmis nervozi staigāja pa kabinetu un skaļā, nosvērtā balsī mēģināja samierināt abas sievietes.

- Dāmas, dāmas! Beidziet šo naidīgo klusēšanu! Tā mēs ne pie kāda slēdziena nenonāksim. Abas jūs pārkāpāt

derību līgumu. ABAS. Bet es neesmu tiesnesis. Galu galā -par visu vienmēr var vienoties. Pat tad, ja strīdā iesaistīti tik spītīgi un nešpetni radījumi kā jūs.

- Kārsten! Es šurp nenācu, lai klausītos rupjības! - iebrēcās Margareta. Sievietes galva uzbudinājumā trīcēja, mati spurojās kā vārnas ligzda, bet kreisās acs plakstiņš bez apstājas raustījās. - Galu galā tā ir Tifānija, TIFĀ-NIJA, kura šmaucās. Liekule, mele, neģēle! Viņa ir ne vien noziedzniece, bet mazu bērnu mocītāja. Viņa ir neatgriezeniski traumējusi Annes psihi! Es tevi iznīcināšu, kaza tāda! - Margareta iebrēcās un metās virsū Tifānijai, kas sparīgi vairījās no uzbrucējas, vēcinot savu iespaidīgi lielo portfeli.

- Pati kaza! Es tikai neļāvu Annei kļūt par tādu pre-tekli, kāda esi tu! Toties tava neģēlīgā rīcība - nolaupīt Mariju - NAV PIEDODAMA! Tas ir NOZIEGUMS, NEPIEDODAMS NOZIEGUMS!

Sievietes metās viena otrai virsū kā satrakotas kaķenes.

- MIERĀ!! Beidziet! - bļāva Kārstens.

Bet viņš ar tādiem pašiem panākumiem būtu varējis mēģināt izšķirt divas lauvenes, kas cīnās par savu mazuļu dzīvībām. Bezspēkā noplātījis rokas, Kārstens piesteidzās pie skapja un piespieda vienu no plaukta paneļiem. Atskanot šņākoņai, no griestiem nolaidās un pret abām trakojošajām dāmām pavērsās blāva plastmasas caurule.

Vēl pēc neilga laiciņa tā līdz pusei piepildījās ar ledaini aukstu ūdeni. Nogaidījis trīsdesmit sekundes, Kārstens izsūknēja ūdeni no caurules, tad, mirklīti pavērojis slapjos sievišķus, lika ari caurulei atgriezties savā vietā.

- Kārsten! Kā tu varēji TĀ izrīkoties?! - vaimanāja Tifānija.

- Es sūdzēšos! Tu to nožēlosi! - sprauslādama un klepodama draudēja Margareta.

- Dāmas, lūdzu, nomierinieties! - Kārstens jau atkal pārvaldīja situāciju. - Apsēdieties! Es tūdaļ iedarbināšu fēnu, un vienā mirklī jūs būsiet sausas!... Runājot par Anni un Mariju, un pārjums abām... Protams, Tifanijas “jociņš” ar Elizabetes Viktorijas augšanu, izmantojot virtuālā tēla materializāciju un molekulu palielinātāju, bija ļoti slikts darbs. Tomēr arī tava rīcība, Margaret, nav attaisnojama. Ko tu biji iedomājusies, iesprostojot nabaga meiteni tajā pretīgajā ūķī? Jūs taču abas labi zināt, ka ne Anne, ne Marija nenodzīvos pat mēnesi, ja četrpadsmit gadu vecumā netiks veikts šūnu savienošanas process. Viņas abas var turpināt dzīvot tikai kā viens veselums. VIENS VESELUMS, - Kārstens apklusa un gaidīja, ko teiks abas jau izžuvušās kundzes.

Pēc ieilgušā klusuma brīža pirmā ierunājās Tifānija.

- Es tikai negribēju, ka Margareta uzvar. Neviens nevar būt pilnībā ļauns vai labs. Es vismaz nenodarīju Annei pāri, es viņu tikai nedaudz pabaidīju...

- Nedaudz pabaidīji! Nedaudz! Bērns bija tādā panikā, ka darīja tikai LABUS darbus! Bet, runājot par Mariju -viņa neko nejustu. Ārsti meiteni turētu nepārtrauktā bezsamaņas stāvoklī, līdz pienāktu laiks šūnu apvienošanai...

- Stop, stop, STOP! Dāmas, pietiks! ļūs pašas esat salaidušas visu grīstē!

- Kārsten! - sašutusi iespiedzās Tifānija.

- Celsmi, ko jūs atļaujaties! - acis izbolījusi, nošņācās Margareta.

- Jā! DIM-BĀ! Citu apzīmējumu es šai situācijai atrast nevaru. Diemžēl! Pēc visa notikušā, kā jau noprotat, iepriekšējais līgums vairs nekam neder.

- Ko nu? Ko tagad darīt? - abas gadsimtnieces reizē iejautājās, nedaudz samulsušas un viegli piesarkušas no kauna.

- Nevaram taču iemidzināt meitenes kā apnikušus suņukus! - Tifānija uztraukumā knibinājās ap savām matu sprogām.

- Arī nedarīt neko mēs nevaram. Tu vari rīkoties ar Mariju, kā gribi, bet Anne aizies bojā, ja nenotiks meiteņu apvienošana, - Margaretas balsī jau atkal varēja saklausīt dusmas un naidu.

- Tieši tā, dāmas! Situācija ir sarežģīta un izcili muļķīga. Tas viss, pateicoties jūsu abu pūliņiem. Bet mēs tomēr kaut ko lietas labā varam izdarīt.

- Jā, bet ko?

- Vai tiešām tu mūs izpestīsi no šis ķezas? - Tifānija, jau kaut cik nomierinājusies, lūdzoši vērās Kārstenā.

l'agad darīsim, kā es teikšu. Pirmkārt, meitenes vairs nevarēs dzīvot pie saviem audžuvecākiem, jau tā pārāk daudz parasto mirstīgo tapuši iejaukti gadsimtnieku spēlītēs. Piekrītat?

-Jā!

- Protams.

Abas vecās kundzes kā paklausīgas skolnieces māja ar galvām.

- Otrkārt, meitenes līdz apvienošanās brīdim dzīvos pie jums. Anne - pie Margaretas, bet Marija - pie tevis, Tifānij. Arī tas ir saprotams?

Abas sievietes vēlreiz pamāja, turklāt Tifānija to darīja tik sparīgi, ka brilles, kas jau tā turējās uz paša degungala, nošļuka no tā un ievēlās klēpī.

- Treškārt, rokassprādzes noņemt mēs nevaram, bet pildījums tajās būs jānomaina, lai jūs nejauktos viena otras darīšanās. Un, visbeidzot, nekādu dumju joku, nekādas kontaktēšanās savā starpā vai ar otras pārraudzībā esošo meiteni. NEKĀDAS!

- Labi, Kārsten! Tev ir pilnīga taisnība. Lai notiek, kā tu saki.

- Es arī piekrītu, - Margareta noteica un grasījās celties no krēsla, lai dotos projām.

- Pagaidi, Margaret! Bet kā tad ar derībām? - Tifānija saķēra māsu aiz rokas un norāva atpakaļ krēslā.

- Kundzes, lai viss iet savu dabīgo gaitu. Audziniet meitenes, skolojiet, lutiniet... Tad, kad pienāks laiks, veiksim viņu apvienošanu un mērījumus, kā tas bija ieplānots pašā sākumā.

- Lieliski, Kārsten! Tu esi ģēnijs! ĢĒNIJS! - Tifānija apkampa advokātu un sabučoja to galīgi slapju.

Margareta, novaibstījusies par litānijas jūtelīgumu, cēli pasniedza advokātam roku un atvadījās. Pirms vēl klientes atstāja kabinetu, Kārstens atvadoties atgādināja:

- Tikai atcerieties, ko es teicu. Un, lai jums būtu stimuls ievērot jaunos spēles noteikumus, es palūgšu Pļekas kundzi uzraudzīt notiekošo...

- Ko, Grētheni? - Tifānija sastinga pie durvīm.

- To sadisti no GUKa? - kā neticēdama pārjautāja Margareta.

- Tieši tā, manas dārgās. Grēthene Pļeka, Gadsimt-nieku uzraudzības korpusa vecākā inspektore jeb kā jūs, Margaret, teicāt - GUKa vecākā inspektore, stingri sekos tam, lai šoreiz nebūtu nekādu problēmu. Starp citu - abas meitenes pašlaik atrodas pie viņas.

- PALDIES TEV, Kārsten! Liels paldies! - Tifānija bija tuvu nervu sabrukumam.

- Šo tavu pakalpojumu es atcerēšos līdz mūža galam!

- Margareta ar skatienu vēlējās iznīcināt pirms brīža slavēto advokātu.

- Tas laikam ir pirmais gadījums jūsu mūžā, kad abas esat vienisprātis, - smaidot un sakārtojot savu kaklasaiti, Kārstens Celsmis izskatījās varen apmierināts. - Bet varbūt vēlāk, kad beigsiet kalt atriebības plānus pret mani, sapratīsiet, ka bez Pļekas kundzes mums neiztikt. Atcerieties pazudušo Elīnu. Viņa vēl NAV atrasta. Arī asins un audu paraugus kāds ir ņēmis gan no Marijas, gan Annes... Un tās nebijāt jūs.

- Vai tiešām tas būs Rufuss?

- Nevar būt! Rufusam jau sen vajadzēja gulēt zem zemes - mirušam un pavisam beigtam, - Margareta negribēja pieļaut, ka viņu niknākais ienaidnieks ir iejaukts šajos notikumos.

- Rufusam vai kādam citam, - advokāts cieti noteica,

- Grēthene visiem iemācīs tēvzemi mīlēt. VISIEM!

- Tur tev taisnība, - piekrita Margareta.

- Jā. Turpmākie gadi nebūs no vieglajiem, - noteica Tifānija, un abas māsas devās pie savām aizbilstamajām -Annes un Marijas.

-Saturs

Liktenīgās derības

Nepatikšanu sākums

Content

Štelmahere Vita AnneMarija

I daļa Liktenīgās derības

1

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

II daļa. Nepatikšanu sākums

1,

3.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

-Saturs