Robertsa Nora

Apslēptās vērtības

Nora Robertsa

Apslēptās vērtības

Mammai - tāpēc ka viņai patīk dažādi nieciņi un izdevīgs pirkums.

PROLOGS

Viņš negribēja šeit atrasties. Nē, viņš necieta, ka vecā, elegantā māja ar saviem rēgiem, kuri, mieru nelikdami, kutināja un bikstīja, tur viņu savā varā. Vairs nepietika, ka mēbeles apklāja ar pārvalkiem, aizslēdza durvis un aizgāja. Viņam vajadzēja tn iztukšot un iztukšojot šķīstīt sevi no dažiem murgiem.

- Kapteini Skimerhorn?

Džeds nedaudz saspringa. Vismaz nedēļu viņš vairs nebija kapteinis. Viņš bija atvaļinājies no policijas, atdevis savu zīmotni un jau piekusis paskaidrojot. Viņš parāvās sānis, palaižot garām divus krāvējus, kas stiepa pa kāpnēm rožkoka atzveltnes krēslu, lai, iznesuši to cauri plašajam vestibilam, nogādātu lejā rīta dzestrumā.

-Jā?

- Varbūt jūs vēlaties pārbaudīt augšstāvu, pārliecināties, ka esam atstājuši visu, ko vēlējāties. Izskatās, ka esam pabeiguši.

- Labi.

Taču viņam negribējās doties augšā pa tām kāpnēm, iet cauri tām istabām. Viņš zināja, ka pat tukšas tās būs pilnas. Atbildība, prātoja Džeds, negribīgi sākdams iet augšā. Viņa dzīvē bijis pārāk daudz atbildības, lai tagad neliktos par to ne zinis.

Kaut kas skubināja viņu doties tālāk pa gaiteni uz savu veco istabu. Uz istabu, kurā viņš bija uzaudzis un mitinājies vēl ilgi, pirms bija sācis dzīvot šeit viens pats. Taču, nonācis līdz slieksnim, Džeds apstājās. Cieši jo cieši kabatās sažņaugtām dūrēm viņš nogaidīja, kad atmiņas uzbruks kā snaipera šāvieni.

Viņš šajā istabā bija raudājis - slepeni, protams, kauna pārņemts. Neviens Skimerhorns nekad nebija izrādījis vājumu publiski. Pēc tam kad asaras bija nožuvušas, viņš šajā istabā bija kalis plānus. Sīkas, bezspēcīgi bērnišķīgas atriebības, ko vienmēr kā bumerangu bija saņēmis atpakaļ.

Sājā istabā viņš iemācījās nīst.

Tomēr tā bija tikai istaba. Tā bija tikai māja. Džeds sevi bija pārliecinājis par to pirms daudziem gadiem, kad atgriezās šeit dzīvot - jau pieaudzis vīrs. Un vai viņš nebija apmierināts, viņš sev tagad vaicāja. Vai tas nebija vienkārši?

Līdz Eleinai.

- Džedidij!

Džeds nodrebēja. Viņš bija izvilcis labo roku no kabatas, lai pieskartos ierocim, kura tur vairs nebija, un tikai tad aprāvies. Sī kustība un izklaidība, kas bija ļāvusi Džedam tik dziļi iegrimt savās drūmajās domās, ka nemanīts kāds varēja pienākt no mugurpuses, atgādināja viņam, kāpēc ierocis vairs nekarājas pie sāniem.

Nomierinājies viņš atskatījās uz savu vecomāti. Honorija Skimerhorna-Rodžersa bija akurāti ietinusies ūdeļādās, viņas ausīs mirdzēja briljanti - neuzkrītoši, kā jau dienā -, sniegbaltie mati bija skaisti safrizēti. Viņa atgādināja pārtikušu atraitni, kas dodas lenčā uz savu iemīļoto klubu. Taču viņas acis, tikpat spilgti zilas kā Džedam, liecināja par bažām.

- Es cerēju, ka būšu pārliecinājusi tevi, lai tu nesteidzies, -viņa klusi sacīja un pasniedzās, lai pieskartos mazdēla piedurknei.

Viņš instinktīvi atrāva roku. Skimerhorni necieta, ka viņiem pieskaras.

- Nebija nekāda iemesla gaidīt.

- Bet vai tā rīkoties ir iemesls? - Viņa ar žestu norādīja uz tukšo istabu. - Vai ir iemesls iztukšot savas mājas, aizvākt projām visu, kas tev pieder?

- Man šajā mājā nekas nepieder.

- Tas ir absurds. - Viņas balsī ievijās tikko sadzirdams dzimtās Bostonas akcents.

- Vai tas ir mans pienākums? - Uzgriezis muguru istabai, viņš pagriezās pret vecomāti. - Tāpēc ka es netīšām esmu palicis dzīvs? Nē, paldies!

la viņa tik ļoti neraizētos par Džedu, strupā atbilde būtu izpelnījusies skanīgu pārmetumu.

- Mans mīļais, te nav runa par pienākumu. Vai kaut ko tamlīdzīgu. - Viņa redzēja, ka Džcds ieraujas sevī, noslēdzas, un būtu viņu sapurinājusi, ja vien tas līdzētu. Viņa vienīgi noglāstīja mazdēla vaigu. - Tev vajadzīgs laiks.

Pieskāriens lika viņa muskuļiem saspringt. Bija vajadzīgs viss gribasspēks, lai neaizgrieztu seju prom no maigajiem pirkstiem.

- Un es to izmantoju.

- Izvācoties no ģimenes mājas?

- Ģimenes? - Viņam bija jāsmejas, un smiekli nejauki atbalsojās gaitenī. - Mēs neesam bijuši ģimene ne šeit, ne kur citur.

Viņas skatiens, kas iepriekš bija raudzījies ar līdzjūtību, pārvērtās.

- Izlikties, ka pagātne neeksistē, ir tikpat slikti kā dzīvot tajā. Ko tu šeit dari? Met projām visu, ko esi nopelnījis, visu, ko esi no sevis izveidojis? Varbūt es ne tuvu nebiju sajūsmā par tavu profesijas izvēli, bet tā bija tava izvēle, un tu guvi panākumus. Kad tevi paaugstināja par kapteini, tu pacēli Skimerhor-nu vārdu augstāk nekā visi tavi priekšteči ar savu naudu un sociālo ietekmi.

- Es nekļuvu par policistu, lai spodrinātu savu draņķa vārdu.

- Nē, - viņa klusi teica. - Tu to izdarīji pats sev, par spīti milzīgam ģimenes spiedienam - arī manējam. - Viņa atkāpās no Džeda, gribēdama doties projām. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, viņa šeit bija dzīvojusi un bijusi līgava. Nelaimīga līgava. - Es redzēju, kā tu apvērs savu dzīvi ar kājām gaisā, un jutu bijību, jo zināju, ka tu to dari tikai un vienīgi sevis dēļ. Es bieži brīnījos, kā tev pietika spēka.

No jauna pagriezusies, viņa nopētīja savu dēladēlu. Džeds bija mantojis Skimerhornu brašo, izskatīgo āriem* Sarkanbrūni, izspūruši mati vijās ap kalsnu, kaulainu seju, kurā šobrīd atspoguļojās nervu sasprindzinājums. Honorija Skimerhorna-Ro-džersa sievišķīgi raizējās, jo mazdēls bija nokrities svarā, kaut gan viņa vaibsti tāpēc bija kļuvuši vēl izteiksmīgāki. Garajā augumā ar platajiem pleciem, kas gan uzsvēra, gan bija pretrunā ar zeltainās ādas un jutekliskās mutes romantiski vīrišķīgo skaistumu, jautās spēks. Acis, izteikti zilas un tumšas, bija mantotas no viņas. Pašlaik tās bija tikpat nemierīgas un protesta pilnas kā tam jaunajam, nervozajam zēnam, ko viņa tik labi atcerējās.

Taču viņš vairs nebija zēns, un viņa šaubījās, vai maz spēj ko darīt, lai palīdzētu pieaugušam vīrietim.

- Es negribu redzēt, kā tu no jauna - pavisam nevajadzīgi -apgriez otrādi savu dzīvi. - Panākdamās atpakaļ, viņa pakratīja galvu, pirms Džeds paspēja iebilst. - Iespējams, man bija iebildumi, kad pēc vecāku nāves tu šeit ievācies dzīvot viens pats, bet arī tā bija tava izvēle. Kādu laiku pat šķita, ka tava izvēle atkal bijusi pareiza. Bet vai šoreiz vienīgais risinājums, kā pārdzīvot traģēdiju, ir pārdot savas mājas, aizmest prom savu karjeru?

Viņš sekundi nogaidīja.

-Jā.

- Tu man sagādā vilšanos, Džedidij.

Tas sāpēja, šo frāzi viņa lietoja reti, un tā bija iedarbīgāka par tēva daudzajiem dusmās izteiktajiem apvainojumiem.

- Es labāk sagādāju vilšanos tev nekā atbildu kaut vai par viena policista nāvi. Es pašlaik nespēju komandēt. - Viņš palūkojās lejup uz savām plaukstām, sažņaudza tās dūrēs, atkal iztaisnoja pirkstus. - Varbūt nekad vairs nespēšu. Un māja... to iau sen vajadzēja pārdot. Pēc nelaimes gadījuma. Tā būtu pārdota, ja vien Eleina būtu piekritusi. - Kaut kas sakāpa viņam kaklā. Vainas apziņa bija rūgta kā žults. - Tagad arī viņas vairs nav, un tas ir mans lēmums.

- Jā, tavs, - viņa piekrita. - Taču tas nav pareizs.

Niknums uzbangoja asinīs. Viņam gribējās iesist kaut kam,

kādam, ietriekt dūres miesā. $ī sajūta pārņēma pārāk bieži. Tieši tāpēc viņš vairs nebija Filadelfijas policijas departamenta kapteinis Dž. T. Skimerhorns, bet gan civilists.

- Vai tu nevari saprast? Es šeit nespēju dzīvot. Es nespēju eit gulēt. Man jātiek no šejienes laukā. Es šeit smoku nost.

- Tad atbrauc pie manis. Brīvdienās. Vismaz līdz pirma-. m datumam. Dod sev mazliet vairāk laika, pirms izdari kaut k > nelabojamu. - Vecāsmātes balss, viņai purinot Džeda stingās rokas, atkal bija atmaigusi. - Džedidij, pagājuši mēneši, kopš Kleinu... kopš Eleinu nogalināja.

Es zinu, cik pagājis. - Jā, viņš precīzi zināja savas mā-

- s nāves dienu. Galu galā viņš bija tas, kurš Eleinu nogalināja.

- Paldies par uzaicinājumu, bet man ir savi plāni. Jau šodien a šu apskatīt dzīvokli. Dienvidu ielā.

- Dzīvokli. - Honorijas nopūta skaidri liecināja par aizkai-nājumu. - Tiešām, Džedidij, nav nekādas vajadzības darīt tādas muļķības. Nopērc sev citu māju, ja jau tā vajag, paņem garu atvaļinājumu, bet neaproc sevi kaut kādā nožēlojamā istabā.

Viņš brīnījās, ka spēj pasmaidīt.

- Sludinājumā teikts, ka dzīvoklis ir kluss, pievilcīgs un labā vietā. Tas neizklausās nožēlojami. Vecomāt, - Džeds saspieda sirmgalves plaukstas, pirms viņa paspēja iebilst, - ļauj, lai notiek pēc mana prāta.

Juzdama sakāvi, viņa vēlreiz nopūtās.

- Es tikai vēlos, lai tev ir labi.

- Es zinu. - Viņš apspieda trīsas, jūtot, ka sienas ap viņu savelkas. - Iesim laukā no šejienes.

1. Nodaļa

Teātrim bez skatītājiem piemīt īpaša burvība. Iespēju burvība. Tukšo zāli piepilda skanīgas aktieru balsis, klusi sufliera čuksti, kostīmi, spraiga enerģija un ego izpausmes, kas no skatuves staro līdz pat pēdējai rindai skatītāju zālē.

Stāvot teātra uUberty" aizkulisēs un vērojot “Ziemassvētku dziesmas” ģenerālmēģinājumu, Izidora Konroja uzsūca šo burvību sevī. Viņai, kā vienmēr, patika drāma, ne tikai Dikensa drāma, bet arī saspriegtu nervu, radošas dzirksteles, labi izteiktas replikas drāma. Galu galā teātris bija viņai asinīs.

Ik mirkli viņā pulsēja vibrējoša enerģija. Lielās, brūnās acis satraukti mirdzēja un šķita valdām pār seju, ko ieskāva zeltain-brūnu matu vilnis. Satraukums lika pietvīkt ziloņkaula baltajai ādai, izraisīja smaidu pilnīgajās lūpās. Tā bija smalku vaibstu un noapaļotu līniju seja, harmoniska un piemīlīga. Viņas mazajā, glīti veidotajā augumā slēptā enerģija tā vien virmoja, lai izlauztos ārā.

Dora bija sieviete, ko interesēja itin viss viņas tuvumā, sieviete, kas ticēja ilūzijām. Vērojot, kā viņas tēvs žvadzina Mārle-ja važas un bargā balsī izsaka paredzējumus baiļu pārņemtajam Skrūdžam, viņa ticēja rēgiem. Un tāpēc, ka viņa ticēja, tas vairs nebija tēvs, bet gan sīkstulis, kurš uz mūžīgiem laikiem ieslēgts paša alkatības smagajās važās.

Tad Mārlijs kļuva atkal par Kventinu Konroju, aktieri veterānu, režisoru un teātra entuziastu, kas pieprasa niecīgus grozījumus tekstā.

- Dora! - piesteigdamās no mugurpuses, iesaucās Ofēlija, Doras māsa. - Mēs jau divdesmit minūtes kavējam grafiku.

- Mums nav nekāda grafika, - nomurmināja Dora, apmierināta pamājot ar galvu, jo tēva ieteikums bija ļoti trāpīgs. - Es neievēroju nekādu grafiku, kad braucu iepirkties. Vai tas nav brīnišķīgi, Lī?

Kaut arī Lī organizētības sajūta bija cietusi, viņa pameta acis uz skatuvi un nopētīja tēvu.

- Iā. Lai gan Dievs vien zina, kā viņš spēj izturēt, gadu pēc gada uzvedot vienu un to pašu lugu.

- Tradīcija. - Dora staroja. - Teātris sakņojas tradīcijās. -Aiziešana no skatuves nebija mazinājusi nedz Doras mīlestību uz to, nedz arī apbrīnu, ko viņa juta pret cilvēku, kurš viņai bija mācījis, kā strādāt ar tekstu. Viņa bija vērojusi, kā tēvs uz skatuves iemieso simtiem veidolu. Makbets, Villijs Lomens, Nā-tans Detruā. Viņa bija piedzīvojusi tēva triumfu un redzējusi viņa niknumu. Viņš nekad nekļuva garlaicīgs.

-Vai atceries māmiņu un tēti litānijas un Oberona lomā?

Lī pārgrieza acis, taču smaidīja.

- Kas gan to spētu aizmirst? Mamma nedēļām ilgi dzīvoja tēlā. Nebija viegli katru dienu būt kopā ar feju karalieni. Un, ja mēs ātri no Šejienes nepazudīsim, karaliene uzradīsies un noskaitīs, kas var notikt ar divām vientuļām sievietēm, ceļojot uz Virdžīniju.

Juzdama māsas sasprindzinājumu un nepacietību, Dora apskāva viņas plecus.

- Nomierinies, mīļā, esmu par viņu parūpējusies, bet tētis pēc piecām minūtēm ņems pārtraukumu.

To viņš arī darīja - precīzi pēc signāla. Kad aktieri izklīda uz visām pusēm, Dora uzkāpa uz galvenās skatuves.

- Tēt! - Viņa veltīja tēvam ilgu skatienu, nopētot viņu no galvas līdz kājām. - Tu biji lielisks.

- Paldies tev, mīļā! - Viņš pacēla roku, saplivinot noskran-dušo līķautu. - Manuprāt, grims ir labāks nekā pagājušajā gadā.

- Neapšaubāmi. - Patiesībā grims un ogle izskatījās satriecoši reālistiski. Šķita, ka daudz netrūkst, lai viņa glitā seja pārvērstos trūdos. - Tas ir atbaidošs. -Viņa uzmanīgi noskūpstīja tēvu uz lūpām, piesargādamās, lai nesabojātu grimu. - Žēl, ka mēs netiksim uz pirmizrādi.

- Tur neko nevar darīt. - Viņš tomēr bija mazliet uzmetis lūpu. I.ai gan Kventinam bija dēls, kas varēja turpināt Konroju tradīciju, viņš bija zaudējis abas meitas - vienu laulībā, otru brīvajā uzņēmējdarbībā. Taču laiku pa laikam Kventins iesaistīja viņas kādā nelielā lomā. - Tātad abas manas meitenītes dodas meklēt piedzīvojumus.

- Tas ir iepirkšanās brauciens, tēt, nevis ceļojums uz Amazoni.

- Tas ir viens un tas pats. - Viņš piemiedza ar aci un noskūpstīja Lī. - Sargieties no čūskām!

- Ak, Lī! - Uz skatuves steigšus iznāca Triksija Konroja, žilbinoša savā kostīmā, ko papildināja turnīra un cepure ar spalvu. “Liberty" lieliskā akustika aiznesa viņas skanīgo rīkles balsi līdz augšējam balkonam. - Zvana Džons, mīļā. Viņš nevar atcerēties, vai Misijai Šodien piecos ir skautu sanāksme vai sešos klavierstunda.

- Es atstāju sarakstu, - nomurmināja Lī. - Kā viņš domā trīs dienas tikt galā ar bērniem, ja nespēj izlasīt sarakstu?

- Tāds jauks cilvēks, - piezīmēja Triksija, kad Lī bija aizsteigusies. - Ideāls znots. Klau, Dora, tu taču brauksi uzmanīgi, vai ne?

- Jā, mammu.

- Protams, tu būsi uzmanīga. Tu vienmēr esi uzmanīga. Tu taču neņemsi mašīnā nevienu autostopistu, vai ne?

- Nē, pat ja viņi lūgsies.

- Un tu apstāsies ik pa divām stundām, lai atpūtinātu acis, vai ne?

- Kā pulkstenis.

Būdama bažīga pēc dabas, 'Ir iksi ja kodīja apakšlūpu.

- Tomēr līdz Virdžīnijai ir tāls ceļš. Turklāt var snigt.

- Man ir ziemas riepas. - Lai apturētu turpmākas pārdomas, Dora vēlreiz noskūpstīja māti. - Mašīnā ir telefons, mammu. Es zvanīšu ik reizes, kad šķērsosim kādu robežu.

- Vai tas nebūs jauki? - Ideja Triksiju bezgala iepriecināja.

- Jā, un - Kventin, dārgais! Es tikko nāku no kases. - Viņa iztaisīja reveransu vīram priekšā. - Biļetes ir izpirktas nedēļu uz priekšu!

- Dabiski. - Kventins piecēla sievu kājās un graciozi sagrieza, beigās dziļi pietupdamies. - Konrojs var pieļaut, ka pāri paliek tikai stāvvietas. Ar kaut ko citu viņš nesamierinās.

- Lai tev veicas! - Dora vēl pēdējo reizi noskūpstīja māti.

- Tev arī, - viņa sacīja Kventinam. - Un, tēt, neaizmirsti, ka šodien vēl jāizrāda dzīvoklis.

- Es nekad neaizmirstu savus pienākumus. Pa vietām! -viņš uzsauca un piemiedza ar aci meitai. - Laimīgu ceļu, mīļā!

Nonākusi aizkulisēs, Dora dzirdēja viņa ķēžu žvadzēšanu. Viņa nespēja iedomāties labāku atvadu mūziku.

Pēc Doras domām, izsoļu nams bija ļoti līdzīgs teātrim. Tur bija gan skatuve, gan rekvizīti, gan varoņi. Pirms gadiem Dora bija paskaidrojusi apjukušajiem vecākiem, ka patiesībā viņa nemaz neaiziet no skatuves. Viņa tikai izzināja citu skatuvisko vidi. Katrā ziņā Dora lika lietā savas aktrises asinis ik reizes, kad pienāca laiks pirkt vai pārdot.

Viņa jau bija izpētījusi arēnu šodienas izrādei. Savām izsolēm un ikdienas krāmu tirdzniecībai Sērmens Porters izmantoja bijušo kautuvi, kurā vēl aizvien vilka caurvējš kā kūtī. Preces bija izvietotas uz ledainas cementa grīdas, kur kādreiz ceļā uz pārtapšanu par sautētu liellopu gaļu un karbonādi bija māvušas govis un rukšķējušas cūkas. Tagad šeit klīda mēteļos un šallēs ievīstījušies cilvēki, rādot ar pirkstiem uz stikla izstrādājumiem, novaidoties par gleznām, apspriežot porcelāna servīzes un riekstkoka kokgriezumus.

Atmosfēra bija mazliet pliekana, taču Dora bija spēlējusi gana trūcīgākā vidē. Protams, bija jārēķinās arī ar izdevumiem un ienākumiem.

Izidora Konroja mīlēja kaulēties. Vārds “pārdod” lika dzidri ieguldzēties viņas asinīm. Viņai vienmēr bija paticis pirkt un naudas apmaiņa pret preci ikreiz sagādāja dziļu gandarījumu. I'ik dziļu gandarījumu, ka bieži vien viņa apmainīja naudu pret priekšmetiem, kuri nebija nekur liekami. Tieši kaulēšanās bija tā, kas Doru pamudināja atvērt pašai savu veikalu un pēc tam atklāt, ka pārdošana ir tikpat patīkama, cik pirkšana.

- Paskaties, Lī! - Dora pagriezās pret māsu, sniedzot tai apzeltītu krējumtrauku sievietes vakarkurpes formā. - Vai tas nav pasakains?

Uzmetusi vienu vienīgu skatienu krējumtraukam, Ofēlija Konroja-Bredšova sarauca medaini brūno uzaci. Par spīti sapņainajam vārdam, šī sieviete cieši stāvēja uz zemes.

- Droši vien tu gribēji sacīt “bezgaumīgs”, vai ne?

- Paklau, paskaties vienreiz pāri vispārpieņemtajām normām. - Dora starojot pārvilka ar pirkstu kurpes izliekumam. - Arī smieklīgajam ir sava vieta pasaulē.

- Es zinu. Tavā veikalā.

Dora neapvainodamās pasmējās. Lai gan viņa nolika krējumtrauku atpakaļ savā vietā, viņa jau bija nolēmusi par to solīt. Paņēmusi piezīmju grāmatiņu un pildspalvu, kuras lepnums bija blvisa tēls ar ģitāru rokās, Dora pierakstīja numuru.

- Es no sirds priecājos, ka tu šoreiz atbrauci man līdzi, Lī. Tu man palīdzi koncentrēties.

- Kādam jau tas jādara. - Lī uzmanību bija piesaistījuši krāsaini depresijas laika stikla izstrādājumi. Starp tiem bija divas vai trīs dzintara lietiņas, kas jauki papildinātu viņas pašas kolekciju. - Tomēr es jūtos vainīga, ka, tuvojoties Ziemassvēt-

kiem, neesmu mājās. Ka esmu atstājusi Džonu vienu pašu ar mazajiem.

- Tu nevarēji vien sagaidīt, kad tiksi projām no bērniem, -pētot dāmu ķirškoka lādīti tualetes piederumiem, atgādināja Dora.

- Es zinu. Tāpēc jau jūtos vainīga.

- Vainas apziņa ir laba lieta. - Pārmetusi sarkanās šalles vienu galu pār plecu, Dora notupās, lai nopētītu lādītes misiņa rokturus. - Mīļā, mēs bijām projām tikai trīs dienas. Var teikt, ka esam jau atpakaļceļā, šovakar tu būsi mājās, dāsni jo dāsni apveltīsi bērnus ar uzmanību, pavedināsi Džonu, un visi būs neizsakāmi laimīgi.

Lī pārgrieza acis un vāri uzsmaidīja blakus stāvošajam pārim.

- Tā jau nebūsi tu, ja visam neatradīsi zemāko kopsaucēju.

Apmierināti nostenēdamās, Dora atlieca muguru, sapurinot matus, kas ieskāva seju līdz zodam, atmeta tos no acīm un pamāja.

- Es domāju, ka esmu redzējusi diezgan.

Ieskatījusies pulkstenī, viņa atskārta, ka mājās pienācis laiks pacelt priekškaru vakara izrādei. Nūja, viņa nodomāja, izklaides bizness gan šeit, gan tur. Viņa paberzēja rokas, nepacietīgi gaidot, kad sāksies izsole.

- Labāk sameklēsim sēdvietas, iekams... nē, pagaidi! - Viņas brūnās acis iemirdzējās. - Paskaties uz to!

Lī vēl nebija pagriezusies, kad Dora jau šķērsoja telpu.

Viņas uzmanību bija piesaistījusi glezna. Tā nebija liela, tikai kādas astoņpadsmit reiz divdesmit četras collas, vienkāršā melnkoka rāmī plūdlīniju formā. Audekls dzirkstīja krāsu laukumos, tumšsarkanās un safīrzilās švīkās un šļakatās, citrondzeltenos pilienos, drosmīgi smaragdzaļos otas vilcienos. Dora tur saskatīja enerģiju un dzīvesprieku, kas viņai šķita tikpat neatvairāms kā vērsim sarkana lupata.

Viņa uzsmaidīja puisim, kas tobrīd slēja gleznu pie sienas.

- Tu to noliki ar kājām gaisā.

- ļā? - Palīgstrādnieks pagriezās un nosarka. Viņš bija septiņpadsmit gadus vecs un, redzot, ka Dora viņam uzsmaida, pavisam sakautrējās. - Ak nē, kundze. - Zēna ādamābols drudžaini noraustījās, pagriežot audeklu otrādi, lai parādītu Dorai āķīti tā aizmugurē.

- Hmm... - Kad tas piederēs viņai - un vakarpusē tas noteikti piederēs viņai - , kļūdu vajadzēs izlabot.

- Jā, krava tikko pienāca.

- Skaidrs. - Dora pienāca tuvāk. - Te ir šis tas interesants, -viņa sacīja, paņemot rokās statuju - guļošu basetu, āpšu suni, ar skumjām acīm. Statuja bija smagāka, nekā gaidīts, un, savilkusi lūpas, Dora pagrozīja to rokās, lai papētītu tuvāk. Ne ražotāja zīmes, ne gadskaitļa, viņa prātoja. Tomēr amatnieka darbs bija lielisks.

- Vai tavai gaumei tas ir pietiekami banāls? - apvaicājās Lī.

- Pašā laikā. Būs satriecošs durvju balsts. - Nolikusi statuju vietā, viņa pasniedzās pēc garas statuetes, kurā abas figūras -pirmskara stilā ģērbies vīrietis un sieviete - dejoja valsi. Doras plauksta negaidot satvēra resnus, mezglainus pirkstus. - Atvainojiet! - Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja vecāku briļļainu vīru, kas stīvi pamāja.

- Skaista, vai ne? - viņš noprasīja. - Manai sievai arī bija viena tieši tāda pati. Saplīsa, kad bērni viesistabā cīkstējās. -Viņš pasmaidīja, atsedzot zobus, kas bija pārāk balti un taisni, lai būtu Dieva doti. Vīram bija sarkans tauriņš, un viņš smaržoja kā piparmētru konfekte. Dora pasmaidīja pretī.

- Vai jūs kolekcionējat?

- Savā ziņā. - Viņš nolika statueti atpakaļ, un viņa vecās, gudrās acis pārslīdēja izstādei, vērojot, klasificējot, atmetot. - Mani sauc 'loms Ešvorts. Man šeit, Frontrojālā, pieder veikals. - Viņš izņēma no krūškabatas vizītkarti un pasniedza Dorai. - Gadu gaitā bija sakrājies tik daudz lietu, ka vajadzēja vai nu atvērt veikalu, vai pirkt lielāku māju.

- Es saprotu, ko jūs domājat. Mani sauc Dora Konroja. -Viņa pasniedza plaukstu, ļaudama to īsam, artrītiskam tvērienam. - Man ir veikals Filadelfijā.

- Es jau domāju, ka esat profesionāle. - Vīrietis apmierināts piemiedza ar aci. - Ievēroju jūs pašā sākumā. Domāju, ka neesmu jūs agrāk redzējis kādā no Portera izsolēm.

- Nē, man nav bijusi tāda izdevība. Patiesībā arī doma par šo ceļojumu radās pēdējā brīdī. Atvilku līdzi arī māsu. Lī -Toms Ešvorts.

- Priecājos jūs sastapt.

- Es tāpat. - Ešvorts papliķēja pa Lī nosalušajām rokām.

- Sājā gada laikā te nekad nekurina. Laikam Porters domā, ka solīšanas kaislības nedaudz uzkarsēs gaisotni.

- Ceru, ka viņam taisnība. - Lī pirkstu gali zamša zābaciņos šķita sasaluši. - Vai jūs sen jau ar to nodarbojaties, mister Ešvort?

- Tūlīt būs četrdesmit gadi. Sieva bija tā, kas aizsāka biznesu, tamborējot sedziņas, šalles, vēl šo to un pārdodot. Klāt nāca dažādi nieciņi, tirgojāmies no garāžas. - Izņēmis no kabatas kukurūzas pīpi, vīrs iesprauda to starp zobiem. - Tūkstoš deviņsimt sešdesmit trešajā mums bija vairāk preču, nekā spējām iztirgot, tāpēc noīrējām pilsētā veikalu. Strādājām plecu pie pleca, kamēr astoņdesmit sestā gada pavasarī viņa mūs pameta. Tagad man blakus strādā mazdēls. Viņam ir neskaitāmas fantastiskas idejas, un viņš ir labs zēns.

- Ģimenes bizness ir vislabākais, - sacīja Dora. - Arī Lī tikko sāka strādāt veikalā nepilnu darbadienu.

- Dievs vien zina, kāpēc. - Lī iegremdēja pārsalušās rokas mēteļa kabatās. - Es neko nezinu ne par antikvāriem priekšmetiem, ne kolekcijām.

- Vienkārši jātiek skaidrībā, ko cilvēki vēlas, - viņai sacīja Ešvorts, ar īkšķa nagu aizdedzinot sērkociņu. - Un cik daudz viņi gatavi par to maksāt, - viņš piebilda, pirms ievilka dūmu.

- Tieši tā. - Dora sajūsmināta paņēma viņu zem rokas.

- Izskatās, ka tūlīt sāksies. Varbūt iesim un sameklēsim vietas?

Piedāvājis Lī otru roku un juzdamies kā pirmais zēns ciematā, Ešvorts aizvadīja abas sievietes līdz krēsliem priekšējās rindās.

Dora izvilka piezīmju grāmatiņu un sagatavojās savai mīļākajai lomai.

Likmes nebija augstas, taču solīšana risinājās sparīgi. Dalībniekiem nosaucot cenas, balsis atlēca no augstajiem griestiem. Pūļa murmināšana iekarsēja Doras asinis. Šeit solījās būt izdevīgi pirkumi, un viņa bija apņēmusies iegūt savu daļu.

Viņa pārsolīja kalsnu, maikstij līdzīgu sievieti ar sakniebtām lūpām un ieguva savā īpašumā ķirškoka tualetes piederumu lādīti, nosauca augstāko cenu komplektam, kurā ietilpa krējumtrauks kurpe, iegūstot kāroto par nieka naudu, un moži sacentās ar Ešvortu par kristāla sālstrauciņu komplektu.

- Pārspējāt, - viņš noteica, kad Dora kārtējo reizi pārsauca viņa solījumu. - Jums savos ziemeļos jādabū par to mazliet vairāk.

- Man ir klients, kas kolekcionē, - sacīja Dora. Turklāt klients, kas maksās divreiz vairāk par pirkuma cenu, viņa nodomāja.

- Vai taisnība? - Kad solīšana atsākās par nākamo priekšmetu, Ešvorts pieliecās tuvāk. - Man veikalā ir vēl seši tādi. Kobalts un sudrabs.

- Tiešām?

- Ja iznāk laiks, vēlāk iegriezieties un paskatieties.

- Var gadīties, ka iegriežos. Lī, tu soli par depresijas laika stikliem!

- Es? - Šausmās ieplestām acīm Lī pavērās uz māsu.

- Protams. Apslapini degunu! - Dora smaidot piešķieba galvu tuvāk Ešvortam. - Paskatieties, kas notiks.

Kā jau viņa bija gaidījusi, Lī sāka ar negribīgiem solījumiem, kas tikko nonāca līdz ūtrupnieka ausīm. Tad viņa sāka collu pa collai virzīties uz krēsla malu. Viņas skatiens kļuva stiklains. Ap to laiku, kad solīšana tuvojās beigām, viņa sauca savu summu kā seržants, kurš komandē jauniesaucamos.

- Vai viņa nav lieliska? - lepnumā pietvīkusi, Dora cieši apskāva māsas plecus. - Viņa vienmēr bijusi aša uz mācīšanos. Tas ir Konrojiem asinīs.

- Es nopirku visus. - Lī piespieda plaukstu pie sirds, kas sitās krūtīs kā negudra. - Ak Dievs, es nopirku visus! Kāpēc tu mani neapturēji?

- Kad tev bija tik interesanti?

- Bet, bet... - Adrenalīnam rimstoties, Lī atgāzās krēslā. - Tas ir simtiem dolāru. Simtiem.

- Labi iztērēta nauda. Nu, tagad tik uz priekšu! - Ieraudzījusi abstrakto gleznu, Dora saberzēja plaukstas. - Manējā, -viņa klusi sacīja.

Ap pulksten trijiem Dora dārgumiem savā mašīnā pievienoja vēl pusduci kobalta sālstrauciņu. Vējš bija pieņēmies spēkā, sārtināja viņas vaigus un zagās aiz mēteļa apkakles.

- Smaržo pēc sniega, - piezīmēja Ešvorts. Viņš stāvēja uz ietves sava veikala priekšā un, sažņaudzis rokā pīpi, ostija gaisu.- Var gadīties, ka mājupceļā vēl iekļūstat putenī.

- Es ceru, ka tā būs. - Atgrūdusi no pieres plīvojošos matus, Dora viņam uzsmaidīja. - Kas tie par Ziemassvētkiem bez sniega? Cik lieliski, ka es jūs sastapu, mister Ešvort. - Viņa vēlreiz pasniedza plaukstu. - Ja kādreiz esat Filadelfijā, iegriezieties.

- Par to nav šaubu. - Viņš papliķēja pa kabatu, kur glabājās Doras vizītkarte. - Esiet piesardzīgas, dāmas! Brauciet uzmanīgi!

- Protams. Priecīgus Ziemassvētkus!

- Jums arī, - novēlēja Ešvorts, raugoties, kā Dora kāpj mašīnā.

Pēdējo reizi pamājusi, viņa iedarbināja dzinēju un nobrauca no ietves malas. Pametusi skatienu atpakaļskata spogulī, viņa pasmaidīja, ieraugot, ka Ešvorts stāv uz ietves ar pīpi zobos un atvadu sveicienā paceltu roku.

- Kāds jauks cilvēks! Es priecājos, ka viņš dabūja to statueti.

Lī drebinādamās nepacietīgi gaidīja, kad salonā iesils gaiss.

- Ceru, ka viņš tev nepieprasīja pārāk lielu maksu par sāls-traukiem.

- Viss ir pareizi. Viņš nopelnīja, es nopelnīšu, bet O’Mali-jas kundze papildinās savu kolekciju. Katrs dabūs, ko gribējis.

- Droši vien. Vēl aizvien nespēju noticēt, ka tu nopirki to briesmīgo gleznu. Tu nemūžam to nepārdosi.

- Gan jau ar laiku.

- Vismaz tu par to samaksāji tikai piecdesmit dolāru.

- Piecdesmit divus dolārus un septiņdesmit piecus centus, -izlaboja Dora.

- Pareizi. - Pagriezusies savā vietā, Lī paskatījās uz mašīnas aizmugurē sakrautajām kārbām. - Tu, protams, zini, ka tev nav vietas visām šīm grabažām.

- Es izbrīvēšu vietu. Kā tev šķiet, vai Misijai patiks karuselis?

l.ī iedomājās milzīgo mehānisko rotaļlietu meitas sārtbal-

tajā guļamistabā un nodrebinājās.

- Lūdzu, nē!

- Labi. - Dora paraustīja plecus. Tiklīdz viņa būs karuseli notīrījusi, viņa ļaus, lai tas kādu brīdi griežas viņas pašas dzīvojamā istabā. - Bet es domāju, ka viņa to sagribēs. Vai nevēlies piezvanīt Džonam un pateikt, ka braucam jau atpakaļ?

- Pēc brītiņa. - Lī nopūzdamās atslīga sēdeklī. - Rīt ap šo laiku es cepšu cepumus un velmēšu mīklu pīrāgiem.

- Tu pati gribēji, - atgādināja Dora. - Tu gribēji apprecēties, laist pasaulē bērnus, nopirkt māju. Kur tad vēl ģimene varētu ēst Ziemassvētku maltīti?

- Man nebūtu iebildumu, ja vien mamma iedomātos nākt palīgā. Es domāju, šī sieviete savā mūžā nav pagatavojusi nevienu īstu maltīti, vai ne?

- Es vismaz neatceros.

- 'lāču katrus Ziemassvētkus viņa uzrodas manā virtuvē un maisās pa kājām, vicinot kādu lucernas un kastaņu mērces recepti.

- Tas bija briesmīgi, - atcerējās Dora. - Tomēr labāk nekā viņas kartupeļi ar kariju un kukurūzas un pupiņu sautējums.

- Labāk neatgādini. Un tētis nav labāks ar savu Ziemassvētku vecīša cepuri un olu liķieri pirms pusdienlaika.

- Varbūt Villijs var novērst viņas uzmanību. Vai viņš nāks viens pats vai ar kādu no savām sirdspuķītēm? - apvaicājās Dora, domādama par brāļa garo meiteņu sarakstu.

- Viens pats, kā es pēdējoreiz dzirdēju. Dora, esi tik laba, uzmanies no tās kravas mašīnas, jā?

- Es jau uzmanos. - Sacensību gara pārņemta, Dora nospieda līdz grīdai gāzes pedāli, apbraucot sešpadsmit riteņu automobili tikai ar dažu collu distanci starp abām mašīnām. - Kad tad īsti Villijs iebrauc?

- Ziemassvētku vakarā ar vēlo Ņujorkas vilcienu.

- Diezgan vēlu, lai sarīkotu grandiozu uznācienu, - paredzēja Dora. - Klausies, ja viņš tev sāk apnikt, es vienmēr varu... ak posts!

- Kas? - Lī spēji iepleta acis.

- Es tikko atcerējos, ka šodien pretējā dzīvoklī ievācas jaunais īrnieks, ar ko tētis noslēdza līgumu.

- Un tad?

- Ceru, ka tētis neaizmirsīs ierasties ar atslēgām. Viņš bija lielisks, kad pēdējās divās nedēļās vajadzēja izrādīt dzīvokli un es nevarēju izrauties no veikala, bet tu jau zini, cik izklaidīgs viņš mēdz būt, kad aizraujas ar režiju.

- Es to ļoti labi zinu, tieši tāpēc nesaprotu, kā tu varēji ļaut, lai viņš tiekas ar tavas mājas īrnieku.

- Man nebija laika, - nomurmināja Dora, mēģinot izskaitļot, vai paspēs piezvanīt tēvam starp izrādēm. - Turklāt tētis pats gribēja.

- Tikai nebrīnies, ja beigu beigās tu dzīvosi pretī psihopātam vai sievietei ar trim bērniem un neskaitāmiem tetovētiem mīļākajiem.

Doras lūpas savilkās smaidā.

- Es speciāli piekodināju tētim, lai nebūtu nekādu psihopātu vai tetovējumu. Ceru, ka tas būs cilvēks, kurš prot gatavot un gribēs pielabināties dzīvokļa saimniecei, pastāvīgi piegādājot mājās gatavotus labumus. Starp citu, vai tu gribi ēst?

- Jā. Es varētu gan vēl reizi nobaudīt kāda cita gatavotu maltīti, pirms būšu spiesta atkal gatavot pati.

Dora strauji nobrauca no maģistrāles, aizsprostojot ceļu “Chevy”. Viņa izlikās nedzirdam dusmīgos tauru signālus. Viņas sejā rotājās smaids, iedomājoties jaunieguvumus, kas to vien gaidīja, lai tos izsaiņotu. Pirmām kārtām, Dora sev apsolīja, viņa sameklēs ideālu vietu gleznai.

Augstu jo augstu sudrabotās ēkas spožajā tornī ar skatu pār pieblīvētajām Losandželosas ielām Edmunds l inlijs atzinīgi aplūkoja savu iknedēļas manikīru. Pie sienas tieši pretī viņa masīvajam rožkoka rakstāmgaldam zibēja ducis televīzijas ekrānu. CNN, “Headline News” un viens no vietējiem iepirkšanās kanāliem klusi ņirbēja. Citi ekrāni atspoguļoja viņa iestādes kabinetus, lai viņš varētu novērot savus darbiniekus.

Taču, ja vien Finlijs nevēlējās neko dzirdēt, vienīgās skaņas viņa plašajā kabinetā bija Mocarta operas akordi un manikīris-tes nagu vīlītes vienmērīgie skrapsti.

Finlijam patika vērot.

Viņš bija izvēlējies šīs ēkas augšējo stāvu tādēļ, lai no viņa kabineta skatienam pavērtos Losandželosas panorāma. Tas deva varas, visvarenības izjūtu, un viņš bieži vien nostāvēja stundu pie platā loga aiz sava rakstāmgalda un dīki noskatījās, kā tālu lejā nāk un iet svešinieki.

Finlija mājās, kas atradās augšā kalnos virs pilsētas, katrā telpā bija televīzijas ekrāni un monitori. Un logi, jau atkal logi, pa kuriem viņš varēja noraudzīties uz ugunīm Losandželosas baseinā. Katru vakaru viņš stāvēja uz savas guļamistabas balkona un iztēlojās, ka viņam pieder viss, ikviens, cik vien tālu acis var saskatīt.

Viņš bija cilvēks ar īpašnicciskām tieksmēm. Viņa kabinets atspoguļoja izsmalcinātu un izmeklētu gaumi. Gan sienas, gan paklājs bija balti, pilnīgi balti, lai kalpotu par neskartu fonu viņa dārgumiem. Miņu dinastijas vāze greznoja marmora pjedestālu. Rodēna un Denešo skulptūras pildīja sienās izgrebtas nišas. Virs Luija Četrpadsmitā stila kumodes karājās Rcnuāra meistardarbs zelta rāmī. Samta dīvāniņu, kas it kā piederējis

Marijai Antuanetci, no abām pusēm ieskāva spīdīgi sarkankoka galdi no Viktorijas laika Anglijas.

Divos augstos stikla skapjos glabājās satriecoši un ezoteriski mākslas priekšmeti: grebumiem rotātas lazurīta un akvamarīna Šņaucamās pudelītes, ziloņkaula neckes, Drēzdenes figūriņas, Li-možas gredzenu kārbiņas, piecpadsmitā gadsimta abpusgriezīgs duncis ar dārgakmeņiem klātu spalu, afrikāņu maskas.

Edmunds Finlijs ieguva. Un, tiklīdz bija ieguvis, uzkrāja.

Viņa importa un eksporta bizness guva milzīgus panākumus. Vēl jo vairāk tā kontrabandas puse. Galu galā kontrabanda vairāk bija izaicinājums. Tā prasīja zināmu smalkumu, nežēlīgu iztēli un nevainojamu gaumi.

Finlijs, kalsns gara auguma vīrietis ar pamanāmu ārieni, tikko bija pārkāpis piecdesmit gadu slieksni. Sācis viņš bija ar preču “iegūšanu”, strādājot Sanfrancisko dokos. Bija pavisam vienkārši samainīt konteinerus, atvērt tvertnes un pārdot paņemto. Trīsdesmit gadu vecumā viņš bija uzkrājis pietiekamu kapitālu, lai nodibinātu pats savu kompāniju, pietiekamu pieredzi, lai gūtu krietnu peļņu no tumšiem darījumiem un tiktu sveikā cauri, un pietiekami daudz sakaru, lai nodrošinātu nepārtrauktu preču plūsmu.

Tagad viņš bija bagātnieks, kas deva priekšroku itāliešu uzvalkiem, franču sievietēm un Šveices frankiem. Pēc vairākiem gadu desmitiem darījumu viņš varēja atļauties paturēt to, kas viņam patika vislabāk. Un vislabāk patika vecais, naudas izteiksmē nenovērtējamais.

- Esmu pabeigusi, mister Finlij. - Manikīre saudzīgi novietoja Finlija plaukstu uz nevainojami tīras salvetes. Viņa zināja, ka pa to laiku, kamēr viņa savāks savus darbarīkus un losjonus, viņas veikums tiks rūpīgi pārbaudīts. Reiz viņš desmit minūtes bija trakojis niknuma lēkmē par niecīgu ienadža plēksnīti uz īkšķa. Taču šoreiz, kad viņa uzdrīkstējās pacelt skatienu, Finlijs smaidot raudzījās savos nospodrinātajos nagos.

- Lielisks darbs. - Viņš apmierināts saberzēja īkšķus pret pārējiem pirkstgaliem. Izņēmis no kabatas zelta naudas etviju,

Finlijs noskaitīja piecdesmitnieku. Pēc tam, pasmaidījis vienu no retajiem un atbruņojošiem Smaidiem, viņš pievienoja vēl simtu. - Priecīgus Ziemassvētkus, mīļā!

- Ak, paldies! Liels paldies, mister Finlij! Jums arī priecīgus Ziemassvētkus.

Joprojām smaidot, viņš atlaida manikīri ar nospodrināto pirkstgalu mājienu. Viņa periodiskais dāsnums nāca tikpat dabiski kā pastāvīgā alkatība. Viņš izbaudīja abus. Iekams durvis aiz manikīres bija aizvērušās, Finlijs jau bija sagriezies krēslā un sakrustojis rokas virs zīda vestes. Cauri saulstaru straumei viņš pētīja Losandželosas panorāmu.

Ziemassvētki, viņš domāja. Cik jauks gada laiks! Laiks, kas cilvēkos modina labu gribu un pārpilns ar zvaniņu šķindu un krāsainām ugunīm. Taču tas bija arī nomācošas vientulības, izmisuma un pašnāvību laiks. Tomēr šīs niecīgās cilvēku traģēdijas Finliju neskāra un nesatrauca. Nauda bija pacēlusi viņu pāri trauslajai vajadzībai pēc sabiedrības un ģimenes. Sabiedrību viņš varēja nopirkt. Viņš bija izvēlējies vienu no pasaules bagātākajām pilsētām, kur nopirkt, pārdot, iegūt varēja itin visu. Šeit apbrīnoja jaunību, bagātību un varu. Un patlaban, krāšņajā brīvdienu laikā, viņam bija bagātība. Viņam bija vara. Un par naudu varēja nopirkt arī jaunības ilūziju.

Finlijs ar savām zaļajām acīm pārlaida skatienu ēkām un saulē mirdzošajiem logiem. Pārsteigts pats par sevi, viņš neskaidri apjauta, ka ir laimīgs.

Klauvējiens pie kabineta durvīm lika viņam pagriezties.

- Iekšā! - Finlijs uzsauca.

- Ser... - Eibels Vainseps, maza auguma cilvēks ar uzkum-pušiem pleciem un smagnējo titulu “prezidenta izpilddirektors”, nokremšļojās. - Mister Finlij!

- Vai tev zināma Ziemassvētku īstenā nozīme, Eibel? - Fin-lija balss skanēja silti kā krēmam pārliets uzkarsēts brendijs.

- Ak... - Vainseps aptaustīja kaklasaites mezglu. - Ser?

- Ieguvums. Skaists vārds, Eibel. Un patiesā šo burvīgo brīvdienu jēga, vai tev tā nešķiet?

- Jā, scr. - Vainseps juta trīsas pārskrienam pār muguru. Tas, kas viņam bija ziņojams, jau tā bija grūti pasakāms. Finlija priecīgais noskaņojums šo grūtumu vērta bīstamāku. - Es baidos, ka mums ir problēma, mister Finlij.

- Ak tā? - Finlijs turpināja smaidīt, taču skatiens pārklājās ar ledus kārtiņu. - Un kāda tā būtu?

Vainseps bailēs iekampa gaisu. Viņš zināja, ka Finlija stingās dusmas bija briesmīgākas par jebkura cita cilvēka niknuma lēkmi. Vainseps bija izvēlēts par liecinieku, kad Finlijs izpildīja nāvessodu zaglīgam darbiniekam. Viņš atcerējās, cik aukstasinīgi Finlijs bija pārgriezis tam rīkli ar sešpadsmitā gadsimta dārgakmeņiem rotātu dunci.

Finlijs uzskatīja, ka nodevība ir pelnījusi ātru sodu un īsu ceremoniju.

Un Vainseps ar izbailēm atcerējās, ka tieši viņam bija uzdots atbrīvoties no līķa.

Viņš nervozi turpināja stāstu.

- Sūtījums no Ņujorkas. Preces, ko jūs gaidījāt.

- Vai tas aizkavējies?

- Nē, tas ir, savā ziņā - jā. Krava pienāca šodien, kā paredzēts, taču preces... - Viņš aplaizīja plānās, trīsošās lūpas. - Nav piegādāts tas, ko jūs pasūtījāt, ser.

Finlijs salika savas koptās rokas uz rakstāmgalda malas, un pirkstu kauliņi kļuva pavisam balti.

- Ko tu teici?

- Preces, ser. Nav tās, kuras jūs pasūtījāt. Acīmredzot kaut kur kaut kas sajaukts. - Vainsepa balss kļuva gaudulīga. - Es nolēmu, ka jāziņo jums nekavējoties.

- Kur tās ir? - Finlija balss bija zaudējusi sirsnību. Tā skanēja kā dzestrs šņāciens.

- Pieņemšanā, ser. Es domāju...

- Nes šurp! Tūlīt pat.

- Jā, ser. Uzreiz. - Vainseps nozuda, pateicīgs par soda atlikšanu.

Finlijs bija samaksājis par preci lielu naudu un vēl daudz lielāku, lai šo preci noslēptu un piegādātu kontrabandas ceļā. Katrs priekšmets bija nozagts, pēc tam paslēpts, pārvests no vairākām vietām uz viņa rūpnīcu Ņujorkā. Nē, kukuļi vien bija prasījuši gandrīz sešciparu skaitļus.

Lai nomierinātos, viņš apstājās pie guavas sulas karafes un ielēja sev krietnu malku.

Ja tā bijusi kļūda, viņš jau rāmāk nodomāja, to vajadzēs labot. Tas, kurš kļūdījies, saņems sodu.

Uzmanīgi nolicis malā zemo “Baccarat” glāzi, Finlijs nopētīja savu atspulgu ovālajā Džordža Trešā spogulī virs bāra. Viņš izvilka nemierīgu roku caur biezajām tumšo matu krēpēm, apbrīnojot sudraboti mirdzošos pavedienus, kas vijās tām cauri. Pēdējā kosmētiskā operācija bija nogludinājusi maisiņus zem acīm, nostiprinājusi zodu un izlīdzinājusi dziļās grumbas ap muti.

Izskatās, ka viņam nav vairāk par četrdesmit, nosprieda Finlijs, grozot seju uz vienu un otru pusi, pētīdams un atzinīgi novērtēdams savu profilu.

Kurš muļķis teicis, ka par naudu nevarot nopirkt laimi?

Klauvējiens pie durvīm iztraucēja viņa noskaņu.

- Ienākt! - viņš noskaldīja un pagaidīja, kamēr viens no pieņēmējiem ieved preču pārvadāšanas kasti. - Atstāj tur! -Viņš ar asu pirksta kustību norādīja uz telpas centru. - Un ej projām! Kibel, paliec! Durvis, - viņš sacīja, un Vainseps aizsteidzās aizvērt tās pieņēmējam aiz muguras.

Kad Finlijs vairāk neko neteica, Vainseps nobālēja un devās atpakaļ pie kastes.

- Es to atvēru, kā bijāt norādījis, mister Finlij. Kad sāku pārbaudīt preces, sapratu, ka notikusi kļūda. - Viņš nedroši pasniedzās kastē, iegremdējot roku ietinamā papīra jūklī. Velkot laukā porcelāna tējkannu, ko rotāja sīkas vijolītes, viņam drebēja pirksti.

Paņēmis tējkannu, Finlijs to pagrozīja rokās. Tas bija angļu ražojums, jauks izstrādājums, brīvajā tirgū varbūt kādus divsimt dolārus vērts. Iaču tā bija masu produkcija. Pasaulē bija nopērkami tūkstoši tādu tējkannu. Tāpēc Finlija acīs tai nebija pilnīgi nekādas vērtības. Viņš trieca to pret kastes malu, sašķaidot sīkās drumslās.

- Kas vēl?

Vainseps drebēdams iebāza roku dziļi kastē un izvilka no tās vīta stikla vāzi.

Itāliešu, to nopētījis, secināja Finlijs. Roku darbs. Simt, varbūt simt piecdesmit dolāru vērta. Viņš to meta par mata tiesu garām Vainscpa galvai - un sašķaidīja pret sienu.

- Tur ir... tur ir tējas tasītes. - Vainsepa skatiens šaudījās no kastes uz darba devēja akmenscicto seju un atpakaļ. - Un dažas sudrablietas - divas paplātes, saldumu trauks. P-pāris kristāla kausu ar iegravētiem kāzu zvaniem.

- Kur ir manas preces? - noprasīja Finlijs, kā kozdams nokožot katru vārdu.

- Ser, es nevaru... tas ir, es domāju, ka notikusi... - viņa balss izsīka līdz čukstam, - kļūda.

- Kļūda. - Finlija skatiens, sažņaudzot gar sāniem nolaistās rokas dūrēs, atgādināja nefrītu. Dikarlo, viņš nodomāja, prātā uzplaiksnot sava Ņujorkas cilvēka tēlam. Jauns, attapīgs, godkārīgs. Taču ne muļķis, Finlijs sev atgādināja. Ne tik liels muļķis, lai sāktu dubultspēli. Tomēr viņam būs jāsamaksā - un jāsamaksā dārgi - par šo kļūdu.

- Sazvani man Dikarlo!

- Jā, ser. - Atvieglots, ka Finlijs dusmas novirzījis uz citu mērķi, Vainseps aizšāvās pie rakstāmgalda, lai piezvanītu.

Kamēr viņš grieza numuru, Finlijs mīdīja porcelāna lauskas paklājā. Pasniegdamies kastē, viņš mērķtiecīgi iznīcināja visu tās saturu.

2.nodaļa

Džedam Skimerhornam gribējās iedzert. Viņam bija vienalga, ko. Viskiju, kas dedzinot ielītu rīklē, brendija pavedinošo siltumu, alus pazīstamo rūgtumu. Taču viņš netiks ne pie viena, iekams nebūs uzstiepis kartona kārbas augšā pa šīm sasodīti nedrošajām kāpnēm savā jaunajā dzīvoklī.

Džedam gan nebija īpaši daudz mantības. Viņa vecais partneris Brents bija izlīdzējis ar vecu dīvānu, matraci un smagākiem mēbeļu gabaliem. Tagad viņam bija tikai dažas kartona kārbas, pilnas ar grāmatām, virtuves piederumiem un visādām grabažām. Viņš īsti nesaprata, kāpēc to visu paturējis, ja daudz vieglāk būtu tos nodot glabāšanā.

Iaču šajās dienās viņš daudz ko īsti nesaprata. Viņš nespēja paskaidrot ne Brentam, ne sev, kāpēc jutis tik lielu vajadzību pārcelties pavisam uz otru pilsētas galu, pārvācoties no milzīgā, vecā koloniālo laiku nama uz šo dzīvokli. Tam bija kaut kāds sakars ar jaunas dzīves sākumu. Jaunu dzīvi nevarēja sākt, iekams nebija nokārtoti rēķini ar veco.

Džcds pēdējā laikā kārtoja daudzus rēķinus.

Iesniegtais atlūgums bija pirmais solis - varbūt pats grūtākais. Policijas komisārs bija iebildis, atteicies pieņemt viņa iesniegumu un piešķīris beztermiņa atvaļinājumu. Pilnīgi vienalga, kā to sauc, prātoja Džeds. Viņš vairs nebija policists. Nespēja vairs būt policists. Tā daļa viņā, kas gribēja kalpot un aizsargāt, bija izdegusi.

Džedam nebija depresijas, kā viņš bija skaidrojis departamenta psihoterapeitam. Viņš bija pagalam. Viņš nejuta vajadzību meklēt sevi. Viņam gluži vienkārši vajadzēja, lai viņu liek mierā. Policijai viņš bija atdevis četrpadsmit gadu no sava mūža. Ar to vajadzēja pietikt.

Atgrūdis ar elkoni dzīvokļa durvis, Džeds tās nostiprināja ar vienu no atnestajām kartona kārbām. Otru kārbu viņš aizslidināja pa koka grīdu un pa šauro gaiteni devās atpakaļ uz ārējām kāpnēm, pa kurām bija ienācis savā dzīvoklī.

Kaimiņš gaiteņa otrā pusē nebija izdvesis ne pīkstiena. Ekscentriskais večuks, kas viņam bija izīrējis šo vietu, sacīja, ka otrs dzīvoklis ir aizņemts, taču īrnieks esot kluss kā pele.

Visādā ziņā viņam bija taisnība.

Džeds kāpa lejā, aizkaitināts ievērodams, ka margas neizturētu pat trīsgadīga bērna svaru. Pakāpieni slapjdraņķī, kas joprojām šļācās no bezkrāsainajām debesīm, bija kļuvuši slideni. Aiz mājas valdīja gandrīz pilnīgs klusums. Lai gan ēkas fasāde bija pavērsta pret rosīgo Dienvidu ielu, Džeds bija pārliecināts, ka viņam netraucēs troksnis, bohēmiskā gaisotne, tūristi un veikali. Tepat tuvumā bija upe, gar kuru viņš, kad vien vēlēsies, varēs doties vientuļās pastaigās.

Katrā ziņā tās bija krasas pārmaiņas pēc Čestnathilas apcirptajiem zālieniem, kur divus gadsimtus bija stāvējusi Ski-merhornu ģimenes māja.

Cauri krēslai viņš saskatīja krāsainu lampiņu kvēli kaimiņmāju logos. Kāds bija piestiprinājis lielu plastmasas Ziemassvētku vecīti un astoņus mazākus ziemeļbriežus piejumta, kur tie dienu un nakti likās lidojam.

Tas Džedam atgādināja, ka Brents uzaicinājis viņu uz Zie-

►

massvētku vakariņām. 'Ris bija liels, trokšņains ģimenes saiets, kas agrāk Džedam būtu izraisījis prieku. Viņa dzīvē nekad nebija lielu, trokšņainu ģimenes saietu - vismaz ne tādu, kas sagādātu jautrību.

Tagad nebija arī ģimenes. Pilnīgi nekādas ģimenes.

Džcds piespieda pirkstus pie sāpošajiem deniņiem un apņēmās nedomāt par Kleinu. Taču senās atmiņas kā pagātnes rēgs ielauzās viņā un sažņaudza mezglā pakrūti.

Izcēlis no bagāžnieka pēdējās kastes, Džeds to aizcirta ar sparu, kas nodrebināja veco “Thutiderbird” līdz pašiem riteņiem. Viņš nedomās ne par Kleinu, ne Doniju Speķu, ne atbildību, ne nožēlu. Viņš ies iekšā, iedzers un vispār nedomās.

Piemiegtām acīm, sargādamies no dzeldīgi slapjā sniega, Džeds devās augšā pa stāvajām kāpnēm pēdējo reizi. Telpu temperatūra bija daudz augstāka nekā vēja pluinītais gaiss ārpusē. Mājas saimnieks neskopojās ar kurināmo. Viņš pat bija pārlieku dāsns. Taču gar to Džedam nebija daļas, kā vecais tērē savu naudu.

Jocīgs večuks, nodomāja Džeds, ar savu izteiksmīgo balsi, operdziedoņa žestiem un sudraba plakanpudeli. Viņu vairāk interesēja Džeda domas par divdesmitā gadsimta dramaturgiem nekā rekomendācijas un īres kvītis.

'lāču nevar būt policists gandrīz pusi mūža un nesaprast, ka pasaulē ir daudz dīvainu raksturu.

Nonācis dzīvoklī, Džeds nosvieda pēdējo kārbu uz ozolkoka galda ēdamistabas zonā. Viņš sāka rakņāties pa saņurcītajām avīzēm, meklējot pudeli. Atšķirībā no glabāšanā nodotajām kastēm šīs nebija nedz marķētas, nedz arī sakravātas pēc kādas noteiktas sistēmas. Skimerhomu asinīs varbūt arī bija kāds nieks praktisku gēnu, bet, pēc Džeda domām, tos bija mantojusi Kleina.

Kārtējo reizi iedomājies māsu, viņš vēlreiz klusi izgrūda caur zobiem lāstus. Viņš zināja, ka nedrīkst ļaut domai iesakņoties, citādi tā pārvērtīsies vainas apziņā. Pēdējo mēnešu laikā viņš bija bieži jutis, ka vainas apziņa naktī liek svīst aukstus sviedrus un ļauj vaļu bezcerīgai un nomācošai panikai.

Sasvīdušas plaukstas un panika nebija policistam vēlamas īpašības. Tāpat kā nosliece uz nevaldāmu niknumu. Taču Džeds sev atgādināja, ka viņš vairs nav policists. Viņa laiks un viņa izvēle, kā bija teikusi vecāmāte, piederēja viņam pašam.

Dzīvoklī atbalsojās tukšums, kas Džedam sniedza vienīgi apmierinājumu, ka viņš ir viens pats. Viens no iemesliem, kāpēc viņš bija izvēlējies taisni šo dzīvokli, bija tas, ka šeit viņam nav jāliekas ne zinis tikai par vienu kaimiņu. Otrs iemesls bija tikpat vienkāršs un tikpat pamatīgs: dzīvoklis bija pasakains.

Džeds pieņēma, ka pārāk ilgi dzīvojis starp skaistām lietām, lai nejustu to vilinājumu. Lai kā viņš apgalvoja, ka apkārtnei nav nozīmes, viņš apzinājās, ka justos nožēlojami kādā spoži modernā mitekli vai bezdvēseliskā dzīvokļu kompleksā.

Viņš ieprātojās, ka vecā ēka pārbūvēta par veikalu un dzīvokļiem kaut kad trīsdesmitajos gados. Tai bija saglabāti augsti griesti un plašas telpas, kamīns, kas darbojās, un slaidi, augsti logi. Grīdas no dažāda platuma ozolkoka dēļiem, gaidot jauno īrnieku, bija spoži nospodrinātas.

Logiem bija riekstkoka rāmji bez rotājumiem, sienas -krēmbaltā ziloņkaula tonī. Vecais bija teicis, ka tās varot pārkrāsot atbilstoši savai gaumei, taču mājas remonts bija pēdējais, kas Džedu interesēja. Viņš pieņems šīs istabas tādas, kādas tās bija.

Viņam izdevās izrakņāt pudeli “Jameson", kurā vēl bija trīs ceturtdaļas šķidruma. Brīdi to nopētījis, Džeds nolika pudeli uz galda. Viņš pastūma malā iesaiņojamo papīru, meklējot glāzi, tad sadzirdēja trokšņus. Džcda rokas aprima, augums saspringa.

Piešķiebis galvu, viņš pagriezās, pūloties noteikt skaņas avotu. Viņam šķita, ka dzirdējis zvanus, šķindošas atbalsis. Un tagad smieklus-dūmakaini plūstošus, pavedinošus un sievišķīgus.

Džeda skatiens pievērsās misiņa ventilācijas režģim grīdā. Skaņas, brīžam neskaidras, brīžam tik labi sadzirdamas, ka varētu saklausīt atsevišķus vārdus, ja vien viņš vēlētos, plūda caur to.

Zem dzīvokļa bija iekārtots kaut kas līdzīgs antikvariātam

vai mākslas priekšmetu veikaliņam. Pāris pēdējo dienu tas bija slēgts, bet acīmredzot šobrīd darbojās.

Džeds pūlējās aizmirst lejas trokšņus - viņam bija jāmeklē glāze.

- Es tiešām esmu pateicīga, Džon, ka tu mūs šeit sagaidīji. -Dora nolika jauniegūto lampu ar apaļo abažūru blakus veclaicīgam kases aparātam.

- Nebija jau grūti. - Nesot kārtējo kasti uz pārpildīto noliktavas telpu, viņš bija mazliet aizelsies. Džons bija gara auguma vīrietis ar kalsnu miesas būvi, kas nekādi nepadevās uzbarošanai, godīgu seju, kura varētu likties nepievilcīga, bet tikai bālo, kautro acu pēc, kas raudzījās uz pasauli caur bieziem briļļu stikliem.

Džons Lendsdaunā pārdeva “OldsmobUcs” un divus gadus pēc kārtas bija ieguvis titulu “Gada pārdevējs”, apburdams klientus ar savu nepretenciozo, gandrīz pazemīgo pieeju, kas viņam padevās gluži dabiski.

Uzsmaidījis Dorai, viņš pastūma brilles tumšajā ietvarā augstāk uz deguna.

- Kā tev izdevās tik daudz nopirkt tik īsā laikā?

- Pieredze. - Viņai vajadzēja pastiepties uz pirkstgaliem, lai noskūpstītu Džonu uz vaiga, pēc tam pieliekties, lai paņemtu rokās savu jaunāko māsasbērnu Maiklu. - Nu, vardulēn, vai esi noilgojies pēc manis?

- Nē-ē-ē. - lāču viņš smaidīja un apvija tuklās roķeles Dorai ap kaklu.

Eī pagriezusies ar ērgļa skatienu uzraudzīja abus pārējos bērnus.

- Ričij, rokas kabatās! Misij, nekādas piruetes veikalā!

- Bet, mammu...

- Ak! - Li nopūtusies pasmaidīja. - Esmu mājās. - Viņa pastiepa rokas pretī Maiklam. - Dora, vai tev vēl vajag ko palīdzēt?

- Nē, turpmāk varu tikt galā pati. Vēlreiz paldies!

- ļa tu tā domā... - Eī šaubīdamās pārlaida skatienu veikalam. Viņasprāt, tā bija visīstākā mistika, ka māsa spēj darboties jūklī, ko pastāvīgi radīja savā apkārtnē. Viņas bija uzaugušas juceklī, kur katra diena beidzās ar jaunu komēdiju vai drāmu. Pieaugusi Li uzskatīja, ka vienīgais veids, kā saglabāt veselo saprātu, ir struktūra. - Es patiešām varētu rīt atnākt.

- Nē. Rīt tev ir brīvdiena, un es paļaujos, ka dabūšu savu daļu no cepumiem. - Kamēr Lī vadīja savu pulciņu uz durvīm, Dora iespieda māsasdēlam rokās lielo M&M paku. - Padalies, -viņa sev zem deguna pačukstēja. - Un nesaki mammai, kur tu to dabūji. - Viņa sabužināja Ričijam matus. - Pazūdi, briesmoni!

Viņš plati pasmaidīja, atklājot platu spraugu mutē, kur trūka divu priekšējo zobu.

- Šonakt var ierasties laupītāji un aplaupīt tevi līdz kreklam. - Pastiepis roku, viņš sāka rotaļāties ar garu citrīna un ametista piekariņu, kas šūpojās Dorai ausī. - Ja es te varētu palikt pa nakti, es viņus nošautu.

- Milzīgs paldies, Ričij! - nopietnā balsī sacīja Dora. - Es nevaru izstāstīt, cik ļoti esmu tev pateicīga. Bet šonakt man būs pašai jānošauj savi laupītāji. - Izvadījusi tuviniekus, viņa nekavējoties slēdza ciet veikalu, zinot, ka Lī gaidīs, kamēr viņa būs pagriezusi visas atslēgas un ieslēgusi signalizāciju.

Palikusi viena, viņa pagriezās un dziļi ievilka elpu. Dvesmoja pēc āboliem un priežu skujām, ko izgaroja viscaur veikalā izliktās sausās smaržas. Cik labi būt mājās, viņa nodomāja, paceldama kasti, kurā bija jaunieguvumi, ko viņa bija nolēmusi nest augšā uz savu dzīvokli.

Dora izgāja cauri noliktavas telpai, lai atslēgtu durvis, kas veda uz iekšējām kāpnēm. Viņa žonglēja ar kasti, savu rokassomiņu, ceļasomu un mēteli, ko bija nometusi, ienākot veikalā. Klusībā lādoties, viņai izdevās trāpīt ar plecu pa elektrības slēdzi kāpņu telpā.

Viņa bija tikusi līdz gaiteņa vidum, kad ieraudzīja no kaimiņu dzīvokļa plūstam gaismu. Jaunais īrnieks. Saņēmusi ērtāk savu nešļavu, viņa piegāja pie vaļā atstātajām durvīm, ko balstīja kaste, un ielūkojās dzīvoklī.

Dora ieraudzīja jauno īrnieku stāvam pie vecā galda ar pu-dēli vienā rokā un glāzi otrā. Istabā bija tikai dīvāns un polsterēts krēsls.

Taču Poru vairāk interesēja vīrietis, kas, stāvot pret viņu profilā, malkoja viskiju.

Viņš bija augumā garš, ar spēcīgu, atlētisku miesas būvi; tas vedināja uz domām par bokseri. Vīrietim mugurā bija tumšzils sporta krekls, kura piedurknes bija uzrotītas līdz elkoņiem - tetovējumus nekur neredzēja un locījuma vietās līdz baltumam nonēsāti “Levi's”džinsi. Viņa mati bija mazliet sajukuši un bezrūpīgi krita pār apkaklīti kā nogatavojušies kvieši.

Toties viņa rokaspulkstenis bija vai nu apbrīnojami labs pakaļdarinājums, vai īsts “Rolcx".

Kaut arī novērtēšana prasīja tikai dažas sekundes, Pora nojauta, ka viņas kaimiņš nesvin ierašanos jaunajā mājā. Viņa seja, kurā izcēlās asi vaigu kauli un bārdas rugāji, izskatījās drūma.

Viņa nepaspēja pat ar skaņu apliecināt savu klātbūtni, kad ieraudzīja, ka viņa augums saspringst. Vīrietis spēji pagrieza galvu. Pora atskārta, ka instinktīvi vēlas pakāpties atpakaļ -tik caururbjoši viņā raudzījās kaimiņa acis, nepieejamas, bezkaislīgas un neticami zilas.

- ļūsu durvis bija vaļā, - viņa atvainojoties sacīja, acumirklī juzdama aizkaitinājumu, ka taisnojas, kaut gan stāv pati savā gaitenī.

- jā. - Viņš nolika pudeli un, turot glāzi rokā, nāca tuvāk. Džeds nopētīja atnācēju. Lielāko daļu viņas auguma aizsedza lielā kartona kārba, ko viņa turēja rokās. Glīta, ovāla seja, nedaudz pasmails zods, āda vecmodīgā rožu un krēma krāsā, plata, nekrāsota mute, kaktiņos izliekusies tikko jaušamā smaidā, brūnas acis, kurās atspoguļojas draudzīga ziņkāre, dzeltenbrūnu matu vilnis.

- Mani sauc Pora, - viņa paskaidroja, kad Pžeds, neteikdams ne vārda, lūkojās viņā. - Es dzīvoju gaiteņa otrā pusē. Varbūt palīdzēt jums iekārtoties?

- Nē. - Džeds ar kāju pastūma malā kasti, kas turēja durvis, un aizvēra tās viņai deguna priekšā.

Dorai pavērās mute, bet jau nākamajā mirkli viņa to apzināti aizcirta ciet.

- Skaidrs. Esiet sveicināts kaimiņos! - viņa nomurmināja un devās uz savām durvīm. Brīdi taustījusies pēc atslēgas, viņa atslēdza durvis un aizcirta tās ciet sev aiz muguras. - Liels paldies, tēt! - viņa sacīja tukšajai istabai. - Izskatās, tu man esi atradis īstu dārgumu.

Nometusi mantas uz dīvāniņa, kura pārklāju greznoja krāšņas rozes, Dora ar nepacietīgiem pirkstiem atglauda matus. Kaut arī vīrieša izskats priecēja acis, viņa būtu devusi priekšroku kaimiņam ar patīkamu raksturu. Piegājusi pie antikvāra telefona aparāta, viņa nolēma piezvanīt tēvam un kārtīgi viņu sabārt.

Nepaspējusi uzgriezt otro ciparu, Dora pamanīja papīra lapiņu ar apakšā uzzīmētu smaidošu sirsniņseju. Kventins Konrojs vienmēr papildināja savas zīmītes un vēstules ar zīmējumu - sava noskaņojuma barometru. Nolikusi klausuli, Dora sāka lasīt.

Manu mīļo meitiņ Izij!

Dora saviebās. Tēvs bija vienīgā dzīvā dvēsele, kas viņu sauca tādā pamazināmā vārdā.

Lieta ir nodarīta. Labi nodarīta, ja tā varētu sacīt. Tavs jaunais īrnieks ir spēcīgs jauneklis, kam vajadzētu būt spējīgam palīdzēt Tev visādos fiziskos darbos. Viņa vārds, kā ieraudzīsi uz īres līguma eksemplāriem, kuri gaida Tavu parakstu, ir Džcds Skimer-horns. Pilnskanīgs vārds, kas man atsauc atmiņā skarbus kuģu kapteiņus un izturīgus pirmatklājējus. Viņš likās man patīkami nerunīgs, bet zem šiem klusajiem ūdeņiem es nojautu virmojam dziļu atvaru. Nespēju iedomāties jaukāku dāvanu savai dievinātajai meitai par intriģējošu kaimiņu.

Sveicu sakarā ar atgriešanos mājās, mana pirmdzimtā mazulīte!

Tavs mīlošais tēvs

Dora negribēja ļauties uzjautrinājumam, taču nespēja noturēties nepasmaidījusi. Gājiens bija acīm redzams. Tēvs bija nolicis viņu elkoņa attālumā no pievilcīga vīrieša un tagad cerēja, ka varbūt - tikai varbūt - viņa iemīlēsies, apprecēsies un dāvās viņam vēl kādu mazbērnu, ko lutināt.

- Piedod, tēt! - viņa nomurmināja. - Tevi gaida vēl viena vilšanās.

Nolikusi malā zīmīti, Dora vilka ar pirkstu pa līguma tekstu, iekams nonāca līdz Džeda parakstam. Tas bija drosmīgs ķeburs, un viņa tam blakus abos eksemplāros uzšņāpa savu vārdu. Paņēmusi vienu eksemplāru, viņa šķērsoja gaiteni un pieklauvēja.

Kad durvis atvērās, Dora pastūma pretī līgumu, saņurcot tā vienu stūri pret Džeda krūtīm.

- Jums tas būs vajadzīgs personiskajai grāmatvedībai.

Džeds paņēma lapu. Viņš pārlaida skatienu līgumam, tad

paraudzījās jaunajā sievietē. Viņas acis vairs nebija draudzīgas, bet gan vēsas. Tas Džedu pilnībā apmierināja.

- Kāpēc vecais to atstāja jums?

Viņas zods paslējās uz augšu.

- Vecais, - viņa klusināti sacīja, - ir mans tēvs. Sis nams pieder man, un tas mani, mister Skimerhorn, padara par jūsu dzīvokļa saimnieci. - Viņa apgriezās uz papēža un divos soļos bija pāri gaitenim. Satvērusi durvju rokturi, viņa apstājās un pavērsās atpakaļ. Mati uzvilnīja gaisā, apmeta loku, nolaidās pār pleciem. - īre maksājama katra mēneša divdesmit pirmajā datumā. Varat pabāzt čeku zem mana dzīvokļa durvīm, tā jūs aiztaupīsiet sev pasta izdevumus un vajadzību nonākt saskarē ar citiem cilvēkiem.

Dora ieslīdēja dzīvoklī un, atslēgai apmierināti noklikšķot, aizvēra aiz sevis durvis.

3. nodaļa

Kad Džeds lēnā riksi atskrēja lidz pakāpieniem, kas veda augšup uz viņa dzīvokli, viņš jau bija izsvīdis lielāko daļu fizisko seku, ko atstāja izdzertā puspudele viskija. Viens no iemesliem, kāpēc viņš izvēlējās šo vietu, bija vingrošanas zāle aiz stūra. Torīt Džeds bija aizvadījis deviņdesmit ļoti patīkamu minūšu, cilājot svarus, sparīgi dauzot smago boksa maisu un sadedzinot lielāko daļu nākamā rīta galvassāpju tveicēša-nās istabā.

Tagad, juzdamies gandrīz “kā cilvēks”, viņš kāroja pēc krūzes melnas kafijas un mikroviļņu krāsns brokastīm, ar ko bija piepildījis saldētavu. Viņš izvilka no sporta tērpa kabatas atslēgu un, atslēdzis durvis, iegāja gaitenī. Līdz viņa ausīm acumirklī nonāca mūzikas skaņas. Paldies Dievam, tās nebija Ziemassvētku dziesmas, bet gan Aretas Frcnklinas suģestējošā, aizsmakusi balss.

Vismaz saimnieces muzikālā gaume viņu nekaitinās, prātoja Džeds un būtu devies taisni uz savām istabām, ja vien nebūtu pamanījis viņas vaļējās durvis.

Dots pret dotu, nosprieda Džeds un, sabāzis rokas kabatās, piegāja pie tām. Viņš zināja, ka iepriekšējā vakarā bijis apzināti rupjš. Un, tā kā tas bija apzināti, viņš nesaskatīja ne mazāko iemeslu, lai atvainotos. Tomēr, viņš nolēma, būtu prātīgi panākt kaut ko līdzīgu piesardzīgam mieram ar sievieti, kam piederēja viņa māja.

Pavēris durvis mazliet plašāk, viņš palika stāvam un skatāmies ieplestām acīm.

Tāpat kā viņa dzīvoklis, arī šis bija plašs, ar augstiem griestiem un pielijis ar gaismu, kas ieplūda pa trim lieliem logiem. Ar to arī līdzība beidzās.

Pat uzaudzis mājā, ko rotāja lietas, Džeds bija pārsteigts. Viņš nekad nebija redzējis tik daudz mantu vienuviet. Gar vienu sienu stiepās stikla plaukti, kas bija piekrauti ar vecām pudelēm, kārbām, skulptūriņām, krāsotām lādītēm un dažādiem nieciņiem, kuru nozīmi viņš pat nespēja uzminēt. Dzīvoklī bija vairāki galdi, un uz katra no tiem atradās vēl citi stikla un porcelāna izstrādājumi. Koši puķains dīvāns bija nokrauts ar krāsainiem spilveniem, kas saskanēja ar liela paklāja izbalojušajiem toņiem. “Multan”, nodomāja Džeds. Līdzīgs paklājs, cik vien viņš sevi atcerējās, bija atradies viņa ģimenes mājas viesistabā.

Pie loga atbilstoši gadalaikam stāvēja eglīte, kuras katrs zariņš bija nokārts ar krāsainiem bumbuļiem un spuldzītēm. Koka kamanas, pilnas ar priežu čiekuriem. Keramikas snicgavīrs ar cilindru galvā smaidīja viņam pretī.

Telpai vajadzētu būt pārpildītai, domāja Džeds. Tajā nepārprotami būtu jāvalda juceklim. Taču nezin kāpēc tā nebija. Tieši otrādi, Džedam radās iespaids, ka viņš neviļus atvēris burvju dārgumu lādīti.

Vidū tam visam stāvēja viņa dzīvokļa saimniece. Viņai mugurā bija košsarkans kostīms ar īsiem, taisniem svārkiem un cieši pieguļošu žaketi. Viņai tā stāvot ar muguru pret Džcdu, viņš, savilcis lūpas taurītē, prātoja, kādā noskaņojumā bijis iepriekšējā vakarā, ka nav ievērojis šo lielisko augumiņu.

Cauri Frenklinas zemajai balsij viņš sadzirdēja, ka Dora kaut ko murmina sev zem deguna. Viņš atbalstījās pret durvju stenderi, un tajā brīdī, nostatījusi uz dīvāna gleznu, ko pirms tam bija turējusi rokā, Dora pagriezās. Sev par godu viņai izdevās apslāpēt lielāko daļu spiedziena, kas izlauzās, ieraugot Džedu.

- Jūsu durvis bija vaļā, - viņai pavēstīja Džeds.

- Jā. - Taču Doras raksturā nebija izteikties vienzilbes vārdiem kā viņas īrniekam, tāpēc viņa paraustīja plecus. - Es šorīt pārnesu daļu inventāra - no šejienes uz leju. - Viņa pieglauda matu vilni. - Vai jums radušās problēmas, mister Skimerhorn? Tek krāns? Peles?

- Cik esmu ievērojis, nē.

- Jauki. - Šķērsojusi istabu, viņa pazuda no Džeda redzesloka līdz brīdim, iekams viņš nepārkāpa istabas slieksnim. Viņa stāvēja pie ēdamistabas galda un smalkā, pieskaņotā tasītē no porcelāna kannas lēja kaut ko melnu, kas brīnišķīgi smaržoja pēc stipras kafijas. Nolikusi kannu atpakaļ, Dora sarauca uzaci. Viņas lūpas, kas nesmaidīja, bija tikpat drosmīgi sarkanas kā viņas kostīms. - Vai jums kaut kas vajadzīgs?

- Mazliet tās tur nenāktu par ļaunu. - Viņš pamāja uz kannas pusi.

Tātad tagad viņš grib uzturēt labas kaimiņattiecības, nodomāja Dora. Neko neteikusi, viņa piegāja pie griezumiem rotāta skapīša un izņēma vēl vienu tasīti un apakštasīti.

- Krējumu? Cukuru?

-Nē.

Tā kā dziļāk istabā viņš negāja, Dora pienesa kafiju viņam klāt. Viņš smaržo pēc ziepēm, viņa atskārta. Pievilcīga smarža, lāču tēvam bijusi taisnība par viņa acīm. Tās raudzījās smagnēji un neizprotami.

- Paldies! - Iztukšojis trauslās tasītes saturu divos malkos, Džeds atdeva to atpakaļ. Viņš atcerējās, ka tieši tāds pats porcelāns bija viņa mātei. Un ka dažas tasītes viņa bija saplēsusi, metot ar tām kalpotājiem. - Vecais... jūsu tēvs, -

Džeds izlaboja, - sacīja, ka es drīkstot uzstādīt dažus piederumus, bet, tā kā viņš par to neatbild, nospriedu, ka jāpavaicā jums.

- Piederumus? - Dora nolika viņa tukšo tasīti uz galda un paņēma savējo. - Kādus piederumus?

-Trenažieri, dažus svarcelšanas rīkus.

- Ak... - Viņa instinktīvi pārlaida skatienu Džeda rokām, viņa krūtīm. - Es domāju, ka man nav nekādu iebildumu - ja vien jūs pārāk nebūkšķināsiet veikala darba laikā.

- Centīšos netrokšņot. - Viņš paskatījās uz gleznu, mirkli to nopētīja. Atkal drosmīgi, viņš nodomāja, tāpat kā viņas tērps, kā viņas smaržas, kas iedarbojās kā dūres sitiens pakrūtē. - Ziniet, tā bilde ir nolikta ar kājām gaisā.

Viņas smaids atplauka acumirklī, spoži. Dora patiešām bija novietojusi gleznu uz dīvāna tā, kā tā bija izlikta izsolē.

- Es ari tāpat domāju. Gribu to pakārt otrādi.

Lai parādītu, viņa piegāja pie gleznas un apsvieda to riņķi. Džeds piemiedza acis.

- Tā ir pareizi, - viņš piekrita. - Tik un tā neglīta, bet vismaz stāv pareizi.

- Mākslas novērtējums ir tikpat individuāls kā pati māksla.

- Varbūt jums taisnība. Paldies par kafiju!

- Nav par ko. Jā... Skimcrhorn?

Džeds apstājās un atskatījās pār plecu. Tikko jaušamā nepacietība viņa skatienā intriģēja Doru vairāk par jebkuru draudzīgu smaidu.

- ļa domājat pārkārtot vai pārveidot savu jauno dzīvokli, nokāpiet lejā veikalā. “Doras salonā” katram atradīsies kaut kas noderīgs.

- Man nekas nav vajadzīgs. Paldies par kafiju!

Dzirdot viņa durvis aizveramies, Dora vēl aizvien smaidīja.

- Kļūdāties, Skimerhorn, - viņa nomurmināja. - Katram kaut kas ir vajadzīgs.

Entonijs Dikarlo nebija ieplānojis tajā rītā dzesēt papēžus putekļainā birojā un klausīties “Reach Boys". Viņš gribēja dabūt atbildes - un dabūt nekavējoties.

Pareizāk sakot, Finlijs gribēja dabūt atbildes - un gribēja jau vakar. Dikarlo paraustīja savu zīda kaklasaiti. Viņš vēl nezināja atbildes, bet viņš uzzinās. Telefona zvans no Losandželosas bija skaidrs un nepārprotams kā kristāls. Sameklē preces divdesmit četru stundu laikā vai rēķinies ar sekām!

Dikarlo nebija vēlēšanās noskaidrot, kādas tās būs.

Viņš pacēla skatienu uz lielo, balto kabineta pulksteni pie sienas un noraudzījās, kā minūšu strēle pārbīdās no 9:04 uz 9:05. Viņam bija atlicis mazāk par piecpadsmit stundām. Viņa plaukstas bija kļuvušas miklas.

Caur plato stikla rūti, ko rotāja uzkrāsots resns Ziemassvētku vecītis un viņa izdarīgie elfiņi, viņš varēja saskatīt vairāk nekā duci rosīgu kravas pārvadājumu klerku, kas darbojās ap kastēm un saiņiem.

Dikarlo pasmīnēja, ieraugot, ka durvīm tuvojas milzum resns kravas pārvadājumu pārraugs neiedomājami sliktā parūkā.

- Mister Dikarlo, atvainojiet, ka liku jums gaidīt. - Billa Tārkingtona uzblīdušajā sejā bija piesardzīgs smaids. - Kā jau varat iedomāties, mēs šajās dienās esam briesmīgi aizņemti. Taču nevaru žēloties, ser, nē, nevaru žēloties. Bizness zeļ un plaukst.

- Es gaidu jau piecpadsmit minūtes, mister Tārkington, -sacīja Dikarlo, neslēpjot dusmas. - Man nav tik daudz laika, lai varētu to šķiest veltīgi.

- Kuram gan tagad ir laiks? - Saglabājot pieklājību, Tār-kingtons gāzelēdamies apgāja apkārt galdam un tuvojās kafijas automātam. - Atslābinieties! Vai varu jums piedāvāt kafiju? Būs možāks noskaņojums.

- Nē. Notikusi kļūda, mister Tārkington. Kļūda, kas nekavējoties jālabo.

- Nu, paskatīsimies, ko varam darīt. Varbūt būsiet tik laipns un pastāstīsiet man sīkāk?

- Preces, ko es sūtīju Eibelam Vainsepam Losandželosā, nav preces, kuras viņš Losandželosā saņēma. Vai tas jums ir pietiekami sīki?

Tārkingtons paraustīja savu taukaino apakšlūpu.

- Neko nesaprotu. Vai esat paņēmis līdzi savu preču pavadzīmi?

- Protams. - Dikarlo izņēma no žaketes krūšu iekškabatas salocītu papīra lapu.

- Paskatīsimies. - Tārkingtona resnie, sardelēm līdzīgie pirksti, iedarbinot datoru, kustējās ar izveicīgu, neviltotu grāciju. - Paskatīsimies nu. - Viņš nospieda vēl dažus taustiņus. - Krava bija jāizsūta septiņpadsmitajā decembrī... Hip, hip, te tā ir. Viņa aizgāja ļoti labi. Vajadzēja pienākt vakar, vēlākais, šodien.

Dikarlo pārlaida plaukstu pār viļņainajiem, melnajiem matiem. Idioti, viņš nodomāja. Visapkārt vieni vienīgi idioti.

- Krava pienāca. Tā nebija īstā.

Jūs sakāt, ka sūtījums, kurš pienāca Losandželosā, bija adresēts citai personai?

- Nē. Ks saku, ka tas, kas bija sūtījumā, nebija pareizs.

- Tas ir dīvaini. - Tārkingtons pielika pie lūpām kafijas tasi. - Vai sūtījums bija saiņots šeit? Ak, pagaidiet, pagaidiet, es atceros. - Viņš ar mājienu noraidīja Dikarlo atbildi. - Mēs piegādājām kravas kasti un saiņojām, bet jūs uzraudzījāt. Kā tad, pasaulīt, preces varēja sajukt?

- Tieši to es gribu zināt, - nošņācās Dikarlo, uzsizdams ar dūri pa galdu.

- Nu, nu, saglabāsim mieru. - Tārkingtons tīšuprāt vēl dažas reizes uzsita pa taustiņiem. - Kravu izsūtīja no trešā sektora. Paskatīsimies, kas todien bija pie konveijera. Ahā, te ir. Izskatās, ka Opāla. - Viņš pagriezās krēslā un starojoši uzsmaidīja Dikarlo. - Opāla ir laba strādniece. Turklāt jauks cilvēks. Viņai pēdējā laikā klājies grūti.

- Mani neinteresē viņas personiskā dzīve. Es gribu ar viņu runāt.

Paliecies uz priekšu, Tārkingtons nospieda slēdzīti uz sava rakstāmgalda.

- Opāla Džonsone, lūdzu, ierodieties mistera Tārkingtona kabinetā! - Izslēdzis komutatoru, viņš papliķēja pa savu parūku, lai pārliecinātos, ka tā vēl aizvien atrodas savā vietā. - Jūs tiešām nevēlaties kafiju? Varbūt kādu virtuli? - Viņš pacēla kartona kārbas vāku. - Mums šodien ir gardi virtulīši ar aveņu želeju. Daži bez pildījuma arī.

Dikarlo nošņācās kā tvaika kastrolis un aizgriezās. Paraustījis plecus, Tārkingtons uzcienājās ar virtuli.

Dikarlo sažņaudza plaukstas dūrēs, ieraudzījis, ka cauri noliktavai nāk gara, satriecoša izskata melnādaina sieviete. Viņai mugurā bija pieguļoši džinsi un košzaļš svīteris ar "Nike" jostas somiņu. Sievietes mati bija saņemti aiz muguras sprogainā zirgastē. Ap kreiso aci varēja saskatīt jau pabālējušas, dzeltenīgas zilumu pēdas.

Atvērusi durvis, viņa pabāza tajās galvu. Telpā acumirklī ieplūda konveijera troksnis un spriedze.

- Vai jūs mani saucāt, mister Tārkington?

- Jā, Opāla. Ienāc uz mirkli! Vai kafiju gribi?

- Jā, protams. - Aizverot aiz sevis durvis, Opāla pameta skatienu uz Dikarlo, zibenīgi apsvērdama prātā dažādas iespējas.

No viņas gribēja atbrīvoties. Viņu atlaidīs tepat uzreiz, jo viņa, pēc tam kad Kērtiss pagājušonedēļ viņu piekāva, nebija izpildījusi normu. Svešinieks bija viens no īpašniekiem, kas ieradies viņai to pateikt. Izņēmusi no somiņas cigareti, viņa drebošām rokām aizsmēķēja.

- Mums šeit ir neliela problēma, Opāla.

Viņai šķita, ka rīkle piepildās ar smiltīm.

- Jā, ser?

- Sis ir misters Dikarlo. Viņam pagājušonedēļ no tavas līnijas izsūtīta krava.

Spēju izbaiļu pārņemta, Opāla aizrijās ar dūmiem.

- Mēs pagājušonedēļ izsūtījām daudzas kravas, mister Tār-kington.

- ļā, bet, kad krava pienāca, tajā nebija īstās preces. - Tār-kingtons nopūtās.

Sirdij dauzoties kaklā, Opāla vērās grīdā.

- Tā nonāca nepareizā vietā?

- Nē, tā nonāca īstajā vietā, bet sūtījumā nebija pareizo preču, un, tā kā misters Dikarlo pats personiski pārraudzīja iesaiņošanu, mēs esam neizpratnē. Domāju, ka tu varētu kaut ko atcerēties.

Viņai dedzināja pakrūtē, ap sirdi, acu dobumos. Murgs, kas gandrīz nedēļu viņu vajāja, sāka piepildīties.

- Atvainojiet, mister Tārkington! - Viņa piespieda sevi runāt. - Grūti atcerēties katru sūtījumu. No pagājušās nedēļas atminos tikai to, ka strādāju trīs dubultmaiņas un katru vakaru gāju mājās, nejūtot kājas sev apakšā.

Viņa meloja, nolēma Dikarlo. Viņš to redzēja viņas acīs, ķermeņa pozā - un nogaidīja īsto bridi.

- |ā, bet tas bija pūļu vērts. - Tārkingtons plati iepleta rokas. - Ja tev kaut kas iešaujas prātā, tūlīt ziņo. Sarunāts?

- Jā, ser. - Nodzēsusi cigareti ielocītā metāla pelnutraukā uz Tārkingtona rakstāmgalda, viņa aizsteidzās atpakaļ pie konveijera.

- Mēs noskaidrosim, mister Dikarlo. Izvirzīsim to par galveno uzdevumu. “Premium" lepojas ar to, ka mūsu klienti paliek apmierināti. No mūsu rokām jūsu rokās ar smaidu, - viņš citēja kompānijas moto.

- Pareizi. - Tārkingtons viņu vairs neinteresēja, kaut gan viņš būtu guvis nelielu gandarījumu, ietriecot dūres vīra izbli-dušajā vēderā. - Un, ja arī turpmāk gribat baudīt “£. F. Incor-poratcd" labvēlību, jūs izdibināsiet atbildi.

Apmetis loku trokšņainajai piegāžu telpai, Dikarlo devās uz Opālas darba vietu. Sieviete vēroja viņu tuvojamies ar satrauktām acīm. Kad Dikarlo nostājās viņai blakus, Opālas sirds sāpīgi dunēja pret krūškurvi.

- Kad tev ir lenča pārtraukums?

Pārsteigta viņa gandrīz izmeta no rokām kasti ar virtuves piederumiem.

- Vienpadsmitos trīsdesmit.

- Sagaidi mani laukā pie galvenajām durvīm!

- Es ēdu kafejnīcā.

- Šodien neēdīsi, - klusi noteica Dikarlo. - Ja gribi ari turpmāk palikt šajā darbā. Vienpadsmitos trīsdesmit, - viņš piebilda un devās projām.

Opālai bija bail nelikties par viņu ne zinis, bail nepaklausīt. Pusdivpadsmitos viņa paņēma savu olīvzaļo vējjaku un devās uz kalpotāju durvīm. Viņa cerēja, ka, apgājusi ēkai apkārt, būs atguvusi līdzsvaru.

Viņa labprāt būtu vispār iztikusi bez lenča. “McMufftn" ola, ko Opāla bija ēdusi no rīta, draudēja ierasties atbildes vizītē.

Nekādā ziņā neatzīsties, pa ceļam viņa sevi mācīja. Viņi nevar pierādīt, ka esi kļūdījusies, ja vien tu pati neatzīsies. Ja viņa zaudēs darbu, tad būs jāatgriežas labdarības maizē. Pat ja viņas lepnums to spētu izturēt, viņa nebija pārliecināta, vai to izturētu viņas bērni.

Opāla pamanīja Dikarlo, kas stāvēja, atspiedies pret sarkana “Porsche" motora pārsegu. Jau mašīna vien pietiekami žilbināja, kur tad vēl vīrietis - garš, tumšmatains, ietinies gaišpelēkā kašmira mētelī. Viņš Opālai atgādināja kinozvaigzni. Šausmu un bijības pārņemta un iebaidīta, viņa tam tuvojās ar noliektu galvu.

Dikarlo neteica ne vārda, tikai atvēra pasažieru puses durvis. Viņa mute sašķobījās, dzirdot, kā sieviete instinktīvi nopūšas, ieslīdot ādas sēdeklī. Apsēdies pie stūres, viņš pagrieza atslēgu.

- Mister Dikarlo, es tiešām labprāt būtu palīdzējusi jums noskaidrot, kas noticis ar to kravu. Es...

- Tu man palīdzēsi. - Viņš ieslēdza pirmo ātrumu, un automašīna aizšāvās no “Premium” kā spīdīgi sarkana lode. Viņš jau bija izlēmis, kā ar viņu apiesies, un deva Opālai veselas divas klusuma pilnas minūtes, zinot, ka tas liks viņas nerviem saspringt līdz pēdējam. Kad viņa ierunājās pirmā, Dikarlo apspieda apmierinātu smaidu.

- Kurp mēs braucam?

- Tāpat vien.

Par spīti trīsām, ko sagādāja brauciens pirmās klases automašīnā, Opāla aplaizīja sausās lūpas.

- Man pēc pusstundas jābūt atpakaļ.

Viņš neko neatbildēja, tikai lielā ātrumā turpināja ceļu.

- Ko tas viss nozīmē?

- Labi, es tev pastāstīšu, Opāla. Es nospriedu, ka mēs labāk spēsim aprunāties, ja mūs netraucēs darba noskaņa. Pēdējās nedēļās, es varu iedomāties, viss notiek lielā steigā.

- Skaidra lieta. Ziemassvētku pieplūdums.

- Un es tā spriežu, ka tu skaidri zini, kas noticis ar manu sūtījumu.

Viņai pakrūtē iekņudējās.

- Paklau, cienītais, es jau teicu, ka nezinu, kas noticis. Es vienkārši daru savu darbu, cik labi spēju.

Viņš spēji nogriezās pa labi, liekot viņas acīm plati ieplesties.

- Mēs abi zinām, sirsniņ, ka es nejokoju. Patiesības noskaidrošana var būt sāpīga un var būt nesāpīga.

- Es... es nesaprotu, ko jūs domājat.

- Jā, jā. - Viņa balsij bija tikpat draudīgi murrājoša pieskaņa kā "Porsche" dzinējam. - Tu ļoti labi saproti, ko es domāju. Kas notika, Opāla? Vai tev iepatikās tas, kas bija kastē, un tu nolēmi sevi iepriecināt? Ar pirmstermiņa Ziemassvētku prēmiju?

Viņa sastinga, un daļa baiļu dusmās pazuda kā nebijušas.

- Es neesmu zagle! Savā mūžā neesmu nozagusi pat zīmuli! Tagad grieziet mašīnu apkārt, mister Visuvarenais.

Tā bija tieši tāda izrunāšanās - kā mēdza sacīt Kērtiss -, kuras dēļ viņa dabūja zilumus un lauztus kaulus. To atcerējusies, Opāla līdz ar pēdējo vārdu pierāvās tuvāk durvīm.

-Varbūt tu neko nenozagi, - viņš piekrita, kad Opāla atkal bija sākusi drebēt. - Tad man būs patiesi žēl celt pret tevi apsūdzību.

Viņai aizrāvās elpa.

- Apsūdzību? Ko jūs gribat ar to sacīt?

- Pazudušas preces, ko mans šefs uzskata par vērtīgām. Policijai būs interesanti uzzināt, kas noticis ar šo sūtījumu pēc tam, kad tas nokļuva tavās rokās. Pat tad, ja tu neesi vainīga, notikums atstās lielu jautājuma zīmi tavā darba grāmatiņā.

Panika dunēja Opālai pakausī kā kalēja vesera sitieni pa laktu.

- Es pat nezinu, kas bija tajā kastē. Es tikai to nosūtīju. Neko vairāk es neesmu darījusi.

- Mēs abi zinām, ka tie ir meli. - Dikarlo iebrauca diennakts veikala autostāvvietā. Viņš redzēja, ka Opālas acīs mirdz asaras, ka rokas nepārtraukti žņauga plecu somas siksnu. Būs labi, Dikarlo nodomāja un, pagriezies sēdeklī, apveltīja sievieti ar aukstu skatienu, kas nepazina žēlastības.

- Tu gribi palikt savā darbā, Opāla, vai ne? Tu taču negribi, lai tevi atlaiž un arestē?

- Man ir bērni... - Viņa iešņukstējās, kad pirmās asaras sāka ritēt pār vaigiem. - Man ir bērni.

- Tad labāk padomā par to, kas ar viņiem var notikt, ja tu iekulsies nepatikšanās. Mans šefs nevienu nežēlo. - Viņa skatiens pārslīdēja Opālas dzeltenīgajiem zilumiem uz sejas. - Tu jau esi iepazinusi nežēlību, vai ne?

Viņa aizsargājoties pacēla plaukstu pie vaiga.

- Es... es pakritu.

- Skaidrs, ka pakriti. Paklupi pret kāda dūri, vai ne? - Kad viņa neatbildēja, Dikarlo, mazliet pielaidīgāk, turpināja uzbrukumu. - )a mans boss nedabūs atpakaļ to, kas viņam pieder, viņš izgāzīs niknumu ne tikai uz mani vien. Viņš apgriezīs otrādi “Premium”, līdz atradīs tevi.

Viņi uzzinās, krizdama panikā, nodomāja Opāla. Viņi vienmēr uzzina.

- Es nepaņēmu tās mantas, nepaņēmu. Es tikai...

- Tikai ko? - Dikarlo uzklupa vārdam, tik tikko savaldīdamies, lai nesagrābtu sievieti aiz kakla un ar varu neizspiestu pārējo.

- Esmu nostrādājusi “Premium” trīs gadus. - Viņa šņukstot meklēja somā "Kleenex". - Vēl pēc gada es varētu kļūt par stāva uzraudzi.

Dikarlo apspieda lamuvārdu straumi un saglabāja mieru, kaut iekšēji gandrīz eksplodēja.

- Klausies, es zinu, ko nozīmē rāpties pa tām kāpnītēm. Tu izpalīdzi man šoreiz, un es to pašu darīšu tavā labā. Neredzu nekādu vajadzību, lai tas, ko tu man pastāstīsi, nonāktu tālāk. Tāpēc jau es to nedarīju Tārkingtona kabinetā.

Opāla sameklēja cigareti. Viņš nedomādams mazliet pavēra logus.

- Jūs nestāstīsiet misteram Tārkingtonam?

- Nē, ja tu ar mani spēlēsi godīgu spēli. Bet ja ne... - I.ai piešķirtu saviem vārdiem lielāku nozīmi, viņš saņēma pirkstos Opālas zodu un, saspiedis to, pagrieza viņas seju pret sevi.

- Man žēl. Man tiešām žēl, ka tā notika. Es domāju, ka esmu kļūdu izlabojusi, bet nebiju īsti pārliecināta. Turklāt man bija bail. Iepriekšējā mēnesī biju spiesta kavēt pāris dienu, jo mans jaunākais bija saslimis, un pagājušonedēļ nokavēju vienu dienu, kad pakritu, un... un es tā steidzos, ka sajaucu pavadzīmes. - Viņa aizgriezās un aizturēja elpu, gaidot sitienu. - Man tās izkrita no rokām. Man reiba galva, un tās izkrita no rokām. Es domāju, ka esmu visas salikusi atpakaļ pareizi, bet nebiju īsti pārliecināta. Taču vakar es pārbaudīju vairākas piegādes, un tās bija kārtībā. Tāpēc nodomāju, ka viss beidzies laimīgi un nevienam nav jāzina.

- Tu sajauci pavadzīmes, - viņš atkārtoja. - Kaut kādam idiotiskam klerkam sareibst galva, viņš sajauc papīrus, bet man tāpēc jābāž galva cilpā.

- Piedodiet! - Viņa Šņukstēja. Varbūt viņš arī nesitīs, bet noteikti liks samaksāt. Opāla zināja, ka viņai kāds vienmēr liek maksāt. - Man patiešām žēl.

-Tev būs žēl vēl vairāk, ja nenoskaidrosi, uz kurieni preces nogādātas.

- Es vakar izskatīju visus papīrus. Vēl bija tikai viena liela kaste, kas torīt gāja cauri manam sektoram. - Joprojām raudādama, viņa atkal iebāza roku somā. - Es pierakstīju adresi, mister Dikarlo. - Opāla pasniedza lapiņu, un Dikarlo izrāva to viņai no rokām.

- Sērmens Porters, Frontrojāla, Virdžīnija.

- Lūdzu, mister Dikarlo, man ir bērni. -Viņa slaucīja acis. - Es zinu, ka esmu kļūdījusies, bet es tiešām esmu kārtīgi strādājusi “PrcmiumEs nevaru pieļaut, ka mani atlaiž.

Viņš iebāza lapiņu kabatā.

- Es pārbaudīšu, pēc tam redzēsim.

No cerību smaguma Opālai pavērās mute.

-Tad jūs nestāstīsiet misteram Tārkingtonam?

- Es jau teicu, ka paskatīsimies. - Plānojot turpmāko rīcību, Dikarlo iedarbināja dzinēju, ļa neveiksies, viņš atgriezīsies pie Opālas un nozilinās viņai ne tikai seju vien.

Stāvot aiz sava veikala galvenās letes, Dora beidza siet lielu, sarkanu lenti ap dāvanu papīrā ietītu pirkumu.

- Viņai tie ļoti patiks, mister O’Malij. - Apmierināta ar darījumu, Dora papliķēja pa koši iesaiņoto kārbu, kurā atradās kobalta sālstrauciņi. - Turklāt viņas pārsteigums būs vēl jo lielāks tāpēc, ka viņa nav redzējusi tos veikalā.

- Jūs būsiet viņas varonis, - apgalvoja Dora, kad misters O’Malijs pasita pirkumu padusē. - Savukārt es labprāt paglabāšu otru komplektu līdz jūsu dzimšanas dienai februārī.

- Jūs esat ļoti jauka. Vai jūs tiešām nevēlaties, lai samaksāju par glabāšanu?

-Tas nav vajadzīgs. Priecīgus Ziemassvētkus, mister O’Malij!

- Arī jums un visiem jūsējiem. - Viņš izgāja no veikala atsperīgā gaitā, kā jau klients, kurš apmierināts ar pirkumu.

Veikalā bija vēl kāds pusducis apmeklētāju. Diviem no tiem palīdzēja Doras otra pārdevēja Terija. Izredzes uz vēl vienu bagātīgu dienu pirms lielā pēcsvētku miera priecēja Doras sirdi. Apmetusi līkumu ap leti, viņa apstaigāja veikala galveno zāli, zinot, ka panākumu atslēga ir prasmē būt izpalīdzīgai, bet ne uzbāzīgai.

- Lūdzu, vaicājiet, ja ir kādi jautājumi.

- Mis?

Dora smaidot pagriezās. Staltā kundze ar pieglaustajiem spīdīgi melnajiem matiem šķita neskaidri pazīstama.

- Jā, kundze. Vai varu jums palīdzēt?

- Ak, es ceru, ka varat. - Sieviete mazliet bezpalīdzīgi norādīja uz. vienu no vitrīnām. - Tie ir durvju balsti, vai ne?

- Jā. Protams, balstus var izmantot, kā vien vēlaties, bet tāda ir to pamatfunkcija. - Zvaniņiem nošķindot, Dora ierasti pameta skatienu uz durvīm. Kad pa tām ienāca Džeds, viņa tikai sarauca uzaci. - Vairāki no tiem pieder Viktorijas laikam, -viņa turpināja. - Tolaik biežāk lietotais materiāls bija čuguns. -Dora pacēla masīvu durvjturi augļu groza formā. - Droši vien šo izmantoja viesistabai. Mums ir viens patiešām jauks eksemplārs no krāsainā stikla.

Pašlaik tas atradās augšā viņas guļamistabā, taču, ja vajadzētu, to jebkurā mirklī varētu nonest lejā.

Sieviete nopētīja spodrināta misiņa gliemezi.

- Mana māsasmeita ar vīru tikko ievākusies savā pirmajā mājā. Mēs katram esam sarūpējuši Ziemassvētku dāvanu, bet gribam uzdāvināt viņiem arī kaut ko mājai. Mana māsasmeita Serona te iepērkas diezgan bieži.

- Ak! Vai viņa kolekcionē kaut ko īpašu?

- Nē, viņai patīk viss, kas ir vecs un neparasts.

- Man arī. Vai ir kāds iemesls, kāpēc jums padomā bija tieši durvj turis?

- Patiesībā ir. Mana māsasmeita daudz šuj. Viņa tam iekārtojusi burvīgu istabu. Redziet, māja, ko viņi pārveidojuši, ir veca. Durvis uz šūšanas istabu nestāv vaļā. Tā kā viņiem gaidāms bērniņš, es zinu, viņa gribēs paturēt mazo acis, un tas būs jauks veids, kā to izdarīt. - Viņa brīdi vilcinājās. - Es pirms dažiem mēnešiem šeit nopirku Šcronai uz dzimšanas dienu naktspodu. Viņai tas ļoti patika.

Tagad viss kļuva skaidrs.

- “Sumierlatui" ar iekšpusē uzgleznotu vardi.

Sievietes acis iemirdzējās.

- Jā, jā! Cik jauki, ka jūs atcerējāties!

- Man tas priekšmets ļoti patika, misis...

- Laila. Alise Laila.

- Misis Laila, jā. Es priecājos, ka tas nokļuvis labās rokās. -Dora domīgi piesita ar pirkstu pie lūpām. - Ja viņai patika tas, tad varbūt viņu iepriecinās kaut kas līdzīgs. - Viņa izvēlējās misiņa ziloni. - Tas ir Džambo, - viņa paskaidroja. - No P. T. Bārnema cirka.

- Jā. - Sieviete pastiepa rokas un iesmējās, kad Dora pasniedza viņai Džambo. - Ak tu tētīt, cik smags!

- Džambo ir viena no manām mīļākajām figūriņām.

- Manuprāt, viņš ir lielisks. - Viņa aši uzmeta neuzkrītošu skatienu cenai. - Jā, pavisam noteikti.

-Vai vēlaties, lai to iesaiņoju dāvanu kastē?

- Jā, paldies! Un... - Viņa pacēla guļošo suni, ko Dora tikai iepriekšējā dienā bija iegādājusies izsolē. - Kā jūs domājat, vai šis būs piemērots bērnistabai?

- Manuprāt, sunītis ir burvīgs. Jauks, omulīgs sargsunītis.

- Es domāju, ka paņemšu arī to - dāvanu, kura sagaidīs mazulīti. Jūs taču pieņemat “Visa"7.

- Protams. Tas prasīs tikai dažas minūtes. Varbūt vēlaties izdzert tasi kafijas, kamēr gaidāt? - Dora pamāja uz galda pusi, kur vienmēr atradās tējas un kafijas kannas, paplātes ar gardiem cepumiem. - Un kas interesē jūs, Skimerhorn? Ziemassvētku pirkumi? - viņa apvaicājās, iedama garām Džedam.

- Man vajadzīgs - kā jūs to saucat? Kaut kas namamātei.

- Paskatieties apkārt! Es tūlīt nākšu.

Džcds nebija zinājis, kas viņu šeit sagaidīs. Pieblīvētais dzīvoklis bija tikai niecīgs atspulgs pārsteidzošajam preču klāstam, kas glabājās “Doras salonā”.

Šeit bija smalkas skulptūriņas, kas lika viņam justies lielam un neveiklam, tāpat kā viņš kādreiz bija juties mātes viesistabā, šeit nevaldīja sastingusi neaizskaramības gaisotne. Dažāda lieluma un krāsu pudeles mirdzēja saulē un lūgtin lūdzās, lai tās paņem rokās. 'l ika reklamēts itin viss, sākot no tabletēm pret vēdergraizēm un beidzot ar apavu krēmu. Rindās izkārtoti alvas zaldātiņi cīnījās zem veciem kara plakātiem.

Iegājis pa durvīm, Džeds atklāja, ka blakusistaba ir tikpat pilna. Rotaļu lācēni un tējkannas. Pulksteņi ar dzeguzi un korķ-viļķi. Krāmu tirgotava, viņš nodomāja. Var to nosaukt ari skaistākā vārdā, piemēram, “antikvariāts”, bet tā bija un palika krāmu tirgotava.

Džeds nesteidzīgi paņēma rokās emaljētu kārbiņu, ko rotāja uzgleznotas rozes. Mērijai Petai tā droši vien patiktu, viņš nosprieda.

- Klau, Skimerhorn, jūs mani pārsteidzat. - Dora stāvēja durvīs un smaidīja. Pienākdama tuvāk, viņa norādīja uz kārbiņu, ko Džeds turēja rokā. - Jums ir lieliska gaume. Jauka kārbiņa.

-'lajā droši vien var likt matadatas un gredzenus, vai ne?

Varbūt var. Agrāk to izmantoja plāksteriem. Astoņpadsmitajā gadsimtā bagātie tādās lika plāksterus, ar kuriem noslēpa baku rētas, bet vēlāk nēsāja līdzi tāpat vien modes pēc. Šī te nāk no Stefordšīras, datējama apmēram ar tūkstoš septiņsimt septiņdesmito gadu. - Dora pacēla skatienu no kārbiņas, un viņas acīs iedzirkstījās smiekli. - Tā maksā divtūkstoš piecsimt.

- Šī? - Kārbiņa nenosedza viņa plaukstu.

- Nu, tas ir Džordža Trešā laiks.

- Jā, pareizi. - Džeds uzmanīgi, it kā turētu rokā bumbu, nolika kārbiņu atpakaļ uz galda. Viņš varēja šādu summu atļauties, bet tāpēc jau kārbiņa nebiedēja mazāk. - Ne gluži tas, ko biju domājis.

-Tas nekas. Mums vienmēr kaut kas atradīsies, lai apmierinātu ikviena klienta vēlēšanos. Dāvana namamātei, jūs teicāt?

Džeds nosēcies pārlaida skatienu telpai. Tagad viņam bija bail kaut kam pieskarties. Viņš atkal bija atgriezies, negribot atgriezies bērnībā, Skimerhornu nama salonā.

Neaiztiec, Džedidij! Tu esi tik neveikls. Tev nekas nav dārgs.

Džeds aizgainīja atmiņas, kuras pavadīja jutekliska ilūzija ar “Clianel” un heresa smaržu.

Nīgro smīnu viņam neizdevās gluži apslēpt.

- Varbūt labāk būtu, ja es izvēlētos ziedus.

- Tas arī ir jauki. Protams, ziedi ir īslaicīgi. - Dorai sagādāja baudu viņa vīrišķīgās neveiklības vērošana. - Vīna pudele arī ir pieņemama. Ne pārāk oriģināli, bet pieņemami. Varbūt pastāstīsiet man mazliet vairāk par savu namamāti?

- Kāpēc?

Doras smaids kļuva platāks, dzirdot aizdomu pieskaņu Džeda balsī.

- Lai es varētu viņu iztēloties un palīdzēt kaut ko jums izvēlēties. Vai viņa ir sportiska, mīl dzīvi ārpus mājas vai ir klusa mājas dvēsele, kas pati cep maizi?

Varbūt viņa nemaz negribēja padarīt viņu par muļķi savās acīs, nodomāja Džeds, bet viņai tas tik un tā izdevās.

- Redziet, viņa ir mana partnera - bijušā partnera sieva. Viņa ir neatliekamās palīdzības medicīnas māsa. Viņai ir divi bērni, un viņa mīl grāmatas.

- Kādas grāmatas?

- Nezinu. - Kāda velna pēc viņš nebija vienkārši iegriezies ziedu salonā?

- Nu labi. - Dora līdzjūtīgi papliķēja viņam pa roku. - Izklausās, viņa ir lietišķa, mērķtiecīga sieviete. Līdzjūtīga un romantiska turklāt. Dāvana namamātei, - viņa prātoja, domīgi bungojot ar pirkstu pa lūpām. - Dāvanai nevajadzētu būt pārāk personiskai. Drīzāk kaut kas mājai. - Pamājusi viņa pagriezās un devās uz stūri, kas bija iekārtots pēc līdzības ar vecmodīgu pieliekamo. - Es domāju, ka noderēs šis. - Dora nocēla no plaukta koka trauku misiņa ietvarā.

Džeds sarauca pieri. Viņa vecāki nebija aizrāvušies ar jaunāko laiku antikvāriem priekšmetiem.

- Kam tas domāts - vai cepumiem?

- Cik jūs attapīgs! - Dora starodama uzsmaidīja. - Tas ir cepumu trauks. Viktorijas laiks, šis ir gatavots no ozolkoka apmēram tūkstoš astoņsimt septiņdesmitajā gadā. Praktiska un dekoratīva dāvana, un, tā kā cena ir četrdesmit dolāru, tā neizmaksās vairāk kā ducis garkātainu rožu vai labs franČu vīns.

- Lai notiek. Ceru, ka viņu tas sajūsminās.

- Vai redzat? Nemaz nebija tik sāpīgi. Varbūt varu vēl kaut kā palīdzēt? Ar kādu pēdējā mirkļa Ziemassvētku dāvanu?

- Nē, tas būs viss. - Viņš devās līdzi Dorai galvenajā zālē. Telpas smaržoja pēc āboliem - mājīgi, viņš nosprieda. Klusi spēlēja mūzika. Pazinis taktis no “Riekstkoža”, Džeds bija pārsteigts, ka pēkšņi jūtas brīvi un nepiespiesti. - Kur jūs dabūjat visas šīs mantas?

- Ak, šur tur, - viņa izmeta pār plecu. - Izsoles, krāmu tirdziņi, ūtrupes.

- Un ar to patiešām var nopelnīt iztiku?

Dora uzjautrināta izņēma no letes apakšas kārbu un atlocīja to.

- Cilvēki kolekcionē, Skimerhorn. Bieži vien viņi to pat neaptver. Vai jums bērnībā nekad nav bijuši akmentiņi, komiksi vai beisbola kārtis?

- Protams, bija. - Viņam to visu vajadzēja slēpt, bet bija.

Veiklām, prasmīgām roku kustībām viņa izklāja kārbu ar

zīdpapīru.

- Un vai jūs nekad neesat mainījis savas kārtis ar kādu? -Pacēlusi skatienu, viņa ievēroja Džeda skatienu, kas bija pievērsts viņas rokām.

- Protams, mainīju, - nomurmināja Džeds. Vērojot Doras darbu, kaut kas bija izskrējis viņam cauri kā nokaitēta bulta. - Tieši tāpat kā jūs rotaļājāties ar lellēm.

- Patiesībā es nerotaļājos. - Dorai vajadzēja piepūlēties, lai izmocītu smaidu. Vienu mirkli bija licies, ka Džeds spētu norīt viņu kā ogu. - Lelles man nekad nav īpaši patikušas. Man labāk patika iedomāti rotaļbiedri, jo tos, kad ienāca prātā, varēju pārvērst, par ko vien vēlējos. - Uzmanīgāk, nekā būtu nepieciešams, viņa uzlika kārbai vāku ar zeltā iegravētiem vārdiem DORAS SALONS. - Es gribēju sacīt, ka lielākā daļa bērnu kolekcionē un maina. Daži cilvēki tā arī nekļūst pieauguši. Vai man to ietīt un apsiet? Par to pašu cenu.

- Jā, labi.

Pamīņājies viņš devās tālāk gar leti. Nevis tāpēc, ka viņu interesēja uz tās izkārtotie priekšmeti, bet lai varētu brīvi paelpot. Iekāre, ko viņš izjuta, nebija nekas jauns, taču pirmoreiz to bija izraisījušas sievietes rokas. Skaistas rokas. Un lielas, brūnas acis, viņš domās piebilda. Un smaids, viņš papildināja. Izskatījās, ka viņa vienmēr smietos par kādu slepenu joku.

Acīmredzot viņš pārāk ilgi bija dzīvojis celibātā, ja viņu valdzināja sieviete, kas par viņu smējās.

Kavējot laiku, viņš paņēma rokās priekšmetu beisbola bumbas izskatā ar caurumu augšgalā. Tam sānos bija uzraksts “Kalnu rasa”. Džeds ziņkārīgi pagrozīja to rokās. Viņš nedomāja, ka tas varētu būt kāds dīvains dzeramais trauks bezalkoholiskiem dzērieniem.

- Interesants, vai ne? - Dora nolika viņam priekšā sainīti košās krāsās.

- Es brīnos, kas tas tāds ir.

- Sērkociņu aizdedzināmais. - Saņēmusi Džeda plaukstu uz trauka, Dora pabīdīja viņa īkšķi līdz raupjajai malai. - Virsū liek sērkociņus, pēc tam aizdedzina tos gar sāniem. “Kalnu rasa” bija viskijs. Tas nāk no deviņpadsmitā gadsimta beigām. -Dora pamanīja smaida atblāzmu viņa sejā. - Jums tas patīk?

- Tas ir īpatnējs.

- Man joti patīk īpatnības. - Viņa vēl brīdi paturēja sav silto plaukstu. - Ņemiet to! Uzskatiet par dāvanu mājas iesild šanai.

Neizskaidrojams valdzinājums, ko izstaroja priekšmeti gandrīz apdzisa.

- Klau, es nedomāju...

- Tas nav vērtīgs - naudas izteiksmē. Kaimiņu būšana, Ski merhorn. Neesiet uzpūtīgs!

- Nu, ja jau jūs esat tik laipna.

Iesmējusies viņa aši paspieda Džeda plaukstu.

- Ceru, ka jūsu draudzenei patiks dāvana. - To teikusi viņa aizgāja, lai apkalpotu citu pircēju, taču ar acs kaktiņu vēroja, kā Džeds iziet no veikala.

Neparasts vīrietis, viņa nodomāja. Bet neparastais, protams, bija viņas ikdiena.

Ar vienu roku sastādot numuru mašīnas telefona aparātā, ar otru roku valdot stūri, Dikarlo drāzās pa Van Vaika autostrādi uz lidostu.

- Dikarlo, - viņš stādījās priekšā, pārslēdzot telefonu saru nas režīmā. - Savieno mani ar misteru Finliju! - Nerviem trīsu ļojot, viņš ieskatījās pulkstenī. Viņš paspēs, I )ikarlo sev iegalvoja. Viņam jāpaspēj.

- Mister Dikarlo, - automašīnā atskanēja Einlija balss. - Es pieņemu, ka jums ir labas ziņas.

- Esmu visu noskaidrojis, mister Finlij. - Dikarlo piespieda sevi runāt mierīgā, lietišķā balsī. - Es atklāju, kas noticis. Viena idiotiska darbiniece no "Premium"sajaukusi kravas. Nosūtījusi mūsējo uz Virdžīniju. Es visu tūlīt pat nokārtošu.

Skaidrs. - Sekoja ilga pauze. Dikarlo iekšas pārvērtās ledū. - Un ko jūs saprotat ar “tūlīt pat”?

- Mister Finlij, es šobrīd esmu ceļā uz lidostu. Esmu pasūtījis biļetes uz lidmašīnu un noīrējis mašīnu, kas mani jau gaidīs. Būšu Frontrojālā pirms pieciem pēc Austrumu piekrastes laika. Man ir tā cilvēka vārds un adrese, kam piegādāts mūsu sūtījums. - Viņa balss nodrebēja. - Es to visu daru pats uz sava rēķina, mister Finlij.

- Tas ir prātīgi, mister Dikarlo, jo es nevēlos par jūsu kļūdu maksāt vairāk, nekā jau esmu samaksājis.

- )ā, ser. Un dodu jums vārdu, ka šī kļūda tiks nekavējoties izlabota.

- Ļoti labi. Gaidīšu jūsu zvanu, kad būsiet nonācis pie galamērķa. Protams, es vēlos, lai darbinieci atlaiž.

- Protams.

- Un vēl, mister Dikarlo. Jūs taču zināt, cik svarīgas man ir šīs preces, vai ne? Jūs liksiet lietā visus līdzekļus, lai tās atgūtu. Pilnīgi visus.

- Sapratu. - Kad savienojums pārtrūka, Dikarlo drūmi pasmaidīja. Tā kā šī nejēdzība sabojāja viņa brīvdienas, viņš bija sagatavojies likt lietā visus līdzekļus. Pilnīgi visus.

4. nodaļa

- īsts sajukums, vai ne? - Uzdodams šo retorisko - un l)i-karlo nemaz ne smieklīgo - jautājumu, Sērmens Porters rakņājās pa savu nobružāto kartotēku. - Domāju, krava varētu būt aizķērusies šeit, taču mums pašiem notika izsole, - turpināja Porters, nevērīgi izjaukdams kārtību kartotēkā. - Arī bija neredzēts apgrozījums. Nomainījās daudz inventāra. Sasodīts, kur tā sieviete visu nobāž? - Porters atvilka vaļā vēl vienu atvilktni. - Nesaprotu, kā lai es kaut ko atrodu, ja Helēna uz nedēļu aizbraukusi apciemot meitu Kolumbijas apgabalā, ļūs tik tikko mani noķērāt. Slēdzam ciet līdz Jaungadam.

Dikarlo ieskatījās pulkstenī. Seši un piecpadsmit minūtes. Viņam atvēlētais laiks tuvojās beigām. Viņš bija zaudējis pēdējo mazumi ņu pacietības.

-Varbūt es neskaidri izteicos, mister Porter. $o preču atgūšana manam šefam ir vitāli svarīga.

- Nē, to jūs pateicāt skaidri. Galu galā cilvēks grib dabūt to, kas viņam pieder. Rau, tas izskatās cerīgi. - Porters izvilka nelielu kaudzīti glīti aprakstītu lapu. - Redzat, Helēna uzskaitījusi visas preces, ko esam pārdevuši izsolē. Ar visiem kārtas numuriem, pārdošanas cenu. Tā sieviete ir īsts dārgakmens.

- Vai varu ieskatīties?

- Protams, protams. - Pasniedzis papīrus Dikarlo, Porters atvēra sava rakstāmgalda apakšējo atvilktni. Izņēmis pudeli “Four Roscs” un pāris noputējušu vīna glāžu, viņš muļķīgi uzsmaidīja Dikarlo. - Vai piebiedrosieties? Darba laiks jau beidzies, un tas palīdz sasildīties.

Dikarlo ar riebumu uzlūkoja pudeli.

-Nē.

- Nu labi, tad es ieliešu tikai sev.

Izņēmis pats savu sarakstu, Dikarlo salīdzināja. Vienlaikus atvieglots un izmisuma pārņemts, viņš ievēroja, ka Portera sarakstā nekā netrūka. Taču viss bija pārdots. Porcelāna suns, skulptūriņa, abstraktā glezna, bronzas ērglis un papagaiļa iz-bāznis. Milzīgā, neglītā Brīvības statujas mulāža bija pārdota tāpat kā pāris grāmatu paliktņu nāriņu izskatā.

Dikarlo kabatā bija otrs saraksts. Tajā bija aprakstīts, kāds un cik vērtīgs priekšmets bija rūpīgi paslēpts katrā precē. Gailu vāze ar gravējumiem, gandrīz simttūkstoš dolāru vērtībā, pāris necku, nozagtas no privātas kolekcijas Austrijā, kuru vērtība izsakāma ar sešciparu skaitli. Antikvāra safīra broša, ar kuru it kā rotājusies Skotijas karaliene Marija.

Saraksts turpinājās. Par spīti dzestrajai telpai, Dikarlo āda kļuva lipīga. Neviens pats priekšmets nebija palicis Portera īpašumā. Pārdots, nodomāja Dikarlo, viss pārdots.

- Nekas vairs nav palicis, - viņš bezcerīgi sacīja.

- Es jau teicu, ka mums bija labs apgrozījums. - To atcerējies, Porters apmierināts ielēja vēl vienu glāzi vīna.

- Man šīs preces vajadzīgas.

- To jau jūs teicāt, taču pasūtījums pienāca tikai dažas minūtes pirms izsoles sākuma, un nebija vairs laika inventarizācijai. Es spriežu tā, ka mēs ar jūsu bosu varētu iesūdzēt “Premi-um" tiesā un atstāt viņus bez biksēm. - Tā kā ideja šķita pievilcīga, Porters pasmaidīja un pacēla glāzi pie lūpām. - Varu saderēt, ka viņi labprāt samaksātu krietnu summu kompensācijai.

- Misters Finlijs grib savu īpašumu, nevis tiesas prāvu.

- Droši vien tā ir viņa darīšana. - Paraustījis plecus, Por-ters iztukšoja glāzi. - Helēnai ir mūsu klientu adreses. Atmaksājas izsūtīt paziņojumus, kad rīkojam izsoles. Labākais, ko varu ieteikt, - izskatiet tās, atzīmējiet vārdus un adreses blakus pārdotajām precēm. Varēsiet sazināties, paskaidrot, kas noticis. Protams, jūs atdosiet manas preces. Esmu par tām samaksājis, pareizi?

Paies dienas, kamēr viņš savāks kopā Finlija mantu, juzdams nelabumu, nodomāja Dikarlo. Nedēļas.

- Protams, - viņš meloja.

Porters smaidīja. Viņš sprieda, ka pārdevis preces vienreiz. Tagad viņš pārdos otrreiz - un viss par vienu cenu.

- Adreses?

- ļā, protams, protams. - Omulīgi noreibis no “l:our Rases”, Porters parakņājās atvilktnē un izvilka metāla kasti ar kartītēm. - Izskatiet, nesteidzieties. Es varu pagaidīt.

Pēc divdesmit minūtēm Dikarlo atstāja Porteru labsirdīgā reibumā. Dikarlo acu priekšā spīdēja viens cerību stariņš. Porcelāna skulptūriņa vēl aizvien atradās Frontrojālā pie antīku lietu tirgotāja Tomasa Ešvorta. Dikarlo turējās pie salmiņa, ka, ātri atgūstot vienu priekšmetu, viņš nomierinās Finliju un iegūs laiku.

Braucot uz Ešvorta veikalu, Dikarlo izstrādāja taktiku. Viņš ieies veikalā, paskaidros visu, kas noticis, izturēsies nepiespiesti, draudzīgi. Tā kā Ešvorts par skulptūriņu bija samaksājis tikai četrdesmit piecus dolārus, Dikarlo bija gatavs to pārpirkt, piedāvājot saprātīgu peļņu tirgotājam.

To visu vajadzēja izdarīt ātri un nesāpīgi. Tiklīdz viņa rokās būs skulptūriņa, viņš zvanīs Finlijam un sacīs, ka turpmākais ir tikai laika jautājums. Ja laimēsies, Finlijs būs apmierināts un ar pārējiem sarakstā minētajiem klientiem liks sazināties Vainse-pani, bet Dikarlo atgriezīsies Ņujorkā un baudīs Ziemassvētku brīvdienas.

Scenārijs uzlaboja Dikarlo omu, un, piebraucot mašīnu pie ietves Ešvorta veikala priekšā, viņš dungoja sev zem deguna. Izkāpjot no mašīnas un šķērsojot ietvi, viņa priecīgais smaids apdzisa.

Viņam pretī raudzījās liels kartona uzraksts uz stiklotajām parādes durvīm: SLĒGTS.

Divos soļos pielēcis pie durvīm, Dikarlo sāka raustīt rokturi, dauzīt pa stiklu. Veikals nevarēja būt slēgts. Strauji elpodams, viņš pieskrēja pie plašā skatloga un, salicis plaukstas abpus vaigiem, lai labāk saskatītu, piespieda seju pie stikla. Neko nevarēja redzēt, tikai ēnas un paša nožēlojamo stāvu.

Viņš zināja, ka Finlijs nepieņems nekādas atrunas. Necietīs neko tik nenoteiktu kā vienkārša neizdošanās.

Piepeši, sakniebis lupas ņurdienā, Dikarlo ieraudzīja statueti - balles kostīmā tērpies vīrietis un sieviete vakarkleitā, kuri apskāvušies dejoja valsi.

Viņš sažņaudza pirkstaiņos tērptās rokas dūrēs. Dikarlo neapstāsies slēdzenes un stikla rūts priekšā.

Pirmais solis bija aizvākt automobili. Instinktiem vibrējot, vērojot, vai netuvojas policijas patruļas mašīna, Dikarlo lēnām apbrauca apkārt kvartālam. Viņš apstādināja automobili divus kvartālus tālāk un izņēma no rokas bagāžas nodalījuma, viņaprāt, nepieciešamās lietas. Kabatas lukturīti, skrūvgriezi, revolveri. To visu viņš sabāza kašmira mēteļa kabatās.

Šoreiz Dikarlo netuvojās veikalam no ielas puses, bet noteiktiem, nesteidzīgiem soļiem, kā jau cilvēks, kurš zina savu mērķi, devās pa sānieliņu uz priekšu. Pa ceļam viņa acis vērīgi un piesardzīgi šaudījās uz visām pusēm.

Pilsētiņa bija maza, un aukstajā, vējainajā vakarā lielāka daļa iedzīvotāju mājās baudīja vakara maltīti. Ceļā uz Ešvorta veikala sētaspuses durvīm Dikarlo nevienu nesastapa.

Viņš neredzēja arī neko tādu, kas liecinātu par signalizāciju. Veikli rīkojoties, viņš izmantoja skrūvgriezi, lai atvērtu durvis. Lūstoša koka krakšķis izvilināja Dikarlo smaidu. Viņš jau gandrīz bija aizmirsis vienkāršo baudu, ko sniedza ielaušanās tolaik, kad viņš bija nodarbojies ar organizētām zādzībām. Ieslīdējis pa durvīm, Dikarlo aizvēra tās sev aiz. muguras. Viņš iededza kabatas lukturīti un, piesedzis gaismu ar plaukstu, vērsa staru kūli te pa labi, te pa kreisi. Viņš bija nokļuvis telpā, kas izskatījās pēc maza, pārpildīta kabineta. Tā kā vajadzēja slēpt pēdas, Dikarlo bija nolēmis rīkoties tā, lai ielaušanās atgādinātu nejaušu laupīšanu. Aizkaitināts, ka jāšķiež tik daudz laika, viņš nepacietīgi rāva vaļā atvilktnes, pārbaudīdams to saturu.

Ieraudzījis plastikāta bankas aploksni, Dikarlo iesmējās. Izskatījās tomēr, ka veiksme atgriezusies. Veikli pāršķirstījis sīkās banknotes, viņš novērtēja, ka laupījums ir aptuveni piecsimt dolāru. Viņš apmierināts iebāza naudu kabatā un, rādot sev ceļu ar kabatas lukturīti, iegāja galvenajā telpā.

Dikarlo šķita, ka nedaudz vandālisma ir tieši tas, kas vajadzīgs. Satvēris pirmo, kas pagadījās pa rokai, viņš sašķaidīja lampu ar matētu abažūru un Capo di Monte vāzi. Tad vienīgi baudas pēc viņš apgāza galdu ar minitasīšu kolekciju. Pakļaudamies mirkļa impulsam un tāpēc ka daudzus gadus nebija izjutis aizrautību, ko sniedza zagšanas process, viņš iemeta kabatās arī dažas emaljētas cloisonné kārbiņas.

Satverot statueti, Dikarlo seja bija atplaukusi smaidā.

- Rokā esi, maziņā, - viņš nomurmināja un sastinga, kad no kāpņu telpas veikalā ieplūda gaisma. Klusībā lādēdamies, Dikarlo iespraucās starp rožkoka atzveltnes krēslu un misiņa stāvlampu.

- Es izsaucu policiju. - Pa kāpnēm ar pamatīgu sitamo rokā tuvojās vecs vīrs pelēkā flaneļa halātā. - Viņi jau izbraukuši, tāpēc labāk paliec savā vietā un nekusties.

Dikarlo viņa balsī sadzirdēja gadus un bailes. Viņš uz mirkli apstulba, saodis ceptas vistas smaržu. Pēkšņi Dikarlo saprata, ka vecajam augšstāvā ir dzīvoklis, un nolādēja sevi, ka sācis ārdīties veikalā kā amatieris.

Taču nožēlai nebija laika. Pasitis statueti padusē kā futbolbumbu, viņš metās pretī Ešvortam. Prātā pazibēja doma, kā savulaik, sabāzis žaketē kādas vecas sievas “Gucci” somas, viņš bija skrējis pa Piekto avēniju.

Saņēmis triecienu, vecais nostenējās un sagrīļojās uz pakāpieniem, novalkātajiem rītasvārkiem neplandoties ap baltajām, kā zīmulis tievajām un spicajām kājām. Pūloties noturēt līdzsvaru, viņš sēkdams neveikli savicināja golfa nūju. Vairāk instinktīvi nekā ar nodomu Dikarlo tvēra pēc golfa nūjas, kas nosvilpa viņam gar ausi. Ešvorts krita uz priekšu. Viņa galva ar ļaunu vēstošu krakšķi atsitās pret čuguna ogļu lāpstu.

- Ak Dievs! - Dikarlo riebumā ar kurpes purngalu apvērsa Ešvortu otrādi. Gaismā, kas plūda no kāpņu augšgala, viņš varēja saskatīt asins straumīti, vaļējās pētīgās acis. Niknuma pārņemts, Dikarlo divreiz iespēra līķim, iekams spēja savaldīties.

Kad atskanēja policijas sirēnu troksnis, viņš jau bija laukā pa sētaspuses durvīm un puskvartāla attālumā no veikala.

Kad Finlijs pārslēdza kanālus vairākos televizoros, atskanēja telefona zvans.

- Zvana Dikarlo, mister Finlij.

- Savieno ar viņu! - Pārslēdzis telefonu sarunas režīmā, viņš noprasīja: - Vai varat pavēstīt man kaut ko jaunu?

- Jā. Jā, scr. Pie manis ir porcelāna statuete, mister Finlij, un saraksts ar visu pārējo preču adresēm. - Dikarlo runāja no mašīnas telefona, ceļā uz Dalesa starptautisko lidostu ievērodams likumā atļauto ātrumu - piecdesmit piecus kilometrus stundā.

Finlijs mirkli nogaidīja.

- Paskaidrojiet!

Dikarlo sāka ar Porteru, ik pēc dažiem teikumiem ieturēdams pauzi, lai būtu drošs, ka Finlijs grib dzirdēt turpinājumu.

- Es ar prieku nosūtīšu sarakstu pa faksu, tiklīdz būšu nonācis līdz lidostai, mister Finlij.

- Jā, nosūtiet. Izklausās, ka jums ir mazliet... neomulīgi, mister Dikarlo.

- Nu, patiesībā, ser, man radās nelicis kavēklis, atgūstot statueti. To bija iegādājies antikvāru lietu tirgotājs no Frontro-jālas. Kad ierados, viņa veikals bija slēgts, un, zinot, ka jūs vēlaties ātrus rezultātus, es ielauzos tajā, lai paņemtu statueti. Tirgotājs bija augšstāvā. Notika nelaimes gadījums, mister Finlij. Viņš ir miris.

- Skaidrs. - Finlijs pētīja savus nagus. - Tad es pieņemu, ka jūs esat parūpējies par to Porteru.

- Par ko parūpējies?

- Viņš var saistīt jūs ar... nelaimes gadījumu, vai ne? Un saistība ar jums, mister Dikarlo, var novest pie manis. Es jums iesaku pārraut šo saiti ātri un neatgriezeniski.

- Es... es esmu ceļā uz lidostu.

- Tad jums jāgriež mašīna otrādi un jābrauc atpakaļ, vai ne? Nesteidzieties ar to faksu. Pēc tam kad būsiet nokopis pēdas Virdžīnijā, es jūs gaidīšu šeit ar statueti. Mēs apspriedīsim nākamos soļus.

- Jūs gribat, lai ierodos Kalifornijā, mister Finlij...

- Ap pusdienlaiku, mister Dikarlo. Rīt mēs agri beidzam darbu. Brīvdienas, zināt. Paziņojiet Vainsepam, kad ieradīsieties. Jūs sagaidīs.

- Jā, ser. - Dikarlo beidza sarunu un devās uz tuvāko nobraucamo ceļu. Viņš cerēja uz Dieva žēlastību, ka Porters vēl aizvien būs savā kabinetā un turklāt krietni piedzēries, lai viņš varētu ielaist tam lodi smadzenēs bez lieka trokšņa.

Ja viņš ātri vien neizstrēbs šo putru, tad nemūžam nepaspēs laikā uz Ziemassvētku mielastu mājās.

- Tiešām, Endrū, tiesātu, nav nekādas vajadzības pavadīt mani tālāk. - Ar pašaizliedzību, ko spētu saprast vienīgi sieviete, kura līdz nāvei nogarlaikojusies, Dora iestājās kāpnēs. Kaut tik es spētu tikt iekšā, viņa nodomāja aiz slēgtām durvīm. Tad viņa varētu sist galvu pret sienu nevienam neredzama.

Licencētais grāmatvedis Endrū Douds, kam augstākā iespējamā intriga slēpās Finanšu operācijās, ar kuru palīdzību samazināt nodokļus, iesmējās savus dārdošos smieklus un ieknieba viņai vaigā.

- Paklau, Dora, māte man mācīja, ka meitene vienmēr jāpavada līdz durvīm.

- Zini, mammas nav blakus, - norādīja Dora, pamazām virzoties augstāk pa kāpnēm. - Turklāt ir jau vēls.

-Vēls? Vēl nav pat vienpadsmit. Tu taču nesūtīsi mani projām, neuzcienājusi ar tasi kafijas, vai ne? - Viņš nozibināja baltos zobus, par kuru izlīdzināšanu viņa mīlošā mamma droši vien bija iztērējusi tūkstošus. - Zini, tu gatavo pašu labāko kafiju visā Filadelfijā.

- Tā ir dāvana. - Viņa meklēja kādu pieklājīgu veidu, kā atteikties, kad ārdurvis tika atrautas vaļā un atkal aizcirstas ciet.

Pa gaiteni, sabāzis rokas nobružātas ādas jakas kabatās, tuvojās Džeds. Pāri sporta kreklam un saplēstiem džinsiem uzvilktā jaka, par spīti vējam, bija atstāta vaļā. Viņa mati bija izspūruši un seja neskūta - tas labi saskanēja ar īdzīgo skatienu.

Dora pabrīnījās, aptvērusi, ka, par spīti Džcda noraidošajai ārienei, viņa būtu izvēlējusies viņa, nevis uzvalkā un vestē tērptā, gludā un kārtīgā grāmatveža sabiedrību. Visticamāk vaina slēpās viņā pašā.

- Skimerhorn!

Džeds novērtēja Doras pielūdzēju ar vienu acumirklīgu skatienu, kamēr bāza atslēgu savā durvju slēdzenē.

- Konroja! - viņš sacīja. Ar šo vārdu sasveicinājies un atvadījies, viņš iegāja dzīvoklī un aizvēra aiz sevis durvis.

- Tavs jaunais īrnieks? - Endrū savilka tumšās, koptās uzacis tālu augstajā pierē, kura, kā apgalvoja viņa māte, bija inteliģences, nevis agrīnas matu izkrišanas pazīme.

- Jā. - Nopūtās Dora, ievilkdama nāsīs gaisu un uztverdama Endrū “Halston for Meti" aromātu un spīvo savvaļas dzīvnieka smaržu, ko aiz sevis bija atstājis Džeds. Tā kā Dora bija palaidusi garām izdevību atrunāties, viņa atslēdza durvis un ielaida Endrū dzīvoklī.

- Viņš šķiet tāds... fizisks. - Pieri raukdams, Endrū novilka savu “Londott I:og" putekļmēteli, akurāti to salokot pār krēsla atzveltni. - Vai viņš dzīvo viens pats?

- Jā. - Juzdama pārāk lielu bezcerību, lai rūpētos par kārtību, Dora pa ceļam uz virtuvi pameta savu aptuveni tūkstoš deviņsimt divdesmit piektā gada ūdeļādu uz dīvāna pusi.

- Protams, es zinu, cik svarīgi raudzīties, lai dzīvoklis nepaliktu bez īrnieka, Dora, bet vai tev nešķiet, ka prātīgāk būtu -katrā ziņā drošāk - izīrēt to sievietei?

- Kādai sievietei? - nomurmināja Dora un brīdi klusēja, berot kafijas pupiņas savās vecajās, ar roku griežamajās kafijas dzirnaviņās. - Nē. - Maļot pupiņas, viņa pameta skatienu pār plecu, kur viņai aiz muguras, lūpas nosodoši savilcis, stāvēja Endrū. - Kādā ziņā drošāk?

- Visādā ziņā. Es gribu teikt, ka jūs abi šeit dzīvojat vieni paši.

- Nē, es dzīvoju šeit viena pati. Viņš dzīvo tur. - Tā kā viņu kaitināja, ka Endrū stāv aiz muguras, kamēr viņa strādā, Dora sacīja: - Vai tu nevarētu iet un uzlikt kādu mūziku, Endrū?

- Mūziku? - Viņa glītā seja noskaidrojās. - Protams. Noskaņai.

Mirkli vēlāk Dora izdzirdēja klusas vecā Džonija Metisa ieraksta taktis. Nu, nu, viņa nodomāja un paraustīja plecus. Ja viņa nespēja tikt galā ar grāmatvedi, kas valkāja "Brooks Brothers” uzvalkus un lietoja “Halstoti”odekolonu, tad viņa to bija pelnījusi.

- Kafija tūlīt būs gatava, - viņa teica, atgriezusies dzīvojamā istabā. Endrū stāvēja, iespriedis rokas šaurajos gurnos, un pētīja viņas jauno gleznu. - Tas ir kaut kas, vai ne?

Viņš piešķieba galvu pa labi, pēc tam pa kreisi.

- Katrā ziņā drosmīgi, vai ne? - To teicis, viņš pagriezās, lai uz mirkli apbrīnotu Doru īsajā, melnajā kleitā ar pērlītēm. - Un tev piestāv.

- Pirms pāris dienām to iegādājos Virdžīnijā kādā izsolē. -Viņa apsēdās uz krēsla atzveltnes un ierasti sakrustoja kājas, pat neiedomādamās, ka šī kustība liek kleitai uzrauties augstāk, atkailinot augšstilbu.

Toties iedomājās Endrū.

- Es nolēmu, ka paturēšu to kādu laiku savā tuvumā, iekams likšu veikalā. - Dora pasmaidīja, tad, ievērojusi viņa plēsonīgo skatienu, pielēca no krēsla kā atspere. - Iešu paskatīšos kafiju.

Taču Endrū satvēra viņu aiz rokas un ar kustību, kura, kā Dora iedomājās, viņaprāt, bija stilīga, ierāva viņu savās skavās. Viņai tik tikko izdevās izvairīties, lai nesasistu pieri pret Endrū zodu.

- Mums jāizmanto iespēja, ko sniedz mūzika, - viņš sacīja, slīdot pa paklāju. Viņa māte bija maksājusi bargu naudu par mūzikas stundām, un viņš negribēja, lai tā ietu zudumā.

Dora piespieda sevi atslābināties. Endrū tiešām dejo labi, viņa prātoja, piemērodamās viņa soļiem. Viņa smaidot aizvēra acis un ļāvās mūzikai un kustībām, klusi iesmiedamās, kad Endrū viņu atgāza, pats eleganti pieliecoties.

Viņš nemaz nav slikts cilvēks, domāja Dora. Viņš labi izskatās, labi kustas. Viņš rūpējas par savu māti, un viņam ir kārtīgs darbs. Tas, ka pāris tikšanās reizēs viņa aiz garlaicības bija gandrīz nomirusi, vēl nenozīmē...

Pēkšņi, izgaisinot sentimentālo noskaņu, viņš cieši piespieda Doru sev klāt. To viņa varēja saprast un varēja arī nepievērst tam uzmanību. Taču, atspiedusies ar plaukstu pret viņa krūtīm, Dora viņa žaketes iekškabatā nepārprotami sajuta zobu sukas aprises.

Lai arī cik apzinīgs bija Endrū, viņa tomēr šaubījās, ka viņš to nēsāja līdzi, lai pēc katras maltītes iztīrītu zobus.

Dora nepaspēja bilst ne vārda, kad viņa plaukstas bija paslīdējušas zem kleitas, lai sagrābtu zīdā tērpto sēžamvietu.

- Ei! - Viņa saniknota atkāpās, bet viņš nerimdamies spieda miklus skūpstus viņai uz kakla un plecā.

- Ak, Doia, Dora, es tevi gribu.

- Es aptuveni nojaušu, Endrū. - Kamēr viņa izlocījās, viena no Endrū plaukstām pašāvās uz augšu, lai atvilktu viņas kleitai rāvējslēdzēju. - Bet tu mani nedabūsi. Saņem sevi rokās!

- Tu esi tik skaista, tik neatvairāma.

Viņš bija piespiedis Doru pie krēsla malas. Juzdama, ka zaudē līdzsvaru, viņa izgrūda lāstu.

- Tagad pārstāj, citādi tev būs sāpīgi.

Kūņodamies kopā ar Doru pa grīdu, viņš tikai murmināja pavedinošas frāzes. Viņa nebija tik daudz sašutusi par to, ka guļ uz grīdas zem satracināta grāmatveža, bet gan par to, ka viņi bija uztriekušies kafijas galdiņam un vairāki viņas dārgumi nokrituši un saplīsuši lauskās.

Kas par daudz, tas par daudz. Dora trieca ceļgalu viņam starp kājām. Kamēr Endrū stenēja, viņš saņēma arī kārtīgu belzienu pa uzaci.

- Nost! - viņa iekliedzās, grūzdama viņu projām. Viņš vaidēdams noripoja nost, locīdamies kā vārīta krevete. Dora pieslējās kājās. - Ja tu tūlīt pat necelsies augšā, iesitīšu vēlreiz. Es runāju nopietni.

Endrū izbijies paslējās četrrāpus.

- Tu esi traka, - viņš izstomīja un izvilka sniegbaltu kabatlakatiņu, lai pārbaudītu, vai uz sejas nav asinis.

- Tev taisnība. Pilnīga. - Dora pastiepa viņam mēteli. - Tev būs daudz labāk bez manis. Tagad skrien mājās, Endrū. Un uzliec uz acs ledu.

Mana acs. - Viņš to pataustīja un saviebās. - Ko lai es saku mātei?

- Ka tu ieskrēji durvīs. - Dora nepacietīgi palīdzēja viņam piecelties. - Ej projām, Endrū!

Pūlēdamies saglabāt pašcieņu, viņš paķēra no Doras rokām savu mēteli.

- Es tevi aizvedu vakariņās. Divas reizes.

- Uzskati to par sliktu investīciju. Esmu pārliecināta, ka atradīsi veidu, kā norakstīt zaudējumus. - Viņa atrāva vaļā durvis tieši tajā brīdī, kad otrpus gaiteņa Džeds atvēra savējās. - Arā! Un, ja tu vēlreiz mēģināsi kaut ko tamlīdzīgu, es tev pataisīšu zilas abas acis.

- Traka. - Endrū metās pie durvīm. - Tu esi zaudējusi prātu.

- Atnāc tik vēlreiz, un es tev parādīšu traku! - Norāvusi no kājas augstpapēžu kurpi, viņa aizmeta to kā disku. - Un tu esi atlaists. - Kurpe ar apmierinātu būkšķi iekrita aizdurvē. Vienu kurpi kājā, otru kāju basu, Dora stāvēja, pūlēdamās atgūt elpu. Izdzirdējusi, ka Džeds aiz muguras klusi nokremšļojas, viņa spēji pagriezās. Viņš smaidīja. Šī bija pirmā reize, kad Dora redzēja viņu smaidām, taču viņai nebija noskaņojuma priecāties, ka smaids padarījis viņa parasti īdzīgo seju laipnu.

-Vai redzēji kaut ko smieklīgu, Skimcrhorn?

Džeds brīdi padomāja.

- Jā. - Tā kā bija pagājis krietni ilgs laiks, kopš viņš pēdējo reizi bija uzjautrinājies, viņš atslējās pret durvju stenderi, joprojām smaidīdams. - Interesants pielūdzējs, Konroja?

- Fascinējošs. - Dora aizkliboja pa gaiteni pakaļ savai kurpei. Bungodama ar to pa plaukstu, viņa atkliboja atpakaļ. - Tu vēl te?

- Tā izskatās.

Gari nopūtusies, Dora pārvilka ar plaukstu pār izjukušajiem matiem.

- Gribi iedzert?

- Protams.

Pārkāpusi pār sava dzīvokļa slieksni, viņa norāva no kājas otru kurpi un aizsvieda abas malā.

- Vai brendiju?

- Labprāt. - Viņš pameta skatienu uz porcelāna lauskām. Droši vien tas bija pirmīt dzirdētā trokšņa avots. Izdzirdis kliegšanu, viņš mirkli nebija spējis izšķirties, iejaukties vai ne. Arī policista gaitās Džeds bija jutis lielākas bažas tad, ja vajadzēja šķirt ģimenes strīdus, nevis tad, kad bija jāuzliek roku-dzclži profesionālam slepkavam.

Džeds noraudzījās, kā Dora lej glāzītēs brendiju. Viņas seja joprojām bija piesārtusi, acis vēl aizvien piemiegtas. Viņam vajadzēja just pateicību, ka nebija jāliek lietā policijas paņēmieni.

- Kas bija tas kretīns?

- Mans bijušais grāmatvedis. - Dora pasniedza viņam glāzīti. - Viņš visu vakaru garlaiko mani līdz komai ar nodokļu aprēķina procedūrām un ilgtermiņa kapitāla uzkrājumiem, pēc tam izdomā, ka var ierasties šeit un raut man nost drēbes.

Džeds pārlaida skatienu spīdīgi melnajai kleitai.

- Jaukas drēbes, - viņš noteica. - Nesaprotu, kāpēc viņam jāšķiež laiks ar kapitāla uzkrājumiem.

Pielikusi glāzi pie lūpām, Dora piešķieba galvu.

- Ļauj mirkli padomāt. Man šķiet, šajos vārdos ir paslēpts kāds kompliments.

Džeds paraustīja plecus.

- Izskatās, ka viņš dabūja ciest.

- Man vajadzēja salauzt viņam degunu. - Uzmetusi lūpu, Dora piegāja pie lauskām un pietupusies sāka tās lasīt. - Paskaties tikai! - Dusmas uzmutuļoja no jauna. Viņa pacēla saplēstu tasīti. - Tas bija "Derby". Astoņsimt piecdesmitais. Un šis pel-niitrauks bija "Manhattan".

Džeds notupās viņai blakus.

- Dārgs?

- Tas nav svarīgākais. Sis kādreiz bija "Hazel Ware” saldumu trauks - marokiešu ametists, ar vāciņu.

- Tagad tās ir drazas. Atstāj tās mierā, tu sagriezīsies. Sameklē slotu, vai.

Murminādama kaut ko zem deguna, Dora piecēlās un iegāja virtuvē.

- Viņam pat zobu suka bija kabatā. - Viņa ienāca istabā, vicinot slotu un liekšķeri kā vairogu un zobenu. - Sasodītā zobu suka! Varu derēt, ka draņķis bijis "Eagle" skauts.

- Varbūt viņam bija apakšveļas kārta mēteļa kabatā. -Džeds uzmanīgi izņēma slotu viņai no rokām.

- Nemaz nebrīnītos. - Dora izgāja virtuvē pēc atkritumu tvertnes. Viņa saviebās, kad Džeds ar troksni sameta saplēstos stiklus tvertnē. - Un pārītis prezervatīvu.

- Katrs sevi cienošs "Eagle” skauts tos glabā makā.

Samierinājusies viņa atkal apsēdās uz krēsla paroča. Šķita,

ka histērija ir beigusies.

-Tu biji?

- Kas es biju?

- “Eagle” skauts.

Iemetis pēdējo liekšķeri stikla tvertnē, viņš pievērsa Dorai ilgu skatienu.

- Nē. Ks biju likumpārkāpējs. Labāk skaties, kur sper kāju. Varbūt neesmu pamanījis kādu šķembu.

- Paldies! - Pārāk satraukta, lai sēdētu, Dora piecēlās un piepildīja no jauna glāzes. - Un ko tu tagad dari?

- Tev vajadzētu zināt. - Izņēmis paciņu cigarešu, Džeds aizsmēķēja. - Es izpildīju anketu.

- Man nebija laika to izlasīt. Vai uzcienāsi? - Viņa pamāja uz cigarešu pusi. - Kad esmu sanervozējusies vai aizkaitināta, man patīk smēķēt.

Viņš pasniedza Dorai jau aizdegto cigareti un pats paņēma

citu.

- Vai jūties labāk?

- Laikam. - Viņa aši ievilka dūmus un tikpat ātri izpūta. Viņai nepatika garša, vienīgi iespaids. - Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

- Kādu jautājumu?

- Ko tu dari?

- Neko. - Džeds smaidīja, bet smaidā nebija jautrības. - Es esmu neatkarīgi bagāts.

- Ak tā. Droši vien atmaksājas būt par likumpārkāpēju. -Dora vēlreiz ievilka dūmu. Cigarete un brendijs patīkami reibināja. - Ko tad tu visu dienu sadari?

- Neko īpašu.

- Es tevi varētu nodarbināt.

Viņš sarauca uzacis.

- Tiešām?

- Godīgs darbs, Skimerhorn. Tas ir, ja tu kaut ko proti darīt ar rokām.

- Man ir teikts, ka protu. - Viņa pirksti kavējās Dorai aiz muguras pie rāvējslēdzēja, kas bija atvilkts gandrīz līdz viduklim. Mirkli vilcinājies, viņš to aizvilka gandrīz līdz galam. Dora salēcās un samirkšķināja acis.

- Ak... paldies! Es gribēju teikt, ka man noliktavā vajadzīgi daži jauni plaukti, šajā mājā vienmēr atrodas kaut kas darāms.

- Kāpņu margas ir īstākais izsmiekls.

- Ak tā. - Viņa uzmeta lūpu, it kā būtu personiski apvainota. Dorai tas gandrīz tā arī bija. — Vai tu vari tās salabot?

- Varbūt.

- Mēs varētu atskaitīt no īres maksas vai arī es varētu maksāt par stundām.

- Es padomāšu. - Tobrīd Džeds gan domāja par kaut ko citu - par to, cik ļoti grib viņai pieskarties. Pārvilkt ar pirkstgaliem pār kakla izliekumu. Viņš nevarētu paskaidrot, kāpēc, bet viņš to vēlējās, tikai to, un just, vai pulss pie šā garā, slaikā kakla pamatnes atbildot ietrīsēsies.

Dusmodamies uz sevi, Džeds nolika malā tukšo glāzīti un piegāja pie atkritumu tvertnes.

- Es aiznesīšu atpakaļ.

- Paldies! - Viņai vajadzēja norīt siekalas. Tas nemaz nebija tik vienkārši, kā varētu domāt, kur nu, ar tādu kamolu kaklā. Šā vīrieša skatienā, kad tas raudzījās uz viņu, bija kaut kas tāds, kas lika viņas asinīm skanēt.

Muļķīgi, viņa nodomāja. Acīmredzot diena bijusi gara un nogurdinoša. Viņa devās uz virtuves pusi.

- Tiešām paldies! - viņa atkārtoja. - Ja tu nebūtu ienācis, es vēl kādu stundu spārdītu ar kājām priekšmetus.

- Nav par ko. Man patika skatīties, kā tu viņu spārdi.

Dora pasmaidīja.

- Kāpēc?

- Man nepatika viņa uzvalks. - Durvīs viņš apstājās un palūkojās Dorā. - Man riebjas lietišķi uzvalki.

- Es to paturēšu prātā. - Vēl aizvien smaidot, viņa pacēla skatienu. Sekojot tam, Džeds ieraudzīja sev virs galvas āmuļa zariņu.

- Jauki, - viņš noteica un, tā kā bija cilvēks, kas nolēmis neko neuzsākt, gribēja aizspraukties viņai garām.

- Ei! - Situācijas un Džeda reakcijas uzjautrināta, Dora saņēma viņu aiz rokas. - Būs nelaime, - viņa sacīja. Pastiepusies uz pirkstgaliem, viņa ar lūpām viegli skāra Džeda muti. - Man negribas riskēt.

Viņš atbildēja instinktīvi, tāpat kā būtu reaģējis uz Šāvienu vai naža dūrienu mugurā. Doma sekoja rīcībai. Viņš saņēma Doras zodu.

- Tu patlaban vairāk nekā riskē, Izidora.

Un uzspieda viņas lūpām skūpstu, kas garšoja pēc dūmiem, brendija un aizturēta spēka un lika viņas asinīm sakāpt galvā.

Ak Dievs, mans Dievs, bija viss, kas viņai iešāvās prātā. Varbūt šie vārdi izskanēja vaidā, kad viņas lūpas bezpalīdzīgi pavērās zem viņa mutes.

Skūpsts bija īss, tas ilga tikai dažus mirkļus, bet, kad Džeds palaida viņu vaļā, Dora plati ieplestām acīm sagrīļojās uz papēžiem.

Džeds vēl mirkli nolūkojās, lādot sevi un cīnoties ar nežēlīgu vēlēšanos izdarīt tieši to pašu, ko bija mēģinājis idiotiskais grāmatvedis.

- Es negaidīšu, līdz tu izvadi mani laukā ar kājas spērienu, -viņš klusi sacīja. - Aizslēdz durvis, Konroja!

To teicis, viņš izgāja pa durvīm un, šķērsojis gaiteni, aizslēdza savējās.

5. nodaļa

- Kas tev lēcies? - noprasīja Li. Viņa bija pabāzusi galvu noliktavā, lai pavēstītu par pirkumu piecsimt dolāru vērtībā, un jau trešo reizi tajā rītā tika sagaidīta ar īsu ņurdoņu.

- Nekas man nav lēcies! - Dora atcirta. - Esmu aizņemta. -Viņa tobrīd iesaiņoja piecu priekšmetu servīzi “Fire-King Din-nerwarc" vienai personai. - Cilvēkus vajadzētu sodīt par to, ka viņi atliek iepirkšanos uz divām pēdējām dienām pirms Ziemassvētkiem. Vili tu saproti, ka man jāatsauc Ierija no veikala un jāliek viņai nogādāt šo te uz otru pilsētas galu?

-Tu varēji pateikt pircējam,lai atnāk tam pakaļ.

- Un varēju zaudēt pircēju! - atcirta Dora. - $ie sasodītie trauki te nogulējuši trīs gadus. Es jūtos laimīga, ka beidzot izdevies tos kādam iegrūst.

- Tagad es skaidri zinu, ka kaut kas atgadījies. - Lī sakrustoja rokas uz krūtīm. - Atvieglo sirdi!

- Nekas nav atgadījies. - Vienīgi tas, ka viņa nebija varējusi gulēt. Un viņa nekādā ziņā, pilnīgi nekādā ziņā neatzīsies, ka ļāvusi, lai viens mirklīgs skūpsts sasien viņu mezglos. - Gluži vienkārši man ir pārāk daudz darāmā un pārāk maz laika to izdarīt.

- Bet tev tas patika, Dora, - norādīja Lī.

- Esmu pārvērtusies. - Dora ietina pēdējo tasīti avīzē. - Kur ir tā muļķīgā līmlente? - Viņa pagriezās un atmuguriski uzgrūdās rakstāmgaldam, ieraudzījusi kāpņu lejasgalā Džedu.

- Atvaino! - Neizskatījās, ka viņš kaut ko nožēlotu. - Es nokāpu lejā pavaicāt, vai tu vēl joprojām gribi, lai salaboju tās margas.

- Margas? Ak... ak jā. - Viņa necieta apjukumu aiz satraukuma. Vienīgā lieta, ko viņa necieta vēl vairāk, bija kļūdīšanās.

- Tev vajadzīgi dēļi vai kas?

- Vai kas. - Viņš pagriezās, kad Lī skaļi nokremšļojās.

- Ak, Lī, tas ir jaunais īrnieks Džcds Skimerhorns. Džed, mana māsa Lī.

- Priecājos iepazīties. - Lī pastiepa roku. - Ceru, ka esat iekārtojies.

- Nav necik daudz, ko iekārtot. - Tad viņš pievērsās Dorai.

- Tu gribi, lai salabo margas, vai ne?

- Jā, droši vien. Ja neesi pārāk aizņemts. - Atradusi līmlenti, Dora veltīja visu uzmanību iesaiņošanai. Kad prātā iešāvās ideja, viņa ilgi nedomāja. - Patiesībā tu varētu man izpalīdzēt. Tev taču ir mašīna, vai ne? “Thunderbird”?

-Un?

- Man jānogādā klientam sainis - patiesībā trīs saiņi. Es tik tiešām nevaru iztikt veikalā bez otras pārdevējas.

Džeds sabāza īkšķus bikšu kabatās.

- Tu gribi, lai es tos izvadāju?

- Ja tev nav grūti. Atzīmē degvielas patēriņu un nobrauktos kilometrus. - Viņa apveltīja Džedu ar saulainu smaidu. - Tu varētu pat nopelnīt nedaudz dzeramnaudas.

Viņš varēja pateikt, lai viņa iet pie velna. Taču isti nezināja, kāpēc nepateica.

- Nespēju pretoties tādam vilinājumam. - Viņš ar vāji slēptu nepatiku uzlūkoja kārbu, ko Dora tobrīd saiņoja. - Uz kurieni?

- Tur viss uzrakstīts. Tc būs abi pārējie. - Viņa ar galvas mājienu norādīja uz istabas stūri. - Vari nest tos pa sētaspuses durvīm uz mašīnu.

Neteicis ne vārda, Džeds pacēla pirmo kārbu un nozuda aiz durvīm.

- Tas ir jaunais īrnieks? - nočukstēja Lī. Pārliekot prātā dažādas iespējas, viņa piesteidzās pie durvīm, lai vēlreiz uzmestu skatienu māsas jaunajam īrniekam. - Kas viņš ir? Ar ko nodarbojas?

- Es jau tev teicu, kas viņš ir. Viņu sauc Skimerhorns.

- Tu zini, ko es domāju. - Viņa vēroja, kā Džeds ieceļ kārbu automašīnas pakaļējā sēdeklī, pēc tam steidzīgi atkāpās. - Viņš nāk atpakaļ.

- Tā es ceru, - sausi atteica Dora. - Viņš paņēma tikai vienu kārbu. - Viņa pati pacēla otru saini un padeva to Džc-dam, kad viņš ienāca pa durvīm. - Tas ir plīstošs, - viņa sacīja un atbildē sadzirdēja ņurdošu kunkstienu.

- Vai redzēji viņa plecus? - šņāca Li. - Džonam nav tādu plecu manās trakākajās fantāzijās.

- Kaunies, Ofēlija Konroja-Bredšova! Džons ir brīnišķīgs cilvēks.

- Es to zinu. Esmu traka viņa dēļ, bet viņam nav plecu. Es gribu sacīt, ka viņam, protams, ir pleci, bet tie ir kaulaini un... ak Dievs! - Nopētījusi, kā nostiepjas Džeda "Lcvi's’\ noliecoties pār mašīnas bagāžnieku, viņa noglāstīja sirds apvidu un pasmaidīja. - Vienmēr ir tik labi apzināties, ka valdzinājuma šūniņas vēl darbojas. Tātad ko viņš dara?

- Ar ko?

- Ar... pavadzīmēm, - viņa steigšus attrauca. - Neaizmirsti iedot misteram Skimerhornam pavadzīmes, Dora! - Viņa paņēma tās pati un pasniedza Džedam, kad tas ienāca pēc pēdējās kastes.

- Paldies! - Viņš piesardzīgi uzlūkoja Lī, pārsteigts par spīdumu viņas acīs. - Tu gribi, lai es sagādāju tos kokmateriālus vai kā?

- Kokmateriālus? Ak jā, margas, - atcerēdamās novilka Dora. - Protams, sagādā! Rēķinu vari pabāzt man zem durvīm, ja neesmu mājās.

Džeds nespēja atturēties. Viņš zināja, ka vajadzētu, bet nespēja.

-Vēl kāda interesanta tikšanās?

Dora mīļi pasmaidīja un atrāva vaļā durvis.

- Bučo man pakaļā, Skimerhorn!

- Esmu par to domājis, - viņš nomurmināja. - Esmu par to domājis. - To teicis, viņš izgāja pa durvīm.

- Stāsti! - pieprasīja Lī. - Izstāsti visu. Neizlaid neko, pat pašu mazāko sīkumu ne.

- Nav jau nekā, ko stāstīt. Es vakar biju ar Endrū vakariņās, un Džeds bija liecinieks tam, kā es viņu izmetu laukā no sava dzīvokļa.

-Tu izmeti Džcdu no dzīvokļa?

- Endrū - viņš sāka uzmākties, - sacīja Dora, zaudēdama pēdējās pacietības druskas. - Un es viņu izmetu laukā. Tagad, ja esam beigušas tenkot...

- Gandrīz. Ko viņš dara? Es domāju, Džeds. Lai dabūtu tādus plecus, jānodarbojas ar svarcelšanu vai ko tamlīdzīgu.

- Nemaz nezināju, ka tu tik lielu uzmanību pievērs pleciem.

- Pievēršu, kad tie piestiprināti tādam augumam. Minēsim - viņš ir ostas krāvējs.

-Nē.

- Celtnieks.

- Tu zaudē ceļojumu divatā uz Havaju salām. Vai gribi pamēģināt uz ko citu?

- Labāk pasaki pati.

Daļa bezmiega nakts Dorai bija pagājusi, pārlasot Džeda anketu. Vienu no rekomendācijām bija rakstījis komisārs Džeimss L. Raikers no Filadelfijas policijas departamenta. Tas bija saprotams, viņa prātoja, jo Džeda pēdējā darbavieta bijusi tieši Filadelfijas policijas departaments.

- Viņš ir bijušais policists.

- Bijušais? - Li iepleta acis. - Jēzus, viņu atlaida no policijas par kukuļņemšanu? Par narkotiku kontrabandu? Par slepkavību?

- Pietaupi savu iztēli, mīļā. - Dora papliķēja māsai pa plecu. - Esmu pārliecināta, ka tev vajadzēja iet mammas un tēta pēdās pa skatuves dēļiem. Viņš ir atvaļinājies pēc paša gribas, -viņa sacīja. - Pirms dažiem mēnešiem. Cik var spriest pēc skopajām piezīmēm, ko tētis atstājis pēc sarunas ar policijas komisāru, Džedam ir vesela kaudze apbalvojumu un viņi tur siltu viņa dienesta revolveri cerībā, ka viņš atgriezīsies.

- Kāpēc tad viņš aizgāja?

- Šķiet, ka tā nu gan nav mūsu darīšana, - Dora strupi noteica, taču viņa bija tikpat ieintriģēta un tikpat aizkaitināta kā Lī, jo tēvs nebija pavaicājis. - Spēle beigusies. - Viņa pacēla plaukstu, atvairot nākamo jautājumu vilni. - Ja mēs neiesim iekšā un nepalīdzēsim Terijai, viņa pārvērtīs manu dzīvi par elli.

- Lai notiek, bet man paliek labāk, zinot, ka tev pretējā gaiteņa pusē dzīvo policists. Tas varētu pasargāt tevi no nepatikšanām. - Pēkšņi viņa apstājās kā iemieta un izvalbīja acis. - Ak Dievs, Dorij, kā tu domā, vai viņam bija ierocis?

- Nedomāju, ka, izvadājot traukus, viņam tāds būtu vajadzīgs. - To teikusi, Dora iestūma māsu pa durvīm tirdzniecības zālē.

Jebkuros citos apstākļos Dikarlo būtu juties muļķīgi, sēžot elegantā pieņemšanas telpā ar lētu statueti klēpī, šajā uzņemšanas telpā, ko rotāja neuzkrītošas impresionistu reprodukcijas un Ertē skulptūras, viņš nemaz nejutās muļķīgi. Viņš jutās pārbijies, līdz nāvei pārbijies.

Patiesībā Dikarlo nekas nebija iebilstams pret slepkavību. Viņam gan nogalināšana nesagādāja baudu kā viņa brālēnam Gvido, bet nešķita arī nekas nosodāms. Mazkalibra lodes šāvienu Porteram starp acīm Dikarlo uzskatīja par pašaizsardzību.

Tomēr garajā ceļā no Austrumu piekrastes uz Rietumu piekrasti viņam bija diezgan, par ko raizēties. Tā kā pēdējā laikā neveiksme bija sekojusi neveiksmei, Dikarlo mocījās šaubās, vai kaut kādas slimīgas likteņa ironijas pēc viņa klēpi nesilda nepareizā statuete, kaut arī tā nepārprotami līdzinājās figūriņai, ko viņš bija redzējis iesaiņojam “Premium” pārvadājumu kastē. Taisnīgā pasaulē gan nebūtu iespējams, ka vienā mazā pilsētiņā atrastos divi tik neglīti porcelāna veidojumi.

- Mister Dikarlo? - ierunājās sekretāre. - Misters Finlijs jūs gaida.

- Ak jā. Protams. - Dikarlo piecēlās un, pasitis statueti padusē, ar brīvo roku sakārtoja kaklasaites mezglu. Viņš sekoja blondīnei līdz divviru sarkankoka durvīm, pa ceļam ar gudru ziņu savilkdams seju pieklājīgā smaidā.

Finlijs nepiecēlās no savas vietas pie rakstāmgalda. Viņš ar baudu vēroja, kā Dikarlo nervozi šķērso baltā paklāja plašumus. Ievērojis sīkās sviedru lāsītes uz Dikarlo virslūpas, viņš auksti pasmaidīja.

- Vai esat nokopis pēdas dižajā Virdžlnijas pavalstī, mister Dikarlo?

- Par visu ir padomāts.

- Lieliski. - Viņš ar žestu norādīja uz rakstāmgaldu, lai Dikarlo noliek uz tā statueti. - Un tas ir viss, ko esat man atgādājis?

- Man ir arī pārējo preču saraksts. Un visas adreses. - Pēc Finlija pirkstu mājiena Dikarlo sameklēja kabatā sarakstu. - Kā redzat, bez Portera bijuši vēl tikai četri citi pircēji, un divi no tiem arī ir tirgotāji. Es domāju, ka nebūs nekas sarežģīts doties uz šiem veikaliem un atpirkt preces.

- Jūs domājat? - klusi pārvaicāja Finlijs. - Ja jūs spētu domāt, mister Dikarlo, manas preces jau būtu manā īpašumā. Tomēr, - viņš turpināja, kad Dikarlo klusēja, - es gribu dot jums iespēju izpirkt savus grēkus.

To teicis, viņš piecēlās un pārvilka ar pirkstu saldsērīgajai porcelāna sievietes sejai.

- Neveiksmīgs darbs. Diezgan atbaidošs, vai jums tā nešķiet?

- Jā, ser.

- Un šis cilvēks, šis Ešvorts, par to samaksājis krietnu naudu. Apbrīnojami, vai ne, ko ļaudis dažkārt uzskata par pievilcīgu. Atliek uz to tikai pamest acis, lai redzētu, ka līnijas ir neveiklas, krāsa nožēlojama, materiāls nepiemērots. Nu labi. Nemeklēsim skaistumu ārienē. - Finlijs paņēma no rakstāmgalda tīru balta marmora pelnutrauku un sašķaidīja ar to sievietes galvu.

Dikarlo, kas tikai pirms dažām stundām bija aukstasinīgi noslepkavojis divus cilvēkus, sarāvās, kad pelnutrauks sašķaidīja arī otru galvu. Viņš saspringti vēroja, kā Finlijs mērķtiecīgi atlauž locekļus.

- Neglīta kūniņa, - murmināja Finlijs, - sargā patiesu skaistumu. - No figūriņas torsa viņš izvilka mazu, vairākās biezas burbuļplastmasas kārtās ievīstītu priekšmetu. Viņš uzmanīgi to iztina, izgrūžot skaņas kā cilvēks, kas izģērbj mīļāko.

Priekšmets, ko Dikarlo ieraudzīja, atgādināja ornamentētas un dārgakmeņiem nosētas zelta Šķiltaviņas. Viņa acīs tas nebija pievilcīgāks par statueti, kurā bija paslēpts.

- Vai jūs zināt, kas tas ir, mister Dikarlo?

- Nē, ser.

- Tā ir ētui. - Finlijs, glāstot zeltu, iesmējās. Tajā mirklī viņš bija augstākajā mērā laimīgs - bērns, kas ieguvis kāroto rotaļlietu, vīrietis, kurš atradis jaunu mīļāko. - Tas jums, protams, neko neizsaka. $ī mazā, ornamentētā kārbiņa bija paredzēta manikīra vai šūšanas piederumu, varbūt pogu vai šņaucamās karotītes glabāšanai. Maza, jauka kaprīze, kas deviņpadsmitā gadsimta beigās izgāja no modes. Šī te ir smalkāka nekā lielākā daļa citu etui, tā ir no zelta, bet šie akmeņi, mister Dikarlo, ir rubini. Pamatnē ir iegravēti iniciāļi. - Viņš smaidīdams sapņaini apgrieza kārbiņu otrādi. - Tā bija dāvana Žoze-fīnei no Napoleona. Un tagad tā pieder man.

- Tās ir lieliski, mister Finlij. - Dikarlo juta atvieglojumu, ka atvedis pareizo statueti un ka viņa darba devējs Šķiet apmierināts.

- Jūs tā domājat? - Finlija smaragdzaļās acis iespīdējās. - Sis nieciņš ir tikai daļa no tā, kas man pieder, mister Dikarlo. Jā, es priecājos, ka esmu to ieguvis, bet tas arī atgādina, ka man pienākušais sūtījums ir nepilnīgs. Es varētu piebilst, ka man vajadzēja astoņus mēnešus, lai to nokomplektētu, un vēl divus, lai transportētu uz šejieni. Tas ir gandrīz gads no mana laika, ko es uzskatu par visai dārgu, nemaz nerunājot par izdevumiem. -Viņš vēlreiz pacēla pelnutrauku un trieca to dāmas tērpa smalkajās krokās. Uz visām pusēm kā niecīgas raķetes aizlidoja sīkas porcelāna šķembas. - Jūs varat saprast manu sarūgtinājumu vai nevarat?

- Varu, ser. - Auksti, lipīgi sviedri tecēja Dikarlo pa muguru. - Protams.

- Tad mums jālūko dabūt atpakaļ visu. Apsēdieties, mister Dikarlo!

Dikarlo ar drebošu roku notrauca porcelāna lauskas no sviesta dzeltenā ādas krēsla. Viņš piesardzīgi apsēdās uz pašas krēsla malas.

- Brīvdienas mani padara augstsirdīgu, mister Dikarlo. -Apsēdies savā vietā, Finlijs turpināja intīmām apļveida kustībām glāstīt etui. - Rīt ir Ziemassvētku vakars. Es iedomājos, ka jums ir savi plāni.

- Jā, patiesībā ir. Redziet, mana ģimene...

- Ģimene. - Finlija seja atplauka smaidā. - Neko nevar salīdzināt ar brīvdienām ģimenes lokā. Man pašam tādas nav, bet tas nav svarīgi. Tā kā jums tik ātri izdevies atgūt vienu mazu daļiņu no mana īpašuma, es nekādā ziņā negribu Ziemassvētkos jūs šķirt no ģimenes. - Turot etui ieslēgtu starp plaukstām, viņš sakrustoja rokas. - Es jums dodu laiku līdz gada pirmajai dienai. Dāsni, es zinu, bet, kā jau teicu, brīvdienas ir brīvdienas. Tās mani padara sentimentālu. Es gribu saņemt to, kas man pieder, pirmajā janvārī - nē, nē, lai būtu otrais. - Viņa smaids kļuva platāks un platāks. - Fls ticu, ka jūs man neliksiet vilties.

- Taisnība, ser.

- Protams, vai nu brīvdienas, vai ne, es gaidu no jums ziņojumus. Varat sazvanīt mani šeit vai pa privāto tālruni. Katrā ziņā zvaniet, mister Dikarlo. Ja noteiktos intervālos nesaņemšu no jums ziņas, man būs jāsameklē jūs pašam. To es negribētu.

- ļā, ser. - Dikarlo acu priekšā rēgojās neapskaužama aina, kurā viņu vajā traks vilks. - Ks nekavējoties ķeršos pie lietas.

- Lieliski. Jā, un pasakiet, lai Barbara man nokopē šo sarakstu, iekams aizejat. Labi?

Džeds nevarēja pateikt, kāpēc viņš to dara. Pirmām kārtām šorīt viņam gluži nekas nebija meklējams veikalā. Viņš jutās pilnīgi apmierināts, caurām dienām vingrojot sporta zālē, cilājot svarus savā dzīvoklī, lasot grāmatas. Dievs vien zina, kas par jocīgu iedomu bija likusi viņam kāpt lejā un gandrīz vai pieteikties par Doras preču izvadātāju.

Protams, viņš gandrīz vai ar smaidu atcerējās, ka par to saņēmis itin labu dzeramnaudu - vairākus dolārus. Vieni pateicīgie pircēji viņu bija apdāvinājuši ar košu kārbu mājās ceptu Ziemassvētku cepumu.

Izvadāt pirkumus jau nemaz nebija tik grūti, turklāt Džeds ar interesi ievēroja, ka daudz lielāks ir cilvēku prieks, sagaidot kādu ar pirkumu kārbu nekā ar policijas zīmotni.

To visu viņš varētu aizmirst, pieņemot par savdabīgu eksperimentu, taču tagad viņš stāvēja laukā, aukstumā, un laboja margas. Apziņa, ka kaut kur sirds dziļumos viņam tas patīk, lika justies kā idiotam.

Viņš bija spiests strādāt laukā, jo Dorai visā mājā nebija ne pēdas brīvas vietas. Tā kā viņas priekšstats par darbarīkiem aprobežojās ar vienu vienīgu skrūvgriezi un āmuru, kura kāts bija notīts ar izolācijas lenti, viņam vajadzēja iegriezties pie Brenta un aizņemties dažādus elektroinstrumentus. Protams, Mērija Pēta bija sīki jo sīki iztaujājusi viņu par visu, sākot no ēšanas paradumiem un beidzot ar intīmo dzīvi, tā ka pagāja gandrīz stunda, līdz izdevās paglābties, nezaudējot veselo saprātu.

Dienas notikumi Džedam bija iemācījuši vienu svarīgu lietu: no šā brīža un turpmāk viņš turēsies savrup, tieši tā, kā bija domājis. Ja kāds cilvēks izraisa mulsumu, nav nekāda racionāla iemesla apgrozīties viņa tuvumā.

Šeit aiz mājas vismaz nebija neviena, kas traucētu, turklāt Džedam patika strādāt ar rokām, patika pieskarties kokam. Kādreiz viņš bija cerējis aiz mājas Čestnathilā ierīkot mazu darbnīciņu. Vietu, kur viņš no darba brīvajā laikā varētu kaut ko pielabot vai radīt no jauna. Taču tas bija pirms Donija Speķa. Pirms izmeklēšanas, kas kļuva par apsēstību.

Un, protams, tas bija pirms tam, kad Kleina par visu samaksāja.

Džeds nepaspēja iedomāties kaut ko citu, kad atkal to ieraudzīja. Sudrabainu "Mercedes” sedanu, kas rāmi tupēja zem nojumes. Viņš saskatīja nespodro pērļu spīdumu ap Kleinas kaklu un nezin kāpēc atcerējās, ka tās māsai dzimšanas dienā bija uzdāvinājis pirmais no viņas trim vīriem. Džeds redzēja, ka Kleina paceļ acis, tikpat spoži zilas kā pašam - iespējams, tā bija vienīgā viņu līdzība -, un ziņkāri paskatās uz viņa pusi. Viņš ieraudzīja šajās acīs tikko jaušamas dusmas un redzēja, kā pats metas skriet pāri apcirptajam zālienam starp koptajiem rožu krūmiem, kas gandrīz mežonīgi smaržoja pēc vasaras.

Saule bija atmirdzējusi niķelī, žilbinājusi viņam acis. Kāds putns augstu virsābeles vīteroja neprātīgus treļļus.

Tobrīd gaisu bija satricinājis sprādziens, pāršķeļot to ar karstu dūri un atgrūžot Džedu atpakaļ, pametot viņu uz rožu pusi zālienā, pār kuru eksplozijas vilnis bija izkaisījis to ziedlapiņas.

Sudrabainais "Mercedes” bija pārvērties par ugunīgu lodi, virs kuras vasaras debesīs cēlās smirdīgi, melni dūmi. Viņam šķita, ka dzirdējis kliedzienu. T ikpat labi tas varēja būt lūstoša metāla troksnis. Viņš cerēja, ka tas bija metāls. Viņš cerēja, ka Kleina, aizdedzē pagriežot atslēgu un iedarbinot bumbu, neko vairs nav jutusi.

Džeds lādēdamies devās uzbrukumā jaunajām margām ar

Brenta elektrisko slīpmašīnu. Tas bija beidzies. Kleina bija mirusi un vairs nebija atsaucama atpakaļ. Donijs Spēks, paldies Dievam, bija miris. Un, lai kā Džeds būtu vēlējies, otrreiz vairs nebija nogalināms.

Savukārt viņš bija tieši tāds, kāds vēlējās būt. Viens pats.

- Ho, ho, ho!

Skaļās balss iztraucēts, Džeds izslēdza slīpmašīnu. Piemiedzis acis aiz tonētajām lidotāja brillēm, viņš, vienlīdz aizkaitināts un ziņkārīgs, uzlūkoja sārtvaidzi Ziemassvētku vecīti.

- Esat ieradies pāris dienu par agru, vai ne?

- Ho, ho, ho! - atkal iesmējās Ziemassvētku vecītis, papli-ķēdams pa apaļīgo vēderu. - Izskatās, tev nenāktu par ļaunu neliels Ziemassvētku uzmundrinājums, dēls.

Samierinājies ar traucējumu, Džeds izvilka cigareti.

- Misters Konrojs, pareizi? - Viņš redzēja, ka Ziemassvētku vecīša prieks saplok. - Pēc acīm var redzēt, - sacīja Džeds, aizdedzinot sērkociņu. Doras acis, viņš nodomāja. Lielas, brūnas un smejošas.

- Nūja. - Brīdi padomājis, Kventins atplauka. - Droši vien policists prot saskatīt izlikšanos, tāpat kā aktieris prot izlikties. Ks, protams, savas karjeras laikā esmu tēlojis daudzus likuma un kārtības sargus.

- Tieši tā.

- Atbilstoši sezonai es šodien izklaidēju bērnus aprūpes centrā tiTidy Tots". - Viņš noglāstīja savu balto, zīdaino bārdu.

Mazs darbiņš, bet sniedz gandarījumu, jo dod iespēju tēlot pasaules iemīļotu varoni tiem, kuri patiesi tic. Redzi, bērni ir aktieri, un aktieri ir bērni.

Negribot uzjautrināts, Džeds pamāja.

- Droši vien jums taisnība.

- Ks redzu, ka Izija pielikusi tevi pie darba.

- Izija?

- Mana mīļotā meita. - Kventins pakustināja uzacis un piemiedza ar aci. - Skaistulīte, vai ne?

- ’Kā nekas.

- Gatavot arī prot. Nezinu, no kā viņai tas. Ne jau no mātes. - Kventins sazvērnieciski pieliecās tuvāk. - Es jau nežēlojos, bet vārīta ola ir viņas lielākais sasniegums kulinārijā. Protams, mātei ir citi talanti.

- Par to es nešaubos. Dora ir iekšā.

- Jā, jā. Neatlaidīga un apsviedīga tā mana pirmdzimtā, šajā ziņā nepavisam ne tāda kā mēs pārējie - kaut gan viņai, protams, varēja būt spoža skatuves karjera. Tiešām spoža, -viņš ar zināmu nožēlu sacīja. - Taču viņa izvēlējās komercijas pasauli. Gēni ir dīvaina lieta, vai tev tā nešķiet?

- Neesmu par to domājis. - Meli, Džeds nodomāja. Pašos pamatos meli. Viņš bieži vien bija prātojis par iedzimtām īpašībām. - Klausieties, man te jāpabeidz darbs, kamēr nav iestājusies tumsa.

- Kāpēc es nevarētu sniegt tev palīdzīgu roku? - Kventina vārdos izskanēja negaidīti praktiska nots, kas liecināja, ka viņš ir ne tikai labs aktieris, bet arī labs režisors.

Džeds nopētīja uzpolsterēto vēderu, sarkano mēteli un plīvojošo baltas kokvilnas bārdu.

- Vai tad jums nav elfu, kas nodarbotos ar tādām lietām?

Kventins jautri iesmējās, dārdošajam baritonam tālu atbalsojoties vējā.

- Mūsdienās, puis, visi sastājušies arodbiedrībās. Nevaru piespiest mazos nejaucēnus darīt kaut ko vairāk, kā līgumā paredzēts.

Džeda lūpas, atkal pievēršoties slīpmašīnai, noraustījās.

- Kad būšu te pabeidzis, varēsiet palīdzēt pie uzstādīšanas.

- Ar lielāko prieku.

Kventins pacietīgi apsēdās uz apakšējā pakāpiena. Viņam vienmēr patika vērot roku darbu. Vārds “vērot” izteica visu. Par laimi, pieticīgs mantojums bija pasargājis viņu no badošanās, ļaujot nodarboties ar aktiermākslu. Savu sievu, ar ko Kventins dzīvoja kopā jau trīsdesmit gadus, viņš bija sastapis, uzvedot “Vētru”, kurā viņš tēloja Sebastjanu, bet viņa - Mi-randu. Viņi bija salaulājušies un ar ievērojamiem panākumiem ceļojuši no skatuves uz skatuvi, līdz apmetušies Filadelfijā un atraduši “Liberty Players

Tagad omulīgajā piecdesmit trīs gadu - oficiāli četrdesmit deviņu - vecumā viņš bija izdresējis “Liberty Players” par cienījamu trupu, kas, stabili pelnot, uzveda visu no Ibsena līdz Nīlam Saimonam.

Varbūt tāpēc, ka viņa dzīve bijusi viegla, Kventins ticēja, ka tā būs mūžīgi. Viņš bija pieredzējis, kā jaunākā meita godam apprecas, vēroja, kā viņa dēls uzticīgi nes ģimenes vārdu uz skatuves. Palikusi bija vienīgi Dora.

Kventins bija nolēmis, ka šis veselīgais jauneklis ar neizprotamo skatienu ir ideāls atrisinājums. Pasmaidot viņš izvilka plakanpudeli no Ziemassvētku vecīša spilvenotā vēdera un iedzēra ašu malku. Tad vēl vienu.

- Labs darbs, puis, - pusstundu vēlāk, piesliedamies kājās un noglāstīdams margas, noteica Kventins. - Gluds kā dāmas vaidziņš. Turklāt man bija patīkami vērot tavu darbu. Kā to nostiprināt?

- Ķerieties klāt! - ierosināja Džeds. - Nesiet savu galu augšā.

- Tas ir kas vienreizīgs. - Kjot augšā pa kāpieniem, iešķindē-jās sudraba zvaniņi pie Kvcntina zābakiem. - Redzi, es jau neesmu pilnīgs iesācējs. Esmu piepalīdzējis pie dekorācijām. Reiz mēs uzbūvējām visai stilīgu “Jautro Rodžcru”, kad uzvedām “Pīteru Peņu”. - Kventins pavirpināja pirkstos balto ūsu galu, un viņa skatiens draudīgi iespīdējās. - Dabiski, kas es tēloju Āķi.

- Par to es nešaubos. Piesargieties! - Liekot lietā Brenta urbjmašīnu, Džeds piestiprināja margas pie balstiem. Sīs procedūras laikā Kventins raiti turpināja sarunu. Džeds atskārta, ka viņu ir viegli nedzirdēt, tāpat kā viegli bija nedzirdēt fona mūziku zobārsta kabinetā.

- Redz, cik vareni! - Kad darbs bija galā, Kventins paraustīja margas, starojoši smaidīdams. - Izturīgas kā klintis. Ceru, ka mana Izija pratīs tevi novērtēt. - Viņš draudzīgi uzsita Džedam pa muguru. - Kāpēc tu nevarētu pievienoties mums Ziemassvētku vakariņās? Mana Ofēlija rādīs iespaidīgu priekšnesumu.

- Man ir citi plāni.

- Ak, protams! - Kventina nepiespiestais smaids neatklāja viņa domas. Viņš bija izpētījis Džeda Skimerhorna biogrāfiju daudz rūpīgāk, nekā kāds varēja iedomāties. Viņš labi zināja, ka Džedam nav citu tuvinieku kā vien vecāmāte. - Tad varbūt Jaungadā. Mēs vienmēr rīkojam svinības teātri. Teātri “Liber-ty'\ Mēs tevi gaidīsim.

- Paldies! Es par to padomāšu.

- Taču pašlaik, man liekas, mēs esam pelnījuši nelielu atlīdzību par mūsu pūlēm.

Viņš atkal izvilka pudeli un, miegdams ar aci Džedam, ielēja viskiju sudraba korķītī. Tad pasniedza improvizēto glāzi Džedam.

Nespēdams izdomāt ne mazāko iemeslu, lai atteiktos, Džeds to iztukšoja. Viņam ar grūtībām izdevās aizvērt muti. Dzira bija apdullinoša.

- Pie Dieva! - Kventins vairākas reizes uzsita Džedam pa muguru. - Man patīk, kad vīrs dzer kā vīrs. Iedzer vēl vienu! Uzņem uz krūts, lai galva atpūšas.

Džeds izdzēra vēl vienu, ļaujoties viskija siltumam.

- Vai esat pārliecināts, ka Ziemassvētku vecītim vajadzētu dzert?

- Mīļo zēn, kā gan mēs, pēc tavām domām, varam izturēt garās, aukstās naktis Ziemeļpolā? Zini, nākamā izrāde būs “Klusā okeāna dienvidi”. Patīkamas pārmaiņas, daudz palmu. Mēs katru gadu cenšamies iekļaut programmā pāris mūziklu. Pūlim patīk. Likšu Izijai, lai paņem tevi līdzi.

Vēlreiz piepildījis Džeda trauku, viņš sāka dziedāt “Kas gan var līdzināties dāmai”.

Vainīgs viskijs, nodomāja Džeds. Tikai tā varēja izskaidrot, kāpēc viņš krēslas stundā sēž ārā, aukstumā, nesaskatot nekā sevišķi dīvaina apstāklī, ka viņam blakus Ziemassvētku vecītis pilnā kaklā auro meldiņu no izrādes.

Tukšojot nākamo korķīti, viņš dzirdēja, ka durvis aiz muguras atveras, un, laiski pagriezies, ieraudzīja, ka kāpņu augšgalā, rokas sānos iespriedusi, stāv Dora.

Jēzus, viņai ir skaistas kājas, nodomāja Džeds.

Dora apveltīja Džedu ar iznīcinošu skatienu.

- Man vajadzēja iedomāties, ka tu pamudināsi viņu uz dzeršanu.

- Es nodarbojos pats ar savām lietām.

- Sēžot uz kāpnītēm un dzerot viskiju ar cilvēku Ziemassvētku vecīša kostīmā? Ir nu gan lietas!

Tā kā Džedam mēle bija kļuvusi biezāka, viņš runāja uzmanīgi.

- Es salaboju margas.

- Lieliski. - Nogājusi lejā pa kāpnēm, Dora satvēra tēvu aiz rokas brīdī, kad Kventins veica apbrīnojamu pirueti. - Izrāde beigusies.

- Izija! - Kventins sajūsmā viņu skaļi noskūpstīja un cieši apkampa. - Mēs ar tavu jauno cilvēku nodarbojāmies ar galdniecības darbiem.

- To es redzu. Jūs abi izskatāties ļoti aizņemti. Iesim iekšā, tēt. - Paņēmusi plakanpudeli, viņa to iespieda rokās Džedam.

- Es vēl atgriezīšos, - viņa noteica zem deguna un sāka vilkt tēvu augšā pa kāpnēm.

- Es nodarbojos ar savām lietām, - atkārtoja Džeds un, rūpīgi aizskrūvējis pudeli, iebāza to bikšu kabatā. Dorai atgriežoties, viņš lika bagāžniekā Brenta darbarīkus tik uzmanīgi, it kā tie būtu no trausla porcelāna.

- Tā. - Aizcirtis bagāžnieku, viņš smagi atslējās pret to.

- Kur palika Ziemassvētku vecītis?

- Guļ. Mēs šeit ievērojam vienu likumu, Skimerhorn. Nekādas dzeršanas darba laikā.

Džeds iztaisnojās un atkal prātīgi atbalstījās pret mašīnu.

- Es biju pabeidzis. - Viņš nenoteikti pamāja uz margu pusi. - Redzi?

- Jā. - Viņa nopūtusies pakratīja galvu. - Man nevajadzēja tevi vainot. Viņam nav iespējams pretoties. Nāc nu, es uzvedīšu tevi augšā.

- Es neesmu piedzēries.

- Tu esi piesūcies kā zeķe, Skimerhorn. Tavs ķermenis to zina, vēl tikai smadzenes nav apjēgušas.

- Es neesmu piedzēries, - viņš atkārtoja, bet neiebilda, kad Dora aplika roku viņam ap vidukli, lai vestu augšā pa kāpnēm. - Kad izvadāju preces, es nopelnīju piecpadsmit dolārus un divus dučus cepumu.

-Tas ir jauki.

- Ļoti garšīgus cepumus. - Kāpjot pāri slieksnim, viņš uzgrūdās Dorai. - Jēzus, cik tu labi smaržo!

- Varu saderēt, ka to tu saki visām dzīvokļa saimniecēm. Vai tev ir atslēgas?

- Jā. - Brīdi parakņājies kabatā, viņš padevās un atslīga pret sienu. Tā man vajadzēja, viņš nodomāja, par dzeršanu, kad apēsti tikai daži cepumi.

Dora nopūtusies iebāza roku viņa bikšu kabatā. Viņa atrada tur tikai stingru augšstilbu un sīknaudu.

- Pamēģini otrā, - viņš ieteica.

Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja nepiespiestu un apbrīnojami pievilcīgu smaidu.

- Nē. Ja tev tas patika, tu neesi tik piedzēries, kā es domāju. Ķeksē laukā pats!

- Es jau tev teicu, ka neesmu piedzēries. - Sameklējis atslēgas, viņš nespēja aptvert, kā lai trāpa atslēgas caurumā, ja tik stipri šūpojas grīda. Dora viņam palīdzēja. - Paldies!

- Vairāk es neko nevaru darīt. Vai tiksi pats līdz gultai?

Džeds satvēra durvju rokturi.

- Runāsim atklātu valodu, Konroja. Es negribu ar tevi gulēt.

- Nu, tas mani katrā ziņā noliek pie vietas.

- Tavs izskats tev sarežģī dzīvi, mazā. Tādas lielas, brūnas acis un sprigans augumiņš. Es vienkārši gribu būt viens pats.

- Droši vien tas liek man atmest jebkādas cerības dzemdēt tavus bērnus. Bet neraizējies, es tikšu tam pāri. - Aizvadījusi Džedu līdz dīvānam, viņa palīdzēja tam apgulties un pacēla uz augšu kājas.

- Es tevi negribu, - sacīja Džeds, kad Dora noāva viņam zābakus. - Es nevienu negribu.

- Labi. - Viņa palūkojās apkārt, meklējot segu, un ieraudzīja pāris dvieļu, ko viņš bija izkāris uz trcnažiera. - Te nu būs, silti un mājīgi. - Apsegusi Džedu, viņa rūpīgi apspraudīja tam apkārt dvieļus. Viņš izskatās briesmīgi jauks, viņa nodomāja, pilnīgi piedzēries, sapīcis un smagiem plakstiņiem. Impulsa vadīta, viņa noliecās un noskūpstīja viņu uz degungala.

- Guli, Skimerhorn! Rīt tev šķitīs, ka esi nonācis ellē.

- Ej projām, - viņš nomurmināja, aizvēra acis un vairāk neko nejuta.

6. nodaļa

Viņai bija taisnība. Džcds jutās briesmīgi. Vismazāk viņš vēlējās, lai kāds dauzītos pie durvīm, kamēr viņš mēģina noslīcināties dušā. Lādēdamies viņš aizgrieza krānus, aptina ap gurniem dvieli un, lāsēm pilot uz grīdas, devās pie durvīm. Viņš atrāva tās vaļā.

- Pie velna, ko tu gribi?

- Labrīt, Skimerhorn! - Dora iebrāzās istabā ar pītu grozu uz rokas. - Redzu, ka tu esi mundrs un priecīgs kā parasti.

Dorai mugurā bija kaut kāds īss tērps spilgti zilos un zelta toņos, no kā viņam metās raibs gar acīm.

- Pazudi!

- Ak vai, mēs šorīt slikti jūtamies. - Viņa neapvainojusies sāka izkravāt grozu. Tur bija sarkans pīts termoss, krūka ar kaut kādu pretīga izskata oranžu šķidrumu un sniegbalta salvete, kurā ietīti divi pārslaini radziņi. - Tā kā mans tēvs bija šā pasākuma iniciators, es nodomāju, ka man šorīt jāgādā par tavu labsajūtu. Mums būs vajadzīga glāze, tasīte, apakštasīte un šķīvis. - Kad Džeds nepakustējās, viņa piešķieba galvu. - Labi, es sameklēšu pati. Kāpēc tu neuzvelc kaut ko mugurā? Tu liki man skaidri saprast, ka fiziski es tevi neinteresēju, bet, redzot tavu slapjo, puskailo augumu, man var uznākt nevaldāma seksuāla tieksme.

Griežot zobus, muskuļi uz Džeda zoda noraustījās.

- Asprātīgi, Konroja. Tiešām asprātīgi. - Taču viņš pagriezās un iegāja guļamistabā. Kad viņš atgriezās, ģērbies pelēkās, uz ceļgala saplēstās sporta biksēs, Dora uz viņa piknika galdiņa bija glīti sakārtojusi visu brokastīm nepieciešamo.

- Vai aspirīnu jau iedzēri?

- Es par to vēl domāju.

- Tad vispirms iedzer šīs. - Viņa pasniedza trīs tabletes. - Noskalo ar šo te. Vienkārši norij kopā ar lielu malku.

Džeds nikni paskatījās uz pretīgi oranžo šķidrumu, ko viņa bija ielējusi krūzē.

- Pie velna, kas tas tāds ir?

- Glābiņš. Tici man!

Tā kā Džeds baidījās, ka varētu justies vēl sliktāk, viņš norija tabletes kopā ar diviem lieliem malkiem Doras ārstniecības līdzekļa.

- Jēzus, tas garšo pēc balzamēšanas šķīduma.

- Ak, es domāju, ka princips varētu būt tāds pats. Taču iznākumu varu garantēt. Tētis ar to ceļas un guļas, un, tici man, viņš ir eksperts Šajā jautājumā. Pamēģini kafiju - paģirām tā daudz nelīdzēs, taču tu pilnībā pamodīsies, lai varētu tās izbaudīt.

Tā kā Džedam acis draudēja izlīst uz pieres, viņš piespieda tām plaukstas.

- Kas bija tajā vakardienas pudelē?

- Kventina Konroja slepenais ierocis. Viņam pagrabā ir destilēšanas aparāts, un viņš eksperimentē kā traks zinātnieks. Tētim patīk iedzert.

-Tas tik ir jaunums!

- Es zinu, ka man vajadzētu nosodīt, bet tas ir grūti. Viņš nevienu neaiztiek, nevienam nedara pāri. Es pat neesmu pārliecināta, vai viņš dara pāri sev. - Nolauzusi vienam radziņam galu, Dora to paskrubināja. - Dzerdams viņš nekļūst ne īdzīgs, ne augstprātīgs, ne bezkaunīgs. Viņš nekad nedomā sēsties pie automašīnas stūres - vai darbināt bīstamas iekārtas. - Viņa paraustīja plecus. - Daži krāj pastmarkas. Tētis dzer. Vai jūties labāk?

- Dzīvošu.

- Tad jau labi. Man laiks atvērt veikalu. Tu būsi pārsteigts, cik daudz cilvēku iepērkas Ziemassvētku priekšvakarā. - Viņa devās uz durvīm, bet, satvērusi rokturi, apstājās pie tām. - Jā, un margas ir labas. Paldies! Pasaki, kad jūties gatavs sanaglot kopā dažus plauktus. Un neraizējies, - viņa žilbinoši pasmaidīja, - es arī negribu ar tevi gulēt.

Klusi aizvērusi durvis, Dora dungodama aizgāja pa gaiteni.

Dikarlo jutās lieliski. Veiksme pie viņa bija atgriezusies, un īrētais “Porsche” traucās ar deviņdesmit piecu kilometru ātrumu stundā. Rūpīgi iesaiņots, viņam blakus uz sēdekļa ceļoja bronzas ērglis un Brīvības statujas makets. Abus viņš bez grūtībām bija iegādājies sīkpreēu veikaliņā turpat pie Vašingtonas robežas.

Viss noritēja gludi kā spļāviens, domāja Dikarlo. Viņš bija iegājis veikalā, pieklājības pēc mazliet paskatījies apkārt un pēc brīža devies laukā, jau kā lepns divu amerikāņu kica paraugu īpašnieks. Uz brīdi iegriezies Filadelfijā pēc diviem nākamajiem priekšmetiem savā sarakstā, viņš dosies uz Ņujorku. Ja viss ritēs, kā plānots, līdz pulksten deviņiem viņš būs mājās, taisni laikā, lai nosvinētu svētkus.

Nākamajā dienā pēc Ziemassvētkiem viņš turpinās iesākto pēc grafika. Tādā tempā, sprieda Dikarlo, viņam izdosies dabūt rokā visas mistera Finlija preces vēl labu laiku pirms noteiktā termiņa.

Viņš par to varbūt nopelnīs pat prēmiju.

Ar pirkstu bungojot pa stūri mūzikas ritmā, Dikarlo uzgrieza Finlija privātā tālruņa numuru.

-Jā.

- Mister Finlij! Dikarlo.

- Vili jūs varat pavēstīt kaut ko tādu, kas mani interesētu?

- Jā, scr, - viņš kā dziedāt nodziedāja. - Esmu atguvis vēl divus priekšmetus no Kolumbijas apgabala.

-Vai apmaiņa noritēja gludi?

- Tā bija gluda kā zīds. Šobrīd esmu ceļā uz Filadelfiju. Turienes veikalā ir vēl divas preces. Domāju nokļūt līdz veikalam, vēlākais, trijos.

- Tad es jums tagad novēlēšu priecīgus Ziemassvētkus, mister Dikarlo. Līdz divdesmit sestajam mani būs grūti sazvanīt. Protams, ja jums kaut kas ziņojams, informējiet Vainsepu.

- Es ziņošu, mister Finlij. jaukas brīvdienas!

Finlijs nolika klausuli, bet vēl brīdi stāvēja uz balkona, vērojot, kā virs Losandželosas izplešas smogs. Viņam kaklā smalkā zelta ķēdītē karājās ctui.

Dikarlo tiešām ieradās Filadelfijā ap trijiem. Veiksme, ļaudama Dikarlo ieiet “Doras salonā” piecpadsmit minūtes pirms slēgšanas, viņu nebija atstājusi. Pirmais, ko viņš ievēroja, bija stalta rudmate ar zaļu elfu cepuri galvā.

Terija Stāra, Doras palīdze un uzticama “Liberty Players” biedre, starojoši uzsmaidīja Dikarlo.

- Priecīgus Ziemassvētkus! - viņa sacīja balsī, kas bija tik dzidra kā svētku zvaniņi. - Jūs tik tikko paspējāt. Mēs šodien agri beidzam darbu.

Dikarlo izmēģināja muļķīgu smaidu.

- Varu saderēt, ka jūs ienīstat mūs, pēdējā mirkļa pircējus.

- Jūs smejaties? Man tieši viņi visvairāk patīk. - Terija jau bija ievērojusi ietves malā stāvošo “Porsche” un cerēja beigt darbadienu ar galvu reibinošu darījumu. - Vai jūs meklējat kaut ko īpašu?

- Īstenībā jā. - Dikarlo pārlaida skatienu veikalam, cerēdams, ka tūlīt pat ieraudzīs vai nu gleznu, vai porcelāna suni. - Esmu ceļā uz mājām, un man ir krustmāte, kas kolekcionē dzīvnieku figūriņas. Sevišķi suņus.

- Varbūt spēšu jums palīdzēt. - Paceldamās sešu pēdu augstumā ar augstpapēžu kurpēm, Terija izgāja cauri veikalam kā armijas seržants, kas pārbauda savus padotos. Novērtējusi Di-karlo uzvalku, mēteli un automašīnu, viņa vadīja pircēju uz to sekciju, kur glabājās nefrīta izstrādājumi.

- $ī ir viena no manām mīļākajām vietiņām. - Viņa atvēra bagātīgiem rotājumiem klātu stikla vitrīnu un izņēma ābolzaļu FO sunīti, vienu no dārgākajiem priekšmetiem veikalā. - Skaists, vai ne?

- Jā, bet baidos, ka manas krustmātes gaume nav gluži tik izsmalcināta. - Viņš ļāva zobgalībai iedzirkstīties krunciņās ap acīm. - Jūs taču zināt, kādas ir šīs kundzītes.

- Vai jūs smejaties? Nav iespējams strādāt antīku lietu veikalā un to nezināt. Labi, palūkosimies. - Ierija ar nožēlu nolika sunīti atpakaļ vitrīnā. - Mums ir pāris jauku ģipša koker-spanielu.

- Es paskatīšos. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es pats apstaigātu veikalu? Zinu, ka gribat pēc iespējas ātrāk tikt projām, bet varbūt es ieraugu kaut ko tādu, kas varētu satriekt krustmāti Mēriju.

- Skatieties vien. Nesteidzieties.

Dikarlo redzēja ģipša kokerspanielus. Viņš redzēja stiklā pūstus pūdeļus un retrīverus. Viņš redzēja ģipša dalmāciešus un misiņa čau-čau. Taču nekur nebija porcelāna suņa.

Viņa skatiens meklēja arī gleznu. Veikalā bija dučiem ierāmētu reprodukciju, izbalējušu portretu, reklāmas plakātu. Nebija nevienas abstraktas gleznas melnkoka rāmī.

- Man šķiet, esmu atradusi ideālu... - Kad Dikarlo spēji pagriezās uz viņas pusi, Ierija divus soļus atkāpās. Viņa lepojās ar to, ka prata nolasīt cilvēku sejas izteiksmes. Uz mirkli viņai šķita, ka Dikarlo sejā lasāma... slepkavība. - Atvainojiet! Vai es... vai es jūs izbiedēju?

Viņa smaids atplauka acumirklīgi, izgaisinot ledaino spīdumu acīs, un Terija nosprieda, ka viņai tikai izlicies.

- Jā. Laikam biju aizdomājies. Un kas tad mums te ir?

- Tā ir Stcfordšīras keramika, angļu aitu suņu kucīte ar kucēnu. Savā ziņā jauka, vai ne?

- Tieši tas, kas patīk krustmātei Mērijai. - Dikario sejā nostājās patīkams smaids arī pēc tam, kad viņš bija pamanījis četrciparu cenu uz birkas. - Domāju, viņai patiks, - viņš sacīja, cerot novilcināt laiku, kamēr to iesaiņos. - Man padomā bija kaut kas mazliet citāds, bet labi, šis būs krustmātes Mērijas gaumē.

- Vai maksāsiet skaidrā naudā vai ar čeku?

- Ar čeku. - Dikario izvilka kredītkarti. - Redziet, viņai kādreiz bija jauktenis, - viņš runāja, ejot Ildzi Terijai pie letes. - Brūns suns ar baltiem plankumiem, kas gulēja, saritinājies uz paklāja, divdesmit četras stundas no divdesmit četrām. Krustmāte Mērija viņu dievināja. Es cerēju, ka atradīšu kaut ko līdzīgu viņam.

- lās ir ļoti mīļi. - Ierija ieguldīja Stefordšīras suni zīdpapīrā. - Jūs droši vien esat ļoti uzmanīgs krustdēls.

- Redziet, krustmāte Mērija palīdzēja mani uzaudzināt.

- Žēl, ka neatnācāt dažas dienas agrāk. Mums bija figūra, ļoti līdzīga tai, kuru aprakstījāt. Porcelāna suns, plankumains, saritinājies un aizmidzis. Tikai vienu dienu stāvēja veikalā, un tad to pārdevām.

- Pārdevāt? - Dikario izgrūda caur zobiem, joprojām pūlēdamies smaidīt. - Cik žēl!

- Tā ne tuvu nebija tik laba kā figūra, ko esat nopircis, mister Dikario, - viņa piebilda, uzmetusi skatienu Dikario kredītkartei. - Ticiet man, Ziemassvētku rītā krustmāte būs laimīga.

- Ks nešaubos, ka jums ir taisnība. Redzu, jūs pārdodat arī gleznas.

- Mazliet. Galvenokārt plakātus un senus ģimenes portretus, kas nākuši no izsolēm.

-Tiešām nekā mūsdienīga? Esmu ieplānojis nelielu dzīvokļa remontu.

- Baidos, ka ne. Mums vēl šis tas glabājas noliktavā aiz veikala, bet neesmu gan ievērojusi tur gleznas.

Kamēr viņa izrakstīja čeku, Dikarlo bungoja ar pirkstiem pa leti un prātoja. Viņam jānoskaidro, kas nopircis suni. Ja nebūtu pats dienas vidus un plašs skatlogs viņam aiz muguras, varētu pabāzt pistoli zem pārdevējas glītā deguntiņa un piespiest, lai viņa sameklē vajadzīgo informāciju.

Protams, pēc tam viņu vajadzētu nogalināt.

Dikarlo pameta acis uz skatlogu sev aiz muguras. Uz ielas bija maz mašīnu un maz gājēju. Taču viņš pakratīja galvu. Garām pašāvās vējjakā ģērbusies meitene ar skrituļslidām. Nebija vērts riskēt.

- Tagad parakstieties šeit. - Terija padeva Dikarlo čeku un viņa kredītkarti. - Viss kārtībā, mister Dikarlo. Ceru, ka jums un jūsu krustmātei būs fantastiski Ziemassvētki.

Tā kā pārdevēja caur skatlogu viņu vēroja, Dikarlo uzmanīgi iecēla sainīti bagāžniekā un mundri pamāja, pirms iekāpa mašīnā. Tā līgani atrāvās no ietves malas.

Viņš dosies kaut kur ieturēt vēlīnu lenču. Kad satumsīs un veikals būs tukšs, viņš atgriezīsies.

Cik vien lietišķi prazdama, Dora pieklauvēja pie Džeda durvīm. Viņa zināja, ka tiks sagaidīta ar neapmierinātiem ņur-dieniem - tur neko nevarēja darīt. Īstenībā Dora bija apradusi ar viņa īdzīgajām nelaipnībām. Patīkami tas nebija, bet apradusi viņa bija.

Džeds nelika viņai vilties.

Viņa īspiedurkņu sporta tērps bija sviedriem piemircis. Ada uz rokām spīdēja. Citreiz viņa būtu uz mirkli apstājusies, lai apbrīnotu šo vīrišķības iemiesojumu, taču patlaban cītīgi pētīja Džeda aizkaitināto sejas izteiksmi.

Džeds satvēra plecos uzmestā dvieļa galus.

- Ko tu tagad gribi?

- Atvaino, ka iztraucēju. - Pametusi skatienu pār viņa plecu, Dora ieraudzīja uz grīdas izmētātos svarcelšanas rīkus. - Zinu, ka esi aizņemts ar muskuļu trenēšanu, bet man nedarbojas telefons. Man vajag piezvanīt.

- Uz stūra ir telefona kabīne.

-Tu esi tik mīļš, Skimerhorn. Kāpēc tevi vēl nav nogrābusi neviena laimīgā?

- Es no viņām atgaiņājos ar koku.

- Ak, par to es nešaubos! Esi tik labs! Tā ir vietējā saruna.

Mirkli Dora domāja, ka viņš aizcirtis durvis viņai deguna

priekšā. Atkal. Taču, atrāvis tās plašāk, Džeds soli atkāpās.

- Tikai ātri, - viņš sacīja un iegāja virtuvē.

Lai viņai netraucētu? Dora brīnījās. Diez vai. Viņas spriedums bija pareizs, jo pēc mirkļa viņš atgriezās, dzerot no kakliņa “Gatorade”. Dora pakratīja telefonu, izgrūda klusu lāstu un nometa klausuli atpakaļ.

- Tavējais arī nedarbojas.

- Nav nekāds brīnums, jo mēs atrodamies vienā ēkā. -Viņš bija atstājis dzīvokļa durvis vaļā, tāpat kā viņa - savējās. No Doras istabām plūda mūzikas skaņas. Šoreiz tā bija Ziemassvētku mūzika. Taču skaņas atgādināja viduslaiku kori un drīzāk intriģēja, nevis kaitināja.

Diemžēl Dora uz viņu atstāja tieši tādu pašu iespaidu.

-Tu vienmēr tā saģērbies, lai runātu pa telefonu?

Viņai mugurā bija slīdīgs sudrabkrāsas kombinezons un kājās augstpapēžu siksniņkurpes. Ausīs šūpojās zvaigžņu piekariņi.

- Esmu uzaicināta uz pāris viesībām. Un tu? Vai domā pavadīt Ziemassvētku vakaru, cilājot svarus?

- Man nepatīk viesības.

- Nepatīk? - Dora paraustīja plecus, un, viņai sakustoties, sudrabkrāsas zīds aicinoši nočaukstēja. - Man gan ļoti patīk. Troksnis, ēdiens, tenkas. Protams, man patīk sarunāties ar citām dzīvām būtnēm, tāpēc man ir vieglāk.

-Tā kā man nav nevienas ballītes, ko tev piedāvāt, tu varētu skriet tālāk. - Nometis malā dvieli, viņš paņēma svaru stieni. - Skaties, lai tavs pielūdzējs nepārdzeras Ziemassvētku punšu.

- Es eju viena pati un, lai nevajadzētu raizēties, cik bieži lieku pie lūpām Ziemassvētku punšu, esmu izsaukusi taksometru. - Apsēdusies uz dīvāna paroča, viņa, pieri raukdama, nolūkojās, kā Džeds cilā svarus. Tā kā nevajadzētu viņu žēlot, prātoja Dora. Viņš bija pēdējais cilvēks pasaulē, kas modināja līdzjūtību. Un tomēr Dorai nepatika doma, ka Džeds visu vakaru būs viens pats ar svaru stieni. - Vai gribi nākt man līdzi?

Ilgais, klusējošais skatiens, ko Džeds viņai veltīja, lika Dorai steigšus sniegt paskaidrojumus.

- Tas nav bildinājums, Skimerhorn. Tikai pāris viesību, kurās nekas nav jādara, tikai jāizklaidējas un jābūt laipnam pret cilvēkiem.

- Es neesmu laipns.

- Saprotu, ka tu esi ierūsējis, bet ir taču Ziemassvētku vakars. Sirsnības laiks. Kad cilvēkiem labs prāts. Varbūt esi par to dzirdējis?

- Esmu dzirdējis tādas baumas.

Dora mirkli nogaidīja.

- Beidz izlikties!

- Atšujies, Konroja!

- Tas nu ir solis uz priekšu kopš rīta. Mēs esam tik laipni viens pret otru - cilvēki vēl nodomās, ka esam iemīlējušies. -Viņa nopūtusies piecēlās. - Baudi savus sviedrus un priecājies par oglēm, ko Ziemassvētku vecītis, bez šaubām, atstās tavā zeķē! - Viņa apstājās un piešķieba galvu. - Kas tas par troksni?

- Kāds troksnis?

- Tāds. - Viņa ieklausīdamās piemiedza acis. - Nevar būt. Tikai nesaki, ka mums tiešam ir peles!

Nolaidis svaru stieni, Džeds ieklausījās.

- Kāds ir lejā veikalā.

-Ko?

- Veikalā, - viņš atkārtoja. - Skaņa nāk augšā pa ventilācijas lūku. Vai tad tu nepazīsti pati savu māju, Konroja?

- Es te nemēdzu bieži iegriezties, vēl jo vairāk, kad veikals ir atvērts. - Viņa jau gribēja atmest pieņēmumu, bet tad sastinga. - Taču veikals ir slēgts. - Viņas balss bija pieklususi līdz čukstam. - Tur neviena nav.

- Kāds tomēr ir.

- Nē. - Viņas plauksta nervozi paberzēja kaklu. - Veikals ir slēgts jau vairākas stundas. Ierija aizgāja ap pusčetriem.

- Tad viņa ir atgriezusies.

- Ziemassvētku vakarā? Viņa rīko vienas no viesībām, uz kurām esmu aicināta. - Doras papēdīši eleganti noklaudzēja, ejot uz durvju pusi.

- Kur tu iesi?

- Lejā, protams. Droši vien kāds atslēdzis signalizāciju un ielauzies veikalā, ļa viņš domā, ka varēs piebāzt maisu ar precēm no mana veikala, viņu gaida pārsteigums.

Sulīgi nolamājies, Džeds satvēra viņu aiz rokas un apsēdināja krēslā.

- Paliec tepat! - Viņš iesoļoja guļamistabā. Dora joprojām domāja, kādā vārdā viņu nosaukt, kad Džeds iznāca laukā ar trīsdesmit astotā kalibra pistoli.

Viņa iepleta acis.

- Kas tas tāds?

- Lietussargs. Paliec tepat! Aizslēdz durvis!

- Bet... bet...

- Paliec! - Viņš aizvēra aiz sevis durvis. Iespējams, veikalā ir viņas palīdze, domāja Džeds, ašiem soļiem klusi ejot pa gaiteni. Vai viņas māsa, kas aizmirsusi paņemt kādu noslēptu sainīti. Vai vecais, kas meklē pudeli.

lāču viņā bija pārāk daudz no policista, lai zaudētu modrību. Pārāk daudz no policista, lai nepiešķirtu nozīmi tam, ka nedarbojās telefoni un ka skaņas, kas ieplūda pa ventilācijas lūku, drīzāk bija zaglīgas, nevis bezrūpīgas.

Džeds nonāca līdz durvīm, kas veda lejā uz noliktavu, un pavēra tās. No lejas neatspīdēja spožas gaismas kūlis. Viņš dzirdēja troksni - kāds aizvēra atvilktni.

Vai viņa tur glabā skaidro naudu, viņš prātoja, klusībā lādēdamies. Iespējams. Kādā veclaicīgā kannā vai cepumu kārbā.

Kustība aiz muguras lika viņam saspringt un spēji pagriezties. Un vēlreiz nolādēties. Dora plati ieplestām acīm, rokā turēdama hanteli, sekoja viņam trīs soļus aiz muguras.

Džeds pameta ar īkšķi atpakaļ. Viņa pakratīja galvu. Viņš savilka plaukstu dūrē. Viņa izslēja zodu.

- Idiote, - viņš nomurmināja.

- Pats tāds.

- Dieva dēļ, ej atpakaļ!

Viņš piesardzīgi spēra soli un spēji apstājās, kad trešais pakāpiens iečīkstējās viņam zem kājām. Atskanēja virkne īsu paukšķu, un no sienas trīs collu attālumā no Džeda sejas pašķīda apmetums.

Viņš pieliecās, pārvarēja atlikušos pakāpienus skriešus, kāpņu lejasgalā nonākot velšus, pielēca kājās un izvilka ieroci tieši tajā brīdī, kad sētaspuses durvis aizcirtās. Izdzirdējis Doras klaudzošos soļus sev aiz muguras, Džeds uzkliedza viņai, lai paliek, kur stāv.

Skrējienā atrāvis durvis, viņš, zemu pieliecies, izmetās laukā. Aukstais gaiss dzēla plaušās kā ledus skaidas. Toties asinis dzīslās virmoja. Skrienošu soļu troksnis atbalsojās pa labi. Nelikdamies ne zinis par Doras izmisīgajiem saucieniem, Džeds metās tiem pakaļ.

Viņu vadīja intuīcija un pieredze, kas bija krāta pusi mūža. Noskrējis apmēram divus kvartālus, Džeds izdzirdēja, ka ierēcas automašīnas dzinējs, tad nokaucas riepas. Viņš zināja, ka laupītājs zudis.

Džeds noskrēja vēl pusi kvartāla, cerot kaut uz mirkli ieraudzīt automašīnu. Atgriezies viņš redzēja, ka Dora drebinādamās stāv grantētā pagalmiņa vidū.

- Ej iekšā!

Viņas bailes jau bija pārtapušas dusmās.

- Tev asiņo seja! - viņa atcirta.

- Jā? - Uz labu laimi pārvilcis pirkstus pār vaigu, Džeds sajuta miklumu. - Droši vien apmetums noskrambājis. - Viņš pameta skatienu uz hanteli, ko viņa vēl aizvien turēja rokā. - Un ko tu gribēji darīt ar to?

- Sist viņam, ja viņš būtu tevi saķēris un nogāzis zemē. -Dora juta nelielu atvieglojumu, kad Džeds iebāza pistoli atpakaļ kabatā. - Vai tad tev nevajadzēja izsaukt papildspēkus vai ko tamlīdzīgu?

- Es vairs neesmu policists.

Nē, esi gan, viņa nodomāja. Lai arī viņai nebija īpašas pieredzes saskarē ar likuma un kārtības sargiem, Dora bija saskatījusi policistu viņa skatienā, viņa kustībās, pat viņa balsī. Neteikusi ne vārda, viņa sekoja Džedam uz veikala sētaspu-ses durvīm.

-Vai esi kādreiz dzirdējusi par signalizāciju?

- Man ir signalizācija. Tai vajadzētu taisīt ellišķīgu troksni, ja kāds mēģinātu iekļūt veikalā.

Viņš tikai nostenējās un negāja vis iekšā, bet sāka pētīt kārbas un vadus.

- Mikipele, - viņš noteica, uzmetis ašu skatienu mehānismam.

Dora nedaudz uzmeta lūpu, apslāpēdama sašutuma vilni.

- Pārdevējs gan tā nedomāja.

- Pārdevējs, to uzstādot, droši vien smējās, vēderu turēdams. Viss ir pavisam vienkārši, atliek tikai pārgriezt pāris vadu. - Džeds parādīja apgrieztos vadu galus. - Drošības labad viņš bija atvienojis telefonu. Laikam gan redzējis gaismu augšstāvā un sapratis, ka tur kāds ir.

- 'lād taču viņš rīkojās muļķīgi, vai ne? - Dorai klabēja zobi. - Viņam vajadzēja pagaidīt, līdz mēs aizejam no mājas vai liekamies gulēt, tad viņš varētu ienākt un apzagt mani līdz kreklam.

- Varbūt viņš steidzās. Vai tev nav mēteļa vai kā cita? Tev paliek sarkans deguns.

Apvainojusies Dora to paberzēja.

- Tiešām muļķīgi, ka es neiedomājos paķert apmetni. Kas tas bija par troksni tieši pirms tava meistarīgā lidojuma lejā pa kāpnēm? Izklausījās pēc sprāgstošiem baloniem.

- Klusinātājs. - Džeds meklēja kabatā sīknaudu.

- Klusinātājs? - Vārds spalgi izlauzās Dorai pār lūpām. Viņa satvēra Džeda roku. - Kā gangsteru filmās? Viņš uz tevi šāva?

- Nedomāju, ka personiski uz mani. Vai tev nav divdesmit pieci centi? Labāk paziņosim policijai.

Doras plaukstas palaida vaļā viņa roku. Krāsa, ko vaigos bija iecirtis sals, nozuda. Džcds ievēroja, ka viņas acu zīlītes sašaurinās.

- Ja tu tagad paģībsi, es no tiesas zaudēšu pacietību. - Saņēmis Doru aiz zoda, viņš to vieglītēm sapurināja. - Viss ir beidzies. Viņš ir projām. Labi?

- Tev asiņo seja, - viņa monotoni sacīja.

- To jau tu man teici.

-Viņš varēja tevi nošaut.

- Es varēju pavadīt nakti ar eksotisku dejotāju. Vai redzi, cik “varēja” ir tālu no īstenības? Kā tad paliek ar tiem centiem?

- Man nav... - Viņa automātiski pārbaudīja kabatas. - Man ir telefons mašīnā.

- Protams, ir. - Džeds piegāja pie viņas automašīnas un pakratīja galvu, redzot, ka tā nav aizslēgta.

-Tur nekā nav, - viņa pikti ierunājās. Viņš nopriecājās, ka Doras sejā atgriezies sārtums.

- Vienīgi telefons, stereoatskaņotājs. - Viņš sarauca uzacis. - “Fuzzbustcr”.

- Tā ir dāvana. - Dora sakrustoja rokas.

Sastādījis Brenta numuru, Džeds gaidīja. Pēc otrā signāla kāds pacēla klausuli.

- Priecīgus Ziemassvētkus!

- Sveika, Mērija Pēta! - Viņš sadzirdēja fonā bērnu skaļās balsis pāri negantam “Zvaniņš skan” ierakstam. - Man uz mirkli jāaprunājas ar Brentu.

- Džcd! Tu taču nezvani, lai pavēstītu, ka kaut kāda sadomāta iemesla pēc nevarēsi rīt atnākt? Zvēru, ka ieradīšos un pati personiski atvilkšu tevi Šurp aiz matiem.

- Nē, es būšu.

- Precīzi pulksten divos.

- Es uzlikšu pulksteni. Mērija Pēta, vai Brents ir tuvumā?

-Viņš pašlaik gatavo savu slaveno desu pildījumu. Pagaidi!

Atskanēja klakšķis. “Zvaniņu” nomainīja “Rūdolfs”.

-Sveiks, kapteini Priecīgus, priecīgus!

- Atvaino, ka traucēju tevi tik svarīgā brīdī, bet mums šeit radies neliels sarežģījums.

- Džodij, laid vaļā to kaķi! Kas noticis?

- Ielaušanās. Veikalā zem dzīvokļa.

- Vai kaut kas paņemts?

- Likšu viņai, lai pārbauda. - Atglaudis no pieres vējā izspūrušos matus, viņš ievēroja, ka Dora drebinās. - Pāris reižu uz mani izšāva. Lietoja klusinātāju.

- Velns! Tev trāpīja?

- Nē. - Viņš vēlreiz pataustīja vaigu. Asiņošana bija gandrīz rimusies. - Viņam tuvumā bija mašīna. Pēc dzinēja skaņas varēja noprast, ka tā nebija no ekonomiskajām.

- Sēdi taisni, Kimo Seiba! Es piezvanīšu uz iecirkni un došos ceļā.

- Paldies! - Nolicis klausuli, viņš palūkojās uz Doru, kas, velti pūloties sasildīties, lēkāja no vienas kājas uz otru. - Varbūt tu labāk izvelc to brendiju. Nāc! - Tā kā viņas plaukstas bija nosalušas, Džeds tās instinktīvi saņēma, lai sasildītu. Viņi atgriezās veikalā. - Vari paskatīties, vai kaut kas nav paņemts.

- Es nedrīkstu nekam pieskarties, vai ne?

- Tu esi saskatījusies kriminālhronikas.

-Vai drīkstam aizvērt durvis?

- Protams. - Uzmetis īsu mirkli atmūķētajām durvīm, Džeds aizvēra tās, norobežojot telpu no aukstuma. Viņš iededza gaismu un bridi stāvēja, vērodams apkārtni.

Noliktava bija pārblīvēta. Vienu sienu līdz pašiem griestiem aizsedza kārbas. Plauktos juku jukām gulēja neiesaiņotas preces. Stūrī atradās divi katalogu skapji ar četrām atvilktnēm. Virs katra slējās vēl pa kārbu kaudzei.

Tikai rakstāmgalds šķita atgādinām veselā saprāta saliņu. Uz tā atradās telefona aparāts, lampa, porcelāna krūka, piebāzta ar zīmuļiem un pildspalvām, un Bēthovena krūšutēls, kas noderēja par papīra presi.

- Nekas nav paņemts, - viņa sacīja.

- Kā tu to zini?

- Es pazīstu savas lietas. Droši vien tu viņu aizbiedēji. -Piegājusi pie plaukta, Dora piedūra pirkstu priekšmetam, kas Džedam atgādināja vecu parfīma vai losjona pudelīti. - $ī “Daum Nancy" ir vērta krietni vairāk par tūkstoti. $is “Castelli” šķīvis maksā gandrīz tikpat. Un šis. - Viņa noņēma no plaukta kārbu, uz kuras bija redzams bērnu rotaļlietas attēls.

- “Nando”? Bērnu robots?

- Kolekcionārs par to nedomājot maksātu divus tūkstošus. - Pavīpsnājusi viņa nolika kārbu vietā.

- Un tu to vienkārši atstāj bez uzraudzības?

- Man ir signalizācija. Bija, - viņa nomurmināja. - Es taču nevaru katru vakaru ieslēgt visas preces seifā.

- Un skaidra nauda?

- Katru vakaru nododam bankā, atstājam aptuveni simtu sīkās banknotēs un sīknaudā. - Piegājusi pie rakstāmgalda, Dora atvēra augšējo atvilktni. Viņa izņēma aploksni un pārlapoja banknotes. - Te tā ir. Kā jau teicu, tu droši vien viņu aizbaidīji. -Paspērusi soli projām no rakstāmgalda, Dora izdzirdēja zem kājām papīra čaukstoņu. Pieliekusies viņa to pacēla. - Čeks, -viņa sacīja Džedam. - Dīvaini, tam jābūt kartotēkā.

- Paskatīsimies. - Viņš izņēma čeku Dorai no rokas. - Ti-

motijs O’Malijs. Pieci piecdesmit un nodoklis divdesmit pirmajā decembrī. Par sālstrauciņiem? *

-Viņa sieva kolekcionē.

- Pieci simti par sālstrauciņiem?

- Ar kolekcijas vērtību! - atcirta Dora, atņemdama viņam čeku. - Zemnieks.

- Asinssūcēja.

Neapmulsusi Dora pagriezās, lai noliktu čeku atpakaļ.

- Paskaties šurp! - viņa iesaucās. - Atvilktnēs valda īsts juceklis.

Piegājis tuvāk, viņš paskatījās pār Doras plecu.

-Vai tad tā nevajadzēja būt?

- Protams, nē. Papīrus es glabāju ļoti rūpīgi. Ieņēmumu dienests mani biedē ne mazāk kā visus pārējos godīgos amerikāņus. Un Lī pagājušomēnes veselu nedēļu kārtoja šo kartotēku.

- Tātad viņš kaut ko meklējis tavā kartotēkā. Ko tu tur glabā?

- Neko vērtīgu. Čekus, pavadzīmes, vēstules, inventarizācijas pārskatus, piegādes kvītis. Veikala papīrus. - Viņa apjukusi pieglauda matus. Zvaigznes auskaros gaismā iemirdzējās. - Papīru dēļ neviens neies ielauzties veikalā. Ja nu vienīgi kāds prātā jucis finanšu inspektors. Psihopātisks grāmatvedis.

To pateikusi, Dora acumirklī iekoda mēlē.

- Kā sauca to kretīnu, ko es tovakar redzēju?

- Nekļūsti smieklīgs! Endrū nemūžam to nedarītu.

- Vai tu neteici, ka viņš ir grāmatvedis?

- Jā, ir, bet...

- Un tu viņu atlaidi?

- 1ās nav iemesls, lai...

- Kāds viņam uzvārds?

Dora dziļi ievilka elpu, lai apslāpētu sašutuma vilni.

- Es tev pateikšu viņa vārdu, adresi, telefona numuru, tad tu varēsi, kā jau policists, noskaidrot, ko viņš darījis naktī, kad notika ielaušanās.

- Es neesmu policists.

- Ja kāds izskatās pēc policista, izklausās pēc policista, -viņa paostīja gaisu, - ož pēc policista...

- Kā tu zini, kā ož policists?

Viņa izslēja zodu.

- Pēc mašīneļļas un sviedriem. Ja padomā, tu pat garšo pēc policista.

- Kā tā?

- Nezinu. - Viņa apzināti pievērsa skatienu Džeda lūpām, pēc tam lēnām to pacēla. - Brutāls, autoritatīvs, mazliet nekaunīgs.

- Es varu būt vēl nekaunīgāks. - Viņš pavirzījās tuvāk, iespiežot Doru starp sevi un kartotēku skapi.

- Tā jau es domāju. Vai es tev stāstīju, ka man vienmēr bijušas problēmas ar autoritātēm? Jau kopš skolas laikiem, kad Tīzvertijas jaunkundze manis dēļ aizgāja no skolas.

Viņš lika Dorai atkāpties.

- To tu neesi minējusi. - Nekādas mašīneļļas vai sviedru, viņš atskārta. Šķita, visa telpa smaržo pēc Doras, asi un pikanti, liekot siekalām saskriet mutē.

- Tā ir, - viņa turpināja. - Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es uzsāku pati savu biznesu. Neciešu, ka man pavēl.

-Tu esi draņķīga izpildītāja. Es tev teicu palikt uz vietas.

- Es jutu nepārvaramu vajadzību būt blakus vīrietim ar ieroci. - Pacēlusi roku, Dora paberzēja ar īkšķi pušumu viņam uz vaiga. - Tu mani nobiedēji.

-Tu nebaidījies, iekams viss nebija beidzies.

- Nē, es baidījos visu laiku. Un tu?

- Nē. Man patīk, kad uz mani šauj.

- Tad šī droši vien ir tikai reakcija. - Dora apvija rokas viņam ap kaklu un atklāja, ka sajūta viņai patīk. - Saproti, pēc šoka.

- Es tev teicu turēties tālāk.

- Tad atgrūd mani. - Viņas lūpas izliecās smaidā. - Es tevi izaicinu.

Doras mute vēl aizvien smaidīja, kad tai piekļāvās viņa lūpas. Dora gaidīja neapvaldītu spēku un bija tam gatava. Viņa augums piegrūda Doru pie kartotēku skapja. Mugurā iespiedās atvilktņu rokturi, taču Dora aizrautīgi baudīja sajūsmu un neērtības neievēroja.

Džeds zināja, ka tā ir kļūda. Piespiedis Doru pie kartotēku skapja, viņš to zināja. Taču viņa nezin kā bija iesējusi Džedā kaut ko tādu, no kā viņš nespēja atbrīvoties. Tagad, piekļāvusies viņa augumam, Dora trīsēja, izgrūzdama klusas, negaidīta uzbudinājuma pilnas rīkles skaņas. Turklāt viņa garšoja - ak Dievs, viņa garšoja tieši tik pikanti un saldi kā smaržoja.

Bija pagājis ilgs, ļoti ilgs laiks, kopš viņš pēdējoreiz bija ļāvis sev apmaldīties tumšajā, saldajā aizmirstībā, ko sniedza sieviete.

Džeds atrāvās, gribēdams atgūt skaidru prātu, taču, abām dūrēm sagrābusi viņa matus, Dora vilka viņu sev klāt.

- Vēl, - viņa murmināja, tiekdamās pēc viņa mutes. - Es vienmēr gribu vairāk.

Ar Džedu viņa varētu gūt vairāk. Dora to zināja. Ar viņu nebūtu neskaidrās nepabeigtības sajūtas. Viņa spētu līksmot, gūt piepildījumu un saņemt vairāk.

Vienu neprātīgu mirkli Džeds bija gatavs paņemt viņu tepat uz pārblīvētās, putekļainās noliktavas grīdas, kur gaisā vēl aizvien bija jūtami šāviena dūmi. Varbūt viņš to būtu izdarījis, varbūt viņš būtu ļāvies šai izvēlei, taču ar kādu veselā saprāta mazumiņu viņš saklausīja grants čirkstus zem mašīnas riepām pagalmā un klaudzināšanu pie augšstāva durvīm.

- Policija ieradusies. - Saņēmis Doru aiz pleciem, viņš ar noteiktu kustību pavirzīja viņu malā. Viņa skatienā Dora ieraudzīja to, ko viņš vēl aizvien noliegtu. Viņš atkal bija policists. - Varbūt iesi un uzvārīsi kafiju, Konroja? Galu galā tāpat neizskatās, ka tu paspēsi uz savām viesībām.

Runājot Dora uzgrieza viņam muguru un vērās augšup uz kāpnēm.

- Un tas ir viss?

- Jā. - Džedam neganti gribējās uzsmēķēt, taču cigaretes bija palikušas augšstāvā. - Tas ir viss.

7. nodaļa

Dora dzēra brendiju, Džeds - kafiju. Policists, viņa dzēlīgi nodomāja. Galu galā viņi nedzēra, kad pildīja pienākumu - vismaz tā rādīja televīzijā. Gribēdama nelikties ne zinis par viņu tikpat pilnīgi, cik Džeds nelikās ne zinis par viņu, Dora saritinājās uz dīvāna un iegrima savas Ziemassvētku eglītes aplūkošanā.

Tomēr Džeda kolēģis viņai patika. Leitnants Brents Čep-mens viņai patika ar visām saburzītajām biksēm, nospeķoto kaklasaiti un atraisīto smaidu. Viņš bija ienācis, smaržojot pēc desas un kanēļa, veroties visos ar siltām, brūnām acīm, ko palielināja stipras brilles smagos raga ietvaros. Viņa klātbūtne nomierināja, un Dora pieķēra sevi domājam, ka gatavo kafiju un liek galdā cepumus tā, it kā rūpētos par negaidītiem viesiem, nevis grasītos sniegt liecību policijai par lietu ar šaušanu.

Brents uzdeva jautājumus lēni, pārdomāti un gandrīz vai kā izklaidējoties.

Nē, cik viņa varēja teikt, nekas nebija pazudis.

Nē, kartotēkas saturam nebija nekādas vērtības naudas izteiksmē.

Jā, pēdējo pāris nedēļu laikā veikals bija pārpildīts, taču viņa neatceras, ka kāds būtu izturējies aizdomīgi vai uzdevis neparastus jautājumus.

Ienaidnieki? Par to viņai bija jāpasmejas. Ne, vienīgi Mār-džerija Bouersa.

- Bouersa? - Brents saspicēja ausis. Viņa zīmulis apstājās virs piezīmju burtnīcas ar atļukušām ausīm.

- Mēs abas sacentāmies par galveno lomu skolas teātra izrādē. Pirmajā gadā pēc pamatskolas. Uzveda “Vestsaidas stāstu”. Mēģinājumos es viņu pārspēju, tāpēc viņa sāka izplatīt baumas, ka es esmu stāvoklī.

- Es gan nedomāju...

- Tā kā cieta mana reputācija, man nebija citas izvēles, -turpināja Dora. - Es viņu pēc stundām piekāvu. -Viņa pameta ašu skatienu uz Džedu, kas tobrīd saspringti aplūkoja siera trauku vērša galvas izskatā viņas sekcijā.

-Tas ir ļoti interesanti. Bet nedomāju, ka attiecas uz šo lietu.

- Jā, viņa mani no tiesas ienīda. - Pielikusi pie lūpām glāzīti, Dora paraustīja plecus. - Tad vēl, tas notika Tolīdo. Nē, es kļūdos. Pirmais gads pēc pamatskolas pagāja Milvoki. Mēs tajos laikos daudz braukājām apkārt.

Brents smaidīja. Džeda dzīvokļa saimniece viņam bija iepatikusies. Lielākajai daļai cilvēku, kas pieredzējuši ielaušanos ar apšaudi, pazūd jebkāda humora izjūta.

- Mēs meklējam kaut ko ne tik senu.

- Pastāsti viņam par savu grāmatvedi! - pavēlēja Džcds.

- Dieva dēļ! Endrū nebūtu...

- Douds, - viņu pārtrauca Džcds. - Endrū Douds. Viņš vēl pirms pāris dienām bija Doras grāmatvedis. Endrū pārāk aizrāvās, tāpēc dabūja zilu aci un brīvbiļeti. - Viņš, šķībi smīnot, paskatījās uz Doru. - Un spērienu pa dibenu.

- Skaidrs. - Aizbāzis mēli aiz vaiga, Brents centīgi pierakstīja grāmatveža vārdu savā piezīmju burtnīcā. Viņš labprāt būtu pasmaidījis, bet spīdums Doras acīs brīdināja, ka vēlams saglabāt nopietnu seju.-Vai viņš, ē-ē, draudēja kaut kā atriebties?

- Protams, nē. Iedod man cigareti, Skimerhorn!

Džeds aizsmēķēja viņai cigareti.

- Esi aizkaitināta vai satraukta? - viņš, to pasniedzot, vaicāja.

- Izdomā pats! - Izņēmusi cigareti viņam no rokām, Dora steidzīgi ievilka dūmu. - Vislielākā vardarbība, uz kādu Endrū ir spējīgs, - iet mājās un pažēloties mātei.

- Nenāktu par ļaunu ar viņu aprunāties, - Brents labsirdīgi noteica. - Kur mēs varam viņu sastapt?

Dora pameta uz Džedu skatienu, kas pauda visdziļāko nepatiku.

- “Douds, Douds un Goldšteins”, grāmatvedības firma Sestās un Tirgus ielas stūrī.

Pamājis Brents uzcienājās ar cepumu, kurus viņa bija ielikusi skaistā, ragam līdzīgā traukā pie viņa elkoņa.

- Sasodīts veids, kā pavadīt Ziemassvētku vakaru, ko?

- Man tiešām bija citi plāni. - Dora piespiesti pasmaidīja. - Atvainojiet, ka jums vajadzēja pamest ģimeni.

- Tas piederas pie darba. Lieliski cepumi.

- Paldies! Varbūt paņemsiet tos uz mājām? Jums taču ir bērni, vai ne?

- Trīs. - Gluži kā pēc signāla Brents pasniedzās pēc maka, lai parādītu bērnu fotogrāfijas. Džeds pagrieza acis pret griestiem un pagāja nost, bet Dora piecēlās kājās, lai apbrīnotu momentuzņēmumus. Tajos bija redzamas divas meitenes un zēns. Visi trīs bērni izskatījās rātni un saposti kā skolas fotogrāfijās.

- Vecākā meitene ir līdzīga jums, - piezīmēja Dora.

- Jā, tā ir taisnība. Viņu sauc Kārlija. Viņai ir desmit.

- Man ir māsasmeita, kam tikko palika desmit. Piektā klase.

- Kārlija arī mācās piektajā. Bestera pamatskolā Lends-daunā.

- Misija arī mācās Bestera skolā. - Džeda sejā parādījās daudznozīmīga izteiksme. Tikmēr viņa partneris un dzīvokļa saimniece starodami saskatījās. - Varu derēt, ka viņas viena otru pazīst.

- Tā taču nebūs Misija Brcdšova, vai ne? Viņai ir jaunākais brālis Ričijs, kas ir īsts...

- īsts resgalis, jā, tieši tā.

- Viņa bijusi pie mums neskaitāmas reizes. Dzīvo tikai kvartālu tālāk. Misijas vecāki un mēs ar sievu liekam mašīnas vienā stāvvietā.

- Vai jūs abi vēlētos palikt vieni paši? - apvaicājās Džeds.

Viņi apveltīja Džedu ar nožēlas pilnu skatienu.

- Sakiet, Brent, - vai viņš vienmēr ir tik pūcīgs?

- Diezgan bieži. - Iebāzis atpakaļ maku, Brents piecēlās kājās. Viņa kreklu rotāja cepumu drupatas un uz brillēm bija palikuši pirkstu nospiedumi. Dorai Brents šķita burvīgs. - Taču viņš bija labākais policists, ar ko savā mūžā esmu kopā strādājis, tāpēc tik ilgi, kamēr viņš dzīvo gaiteņa otrā pusē, varat justies drošībā.

- Paldies! Es aiziešu pēc cepumiem. - Demonstratīvi nelikdamās ne zinis par Džedu, viņa iegāja virtuvē.

- Tā tik ir dzīvokļa saimniece, - piezīmēja Brents, nogrozot acis.

- Sāc iepazīties! Cik drīz tu varēsi kaut ko pateikt par lodēm, ko izņēmāt no apmetuma?

- Šausmas, Džed, ir taču Ziemassvētki. Dod laboratorijas puišiem dažas dienas atpūsties. Mēs pārbaudīsim arī pirkstu nospiedumus, bet visticamāk, ka tā būs velta laika šķiešana.

- Ja viņš ir pietiekami profesionāls, lai izmantotu klusinātāju, viņš būs pietiekami profesionāls, lai uzvilktu cimdus.

- Esi pareizi sapratis.

- Kā tu domā... - Džeds apklusa, kad ienāca Dora, turot ar alumīnija foliju pārsegtu papīra Šķīvi.

- Paldies, Konrojas jaunkundzi

- Dora. Vai pateiksiet man, ja kaut ko noskaidrosiet?

- Varat uz mani paļauties. Un esiet mierīga! Džeds sekos līdzi notikumu gaitai.

- L.abi. - Viņa veltīja Džedam ilgu, vēsu skatienu. - Tad es varu gulēt mierīgi.

- Pavisam droši. Priecīgus Ziemassvētkus!

- Es tevi izvadīšu. - Džeds pamāja Dorai. - Tūlīt atgriezīšos.

Ejot pa gaiteni, Brents izvilka vēl vienu cepumu no folijas

apakšas.

- Cik ilgi tu šeit jau dzīvo, apmēram nedēju?

- Gandrīz.

- Kā tev jau izdevies viņu nokaitināt?

- Dabas dots talants. Klausies, kā tev šķiet, kāpēc profesionālim vajadzēja ielauzties krāmu tirgotavā un rakņāties pa papīriem?

- Tas ir muļķīgs jautājums. - Brents izgāja pa sētaspuses durvīm un, saņēmis sejā vēja brāzmu, dziļi ievilka elpu. - Veikalā ir daudz vērtīgu priekšmetu.

- Taču viņš nenāca pēc vērtīgiem priekšmetiem. Vai ne?

- Nepaspēja apskatīties apkārt. Tu viņu iztraucēji.

- Viņš redz augšstāvā gaismu, viņš pārgriež telefona vadus. Viņš atslēdz signalizāciju. Bet viņam nav vajadzīga “Dainu Nancy".

- Kas?

- Nekas! - atcirta Džeds, noskaities uz sevi. - Viņš dodas taisnā ceļā pie kartotēkas.

- 'kāpēc ka viņš kaut ko meklē.

- Jā. - Džeds izvilka cigareti. - Bet vai viņš dabūja meklēto? Un ko gan var meklēt krāmu tirgotavas kartotēkā?

- Čekus? - ieminējās Brents, verot vaļā automašīnas durvis.

- Inventarizācijas sarakstus, vārdus, adreses.

- Policists paliek policists, nekas nekur nepazūd.

- Man rodas profesionāla interese, ja uz mani kāds šauj.

- Nespēju tev to pārmest. Kaptein, mums tevis pietrūkst.

Džcda acīs kaut kas uzzibsnīja, ko varētu noturēt par skumjām, un aši apdzisa.

- šķiet, ka pilsēta tīri labi dzīvo bez manis.

- Klausies, Džed...

- Nevajag. - Viņam nebija noskaņojuma uzklausīt lekciju, uzmundrinājumus vai sirdsapziņas ēdas. - Ziņo, ja kaut ko uzzini!

- Tu būsi pirmais, kam pateikšu. - Brents iekāpa mašīnā un nolaida logu. - Jā, un picsargi dibengalu, draugs! Es ticu, ka viņa var iespert.

Džeds par atbildi pavīpsnāja. Viņš atgriezās mājā. Viņš gribēja skaidri zināt, ka Dora uz nakti ieslēgusies, pirms devās lejā vēlreiz uzmest aci veikalam.

Tikai kā ziņkārīga civilpersona, viņš sev sacīja.

- Viņi ir projām, - viņš sacīja Dorai, iegājis pa vaļējām durvīm. - Uz Brentu vari paļauties. Viņš ir ļoti rūpīgs.

- Brīnišķīgi. Apsēdies!

- Man nav laika. Aizslēdz savas durvis!

- Apsēdies! - viņa atkārtoja un norādīja uz krēslu. - Es iztīrīšu brūci.

- Es pats to varu iztīrīt.

- Vai tad tu neko nezini, Skimerhorn? Ja tevi ievaino, aizstāvot sievieti, viņas goda pienākums ir apstrādāt ievainojumu ar antiseptiķi. Ja es valkātu kruzuļotus apakšsvārkus, man vajadzētu tos saplēst pārsējiem.

Džeds pameta skatienu uz viņas spīdīgo kombinezonu.

- Ko tad tu nēsā apakšā?

- Lielisku muskuļu tonizētāju. - Tā kā gaidāmā procedūra solīja prieku, Dora aizvilka viņu līdz krēslam. - Tagad tev jāsaka: “Nieks, kundze, tā ir tikai skramba.”

- Ir jau arī. - Viņš sāji pasmaidīja. - Bet varēja būt sliktāk.

- Bez šaubām. - Zīdam nočaukstot, Dora nometās uz ceļiem blakus krēslam un pieskārās pušumam ar vienu no vates lodītēm, ko bija sagatavojusi. - Mana māsa būtu teikusi, ka tu varēji palikt bez acs. Pēc Lī domām, viss potenciāli var novest pie acs zaudēšanas. Pastāvīgās bažas viņa ģenētiski mantojusi no mūsu mātes. - Samitrinājusi vēl vienu vates lodīti, Dora mundri sacīja: - Tagad mazliet kodīs.

Kad seklā skramba aizsvilās kā ugunīs, Džeds satvēra viņas roku.

- Sasodīts, kas tas bija?

- Alkohols. - Viņa noplivināja skropstas. - Tas iztīrīs visus mikrobus.

-Taisni līdz kaulam, - nomurmināja Džeds.

- Neesi zīdainis, Skimerhorn. Stāvi mierīgi!

Viņš saviebās, kad Dora pieskārās vēlreiz.

- Kad, histēriski kliegdama, klaudzināji lejā pa kāpnēm, tu sauci mani vārdā.

- Es nekad nekliedzu histēriski.

- šoreiz kliedzi. - Viņš zobgalīgi pasmaidīja. - Džed! Džed! Ak, Džed!

Dora iemeta vates lodīti seklā emaljētā bļodā.

- Tobrīd es domāju, ka tevi tūlīt noslepkavos. Diemžēl es kļūdījos. - Ar īkšķi pabīdījusi viņa zodu sānis, Dora nopētīja skrambu. - Vai gribi plāksteri?

- Nē. - Viņa acis spīdēja. - Vai tad tu to nenoskūpstīsi?

- Nē. - Viņa piecēlās kājās, tad, sākusi novākt bļodu, nolika to atpakaļ. - Klausies, man tev jāvaicā. Es zinu, ko tu teiksi. Tu teiksi, lai es neraizējos, ka tā ir tikai viena no tām nejēdzībām, kas reizēm atgadās. Bet man tik un tā jāvaicā. Kā tu domā, vai viņš atgriezīsies?

Džeds nopētīja viņas seju. Viņas skatienā bija nemiers, ko viņa līdz šim bija labi slēpusi. Viņš maz ko varēja darīt, lai to kliedētu.

- Es nezinu, - viņš sausi noteica.

- Lieliski. - Aizvērusi acis, Dora dziļi ieelpoja. - Man vajadzēja saprast pašai, nevis vaicāt. Ja tu nevari pirmām kārtām izdibināt, ko viņš te darīja, kā tu vari pateikt, vai viņš atgriezīsies.

- Aptuveni tā. - Varēju samelot, Džeds sev sacīja, juzdamies neveikli, jo Doras vaigi atkal bija nobālējuši. Nebūtu bijis nemaz tik grūti izdomāt tukšu mierinājumu, lai viņa naktī varētu gulēt. Doras acis, kad viņa tās atvēra, bija ļoti tumšas, ļoti nogurušas. - Redzi. - Viņš piecēlās un pārsteidza gan Doru, gan sevi, pasniegdamies, lai aizliktu viņai aiz auss matu cirtu, tad atrāva roku un iebāza to kabatā. - Redzi, - viņš atkārtoja. - Es domāju, ka šonakt tev nevajag raizēties. Tev jāiet gulēt un jāatpūšas. Lai policisti dara savu darbu.

- ļā. - Dorai uz mēles gala bija lūgums, lai viņš paliek, un tikai daļēji aiz bailēm palikt vienai. Pakratījusi galvu, viņa paberzēja rokas, lai sasildītos. - Rīt manis gandrīz visu dienu nebūs mājās - ciemošos pie māsas. Es tev atstāšu telefona numuru, ja nu... vienkārši katram gadījumam, - viņa pabeidza.

- Labi. Aizslēdz aiz manis durvis. Aizslēgsi?

- Un kā vēl. - Viņas plauksta bija uz durvju roktura, kad, izgājis gaitenī, viņš apstājās. - Tu arī. Es domāju, aizslēdz durvis.

- Protams. - Viņš pagaidīja, kamēr Dora aizslēdz durvis un aizšauj aizbīdņus. Viņa lūpas savilkās smaidā, dzirdot nekļūdīgo skaņu, ar kādu pa grīdu velk krēslu un ar kādu nograb durvju rokturis, to ieķīlējot. Laba doma, Konroja, viņš nosprieda, pēc tam devās lejup, lai vēlreiz ieskatītos noliktavā.

Skaistā federālā stila ēkā, pār kuru ēnu meta stalti ozoli, labi pārtikusi kundze baudīja glāzi heresa un Binga Krosbija “Baltos Ziemassvētkus” savā lielekrāna televizorā.

Izdzirdējusi klusus soļus sev aiz muguras, Lailas kundze pasmaidīja un pacēla plaukstu.

- Nāc paskaties, Mjuriel, - viņa aicināja, uzrunājot savu ilggadējo mājkalpotāju. - $ī ir mana mīļākā dziesma.

Saņēmusi sitienu, viņa neiekliedzās. Trauslais kristāls sašķīda pret kafijas galdiņa malu, nošļācot Obisonas paklāju ar asinssarkanu heresu.

Kaut kur cauri paralizējošai sāpju dūmakai viņa dzirdēja plīstošās glāzes šķindu un satracinātu vīrieša balsi, kas atkal un atkal nikni atkārtoja:

- Kur ir suns? Kur ir nolādētais suns?

Vairāk viņa nedzirdēja neko.

Bija pusnakts, kad Dikarlo ar liftu brauca augšā uz savu Manhetenas dzīvokli. Rokas bija pilnas ar kārbām, ko viņš bija paņēmis dzērienu veikala pagalmā.

Labi, ka izdevās atrast čeku par nejēdzīgo suni, viņš sev sacīja, prātodams, vai lodes, ko viņš bija raidījis augšā pa veikala kāpnēm, kaut kam trāpījušas. Vai kādam.

Nav ko raizēties, viņš domāja. Ierocis nav reģistrēts. Turklāt viņš lieliem soļiem tuvojās mērķim.

Iznākot no lifta gaitenī, Dikarlo iegrozīja kārbas ērtāk. Viņam bija bronzas ērglis, ģipša Brīvības statuja un porcelāna suns.

Un zīle rokā, viņš pasmiedamies nodomāja.

- Tātad... - Dora kraukšķināja svaigu burkānu, kamēr Lī pārbaudīja Ziemassvētku zoss cepeti. - Džeds ar milzīgu revolveri rokā metas pakaļ iebrucējam, bet es kā tipiska Holivudas varone stāvu, piespiedusi rokas pie krūtīm. Vai tev ir kāda mērce šiem dārzeņiem?

- Ledusskapī. Paldies Dievam, ka tev nenotika nekas ļauns.-Pagurusi no daudzajiem katliem, kas burbuļoja uz plīts, jezgas, ko dzīvojamā istabā sacēla bērni, griežot to kājām gaisā, un pavisam reālām bailēm, ka kuru katru brīdi virtuvē ieradīsies māte, Lī nodrebinājās. - Es gadiem ilgi esmu raizējusies, ka tavā veikalā kāds varētu ielauzties. Vai atceries, es biju tā, kas pierunāja tevi uzstādīt signalizāciju?

- No tās gan nebija liels labums. - Dora iegremdēja bro-koli skāba krējuma un ķiploku mērcē un, maziem kumosiņiem to baudot, atbalstījās ar elkoņiem pret Lī brokastgaldu. - Džeds to nosauca par Mikipcli.

- Nu gan! - Lī pārstāja maisīt virumu, lai paustu sašutumu. - Džona brālēns Neds teica, ka tā ir mākslas darbs.

- Džona brālēns Neds ir kretīns. Lieliska mērce. - Viņa izmēģināja mērci ar ziedkāpostu. - Beigās ieradās policisti un paveica visu, ko tādās reizēs dara - tētim būtu patikusi scenogrāfija -, un uzdeva dažādus jautājumus. - Dora apzināti savā stāstā nebija pieminējusi lodes. Tās šķita nepiemērotas Ziemassvētku vakara sarunai. - Izrādījās, ka Džeda bijušais partneris ir jūsu kaimiņš.

- Jā? - Aplaistot saldos kartupeļus, Lī nosūkāja pirkstus.

- Kārlijas Čcpmenas tēvs. Viņa iet vienā skolā ar Misiju.

- Kārlija? - Pārlikdama prātā savas meitas draudzeņu vārdus, Lī pacēla vāku un paostīja gaisu. - Ak jā, Brents un Mērija Pēta. Mēs izmantojam vienu stāvvietu.

- Tā es dzirdēju. - Dora ielēja sev glāzē vīnu, ko Lī bija nolikusi uz letes. - Tagad pats labākais. Viņi domā nopratināt Endrū.

- Tu joko! Endrū?

- Atraidīts grāmatvedis grib atriebties, iznīcinot sievietes nodokļu maksājumu kvītis. - Paraustījusi plecus, Dora pasniedza vīna glāzi māsai. - Tikpat daudz jēgas kā visam citam. Kad būs vakariņas?

- Pēc divdesmit minūtēm. Mēs varētu ienest istabā to, kas tev palicis pāri no maniem svaigajiem dārzeņiem. Ja izdotos nodarbināt mammu... - Viņa apklusa un izgrūda klusu lāstu, jo virtuvē, uznākdama kā uz skatuves, ieradās Triksija Konroja.

Triksija vienmēr uznāca kā uz skatuves, vienalga, vai tā patiesi bija skatuve vai tirgus laukums uz stūra. Vienkāršajām ģimenes vakariņām viņa bija tērpusies plandošā bezrocī, kas plūstošās krāsās kruzuļotiem apļiem aizvilnīja līdz pat plīvojošās kleitas apakšmalai. Audums teatrāli plandījās ap viņas slaiki lokano augumu. Īsi apgrieztie mati bija drosmīgi ugunīgā krāsā. Viņas pienbaltā seja, kurā neredzēja nevienas grumbiņas, tika fanātiski lolota un bija pārcietusi vienu neuzkrītošu operāciju, tāpēc izskatījās satriecoši. Maigi zilās acis, ko no viņas bija mantojusi Lī, apņēma dāsni krāsotas skropstas. Pilnīgās, jutekliskās lūpas bija sulīgi sarkanas.

Zīdam plīvojot, viņa iebrāzās virtuvē, izplatīdama tikai sev raksturīgo parfīma vilni - bagātīgu smaržu, kam cauri vijās plaukstošu lapu apakštonis.

- Mīlulītes! - Viņas balss bija tikpat dramatiska kā viss pārējais šajā sievietē. Tā izskanēja kā aizsmacis čuksts, ko bez grūtībām varēja sadzirdēt pēdējās rindās. - Cik jauki redzēt abas manas meitenes kopā! - Viņa dziļi ievilka nāsīs gaisu. - Ak, un šis pasakainais aromāts! Es no tiesas ceru, ka tu neesi pārkarsējusi manas kotletes, Ofēlij.

- Ak... - Lī pievērsa Dorai izmisušu skatienu. Par atbildi Dora tikai paraustīja plecus. - Nē, protams, ne. - Lī tās nemaz nebija karsējusi, bet pabāzusi zem izlietnes ar domu vēlāk izbarot sunim. - Mammu, vai tu zināji, ka... tās ir zaļas.

- Protams. - Triksija grozījās ap plīti, šķindinādama kastroļu vākus. - Ks tās pati nokrāsoju par godu gadalaikam. Varbūt mums tās jau tagad vajadzētu likt uz galda ēstgribas rosināšanai.

- Nē, es domāju, ka mums vajadzētu... - Nespēdama izdomāt neko labāku, Lī upurēja savu māsu. - Mammu, vai tu zināji, ka kāds bija ielauzies Doras veikalā?

-Velns tevi rāvis, Lī!

Nelikdamās ne zinis par čukstus izgrūstajiem lāstiem, Lī trieca tālāk.

- Vakar vakarā.

- Ak, manu mazulīt! Ak, manu jēriņ! - Triksija metās pāri virtuvei un saņēma Doras seju savās bagātīgi gredzenotajās rokās. - Vai esi ievainota?

- Protams, nē.

-Varbūt tu ieiesi ar mammu blakusistabā, Dora? Apsēdieties, un tu viņai visu izstāstīsi.

- )ā, jā, noteikti. - Triksija satvēra Doru aiz rokas un sāka vilkt meitu uz durvīm. -Tev vajadzēja man piezvanīt tajā pašā mirklī, kad tas notika, bs būtu klāt vēja ātrumā. Mans nabaga mazais dārgumiņš! Kventin! Kventin, mūsu meita ir aplaupīta!

Dorai pietika laika, lai pamestu pār plecu tikai vienu skatienu, kad durvis aiz viņas aizvērās.

Bredšovu dzīvojamā istabā valdīja haoss. Visur mētājās rotaļlietas, pārvēršot praktisko dzeltenbrūno paklāju par šķēršļu joslu. Atskanēja kliedzieni un urravas, kad ar tālvadības pulti darbināmā policijas mašīna, ko vadīja pelēkacainais Maikls, uzbrauca uz ķepām ģimenes sunim Matsijai. Villijs, īstākais ņujor-kietis, tumšzilā kreklā un kaklasaitē ar zirnīšiem, izklaidēja Misiju, spēlējot neķītras dziesmiņas ar mutes harmonikām. Džons un Ričijs stiklainām acīm sekoja spēlei “Nintendo”, bet Kventins, labi ieeļļojis iekšas ar olu liķieri, deva skaļus un nevienam nevajadzīgus padomus.

- Kventin! - Triksijas skatuviskā balss apstādināja visu darbību. - Mūsu bērnam izteikti draudi.

Nespēdams atturēties, Villijs nospēlēja melodramatisku pasāžu. Dora savieba degunu.

- Man neviens nedraudēja, mammu. - Dora mierinādama noglauda mātes roku, apsēdināja viņu krēslā un pasniedza viņai glāzi vīna. - Ielauzās veikalā, - viņa paskaidroja. - Tas nebija nekas nopietns, tiešām. Viņi neko nedabūja. Džeds viņus aizbaidīja.

- Man jau bija tāda nojauta, uz viņu paskatoties. - Kven-tins pabungoja sev pa degunu. - Sestā maņa, ja gribat. Vai izcēlās arī kautiņš?

- Nē, Džeds dzinās viņam pakaļ, bet viņš aizbēga.

- Es būtu viņu nošāvis. - Uzlēcis uz dīvāna, Riēijs sāka šaut ar iedomātu automātisko pistoli. - Es jau tev teicu.

- Teici gan.

- Riēij, nekāp ar kājām uz mēbelēm! - automātiski pavēlēja Džons. - Dora, vai tu izsauci policiju?

- Jā. Un lieta nodota Filadelfijas labāko rokās. - Viņa paņēma Riēiju rokās. - Un izmeklētājs ir tavas ļoti, ļoti labas draudzenes tēvs, vardulēn. Džodijas čepmenas tēvs.

- Džodijas Čepmenas! - Satvēris kaklu, Riēijs sāka rīstīties, it kā smakdams.

- Viņa sūta tev sveicienus. - Dora noplivināja skropstas un nošmakstināja lūpas. Troksnis un jezga, kas tūlīt pat sacēlās, liecināja, ka krīze ir garām.

- Viloubij! -Triksija pārtrauca kliedzienus un spiedzienus ar vienu vārdu un paceltu roku. - Tu paliksi šonakt pie l/.ido-ras. Es nejutīšos droša, ja nezināšu, ka viņu sargā vīrietis.

- Māt... - Ar to pietika, lai Dora paņemtu atpakaļ savu vīnu. - Visu feministu vārdā, man kauns par tevi.

- Sociālie un politiskie ideāli nobāl mana bērna labklājības priekšā. - Triksija karaliski pamāja ar galvu. - Villij, tu paliksi pie savas māsas.

- Nav problēmu.

- Jā, bet man ir problēma, - iebilda Dora. - Viņš atstāj izlietnē skūšanās draņķi un uzsāk garas un neķītras sarunas ar savām Ņujorkas sievietēm.

- Es lietoju savu telefonkarti. - Villijs pasmaidīja. - Turklāt tu nezinātu, ka tās ir neķītras, ja nenoklausītos.

- Jūsu māte zina labāk. - Kventins piecēlās, lai ielietu sev olu liķieri. Šovakar viņš izskatījās akurāts un elegants kreklā ar stīvinātu apkaklīti un katliņā. Viņš apgāja līkumu, lai noskūpstītu sievai roku. - Es rīt personiski aizstaigāšu līdz veikalam un apskatīšos, kas īsti tur notiek. Nemoki savu skaisto galviņu, mana mīļā.

- Un vēl runā par neķītrībām, - nomurmināja Villijs un saviebās. - Kas tā par smirdoņu?

- Vakariņas, - paziņoja Lī, iesteigdamās pa virtuves durvīm. Viņa drūmi uzsmaidīja mātei. - Piedod, mīļā, šķiet, ka esmu sadedzinājusi tavas kotletes.

Kvartālu tālāk Džeds mēģināja tikt laukā pa durvīm. Vakariņas pie Čepmeniem bija sagādājušas lielāku prieku, nekā viņš bija gaidījis. Kam gan neicsilst sirds, redzot bērnus, kas vēl aizvien platām acīm un aizrautīgi priecājas par Ziemassvētku dāvanām? Kā var justies slikti, ja gaisā smaržo skujas, tītars un ābolu pīrāgs? Turklāt Brents un Mērija Pēta viņam patika - gan katrs atsevišķi, gan pārī.

Taču, jo ilgāk viņš palika abu omulīgajās mājās, jo neveiklāk jutās. Nebija iespējams nesalīdzināt mājīgo ģimenes ainu -kur kamīnā sprēgāja uguns, uz paklāja rotaļājās bērni - ar savām nožēlojamām bērnības atmiņām par šīm brīvdienām.

Trokšņainos skandālus. Vai ļaunāk, daudz ļaunāk - stīvo, gruzdošo klusumu. Gadu, kad viņa māte bija sadauzījusi visu porcelānu pret ēdamistabas sienu. Gadu, kad tēvs ar savu divdesmit piektā kalibra pistoli bija sašāvis kristāla lāses vestibila lustrā.

Tad vēl bija Ziemassvētki, kad Eleinas vispār nebija mājās, bet viņa ieradās pēc divām dienām ar pārsistu lūpu un zilu aci. Vai tas bija gads, kad viņu apcietināja par zādzību Vanameikeru veikalā? Nē, Džeds atcerējās. Tas notika gadu vēlāk, kad viņam bija četrpadsmit.

Tie bija vecie labie laiki.

- Vismaz paņem līdzi kaut ko no ēdiena, - uzstāja Mērija Pēta. - Nezinu, ko es ar to visu darīšu.

- Esi draugs, - pievienojās Brents, ejot garām pēc alus un noglauzdams sievai pēcpusi. - Ja tu neko nepaņemsi, mēnesi būšu spiests ēst tītara brīnumu. Vai gribi vēl vienu?

Noraidot piedāvāto alu, Džeds pakratīja galvu.

- Nē, esmu pie stūres.

- Tev tiešām nevajag tik ātri steigties projām, - žēlojās Mērija Pēta.

- Esmu bijis šeit visu dienu, - viņai atgādināja Džeds un, tāpēc ka viņa bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, ar kuru viņš jutās nepiespiesti, noskūpstīja viņu uz vaiga. - Tagad iešu mājās palūkot, vai nevaru izsvīst daļu no kartupeļu biezeņa ar mērci.

- Tu nemaz nepieņemies svarā. Taisni nelabi kļūst. - Viņa sakrāva daļu pārpalikušā ēdiena “Tuppenvare” traukā. - Varbūt pastāstīsi par savu daiļo dzīvokļa saimnieci?

- Viņa nav daiļa. Viņa ir tā nekas.

- Brents teica, ka daiļa. - Mērija Pēta piemiegtām acīm uzlūkoja vīru. Viņš tikai paraustīja plecus. - Seksuāla arī.

-Tas tāpēc, ka viņa iedeva Brentam cepumus.

- Ja viņa ir Lī Bredšovas māsa, viņai jābūt kam vairāk, nevis tikai “tā nekas”. - Mērija Pēta piepildīja otru trauku ar biezām pīrāga šķēlēm. - Lī ir satriecoša - pat no agra rīta ar bariņu spiedzošu bērnu mašīnā. Redzi, vecāki ir aktieri. Teātrī, - piebilda Mērija Pēta, piešķirot vārdam dramatisku nokrāsu. - Esmu redzējusi arī māti. - Viņa pārgrieza acis. - Es arī tā gribētu izskatīties, kad būšu pieaugusi.

-Tu izskaties labi, mīļā, — apliecināja Brents.

- “Labi.” - Galvu grozīdama, Mērija Pēta uzlika traukiem vākus. - Vai viņš saka “daiļa”? Vai viņš saka “seksuāla”?

- Es pateikšu viņa vietā.

- Paldies, Džed! Varbūt atvedīsi dzīvokļa saimnieci kādreiz ciemos? Uz vakariņām vai kokteili?

- Es maksāju viņai īri, nevis eju ar viņu sabiedrībā.

- Tu padzini nelieti no viņas veikala, - norādīja Mērija Pēta.

- Tas bija reflekss. Man jāiet. - Viņš savāca ēdienu, ko viņa bija piespiedusi paņemt. - Paldies par vakariņām!

Aplikusi roku Brentam ap vidukli, Mērija Pēta pamāja atvadas Džeda mašīnas starmešiem, kas pamazām kļuva mazāki.

- Zini, var gadīties, ka es iegriežos tajā veikalā.

- Tu domā okšķerēties, vai ne?

- Sauc to, kā gribi. - Viņa atbalstīja galvu pret vīra plecu. - Es labprāt paskatītos uz šo daiļo, seksuālo un neprecēto dzīvokļa saimnieci.

-Viņam tas nepatiks.

- Paskatīsimies. Kāds viņam dzīvē ir vajadzīgs.

- Viņam vajag atgriezties darbā.

- Tad mēs veidosim dubultkomandu. - Viņa pagriezās un pasniedza lūpas skūpstam. - Viņam nebūs izvēles.

Finlijs Losandželosā ēda zosu un paipalu olas. Kopā ar Finliju viņa milzīgajā ēdamistabā bija iespaidīga, slaika gaišmate ar zaļām acīm. Viņa runāja trijās valodās, viņa lieliski pazina mākslu un literatūru. Līdztekus skaistumam un inteliģencei viņa bija gandrīz tikpat bagāta, cik Finlijs. Viņa ego prasīja, lai sarunbiedrei piemistu visas trīs pazīmes.

Kamēr sieviete malkoja šampanieti, Finlijs atvēra viņas dāvāto eleganti iesaiņoto kārbiņu.

- Cik tu esi smalkjūtīga, mana mīļā! - Paildzinot gaidas, viņš nesteidzīgi nolika vāciņu uz galda.

- Es zinu, cik ļoti tev patīk skaistas lietas, Edmund.

- Tev taisnība. - Vēl neattinis zīdpapīru, Finlijs apveltīja sievieti ar sirsnīgu skatienu. Viņš izņēma no kārbiņas smalku ziloņkaula skulptūriņu un saudzīgi, ar mīlestību nolika to sev uz plaukstas. Atskanēja dziļa, atzinīga nopūta.

- Tu apbrīnoji to ik reizes, kad mēs vakariņojām pie manis, tāpēc es nodomāju, ka tā būs ideāla Ziemassvētku dāvana. -Apmierināta ar viņa reakciju, sieviete pieskārās Finlija plaukstai. - Šķita, būs daudz personiskāk, ja uzdāvināšu tev kaut ko no savas kolekcijas.

- Tā ir izsmalcināta. - Finlija acis, pētot figūriņu, spīdēja.

- Un, kā tu man stāstīji, vienīgā pasaulē.

- Patiesībā, šķiet, šajā ziņā biju kļūdījusies. - Viņa atkal pacēla glāzi pie lūpām un nepamanīja, ka Finlijam pēkšņi noraustījās pirksti. - Pirms dažām nedēļām man radās iespēja iegūt tās dvīni. - Viņa bezrūpīgi iesmējās. - Neprasi tikai, kā, tas nāca no muzeja.

- Figūra nav unikāla. - Viņa prieks pagaisa kā dūmi, un to aizstāja vilšanās rūgtums. - Kāpēc tu iedomājies, ka es varētu kārot kaut ko parastu?

Izdzirdusi svešādo toni, viņa pārsteigumā samirkšķināja

acis.

- Edmund, tā joprojām ir tāda pati kā bijusi. Neparastas meistarības radīts skaists priekšmets. Un ārkārtīgi vērtīgs.

- Vērtība ir relatīva, mana mīļā. - Vēsām acīm vērojot sievieti, viņa pirksti sažņaudzās ap smalko skulptūriņu. Ciešāk, aizvien ciešāk, līdz tā sabirza ar šāvienam līdzīgu skaņu. Kad sieviete satraukta iekliedzās, Finlijs pasmaidīja. - Šķiet, tā ir pagalam. Cik žēl! - Nolicis malā lauskas, viņš pacēla vīna glāzi.

- Protams, ja tu man uzdāvinātu darbu no savas kolekcijas, es prastu to novērtēt. Galu galā tas būtu vienīgais pasaulē.

8. nodaļa

Kad Džeds dienu pēc Ziemassvētkiem ap deviņiem rītā pieklauvēja pie Doras durvīm, viņš negaidīja, ka atsauksies vīrieša balss, liekot viņam, velns parāvis, mirkli pagaidīt.

Tad atskanēja būkšķis, pēc tam lāsts.

Apņēmis kalsno stāvu ar puķainu palagu kā togu un berzēdams kājas lielo pirkstu, ko bija atsitis pret “Pembroke" galdu, durvis atvēra Villijs. Viņam pretī stāvēja vīrietis, kas nelaipni vīpsnāja.

- Ja jūs kaut ko pārdodat, - Villijs sacīja, - es ceru, ka tā ir kafija.

Ir nu gan viņai izvēle, sapīcis nodomāja Džeds. Vispirms pielaizītais grāmatvedis ar hiperaktīvajiem hormoniem, tagad -tikko koledžu beidzis, izstīdzējis bērns.

- Izidora, - caur zobiem sacīja Džeds.

- Saprotams. - Neaizmirsdams nost slīdošo palagu, Villijs atkāpās, ļaujot Džedam ienākt. - Kur, ellē, viņa palikusi? - viņš nomurmināja. - Dora! - viņa balss skāņi atbalsojās no sienām un griestiem.

Bērnam ir kārtīgas plaušas, nosprieda Džeds, tad ieintriģēts ieraudzīja spilvenu un segu jūkli uz dīvāna.

- Tu netiksi iekšā, kamēr nebūšu izžāvējusi matus. - Dora iznāca no vannasistabas, ģērbusies frotē rītakleitā, ar matu žāvējamo fēnu rokā. - Tu vari... ai! - Ieraudzījusi Džedu, viņa apstājās. - Labrīt!

- Man uz mirkli ar tevi jārunā.

- Labi. - Viņa pārlaida pirkstus pār slapjajiem matiem. - Vai iepazinies ar manu brāli?

Brālis, nodomāja Džeds, dusmodamies par spējo, nepārprotamo atvieglojuma sajūtu.

-Nē.

- Persona palagā ir Villijs, persona, kam vajadzētu noskū-ties, ir Džeds no blakusdzīvokļa.

- Bijušais policists, kas padzina laupītāju? - Villija miegainās acis atdzīvojās. - Priecājos iepazīties. Es reiz tēloju narkodī-leri viltīgā Stalones filmā. Mani nošāva pirmajā rullī, bet tā bija lieliska pieredze.

- Ticu.

- Ņem! - Dora pasniedza Villijam fēnu. - Vari ieiet dušā. Es pagatavošu kafiju, bet tev vajadzēs parūpēties par brokastīm.

- Sarunāts. - Viņš devās uz vannasistabu, puķainajam palagam velkoties nopakaļ.

- Māte domāja, ka man pēc ielaušanās vajadzīgs vīrietis mājās, - paskaidroja Dora. - Villijs bija vienīgais pieejamais. Varam aprunāties virtuvē.

Virtuve bija tieši tāda pati kā viņējā, tikai acīm redzami labāk izmantota un katrā ziņā ekonomiskāk organizēta. Viņa izvēlējās Džedam jau pazīstamo cepumu trauku, iebēra dzirnaviņās kafijas pupiņas un tikai tad sāka runāt.

- Kā tev pagāja Ziemassvētki?

- Labi. Es sarunāju, ka ap pusdienlaiku tev atnāks uzstādīt jaunu signalizāciju. Tādu, kas darbojas.

Dora uz mirkli pārtrauca darbu. Maltās kafijas un dušas aromāts piepildīja telpu, kairinot Džcda jutekļus.

- Ko tu teici?

-Tas cilvēks ir mans draugs. Viņš zina, ko dara.

- Draugs, - viņa atkārtoja, atkal sarosīdamās. - Pirmkārt, brīnums, ka tev ir draugs. Otrkārt, tu droši vien gaidi, ka būšu pateicīga par tavu pašaizliedzīgo izpalīdzību.

- Es arī šeit dzīvoju. Man nepatīk, ka uz mani šauj.

- Tu varēji apspriesties ar mani.

- Tevis nebija tuvumā. - Viņš pagaidīja, kamēr Dora uzliek vārīties tējkannu. - Tev durvīm vajag pāris kārtīgu atslēgu. Varu aiziet un nopirkt.

Dziļdomīgi savilkusi lūpas, Dora iemērīja kafiju konusveida filtrā.

- Nevaru izlemt - smieties, dusmoties vai apbrīnot.

- Izdevumus par atslēgām atskaitīšu no īres rēķina.

Tas palīdzēja izšķirties. Viņas lūpu kaktiņi izliecās un smaids pārvērtās īsos, burzguļojošos smieklos.

- Labi, Skiinerhorn. Lai notiek, padari drošu mūsu mazo pasaulīti. Vai vēl kaut kas?

- Es nospriedu, ka varētu nomērīt tos plauktus, ko tu gribēji.

Pārvilkusi ar mēli pār zobiem, Dora pasniedzās viņam aiz muguras pēc pīta groza ar apelsīniem.

- Sāc pagurt no bezdarbības? - Kad viņš neko neteica, viņa pārgrieza apelsīnu ar draudīga izskata nazi. - Es pēc brokastīm parādīšu, kas man padomā. Sājā dienā mēs parasti sākam darbu tikai ap pusdienlaiku. - Sagriezusi šķēlēs apmēram pusduci apelsīnu, viņa salika pusītes neveikla izskata sulu spiedē. - Varbūt tu uzklāsi galdu?

- Kādēļ?

- Brokastīm. Villijs cep vienreizīgas pankūkas. - Viņš nepaspēja atbildēt, jo iesvilpās tējkanna. Dora uzlēja verdošo ūdeni kafijai. Neatvairāmā smarža atņēma jebkādas pretošanās spējas.

- Kur tu glabā šķīvjus?

- Pirmajā skapītī.

- Un vēl kas, - viņš sacīja, verot vaļā skapīša durvis. - Varbūt tu varētu uzvilkt kaut ko mugurā. -Viņš apveltīja Doru ar ilgu smaidu, no kura viņai kaklā iesprūda kamols. - Redzot tavu slapjo, puskailo augumu, man var uznākt nevaldāma seksuāla tieksme.

Viņai nemaz nenāca smiekli, dzirdot savus agrāk teiktos vārdus. Ielējusi sev tasi kafijas, viņa aizgāja.

- Smaržo labi, - ienākdams virtuvē, tagad ģērbies melnos džinsos un svīterī, sacīja Villijs. Viņa mati, kas bija dažus toņus gaišāki nekā Dorai, žāvēti ar fēnu, bija izspūruši mākslinieciskā nekārtībā. Viņš atgādināja Ralfa Lorēna reklāmu.

- Dora gatavo lielisku kafiju. Klau, vai tu nevarētu ieslēgt teļļuku? Varbūt CNN? Pāris dienu neesmu dzirdējis, kas notiek pasaulē. - Ielējis sev un Džedam kafiju, Villijs uzrotīja piedurknes.

- Velns tevi rāvis, Villij!

Doras balss lika brālim saviebties, pēc tam plati pasmaidīt.

- Es aizmirsu izskalot izlietni, - viņš paskaidroja Džedam.

- Viņa briesmīgi necieš, ja tajā palicis skūšanās krēms.

- Paturēšu prātā.

- Taču tas nav nekas, ka viņa pati visur izkarina apakšveļu. -Viņš paaugstināja balsi, lai tā būtu dzirdama ne tikai virtuvē, bet arī caur vannasistabas durvīm, teiktajam pievienodams nedaudz sarkasma. - Augot kopā ar divām māsām, man ne reizes neizdevās tikt līdz vannasistabai, neizlaužoties cauri zeķbikšu džungļiem.

Runājot Villijs bezrūpīgā veiklībā mērīja un maisīja sastāvdaļas. Sastapis Džcda skatienu, viņš vēlreiz pasmaidīja.

- Mēs visi esam diži pavāri, - viņš sacīja. - Lī, Dora un es. Tā bija pašaizsardzība gados, kad vajadzēja ēst tikai pusfabrikātus un TV vakariņas. Tagad par to laupīšanu, - Villijs turpināja, pat neievilkdams elpu. - Vai, tavuprāt, tas būtu kaut kas tāds, par ko jāuztraucas?

- Es vienmēr uztraucos, ja kāds uz mani šauj. Šajā ziņā esmu dīvains.

- šauj? - Villija roka apstājās collu virs bļodas malas, un tikko pārsistās olas saturs ieslīdēja traukā. - Ko tu domā ar vārdu “šauj”?

- Ieroci. Lodes. - Džeds malkoja kafiju. - Babāc!

- Jēzus, Jēzus! Viņa neko neteica par šaušanu. - Vēl aizvien turot rokā pilošo olas čaumalu, viņš izšāvās no virtuves un iešāvās dzīvojamā istabā, no tās īsajā gaitenī un atrāva vaļā van-nasistabas durvis.

Dora gandrīz izbakstīja aci ar acu zīmuli.

- Velns tevi rāvis, Villij!

- Tu neko neteici par šaušanu. Jēzus, Dora, tavā mutē tas izklausījās pēc joka.

Viņa nopūtās un, nolikusi acu zīmuli uz izlietnes malas, cieši paskatījās pār Villija plecu uz Džcdu. Ar vienu krāsotu aci un otru nekrāsotu viņai vajadzēja izskatīties muļķīgi, taču viņa izskatījās sapīkusi, iekārojama un saskaitusies.

- Milzīgs paldies, Skimerhorn!

- Katrā laikā, Konroja.

- Nepārmet viņam! - Villijs dusmīgs saņēma Doru aiz pleciem un sapurināja. - Es gribu skaidri zināt, kas notika. Un tūlīt pat.

- Tad paprasi gudriniekam policistam. - Viņa pastūma Villiju malā. - Es esmu aizņemta, - viņa sacīja un, aizvērusi vannasistabas durvis, uzkrītoši pagrieza atslēgu.

- Izidora, es gribu dzirdēt tavu atbildi. - Villijs dauzīja ar dūrēm durvis. - Vai arī es zvanu mammai.

- Piezvani tikai, un es viņai pastāstīšu par tavu nedēļas nogali Longailendā ar striptīza dejotāju.

- Dejas mākslinieci, - viņš nomurmināja, taču pievērsās Džedam. - Tu, - viņš sacīja, - tu apgaismo mani, kamēr gatavoju brokastis.

- Nav jau daudz, ko stāstīt. - Viņam pakrūti žņaudza grūtsirdība. To nemodināja atmiņas par Ziemassvētku vakara notikumiem, Villijam kuļot mīklu ābolu pankūkām. Tā radās, nolūkojoties uz brāli un māsu, redzot bažas un dusmas Villija sejā - emocijas, kas sakņojās dziļā mīlestībā, nevis vienkārši piederībā ģimenei.

- Un tas bija viss? - gribēja zināt Villijs.

- Kas? - Džeds piespieda sevi atgriezties tagadnē.

- Tas bija viss? Kāds jokdaris ielauzās veikalā, savandīja kartotēku, pāris reižu izšāva tavā virzienā un aizbēga?

- Vairāk vai mazāk.

- Kāpēc?

- Policijai maksā, lai to noskaidrotu. - Džeds ielēja sev otru tasi kafijas. - Paklau, šodien uzstādīs jaunu signalizācijas sistēmu. Un jaunas atslēgas. Viņa būs drošībā.

- Ar ko tu nodarbojies policijā? - apvaicājās Villijs. - Ķēri kaušļus, narkomānus, ko īsti?

- Tas nav svarīgi, vai ne? Es vairs nestrādāju policijā.

- Jā, bet... - Villijs apklusa un sarauktu pieri paskatījās uz pankūkām, ko tobrīd izlika uz zili puķotas paplātes. - Ski-merhorns? Tā viņa tevi nosauca, vai ne? Tas ir vārds, kas paliek atmiņā. Atceros kaut ko dzirdējis pirms pāris mēnešiem. Esmu ziņu fanātiķis. - Villijs piepūlēja atmiņu, kā mēģinādams atcerēties sen iegaumētu lomas tekstu. - Kapteinis, vai ne? Kapteinis Džedidijs Skimerhorns. Tu biji tas, kurš tika galā ar narkotiku karali Doniju Speķu. “Miljonārs policists cīņā ar narkobiznesa karali”, - atcerējās Villijs. - Par tevi daudz rakstīja avīzēs.

- No avīzēm iznāk laba makulatūra.

Villijs būtu taujājis tālāk, taču viņš atcerējās vēl kaut ko. Kapteiņa Skimerhorna māsas nāvi, sprāgstot automašīnā ievietotai bumbai.

- Domāju, ka tāds, kurš pratis tikt galā ar augstākās pakāpes kretīnu Doniju Speķu, ir spējīgs parūpēties par manu lielo māsu.

- Viņa pati ir spējīga par sevi parūpēties, - paziņoja Dora. Turot vienā rokā krūzi ar sulu, viņa piegāja pie telefona, lai paceltu klausuli. - Hallo! Jā, Villijs ir tepat blakus. Mirklīti! -Dora noplivināja skropstas. - Marlēne.

- Ak! - Uzlicis uz šķīvja divas pankūkas, Villijs paņēma dakšiņu. - Tas var prasīt zināmu laiku. - Izņēmis māsai no rokas klausuli, viņš atbalstījās pret sienu. - Sveika, daiļā! - Villija balss bija kļuvusi zemāka un glaudīga kā svaigs krējums. - Maziņā, tu zini, ka cs ilgojos pēc tevis. Neesmu domājis ne par vienu citu. Kad šovakar iegriezīšos, es tev parādīšu, cik tas ir nopietni.

- Apnicis, - nomurmināja Dora, grozīdama galvu.

- Kāpēc tu nepastāstīji viņam visu?

Paraustījusi plecus un pieklusinājusi balsi, Dora sacīja:

- Es neredzēju nekādu vajadzību satraukt savu ģimeni. Viņiem ir tieksme dramatizēt pat normālas situācijas. Ja mana māte uzzina, ka man ir vēdera vīruss, viņa diagnosticē malāriju un zvana speciālistiem. Vai vari iedomāties, ko viņa darītu, ja es pateiktu, ka man sienā izšauts caurums? - Kāri tiesādams pankūkas, Džeds pakratīja galvu.-Viņa būtu piezvanījusi CIP, nolīgusi divus druknus miesassargus, vārdā Buba un Frenks. Jau tagad viņa piekomandējusi man Villiju.

- Viņam nav ne vainas, - sacīja Džeds brīdī, kad, nosūtījis šmakstošus skūpstus pa līniju, Villijs nolika klausuli. Viņš nebija paspēris ne divus soļus, kad telefons iezvanījās no jauna.

- Hallo! - Villija acis iemirdzējās. - Hetere, mīļā! Protams, es pēc tevis ilgojos, mazā. Neesmu spējis domāt ne par ko citu. l.īdz rītvakaram nokārtošu visas darīšanas un tad tev parādīšu, cik dārga man esi.

- Jauka pieeja, - noteica Džeds, smaidot savā kafijas tasē.

- Ko tu neteiksi! Tā kā viņš ir aizņemts ar mīlēšanos pa telefonu, cs slēdzu laukā televizoru. - Viņa piecēlās un gandrīz jau nospieda slēdzi, kad izdzirdēja kriminālziņas un sastinga.

- Vēl aizvien nav nekādu pavedienu Ziemassvētku traģēdijai Sosaiethilā, - ziņoja diktors. - Sabiedrībā labi pazīstamā Alise Laila vēl aizvien ir komā, kas iestājusies pēc nezināmas personas uzbrukuma. Ļaundaris acīmredzot laupīšanas nolūkā divdesmit ceturtajā decembri ielauzies viņas mājās. Lailas kundze atrasta bezsamaņā. Ziņo, ka viņas mājkalpotāja Mjuriela Doila mirusi notikuma vietā. Gan Lailas kundzi, gan mājkalpotāju Ziemassvētku rītā atradusi Lailas kundzes māsasmeita. “Lyle Enterprises” dibinātāja Harolda T. Laila atraitne Alise Laila joprojām ir kritiskā stāvokli. Filadelfijas policijas preses sekretārs ziņo, ka notiek plaša izmeklēšana.

- Ak Dievs! - Apskāvusi elkoņus, Dora pagriezās pret Dže-du. - Hs viņu pazīstu. Viņa pirms Ziemassvētkiem manā veikalā nopirka dāvanu māsasmeitai.

- šajā apkaimē dzīvo bagātas personas, - uzmanīgi ieteicās Džeds. - Lails ir pazīstams uzvārds. Laupīšanas reizēm iegūst atbaidošu formu.

-Viņa nopirka pāris durvjturu, - atcerējusies teica Dora. - Viņa stāstīja, ka māsasmeita gaidot mazuli. - Dora nodrebinājās. - Cik briesmīgi!

- Tu nedrīksti to uztvert personiski. - Džeds piecēlās, lai izslēgtu televizoru.

- Vai to jums māca policijas skolā? - viņa atcirta, taču tūlīt pat pakratīja galvu. - Piedod! Tieši tāpēc es nekad neklausos tās nolādētās ziņas. Vienīgais, ko lasu avīzēs, ir literārais pielikums un komiksi. - Atgrūdusi krēslu, viņa pūlējās aizgainīt drūmo noskaņu. - Domāju, iešu lejā un atvēršu veikalu agrāk. Atstāšu Villiju, lai pirms došanās uz Ņujorku nokopj virtuvi.

Šoreiz viņš nepretojās vēlmei pieskarties ar pirkstu kauliņiem viņas zoda līnijai. Ada bija maiga kā rozes ziedlapiņa.

- Tev nav viegli, ja tu viņu pazini.

- Nebūtu viegli ari tad, ja es viņu nepazītu. - Pacēlusi plaukstu, Dora pieskārās viņa delnai. - Vai tāpēc tu aizgāji?

Džeds ļāva rokai noslīdēt.

- Nē. Es iešu paskatīties atslēgas. Paldies par brokastīm!

Dora tikai nopūtās, kad durvis aiz viņa aizvērās.

- Villij, kad būsi beidzis savu neķītro sarunu, nomazgā traukus. Es iešu lejā uz veikalu.

- Esmu beidzis. - Viņš parādījās no virtuves un satvēra sulas krūzi. - Tu esi briesmīgi noslēpumaina, vai ne, Dorij? Kā tas nāk, ka neesi man pastāstījusi, ka tavs īrnieks ir lielais, varonīgais policists, kas pieveica Doniju Speķu?

- Kas ir Donijs Spēks?

- Jēzus, kādā pasaulē tu dzīvo? - Viņš, nokopdams galdu, saslaucīja drupatas. - Spēks vadīja vienu no lielākajiem narkobiznesa karteļiem visā Austrumu piekrastē - iespējams, pašu lielāko. Turklāt viņš bija traks - mēdza spridzināt cilvēkus, ja tie viņam traucēja. Vienmēr viena un tā pati metode - bumba, ko iedarbina aizdedzes dzinējs.

-Vai Džedsviņu arestēja?

- Kā tad - arestēja. Viņš to piebeidza īstā, vecmodīgā duelī.

- Viņš to nogalināja? - Dora vaicāja ar pēkšņi izkaltušu muti. - Vai tāpēc - vai tāpēc viņam vajadzēja aiziet no policijas?

- Blēņas, es domāju, ka viņš par to dabūja medaļu. Pagājušajā vasarā par to ziņoja visi saziņas līdzekļi. Arī tas, ka viņš ir Bestera - no “liestei Incorporated” - mazdēls, vairoja viņa popularitāti.

- “Bester, Inc."?Tā, kur apgrozās lielas naudas summas?

- Tā pati. Nekustamais īpašums, Dora. Tirdzniecības centri. Filadelfijā nav īpaši daudz naudīgu policistu.

- Tas ir smieklīgi. Ja viņam netrūkst naudas, kāpēc jāīrē mazs dzīvoklītis ar vienu guļamistabu virs antikvāru preču veikala?

Villijs pakratīja galvu.

- Tu esi Konroja un jautā par ekscentriskumu?

- Es uz mirkli zaudēju galvu.

- T ik un tā. - Villijs piepildīja izlietni ar karstu ziepjūdeni. - Cik es saprotu, mūsu varonis, bagātais policijas kapteinis, nogājis uz laiku pagrīdē. Pagājusī vasara viņam bija visai karsta. Speķa lietas pēc viņš mēnešiem ilgi bija preses uzmanības centrā, pēc tam kad automašīnas sprādzienā tika nogalināta viņa māsa...

- Pagaidi! - Dora satvēra Villija roku. - Viņa māsa?

- Domā, ka vainīgs bija Spēks, bet diez vai to kādreiz pierādīs.

- Ak, tas ir briesmīgi! - Nobālusi viņa piekļāva plaukstas pakrūtei. - Briesmīgi.

- Vēl ļaunāk - viņš redzēja, kā tas notiek. Avīzes rakstīja: “Policijas kapteinis vēro savas māsas nāvi ugunī.” Diezgan baisi.

- Nabaga Džeds, - nomurmināja Dora.

- Arī tenku lapas visai labi iedzīvojās. Nevaru atcerēties visu, bet ļoti daudz bija mājienu par skandālu Skimerhornu-besteru klanā. Māsa bija trīs vai četras reizes šķīrusies. Vecākiem bieži gadījās publiski ķīviņi. Man šķiet, tika pieminēts, ka pusaudža gados Džedam bijušas nesaskaņas ar likumu. Tu taču zini, cik ļoti cilvēkiem patīk lasīt par bagāto ģimeņu ciešanām.

- Nav brīnums, ka viņš grib, lai viņu liek mierā. Taču, -viņa pēc mirkļa turpināja, - tas nav risinājums. Pieliekusies viņa noskūpstīja Villiju uz vaiga. - Aizslēdz durvis, kad iesi projām. Vai Jaungadā redzēsimies?

- Nelaidīšu garām tādu izdevību. Dora?

- Hmm?

- Dari, ko viņš tev liek. Man patīk, ka tu esi.

- Man patīk būt. - Paņēmusi savas atslēgas, viņa devās lejā.

No rīta pircēju nebija daudz, un tas deva Dorai laiku padomāt. Nezināmais par Džedu Skimerhornu acīmredzot varēja aizpildīt futbola stadionu. Noslēpumainās drupatas, ko Villijs bija pametis, tikai vērta viņas pārdomas sāpīgākas.

- Labrīt, I/.ij, manu mīļo meitiņ! - Veikalā iebrāzās Kven-tins, uzlicis ūdeļādas ausu sildītājus pāri matu krēpēm apbrīnojamā alvas krāsā. Viņam mugurā bija Ziemassvētku dāvana no sievas - aitādas mētelis līdz. potītēm.

- Tētis. Tieši tas cilvēks, ko es gribēju redzēt.

- Tā ir balva vecākiem, ja bērni vēlas viņus redzēL Taiļtic-rāda ciTvčlca vērtību pusmūža gados. Ak, 'Ierij, tu, kā vienmēr, atgādini vīziju. - Piegājis pie sarkanmates, viņš saņēma tās plaukstu un teatrāli noliecās pār to. - īsts ieguvums teātrim "Libert)' Players'\ tavam pazemīgajam režisoram un “Doras salonam”. Ko, šorīt nav neviena klienta?

- Pāris nejauši ieklīdušu garāmgājēju, viena naudas maiņa un sparīga tirgošanās ap divdesmit dolāru vērtu durvjturi rēcoša nīlzirga izskatā, - ziņoja Dora. - Varu iedomāties, ka tirdzniecības centri ir pārpildīti. Terij, tu taču patlaban tiksi galā bez manis, vai ne?

- Aizsietām acīm un sasietām kājām.

-Tēt! - Saņēmusi tēvu zem rokas, Dora izvilka viņu laukā no galvenās zāles un ieveda kādā mazākā telpā. - Ko tu zini par Džedu Skimerhornu?

- Ko es zinu? - Lai iegūtu laiku, Kventins izņēma no kabatas paciņu piparmētru “CertsPadomāsim. Es teiktu, ka viņa augums ir apmēram sešas pēdas un viena colla. Svars simt septiņdesmit piecas mārciņas, atlētiska miesas būve. Apmēram trīsdesmit pieci gadi. Spriežot pēc acu, matu un ādas krāsas, anglosakšu izcelsme.

- Pārstāj! Es tevi pazīstu, Kventin I). Konroj. Lī varēja domāt, ka tu izīrēsi dzīvokli kādam ķēdēm nokārtam motociklistam, kam uz krūtīm lasāms tetovējums “Dzimis, lai radītu elli”, bet es tevi pazīstu labāk.

Acīm redzami pārsteigts, Kventins samirkšķināja acis.

- Lī varēja pateikt kaut ko tādu? Dieva dēļ, ir nu gan viņai čūskas mēle! - Kventins uzsita ar dūri pa plaukstu.

- Nemaini tematu! Tu par Skimerhornu zini visu, ko iespējams uzzināt, citādi viņš te nedzīvotu. Tāpēc stāsti! Vai tā ir taisnība, ka viņš nāk no bagātas ģimenes?

- No Besteru-Skimerhornu klana, - apstiprināja Kventins. Uzmanīgi izslīdējis no mēteļa, viņš to ar mīlestību salocīja pār krēsla atzveltni. - Lielākā daļa naudas nāk no mātes puses, kaut arī Skimerhornu zars nav gluži tukšinieki. Džcds ir mantinieks, ja gribi zināt, jo panīkušajā ģimenes kokā atlicis vairs tikai viņš un pāris attālu brālēnu vai māsīcu.

- Tātad viņš tiešām ir neatkarīgs un pārticis, - nomurmināja Dora. - Lai mani velns parauj!

- Neatkarība acīmredzot bijusi svarīgāka. - Kventins vieglītēm ieklepojās saujā. Viņa vaigi piesārta. - Tu taču zini, ka man nepatīk pārstāstīt tenkas, Izij.

- Tev tās jāpastāsta tikai vienreiz.

Pasmējies viņš papliķēja meitai pa vaigu.

- Mana meitene ir attapīga. Ļoti attapīga. Nu labi, tātad klīst baumas, ka jauniņais Džeds iestājies policijā pretēji ģimenes gribai. Tuvinieki neatbalstīja šādu karjeras izvēli un draudēja liegt viņam mantojumu. - Viņa balss bija piemērojusies teicēja lomai, ieguvusi bagātas nianses un pārdomātu ritmu. - Jā, vecāki bija sabiedrībā ievērojami cilvēki. Es saku "ievērojami” burtiskā nozīmē. Viņiem bija tieksme uz publiskiem skandāliem. Nevienam nebija noslēpums, ka abi viens otru necieš ne acu galā, bet ne viens, ne otrs negribēja šķirties, jo sarežģīto Besteru un Skimerhornu finansiālo attiecību pēc tas nebija viegli izdarāms.

- Jauki, - nomurmināja Dora.

- Jā, tiešām. Džeds ieguva autoritāti policijas darbā. Viņš izpelnījās daļēji asinssuņa, daļēji terjera reputāciju. Tā teikt, izokšķerēja pavedienus un iekodēs lietā ar zobiem. - Priecādamies par paša izdomāto analoģiju, Kventins pasmaidīja. - Aptuveni pirms gada viņu paaugstināja par kapteini. Daudzi paredzēja, ka Šis rangs kļūs par pakāpienu ceļā uz policijas šefa vietu. Tad gadījās Dcnijs Spēks.

- Villijs man pastāstīja. Spēks nogalināja Džeda māsu.

- Tas ir vispārīgs pieņēmums. Par to, kāpēc Džeds aizgāja no darba policijā, es varu tikai prātot. Labāk pavaicā viņam pati.

- Viņš man neteiks.

- Vai tava interese ir personiska vai profesionāla?

To pārdomādama, Dora paņēma tēva piedāvāto piparmētru konfekti.

- Neesmu izlēmusi. Paldies par informāciju! - Viņa noskūpstīja Kventinu uz vaiga. - Par kuru man pirmām kārtām nemaz nevajadzēja vaicāt.

- Tas ir labi, ka pavaicāji.

- Džeds ir noliktavā. Vari iet un patraucēt, kamēr viņš pieliek jauno atslēgu.

- Labprāt. - Paņēmis mēteli, viņš pārlika to pār roku.

-Vari atstāt mēteli tepat.

- Šeit... ak nē, nē. - Izvairīdamies no Doras skatiena, viņš ar mīlestību noglāstīja mēteli. - Es to ņemšu līdzi. Ja nu paliek vēsi.

- Ja nu ievajagas iekškabatā paslēptās pudeles, domās izlaboja Dora un devās atpakaļ pie darba.

Noliktavā Džeds atkal lika lietā Brcnta urbi. Kad ienāca Kventins, viņš gandrīz jau bija pieskrūvējis drošu, pamatīgu aizbīd ni.

- Priecīgus Otros Ziemassvētkus! Šķiet, tu mums esi kļuvis par pašu godājamāko cilvēku. Ļauj, lai izsaku tev dziļu un neliekuļotu pateicību.

- Mister Konroj!

- Kventins, lūdzu. Galu galā, ja var ticēt Villijam, tu esi aizsargājis manu meitu, riskējot pats ar savu dzīvību un locekļiem. - Kventins iekārtojās ādas krēslā. - Saki man - vai mums ir kādi pavedieni?

- Piezvaniet uz iecirkni un pavaicājiet leitnantam Brentam Cepmenam! Viņš vada izmeklēšanu.

- Bet, manu mīļo zēn, tu biji notikuma vietā, tā teikt, ar ieroci. Kur ir ložu caurumi? Villijs man teica, ka bijusi šaušanās.

- Apmetumā blakus kāpnēm. - Džeds uzjautrināts vēroja, kā Kventins lieliem soļiem pieiet pie sienas, lai paskatītos. Viņš nebūtu pārsteigts, ja šis cilvēks izvilktu no kabatas palielināmo stiklu.

- Jocīgi, vai ne? Zini, es reiz tēloju Puaro nelielā “Austrumu ekspreša” uzvedumā.

- Un Villijs tēloja narkotiku tirgoni pie Stalones. Tā tik ir ģimene!

- Lai pilnībā attīstītu savu talantu, vajag tēlot gan ļaundarus, gan labos varoņus. Tu jau zini, ka mums teātris ir asinīs. Lai gan šķiet, ka Izija vairāk sliecas uz dekorācijām. - Atgriezies Kventins iekārtojās savā vietā. Viņš izstaipīja muguru, sakrustoja kājas pie potītēm un salika rokas uz apaļā vēdera. - Vai tev ir laiks?

Džcds pagrieza delnu, lai ieskatītos pulkstenī.

- Pāris minūšu atradīsies.

- Tad labi. - Kventins apmierināts pasniedzās azotē pēc plakanpudeles.

- Tikai ne to!

Kventins labsirdīgi pasmaidīja.

- Baidos, ka esmu piepildījis pudeli ar to, ko mēs varētu nosaukt par manu vakardienas labāko provi. Šodien mums ir daudz mazāk oktāna.

- Es nepiedalos.

- Labi, tad es iedzeršu par visām meitenēm, ko esmu mīlējis. - Lēni nodzēris malku, Kventins noslēpa pudeli. Kuru katru brīdi varēja ienākt Dora. - Man bija vēl viens iemesls, kāpēc šorit iegriezos. Es vēlreiz aicinu tevi piedalīties mūsu gadskārtējās Jaungada svinībās teātrī. Mana sieva personiski vēlas pateikties tev par to, ka nosargāji mūsu Iziju.

- Es pārāk neaizraujos ar svinībām.

- Es to uzskatīšu par personisku pakalpojumu, ja tu iegriezīsies pie mums kaut uz brīdi. Pēc šā starpgadījuma es baidītos, ja Izija brauktu turp viena. - Iesējis sēklu, Kventins atvēlēja sev vēl vienu slepenu malciņu un devās projām.

Tā kā apmeklētāju bija maz, Dora atstāja tos Terijas ziņā un visu pēcpusdienu veltīja kartotēkai. Jau krēsloja, kad lejā nokāpa Džeds un, neteicis ne vārda, sāka mērīt sienu, pie kuras viņa gribēja ierīkot plauktus.

Arī Dora krietnu brīdi nelikās viņu redzam.

- Signalizācija, ko esi man uzstādījis, ir tik sarežģīta, ka derētu pat Noksas fortam.

Džeds pierakstīja blociņā skaitļus.

- Tev atliek tikai uzspiest kodu, kas sastāv no sešiem cipariem.

- Un, ja es tos aizmirstu, atskan kaucieni, zibsnī gaismas -un ierodas apsardze, kliedzot uz mani, lai nāku laukā ar paceltām rokām.

-Tad neaizmirsti kodu.

- Man ir grūtības ar cipariem. Tāpēc man ir grāmatvedis.

- Tev bija grāmatvedis. Starp citu, viņš nav vainīgs.

- Nav vainīgs? Endrū? Protams, viņš nav vainīgs. Māte katru vakaru pārbauda, vai viņam pietiekami tirs aiz ausīm.

Džeda mērlente švīkstot satinās.

- Kāda velna pēc tu vispār ar viņu kaut kur gāji?

- Viņš runāja par jaunā nodokļu likuma divdesmit pirmo paragrāfu. Man bija briesmīgas bailes neiet. - Viņa pasmaidīja, jo tā vismaz bija saruna. - Patiesībā man savā ziņā bija viņa žēl. Viņa māte tiešām ir despotiska veca ragana.

- Iebrukuma vakarā Endrū bija kopā ar despotisko raganu un apmēram diviem dučiem citu cilvēku “Douda, Douda un Goldšteina” Ziemassvētku svinībās. Viņam ir neapstrīdams alibi līdz desmitiem un trīsdesmit minūtēm.

- Es tik un tā ne mirkli nedomāju, ka tas bija viņš. - Dora brīdi šķiroja čekus no pavadzīmēm. - Es piezvanīju uz slimnīcu.

- Ko?

- Vai atceries rīta ziņās pieminēto Lailas kundzi? Man viņa neparko neizgāja no prāta. - Dora vēlreiz pārbaudīja “Federal Express” kvīti. - Viņa vēl aizvien ir komā. Es nosūtīju ziedus. Droši vien tas bija muļķīgi.

- Jā. - Jēzus, kāpēc viņš ļaujas aizkustinājumam? - Taču cilvēki parasti atzinīgi novērtē muļķīgus žestus.

- Es arī. - Dziļi ievilkusi elpu, Dora atgrūda krēslu no rakstāmgalda. - Skimerhorn, vai tu gribi tikt projām no šejienes?

- Esmu gandrīz visu jau nomērījis. 'Pad es vairs nemaisīšos tev pa kājām.

- Nē, es domāju - iziet cilvēkos. - Viņa nemierīgi pārvilka plaukstu pār matiem.-Vai tu gribi apēst kādu picu, noskatīties filmu? Man pašlaik nav nekādas vēlēšanās noņemties ap šo papīru kalnu.

- Mazliet par agru, lai ietu uz kino.

- Pēc picas vairs nebūs par agru. - Viņa ierunājās, cik vien pārliecinoši spēja. - Ksi draugs, Skimerhorn! Vienīgais, kas var būt ļaunāks par iešanu uz kino vienai pašai, ir braukšana uz kino vienai pašai.

Viņš zināja, ka nevajadzētu piekrist. Pēc tā, kas gandrīz bija noticis starp viņiem iepriekšējā vakarā, viņam vajadzēja vairīties no Doras.

- Kāds ir signalizācijas kods?

- Kāpēc tu vaicā?

- Tāpēc, ka vajadzēs aizslēgt veikalu, ja iesim projām.

Spriedze pagaisa no Doras acīm.

- Tas ir divpadsmit divdesmit četri deviņdesmit trīs. Deviņdesmit trešā gada Ziemassvētku vakars. - Pasmaidījusi viņa tvēra pēc mēteļa. - Ks domāju, tas ir datums, kurš man paliks atmiņā.

- Laba doma. - Džeds uzvilka žaketi. īsu brīdi vilcinājies, viņš satvēra Doras pastiepto roku. - Pārbaudīsim atslēgas.

9. nodaļa

Mērija Pēta ticēja, ka pareizākā ir tieša pieeja. Vislabākais veids, kā apmierināt savu ziņkāri par Džeda dzīvokļa saimnieci, bija nopirkt kaut ko viņas veikalā. Viņa iegāja “Doras salonā”, apmierināta gan ar apkārtni, gan to, ka ieraudzījusi savu autostāvvietas kaimiņieni.

- Sveika, Lī!

- Ak, sveika! - Lī nolika malā stikla pūtēja darinātu spļau-jamtrauku, no kura tobrīd slaucīja putekļus. - Kas jūs atvedis šajā pilsētas daļā?

- Mātes dzimšanas diena. - Nebija svarīgi, ka līdz dzimšanas dienai vēl atlikuši trīs mēneši. - Man iepatikās šeit pirktais cepumu trauks, ko Džeds man uzdāvināja, un es nodomāju, ka varbūt atradīšu vēl kaut ko tik neatkārtojamu.

- Jā, mums ir unikālas lietas. Kā klājas bērniem?

- Ak, viņi padarīs mūs trakus. Es skaitu dienas, kad atkal sāksies skola.

- Kurš gan neskaita? - Lī domas drudžaini darbojās. Mērija Pēta bija ideāls avots, no kura izvilkt informāciju par Džedu. - Tad jau jūs ar Džedu esat draugi.

- Gadiem ilgi. - Pētot Go dinastijas ķiniešu porcelāna kolekciju, Mērija Pēta meklēja iespēju neuzkrītoši sākt sarunu par Lī māsu. - Pirms Džeds kļuva par kapteini, viņi ar Brentu sešus gadus bija partneri vienā un tajā pašā vienībā. Jūsu māsa te ierīkojusi brīnišķīgu veikaliņu. Cik ilgi viņa jau ar to nodarbojas?

- Kopš pirmās klases, - pajokoja Lī. - Viņai vienmēr paticis tirgoties. Taču oficiāli apmēram trīs gadus.

Varbūt rūdīta darījumu sieviete, prātoja Mērija Pēta. Kas par katru cenu dzenas pēc peļņas.

- Te neapšaubāmi ir dažas skaistas lietas. - Viņa pagrieza uz savu pusi “Deco" stila kokteiļu šeikera cenu un klusi iesvilpās. - Ceru, kopš ielaušanās viņai vairs nav bijis nepatikšanu?

- Paldies Dievam, nē. - Piegājusi pie sudraba kafijas servīzes, Lī piepildīja divas tasītes. - Ar krējumu, labi? Bez cukura?

- Mīnm... Paldies!

- Mēs esam ļoti pateicīgi, ka šeit bija Džeds. Kļūst mierīgāk ap sirdi, zinot, ka Dorai gaiteņa otrā pusē dzīvo policists.

- Turklāt viens no labākajiem. Brents domā, ja Džeds izrautos no depresijas un atgrieztos darbā, viņš tuvākajos desmit gados kļūtu par policijas šefu.

- Tiešām? - Domājot par diētu, Lī iebēra savā tasītē nožēlojamu puskarotīti cukura.

Mērija Pēta pievērsās aizsāktajam sarunas tematam.

- Es biju pārsteigta, kad viņš apmetās uz dzīvi šeit. Jūsu māsa ir īsta uzņēmēja - veikala īpašniece, dzīvokļa saimniece.

- Ak, Dorai patīk vadīt.

Valdonīga, nosprieda Mērija Pēta. Augstprātīga. Viņa priecājās, ka iegriezusies paokšķerēt. Džeda dēļ. Izdzirdējusi pa durvīm ieplūstam balsis, viņa pagriezās.

- Domāju, ka zinu, kur atrast tieši to, ko jūs meklējat, Henderšotas kundze. - Dora palīdzēja vecākai sievietei, kas smagi balstījās uz bērza nūjas, iziet cauri veikalam.

- Jūs man piezvaniet! - kundze pieprasīja balsī, kas apbrīnojami dārdoši atskanēja no trauslā stāva. - Manas mazmaz-meitiņas kāzas notiek pēc diviem mēnešiem. Jaunie vienmēr steidzas.

- Neraizējieties! - Dora pieturēja sievietes roku, abām izejot no veikala, un, lai gan Dorai mugurā bija tikai plāns zīda kostīms, viņa pavadīja kundzi līdz klasiskam “DeSoto”, kas gaidīja ietves malā. - Mēs viņai sameklēsim ideālu dāvanu.

- Nelieciet man vilties. - Henderšotas kundze vispirms iekārtoja spieķi, tad apsēdās pie stūres. - l'jict nu iekšā, mcit, jūs saķersiet savu nāvi.

- Jā, kundze. - Dora paspēja nokļūt līdz ietvei, pirms Henderšotas kundze, mašīnai rēcot, iegriezās pārējo braucēju straumē. Berzēdama nosalušās rokas, Dora iesteidzās atpakaļ veikalā. - "ltuiy" sacīkstēs neviens viņu nepārspētu.

- Sievietei tādā vecumā nevajadzētu sēsties pie stūres, -sprieda Lī, ielejot māsai kafijas tasi.

- Kāpēc gan ne? Viņa vada to veco tanku kā profesionāle. Labrīt! - viņa sacīja Mērijai Petai. - Vai Lī jums palīdz?

Mērijai Petai bija diezgan laika, lai nopētītu savu ziņkāres objektu. Viņa ar nelielu skaudību atzina, ka Doras puķotā žakete ir moderna un taisnie, pieguļošie aprikožu krāsas svārki -eleganti. Kā sieviete, kas daudzas stundas pavada uz kājām, viņa bija pārsteigta, ka Dora izvēlējusies augstpapēžu laiviņas, un ieprātojās, vai safīra ķekari viņas ausīs ir īsti vai atdarinājums.

- Es ienācu, lai sameklētu dzimšanas dienas dāvanu. Mēs ar Lī esam kaimiņienes.

- Tā ir Mērija Pēta Čepmena, - sacīja Lī.

Visi Mērijas Petas iepriekšējie pieņēmumi sabruka, kad Dora pasmaidījusi saņēma viņas roku. Žestā bija acumirklīga sirsnība, neviltots draudzīgums.

- Es tik ļoti priecājos, ka jūs iegriezāties pie mums. Cerēju, ka radīsies izdevība jūs sastapt. Brcnts tovakar bija brīnišķīgs, viņa klātbūtne mani nomierināja. Starp citu, vai jums patika cepumu trauks?

- Jā, patika. - Mērija Pēta atplauka. - Patiesībā man tas tik ļoti patika, ka nolēmu ienākt un paskatīties dāvanu savai mātei. - Brīdi šaubījusies, viņa nolika tasīti. - Taču tas nav viss. Galvenokārt es ienācu tādēļ, lai paskatītos uz jums.

Doras acis smējās pāri tasītes malai.

- Kas jums var pārmest? Labi, kamēr jūs skatāties uz mani, varbūt sameklēsim mammai dāvanu? Vai jums ir kaut kas padomā?

- Pilnīgi nekas. Vai esat kādreiz precējusies?

Dora gandrīz aizrijās, izdzirdusi tiešo jautājumu.

- Nē. Vienreiz gandrīz biju saderinājusies. Vai atceries Skotu, Li?

- Diemžēl.

-Viņš pārcēlās uz Losandželosu, un mūsu romāns klusītēm izčibēja. Ko jūs teiktu par kaut ko parfīma pudelītē? Mums ir dažas jaukas smaržas kristāla, porcelāna, pūsta stikla pudelītēs.

- Varbūt. Viņai tiešām ir tualetes galdiņš. Ak, šī te ir brīnišķīga! - Viņa izvēlējās sirdsveida pudelīti ar gravētiem ziediem priekšpusē un aizmugurē. - Jūs uzskatāt, ka jūsu veikals plaukst? Ak, finansiāli?

Dora pasmaidīja.

- Mani neinteresē vīrieša bankas konts, pat ja tas ir tik biezs kā Džedam. Mani daudz vairāk interesē viņa augums. Tā pudelīte maksā septiņdesmit piecus, bet, ja jums tā patīk, varu dot desmit procentu atlaidi. Kā iepazīšanās dāvanu.

- Pārdots. - Mērija Pēta pasmaidīja pretī. - Uz viņu ir patīkami skatīties, vai ne?

- Ļoti. Vai jūs vēlētos, lai iesaiņoju pirkumu dāvanu papīrā?

- Jā. - Mērija Pēta devās līdzi Dorai pie letes. - Es parasti neesmu tik uzmācīga, bet Džeds mums ir kā ģimenes loceklis.

- Es saprotu. Ja nesaprastu, atbildētu ar to pašu.

Ļoti apmierināta ar savu apciemojumu, Mērija Pēta iesmējās.

- Labi. Ziniet, Dora, vienīgais, kas Džedam vajadzīgs, ir... -Viņa aprāvās, kad pieminētais vīrietis iznāca no noliktavas.

- Konroja, vai tu gribi tos... - Apklusis viņš piemiedza acis. - Mērija Pēta.

- Sveiks! - Viņas smaids bija tāds kā steidzīgs un mazliet mākslots. - Jocīgi, ka tevi šeit sastopu.

Džeds viņu labi pazina, pat pārāk labi. Viņš tēlotā nepiespiestībā aizāķēja īkšķus aiz kabatām.

- Ko tu šeit dari?

- Pērku dāvanu. - Viņa parādīja kredītkarti, lai pierādītu savu vārdu patiesumu. - Savai mātei.

- Un es, protams, ceru, ka viņai tā patiks. - Uzgriezusi muguru Džedam, Dora piemiedza Mērijai Petai ar aci. - Trīsdesmit dienu laikā viņa var to apmainīt. - Viņa pagriezās pret Džedu. - Vai tu kaut ko gribēji?

Džeds aizkaitināts saknieba lūpas.

-Viti tu gribi, lai plaukti ir nekustīgi vai pārvietojami?

- Tu vari izdarīt tā, lai tie būtu pārvietojami? Neticami. Džeds man tik daudz šeit palīdzējis. - Dora starojot pievērsās Mērijai Petai. - Nezinu, ko es bez viņa būtu darījusi.

- Nav nekā labāka par prasmīgu vīrieti tuvumā, - piekrita Mērija Pēta. - Pagājušogad Džeds palīdzēja Brentam pabeigt dzīvojamo istabu. Jums kādreiz vajadzētu to redzēt.

- Tu esi tikpat bīstama kā radioaktīvie atkritumi, Mērija Pēta. - Nikni uzlūkojis abas sievietes, Džeds aizcirta sev aiz muguras noliktavas durvis.

- Viņš ir tik draudzīgs, tik vienkāršs, - noteica Dora.

-Tāpēc mēs viņu mīlam.

Pēc brīža Mērija Pēta aizgāja, apmierināta ar rīta cēlienā paveikto.

Tā sieviete grib iekulties nepatikšanās, drūmi nodomāja Džeds, liekot elektriskajam zāģim iekosties dēlī. Viņa domā, ka spēj valdīt pār sevi. Džeds juta kārdinājumu pierādīt, ka viņai nav taisnība. Viņš to būtu arī izdarījis, ja vien viņa nebūtu tik tuvu patiesībai vienā vienīgā punktā.

Džeds no viņas nebaidījās. Pie velna, ja baidītos. Bet... Nolicis malā zāģi, Džeds sameklēja cigareti. Doras tuvumā viņš pavisam nepārprotami nervozēja.

Viņam patika klausīties viņas smieklos. Viņš pat bija jutis savādu patiku, iepriekšējā vakarā sēžot tumšajā kinoteātrī un klausoties viņas balsī. Saruna viņai nesagādā grūtības, prātoja Džeds. Viņš iedomājās, ka varētu veselu stundu nosēdēt ar viņu divatā, nebilstot neviena vārda, un sarunā nebūtu ne mazākā pārtraukuma.

Viņš būtu muļķis, ja noliegtu, ka viņam patīk Doras izskats. Lielās acis un īsie svārki. Viņa nebija arī no tām, kas karas kaklā. Džeds apbrīnoja, kā viņa paceltām dūrēm, acīm zibot, bija uzbrukusi grāmatvedim.

Džeds atskārta, ka smaida, un nodzēsa ar zābaku cigareti.

Viņš nepakļausies šīs sievietes iespaidam. Viņam nebija vajadzīgas galvassāpes. Viņam nebija vajadzīgi sarežģījumi. Viņam nebija vajadzīgs, lai hormoni ievilinātu viņu tamlīdzīgās situācijās.

Varbūt viņš zināmu laiku - pārāk daudz laika - bija veltījis domām, kā noģērbtu Izidorai Konrojai vienu no viņas elegantajiem kostīmiem. Tas nenozīmēja, ka viņš to darīs īstenībā.

Galu galā, prātoja Džeds, viņš bija audzināts, lai pēc labākajām Skimerhornu tradīcijām pret visu izturētos ar aizdomām un atturīgi. Policijā nostrādātie gadi šo tendenci tikai pastiprināja. Kamēr viņš šai sievietei neuzticējās, viņš spēja savaldīt rokas.

Desmit aukstumā pavadītas minūtes atvēsināja viņa prātu. Savācis atlikušos dēļus, Džeds atgriezās veikalā.

Viņa vēl nebija aizgājusi un sēdēja pie sava rakstāmgalda. Džeds nepaspēja izgudrot piemēroti sarkastisku piezīmi, kad ieraudzīja viņas seju. Doras vaigi bija nāves bālumā, acis satumsušas un spožas.

- Vai sliktas ziņas? - viņš vaicāja, rūpīgi izdzēsdams balsī jebkādu interesi. Kad Dora neatbildēja, viņš nolika dēļus malā. - Dora? - Pienācis pie rakstāmgalda, Džeds atkārtoja viņas vārdu.

Dora pacēla seju. Viena no asarām, kas kavējās acs kaktiņā, samilzusi noritēja pār vaigu. Džeds bija redzējis simtiem sieviešu raudam. Dažas to darīja ar apbrīnojamu meistarību, dažas pilnībā ļāvās nevaldāmām bēdām. Taču nevieni asaru plūdi nebija skāruši viņu dziļāk par šo vienu vienīgo, kluso asaru.

Viņa samirkšķināja acis, atbrīvojot ceļu vēl vienai pāri plūstošai asarai, un, slāpēti iešņukstēdamās, atbīdīja krēslu no rakstāmgalda. Prāts D/cdam pavēlēja palikt turpat, taču viņš divos soļos bija pie Doras un apņēmīgi pagrieza viņu pret sevi.

- Kas noticis? Vai tēvs?

Nikni pūlēdamās saņemt sevi rokās, Dora pakratīja galvu. Viņai gribējās piekļaut galvu Džeda plecam. Varbūt tāpēc, ka viņš piedāvāja, viņa to nedarīja.

- Apsēdies! - Lai gan viņa pretojās, Džeds aizveda Doru atpakaļ līdz viņas vietai. - Vai gribi, lai pasaucu māsu?

- Nē. - Sakniebusi lūpas, Dora dziļi ieelpoja. - Ej projām!

Viņš labprāt būtu paklausījis, taču vainas apziņa jau tā

spieda plecus. Iegājis mazajā vannasistabā blakus noliktavai, Džeds ielēja remdenu ūdeni ,<Dixie" krūzītē.

- Ņem! Izdzer! Pēc tam atlaidies krēslā, aizver acis un vairākas reizes dziļi ieelpo.

- Kas tas ir? Skimerhorna recepte visiem dzīves gadījumiem?

Nokaunējies par vēlēšanos glāstīt un mierināt, Džeds sabāza rokas kabatās.

- Kaut kas tamlīdzīgs.

Tā kā kakls sūrstēja, viņa izdzēra ūdeni.

Aizvērtām acīm, nodomāja Džeds, viņa izskatās trausla. Viņa nemaz vairs nelīdzinājās tai vitālajai sievietei, kas pirms brīža bija uzjundījusi viņa libido. Apsēdies uz rakstāmgalda malas, Džeds nogaidīja.

- Labi, - Dora pēc brīža sacīja. - Tas palīdz. - Viņa nopūtās un atvēra acis. - Paldies!

- Kas tevi tik ļoti satrieca?

- Telefona zvans. - Skaļi ievilkusi gaisu caur tekošo degunu, Dora pasniedzās rakstāmgalda atvilktnē pēc salvetes. - Tieši pirms Ziemassvētkiem, iepērkoties izsolē, es sastapu kādu antīko lietu tirgotāju. Nupat piezvanīju, lai uzzinātu, vai viņam ir priekšmets, ko vēlas mans klients. - Viņa vēlreiz dziļi ieelpoja. -Viņš ir miris. Nogalināts pagājušonedēļ ielaušanās laikā.

- Jūtu līdzi. - Džcds ienīda šos divus vārdus, jo tie vienmēr šķita bezjēdzīgi.

- Ks tikos ar viņu tikai vienu reizi. Pārsolīju viņu pāris pirkumos. Pēc izsoles mēs ar Lī devāmies uz viņa veikalu, un viņš cienāja mūs ar karstu šokolādi. - Doras balss aizlūza, un pagāja bridis, līdz viņa saņēmās. - Klausuli pacēla viņa dēls. Viņš nogalināts nākamās dienas vakarā.

-Vai uzbrucējs notverts?

- Nē. - Viņa paskatījās uz Džedu. Abi jutās atviegloti, ka viņas acis atkal ir sausas. - Es neko vairāk nezinu. Negribēju vaicāt. Ko tu šādos gadījumos dari? - viņa jautāja, satverot Džeda roku ar izmisumu, kas pārsteidza abus. - Kā tu dienu no dienas spēj izturēt tādas šausmas?

- Ja to prasa darbs, uz lietām skatās citādi nekā tad, ja esi civilais. Neņem tik ļoti pie sirds!

- Vai tu aizgāji no darba tāpēc, ka pārstāji skatīties uz lietām kā policists?

- Daļēji. - Viņš atrāva roku, novilka robežu.

- Manuprāt, tas nav pietiekams iemesls.

- Man bija.

- Interesanta laika izvēle, Skimerhorn. - Viņa piecēlās, vēloties, kaut pakrūtē tik ļoti nežņaugtu. - Tev vajadzēja sacīt “man ir”, ja vien neesi pārdomājis. Mēs varētu par to parunāt, bet pašlaik es negribu diskutēt. Man jāaprunājas ar Lī.

Grcgs un Rcnija Demoskiji pārradās mājās savā Baltimoras pusotrstāva dzīvoklī precīzi pulksten sešos pēcpusdienā. Viņi, kā parasti, ķīvējās. Abi laulātie bija apmainījušies dzēlibām visu divdesmit minūšu garo ceļu no Grega zobārstniecības prakses nama, kur Rcnija strādāja par zobu higiēnisti, un turpinājuši ķildu no garāžas, kurā Grcgs novietoja viņu bronzas BMW blakus elegantajai “Toyota Stipra”, līdz pašām mājas durvīm.

- Mēs varējām aiziet kaut kur vakariņās, - sacīja Renija, atraujot vaļā parādes durvis. Viņa bija stalta gaišmate, kas tikko sākusi viduklī pieņemties tuklumā. - Laiku pa laikam man gribētos redzēt cilvēkus arī ar aizvērtām mutēm, - viņa žēlojās. - Mēs esam ieslīguši rutīnā, Grcg.

- Man patīk rutīna, - viņš nomurmināja. - Paklau, Renij, nomierinies. Es negribu neko citu kā vien atpūsties pats savās mājās. Vai tas būtu tik daudz prasīts?

Bet es gribu pavadīt jauku vakaru ārpus mājas, varbūt restorānā “Inncr Harbor". - Atrāvusi vaļā ledusskapi, Renija izņēma no tā kastroli ar tunci. - Bet nē, es pārnāku mājās, visu dienu nostāvējusi uz kājām, spodrinot citiem zobus, un man vēl jāgatavo vakariņas.

Grcgs devās taisnā ceļā uz dzīvojamo istabu pēc viskija.

- Neiedomājies iet projām, kad es ar tevi runāju. - Iestūmusi kastroli cepeškrāsnī, viņa aizsteidzās vīram pa pēdām.

Nākamajā mirkli viņa sastinga kā zemē iemieta, tāpat kā viņas vīrs jau bija sastindzis, un palika raugāmies postažā, kas pavērās dzīvojamā istabā. Tas, kas nebija pazudis, bija salauzts vai nosviests istabas vidū, kur pirms tam bija atradies persiešu paklājs. No izklaides stūrīša iepretī atpūtas zonai divdesmit piecu collu stereo televizora, VCR un modernākā kompaktdisku atskaņotāja vietā pretī raudzījās tukšums.

- Ak, Greg! - Pārmetumi izgaisa kā nebijuši, un Renija piekļāvās vīram. - Mēs esam aplaupīti.

- Neraudi, mazā! Es par visu parūpēšos. Ej uz virtuvi un izsauc policiju!

-Visas mūsu mantas. Visas mūsu skaistās mantas.

- Tikai mantas. - Apskāvis sievu, viņš noskūpstīja tās pakausi. - Mēs dabūsim citas. Mēs taču vēl aizvien piederam viens otram.

- Ak! - Renija samirkšķināja asaru pilnās acis un palūkojās vīrā. - Vai tu runā nopietni?

- Protams, nopietni. - Viņš ar trīcošu roku noglauda Reni-jas matus. - Un pēc tam, kad policisti būs beiguši darbu un noskaidrosies, kas īsti noticis, mēs iesim vakariņās. T ikai tu un es.

Dikarlo svilpoja līdzi Tīnas Tērneres dziesmai, kas skanēja pa automobiļa radio. Viņa guvums bija grāmatu paliktņi nāriņu izskatā, kā arī sešsimt dolāru skaidrā naudā, ko Demoskiji bija paslēpuši saldētavā, skaists rubīna gredzens ar briljantiem, kuru Renija bezrūpīgi bija atstājusi uz tualetes galdiņa, kā arī peļņa, ko viņš bija guvis, pārdodot visas elektroniskās iekārtas vecam paziņam no Kolumbijas, Mērilendas pavalsti.

Viņaprāt, šī diena bija caur un cauri izcila. Viņš ne tikai bija panācis, ka laupīšana izskatījās pēc nejaušas laupīšanas, bet arī ieguvis līdzekļus, ar kuriem apmaksāt ceļa izdevumus. Pievācis papagaili Virdžīnijā, Dikarlo plānoja palutināt sevi, apmezdamies pirmās šķiras viesnīcā.

l'as nozīmēja, ka palicis viens zibenīgs brauciens uz Filadelfiju pēc gleznas.

Pēc dienas vai divām Finlijs atzīs, cik uzticams un izdomas bagāts spēj būt Kntonijs Dikarlo. Turklāt, prātoja Dikarlo, viņš pavisam noteikti būs nopelnījis prāvu atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem.

10. nodaļa

Paklausīga uguns šaudījās Ādama projektētā kamīnā. Tā meta skaistus, dejojošus atspulgus pār austrumniecisku paklāju un zīda tapetēm klātām sienām. Izmeklēts vermuts uztvēra gaismas rotaļu un dzirkstīt dzirkstīja smagā, daudzšķautņainā “Baccarat” glāzē. Vens Klaiberns spēlēja elegantu Šopena etīdi. Sirms un atturīgs virssulainis uz Džordža laika sudraba paplātes pasniedza gardas uzkodas.

Istaba bija tieši tāda, kādu Džeds atcerējās no bērnības, -ar rūpīgi izkārtotām greznumlietiņām, kas čukstēja par senu naudu. Taču šeit valdīja gaisotne, kas viņu nenomāca. Šajā istabā viņš bija pazinis īslaicīgu prieku. Te viņam nebija draudēts, pārmests, te viņš nebija ignorēts.

Tomēr tā sāpīgi atgādināja Džedam to zēnu, kāds viņš reiz bija.

Viņš piecēlās no visai neērtā krēsla Luija XIV stilā un sāka soļot šurpu turpu pa vecāsmātes salonu.

Vakara uzvalkā viņš izskatījās pēc Besteru-Skimcrhornu mantinieka. Vienīgi viņa acis, raugoties šaudīgajās liesmās, atspoguļoja citas takas, ko viņš bija izvēlējies, un iekšējo cīņu, meklējot savu īsto vietu.

Viņam nebija nekādu iebildumu apciemot vecomāti. No visiem tuviniekiem Honorija bija vienīgā, pret ko Džeds jaunībā bija izjutis kaut ko patiesu. Liktenis bija lēmis, ka viņa bija palikusi vienīgais viņam tuvais cilvēks. Taču izlikšanās kaitināja.

Viņš divreiz - tieši un lakoniski - bija atteicies vest Honoriju uz Ziemas balli. Viņa gluži vienkārši nebija likusies zinis par atteikumu un, apvienojot viltību, nožēlu un neatlaidību, panākusi, ka viņš bija spiests uzvilkt smokingu.

- Džedidij, tu vēl aizvien esi precīzs.

Honorija stāvēja salona durvīs. Viņai bija asi izteikti vaigu kauli un mirdzoši zilas acis, kurām reti kas palika nepamanīts. Sniegbaltie mati liegi cirtojās ap šauro seju. Viņas vēl aizvien pilnīgās un savādi jutekliskās lūpas smaidīja. Viņa bija apmierināta. Honorija zināja, kad uzvarējusi, vienalga, vai tā bija bridža partija vai gribasspēku kauja.

- Vccomāt! - Tāpēc ka no viņa to gaidīja un tāpēc ka viņam tas sagādāja prieku, Džeds piegāja pie vecmāmuļas un, saņēmis viņas roku, pacēla to pie lūpām. - Tu izskaties skaista.

Tā bija patiesība, un viņa to zināja. Honorijas karaliski zilais “Aiiolpho” tērps izcēla gan viņas acis, gan stalto augumu. Viņai ap kaklu, ausīs un ap rokām mirdzēja briljanti. Viņai patika dārgakmeņi, tāpēc ka viņa tos bija nopelnījusi un tāpēc ka bija pietiekami augstās domās par sevi, lai zinātu, ka tiem pievērsīs uzmanību.

- Ielej man kaut ko stiprāku! - viņa pavēlēja balsī, kas vēl aizvien glabāja dzimtās Bostonas akcentu. - Tad tev būs laiks man pastāstīt, ko tu dari ar savu dzīvi.

- Tam nav vajadzīgs daudz laika. - Taču viņš paklausīgi piegāja pie dzērienu skapīša.

Džeds atcerējās, kā vecmāmuļa gandrīz pirms divdesmit gadiem bija pieķērusi viņu zogam no šā skapīša. Kā viņa bija likusi, lai viņš dzer no viskija karafes, un dzelžainām acīm vērojusi viņu dzeram. Kā pēc tam, kad viņam nožēlojamā kārtā bija palicis nelabi, bija turējusi viņa galvu.

Kad tu būsi pietiekami pieaudzis, lai dzertu kā vīrietis, Džedi-dij, mēs ar tevi kopīgi un civilizēti iedzersim kokteili. Līdz tam laikam neņem to, kas tev nav pa spēkam.

- Heresu, vecomāt? - viņš vaicāja un pasmaidīja.

- Paklau, kāpēc lai es gribētu dzert vecu sievu dzērienu, ja pieejams labs viskijs? - Zīdam čaukstot, viņa apsēdās pie kamīna. - Kad es varēšu redzēt to būdu, uz kuru tu esi pārcēlies dzīvot?

- Kad vien vēlies, bet tā nav būda.

Nicīgi nosprauslojusies, viņa pielika pie lūpām viskiju smagnējā kristāla glāzē.

- šķirbains dzīvoklītis virs nožēlojama veikaliņa.

- Neesmu pamanījis nevienu šķirbu.

-Tev bija ideālas, piemērotas mājas.

- Man bija mauzolejs ar divdesmit istabām, ko es ienīdu. -Džeds zināja, ka neizbēgs no šīs sarunas. Galu galā tieši no 1 lo-norijas viņš bija mantojis neatlaidību, kas bija padarījusi viņu par labu policistu. Lai nebūtu atkal jāuzlūko krēsls, viņš atbalstījās pret kamīna dzegu. - Ls vienmēr esmu to ienīdis.

- Tic ir tikai koks un ķieģeļi, - viņa attrauca. - Muļķīgi šķiest enerģiju, ienīstot kaut ko nedzīvu. Katrā laikā tu būtu gaidīts šeit. Kā vienmēr.

- Es zinu. - šī nebija pirmā reize, kad viņi par to runāja. Taču, gribēdams izdzēst raizes viņas acīs, Džeds pasmaidīja. - Es negribēju traucēt tavu intīmo dzīvi.

Viņa nepamirkšķināja ne acu.

- No austrumu spārna tas nebūtu bijis iespējams. Taču es vienmēr esmu cienījusi tavu neatkarību. - Nojauzdama viņā nelielu gaismas atplaiksnījumu salīdzinājumā ar iepriekšējo reizi, kad bija izteikusi piedāvājumu, Honorija vairs par to nerunāja. - Kad tu domā atgriezties pie savas zīmotnes un darba?

Viņš vilcinājās pavisam īsu brīdi.

- Es nedomāju atgriezties.

- Tu sagādā man vilšanos, Džedidij. Un domāju, ka tu sagādā vilšanos ari sev pašam. - Viņa majestātiski piecēlās. - Padod manu apmetni! Mums laiks iet.

Dorai viesības patika. Viens no viņas mīļākajiem veidiem, kā atalgot sevi pēc grūtas dienas, bija saposties un pavadīt vakaru ļaudīs. Bija pilnīgi vienalga, vai viņa pazina vai nepazina kādu dzīvu dvēseli, ja vien bija daudz cilvēku, atdzesēts šampanietis, mūzika un interesanti ēdieni.

Protams, Ziemas ballē viņa pazina daudzus. Daži bija draugi, citi - klienti, vēl citi - ģimenes teātra patroni. Viņa spēja sevi izklaidēt, baudot sabiedrību, ejot no grupas pie grupas, lai saskūpstītos uz vaiga ar paziņām un apmainītos ar jaunākajām tenkām. Lai gan Dora bija riskējusi un uzvilkusi baltu tērpu bez lencītēm, daudzie viesi piesildīja telpu, un viņai nesala.

- Dora, dārgā, tu izskaties pasakaini! - bšlija Dreiperc, kas centās iegūt sabiedrības atzinību un nesen bija tikusi vaļā no otrā vīra, metās virsū Dorai, ietinot viņu “Op/nm” mākonī.

Tā kā ar Ešliju viņu nevienoja nekāda ciešā draudzība, Dorai sanāca smiekli par steidzīgo gaisa skūpstu.

- Tu gluži vienkārši staro, Ešlija.

- Ļoti jauki, ka tu tā saki, bet es zinu, ka esmu mazliet panīkusi. Tūlīt pēc pirmā datuma esmu nolēmusi pavadīt nedēļu “Greett Door". Brīvdienas tomēr nogurdina, vai ne?

- Dievs vien zina, kā mēs tās pārdzīvosim. - Dora iemeta mutē pildītu olīvu. - Es domāju, ka tu esi Aspenā.

- Nākamajā nedēļā. - Ar plaukstu, kas beidzās ar spilgti sarkaniem nagiem, Ešlija pamāja uz kāda pāra pusi. - Cik atbaidoša kleita! - viņa nomurmināja ar smaidošām lūpām. - Viņa tajā izskatās kā pildīts baklažāns.

Raksturojums bija tik neticami precīzs, ka Dora smiedamās atcerējās, kāpēc pacieš Ešliju.

-Vai tu šeit esi viena pati?

- Ak Dievs, nē. - Ešlija pārlaida skatienu pūlim. - Mans pavadonis ir tas satriecoši muskuļotais skaistulis ar Samsona cirtām.

Ešlijas apzīmējums atkal trāpīja desmitniekā. Dora ātri viņu sameklēja pūlī.

- Nu, nu.

- Mākslinieks, - murrāja Ešlija. - Esmu nolēmusi ņemt viņu savā aizgādnībā. Ja jau runājam par vīriešiem mūsu dzīvē, es dzirdēju, ka Endrū esot pārtraucis jūsu sadarbību.

- Tiešām? - Doru uzjautrināja, ka Endrū vai visticamāk viņa māte tā sagrozījusi faktus. - Teiksim, ka es meklēju kādu mazliet noturīgāku buferi starp sevi un ieņēmumu dienestu.

- Un kā klājas tavam veikaliņam?

- Ak, šad tad izdodas pārdot pa nieciņam.

- Mmm, jā. - Finanses Ešliju neinteresēja, kamēr vien savlaicīgi pienāca čeks par alimentiem. - Mums tevis pietrūka vakarā pie Bērdžermeniem. Ziemassvētku vakarā.

- Es... mani negaidīti aizkavēja.

- Es ceru, ka viņš bija tā vērts, - nomurrāja Ešlija un piepeši satvēra Doras roku kā spīlēs. - Paskaties turp! - Viņa pieklusināja balsi līdz čukstam. - Tā ir pati augstā kundze. Viņa reti šeit parādās.

- Kas? - Ziņkārības pārņemta, Dora izlieca kaklu. Mirklī, kad viņa ieraudzīja Džedu, pārējais no Ešlijas čukstus sniegtā paskaidrojuma aizgāja gar ausīm. - Pārsteigums, pārsteigums, -viņa nomurmināja. - Atvaino, Ešlija! Man jāpaskatās uz vīrieti smokingā.

Viņš tiešām izskatās pasakaini, prātoja Dora, apliekdama loku deju zālei, lai pienāktu viņam no mugurpuses. Viņa nogaidīja, kamēr Džeds paņem divas šampanieša glāzes.

- Es zinu, - Dora sacīja viņam pie pleca. - Tu esi atgriezies policijā un tagad maskējies. - Džedam pagriežoties, līdz viņas ausīm nonāca kluss lāsts. - Ko tu izmeklē? Vai starptautisku dārglietu zādzību? Vai smalkmaizīšu zagļu ķēdi?

- Konroja, vai tiešām tev visur jābūt priekšā?

- Man ir ielūgums. - Viņa papliķēja pa savu ar pērlītēm rotāto vakara somiņu. - Un tev, policist?

- Jēzus! Nepietiek ar to, ka man jābūt šeit...

- Džcdidij! - Honorijas valdonīgā balss apturēja jebkādas žēlabas. - Vai tu esi zaudējis pat to drusciņu labās uzvedības, ko man izdevās tev iemācīt? Iepazīstini savu draudzeni ar vecmāmuļu!

- Vecmāmuļa? - īsi iesmiedamās, Dora saņēma Honorijas šauro, kalsno plaukstu. - Tiešām? Es ļoti priecājos jūs sastapt, Skimcrhornas kundze, kaut arī tas sagrauj manu teoriju, ka Džeds izlobījies no sastāvējušās olas ar ļoti cietu čaumalu.

- Viņam trūkst smalku manieru. - Honorija nopētīja Doru ar augošu interesi. - Un es esmu Rodžersas kundze, mana mīļā. Uz īsu brīdi biju precējusies ar Valteru Skimerhornu, taču izlaboju šo kļūdu, cik vien ātri iespējams.

- Es esmu Dora Konroja, Džeda dzīvokļa saimniece.

- Ak! - Sājā vienā zilbē bija iekļauta vesela emociju gamma. - Un kā jūs vērtējat manu mazdēlu kā īrnieku?

- Viņa temperaments ir nedaudz svārstīgs. - Dora pameta skatienu uz Džcdu un apmierināta ieraudzīja liesmiņas viņa skatienā. - Taču kopumā viņš ir diezgan kārtīgs un arī netrokšņo.

- Jūtos atvieglota, to dzirdot. Ziniet, ir bijuši laiki viņa jaunībā, kad es baidījos, ka par viņa dzīvokļa saimniekiem nekļūst cietuma uzraugi.

- Tad jums jāpriecājas, ka viņš izvēlējies likuma pareizo pusi.

- Es ar viņu ļoti lepojos. Viņš ir pirmais un vienīgais Ski-merhorns, kas kaut ko sasniedzis.

- Vecomāt! - Džeds ļoti apņēmīgi satvēra viņas roku. - Ļauj, es tev atnesīšu uzkodas.

- Es pati varu tās atnest. - Viņa tikpat apņēmīgi atsvabināja savu roku. - Turklāt šeit ir vairāki cilvēki, ar kuriem man jāaprunājas. Padejo ar meiteni, Džedidij!

- Jā, Džedidij, - sacīja Dora, kad Honorija ašā solī nozuda. - Padejo ar meiteni!

- Sameklē sev kādu citu, kam nelikt mieru, - viņš ierosināja un pagriezās uz bāra pusi. Viņam vajadzēs kaut ko stiprāku par šampanieti.

- Vecmāmuļa skatās, draugs. - Dora paraustīja viņu aiz piedurknes. - Viru saderēt, ka viņa tev nolasīs lekciju, ja tu nepavadīsi mani līdz deju grīdai un neizstarosi mazliet šarma.

Nolicis malā šampanieti, Džeds saņēma viņas roku. Ja arī viņa pirksti to saspieda nedaudz par stipru, Dora bija apņēmusies neviebties.

- Vai tad tev te tuvumā nav savs puisis?

- Es ar puikām nesatiekos, - sacīja Dora, nopriecādamās, kad Džeds atlaida tvērienu, lai pārliktu rokas dejas pozīcijā. - Bet, ja tu domāji kādu pielūdzēju, tad nē, man parasti nepatīk ņemt līdzi pielūdzējus uz viesībām.

- Kāpēc?

- Tad man jāraizējas, lai viņam nav garlaicīgi, bet man labāk patīk izklaidēties pašai. - Orķestris spēlēja melodisku “Mijkrēšļa” improvizāciju. - Tu labi dejo, Skimerhorn. Labāk par Endrū.

- Liels paldies!

- Protams, sīkums, bet būtu patīkami, ja tu lūkotos uz mani, nevis mestu niknus skatienus uz citiem dejotājiem. - Kad Džeds nolaida acis, Dora piešķieba galvu un pasmaidīja. - Un tev? Vai tev ir jautri?

- Es neciešu tādus sarīkojumus. - Nejēdzīgi, sasodīti nejēdzīgi, domāja Džeds, ka tik neiedomājami patīkami ir turēt viņu savās rokās. - Tev droši vien tie sagādā prieku.

- Jā, tiešām. Tev arī balles patiktu vairāk, ja tu atzītu to patieso jēgu.

- Un tā būtu?

- Iespēja izrādīties. - Viņa pacēla pirkstu no Džeda pleca un pakutināja viņa matus. - To es pieprotu vienkārši lieliski.

- Esmu jau aptvēris.

- Apbrīnojamas dedukcijas spējas. Kā jau policijas kapteinim.

Viņš pavirzīja plaukstu augšup un pieskārās kailai ādai.

- Vai, vakarā ejot laukā no mājas, tu kādreiz ģērb mugurā arī kaut ko tādu, kas nespīd?

- Nē, ja vien tas iespējams. Vai tev nepatīk kleita?

- Tas, kas no tās atlicis, - viņš nomurmināja. Dziesma beidzās un sākās jauna, bet Džcds bija aizmirsis, ka negrib ar Doru dejot. Garām aizslīdēja Honorija, ko bija apskāvis aristokrātiska izskata vīrietis ar sudrabainām ūsām. - Tu izskaties tā nekas, Konroja.

- Vai! - Viņa iepleta acis. - Patausti, kā man dauzās sirds.

- |a es taustīšu tavu sirdi, es to darīšu, citiem neredzot.

-Viii tu izstaro šarmu savas vecmāmuļas dēļ?

Džeds paskatījās uz viņu vēlreiz. Kaut kas Doras smaidā mudināja smaidīt pretī.

- Tu viņai patiki.

- Es esmu ļoti patīkama.

- Nē, neesi vis. Tu esi neciešama kā uzmācīga muša. - Viņa plauksta slīdēja augšup un lejup pa Doras kailo muguru, kur kleitas zīds beidzās un sākās zīdaina miesa. - Ļoti iekārojama muša.

- Es neatstāju tevi vienaldzīgu. - Un Doras sirds, kad viņa pārvilka ar pirkstiem pār Džeda kaklu, mazliet ietrīcējās.

- Varbūt. - Pārbaudot abus, Džeds pielieca galvu un pavisam viegli pieskārās Doras lūpām.

- Pavisam noteikti, - Dora izlaboja. Viņa juta, ka trīsas pakrūtē met aizvien lielākus viļņus. Nelikdamās ne zinis par ziņkārīgiem, viņiem pievērstiem skatieniem, Dora turēja galvu collas attālumā no viņējās. - Mēs Šonakt varētu iet mājās, noraut viens otram drēbes, ielēkt gultā un mazliet atbrīvoties no šīs spriedzes.

- Interesanta vīzija, Konroja, bet izklausās, ka tūlīt sekos viens “vai”.

- Vai, - viņa sacīja, mēģinādama pasmaidīt, - mēs vispirms varētu kļūt par draugiem.

- Kas teica, ka es gribu būt tavs draugs?

- Tu nespēsi pats sev palīdzēt. - Viņa gan līdzjūtībā, gan iekārē pieskārās ar plaukstu Džeda vaigam. - Es varu būt visai labs draugs. Un es spriežu, ka tev tāds ir vajadzīgs.

Dora kaut ko viņā aizskāra, lai cik apņēmīgi viņš centās tam pretoties.

- Pēc kā tu to spried?

- Pēc tā, ka tas vajadzīgs katram. Pēc tā, ka ir grūti būt vienam ļaužu pilnā telpā. Bet tu esi viens.

Pēc sāpīgas iekšējas cīņas viņš atbalstīja pieri pret viņas pieri.

- Sasodīts, Dora! Es negribu likties par tevi ne zinis. Es negribu likties zinis...

- Ne par vienu? - Dora pabeidza viņa teikumu. Kad viņa pacēla skatienu un ielūkojās viņam acīs, viņai lūza sirds. - Tu neesi miris, - viņa nomurmināja.

- Visai precīzi. - Džeds aizgriezās. - Es gribu iedzert.

Dora devās viņam līdzi uz bāru un pasūtīja šampanieti,

bet Džeds izvēlējās viskiju.

- Zini ko? - Viņas balss atkal bija bezrūpīga. - Izmēģināsim kaut ko jaunu. Es tevi vairs nekaitināšu - un otrādi. Es vairs neizteikšu divdomīgas piezīmes un ironiskas dzēlības.

Pētot Doru, viņš šķindināja glāzē ledu.

- Kas paliek pāri?

- Mēs abi izturēsimies draudzīgi un izklaidēsimies. - Kad viņš sarauca uzacis, Dora iesmējās un paņēma viņu zem rokas. - Labi. Es izklaidēšos, un tu izmantosi situāciju, cik vien labi spēsi. Vai esi izsalcis?

- Varētu būt.

- Iesim paskatīsimies, kas ir bufetē. Ja tev rokā būs šķīvis, neviena no sievietēm, kas uz tevi blenž, negaidīs, lai tu ar viņu dejo.

- Neviena uz mani neblenž. - Taču viņš devās līdzi Dorai.

- Skaidrs, ka blenž. Es pati blenztu, ja vien tevi nepazītu. -Nespēdama izšķirties starp lasi un pildītām sēnēm, viņa izvēlējās abus. - Nedomāju vis, ka esmu tevi agrāk redzējusi Ziemas ballē, un es taču esmu apmeklējusi pēdējās trīs.

Viņš vienmēr varēja atrunāties ar darbu, atcerējās Džeds. Paņēmis no Doras šķīvja gabaliņu siera, viņš klusēja.

- Saruna tev nav viegla lieta, vai ne? - Viņa turpināja

smaidīt, papildinādama šķīvi ar ēdienu un augstsirdīgi pasniegdama to arī viņam. - Es tev palīdzēšu. Es kaut ko pateikšu, pēc tam atkarībā no dzirdētā tu pasmiesies, izskatīsies apjucis, aizkaitināts, ieintriģēts un kaut ko pateiksi pretī. Vai esi gatavs?

- Tev ir briesmīgi liela mute, Konroja.

- Labi. Labs sākums. - Dora nogaršoja spinātu kūciņu īkšķa naga lielumā. - Saki man - vai tava vecmāmiņa ir Honorija Rodžersa, kas pirms dažiem mēnešiem “Christie's” iegādājās emaljētu Miņu dinastijas cloisonné svečturi ziloņa izskatā?

- Par ziloņiem es neko nezinu, bet viņa ir vienīgā Honorija Rodžersa, ko pazīstu.

- Lielisks svečturis - vismaz katalogā tas izskatījās pasakains. Es nevarēju tikt līdz Ņujorkai, bet pāris lietu tajā izsolē nosolīju pa telefonu. Saprotams, ne jau Miņu dinastijas priekšmetus. No savas kategorijas. Labprāt to kādreiz aplūkotu.

- Ja tu uzprasies pēc ielūguma, tev jārunā ar viņu.

- Es tikai uzturu sarunu, Skimcrhorn. Pamēģini kādu no šīm te, - viņa ar pilnu muti piedāvāja, paņemot vēl vienu kūciņu. - Neaprakstāmas!

Pirms Džeds paspēja pieņemt vai atteikties, Dora bija pielikusi kūciņu viņam pie lūpām un iebāzusi mutē.

- Lieliska, vai ne?

- Man negaršo spināti. - Viņš viebdamies noskaloja tos lejā ar viskiju.

- Man arī negaršoja, bet tēvs mani pieradināja pie tiem, dziedot dziesmiņu par Šķīvjaci jūrnieku un spinātiem. Man bija divdesmit gadu, - viņa vaļsirdīgi stāstīja. - Un es biju naiva. -Kad viņa lūpas noraustījās, Dora pacēla glāzi tostam. - Iedzersim par to! Turklāt tu izskaties tik jauki, kad smaidi.

- Dora, dārgā! - Jaunā mākslinieka pavadīta, pie bufetes pieslīdēja Ešlija. - Kā tev izdodas tik daudz ēst un palikt tik tievai?

- Neliela vienošanās ar nelabo.

Jautri iesmējusics, Ešlija apveltīja Džedu ar ilgu, nekautrīgu skatienu, ko Dora katrā ziņā būtu nosaukusi par blenšanu.

- Izidora Konroja - Hītklifs. - Viņa stadija priekšā savu pavadoni, it kā tas būtu godalgots šķirnes ērzelis. - Es viņu atklāju brīnišķīgā, mazā galerijā Dienvidu ielā.

- Jā? - Dora nepūlējās EŠlijai atgādināt, ka Dienvidu ielā atrodas viņas veikals.

- Es vienmēr esmu gribējusi kaut ko atklāt - kā Kristofers Kolumbs. Vai Indianas Džonss. - Tā kā Hītklifs tikai samulsis skatījās, Dorai kļuva viņa žēl. Padevusi šķīvi Džedam, viņa sniedza Hītklifam roku.

- EŠlija man stāstīja, ka jūs esot mākslinieks.

- Es esmu. Es...

- Viņš glezno jutekliskas studijas. - EŠlija glāstīja Hītklifa roku; tā sieviete varētu glāstīt mājdzīvnieciņu. - Tev tās noteikti kādreiz jāredz.

- Degu nepacietībā.

- Šķiet, ka tu neesi vēl iepazīstinājusi mūs ar savu pavadoni.

- Man tāda nav. Vai tev nešķiet, ka tas ir dīvains jēdziens? Izklausās, it kā tev kāds būtu vajadzīgs blakus tāpēc, ka tu pati nevari atrast ceļu. Personiski man ir izcila virziena izjūta.

- Dora! - EŠlija no jauna iesmējās ašus un dzidrus smieklus. - Tu esi tik gudra!

- Tikai pusgudra, - sev zem deguna noteica Džeds.

Dora neveltīja viņam pat miermīlīgāko no saviem skatieniem.

- Džeds Skimerhorns. EŠlija Dreipere un Hītklifs.

- Ak, es pazinu kapteini Skimerhornu. - EŠlija pastiepa roku un gaidīja, kamēr Džeds aizžonglēs šķīvi atpakaļ Dorai. - Es teiktu, izvairīgo kapteini Skimerhornu. - Viņas pirksti pieskārienā pārslīdēja pār viņa pirkstiem. - Tik reti gadās, ka mums izdodas atvilināt jūs uz vienu no mūsu mazajām izklaidēm.

- Mani nevilina mazas izklaides.

Šoreiz EŠlijas smiekli bija aizsmakuši un burzguļojoši.

- Man pašai arī labāk patīk lielas un galvu reibinošas kaislības. Kā jums abiem gadījies iepazīties?

Lai pasargātu Ešliju no Džeda kārtējās nejaukās piezīmes, Dora pasteidzās pirmā.

- Mūs ar Džedu vieno kopīga kaislība, - viņa sacīja un tīšuprāt lēnām iemalkoja šampanieti. - Uz adatu spilventiņiem.

Ešlijas alkaini ziņkārīgajās acīs pavīdēja pilnīga neizpratne.

- Uz...?

- Džedam ir neiedomājama kolekcija. Mēs satikāmies krāmu tirgū, kad abi iekārojām zilu atlasa Viktorijas laika spilventiņu sirds formā... ar visām adatām. - Viņa romantiski nopūtās.

- Jūs kolekcionējat... adatu spilventiņus? - Ešlija vaicāja Džedam.

- Kopš bērnības. Tā ir apsēstība.

- Un viņš ir tāds negantnieks. - Dora veltīja Džedam intīmu skatienu pāri glāzes malai. - Visu laiku skrien man mazu drusciņu pa priekšu. Viņš taču skaidri zina, ka es darīšu visu -pilnīgi visu-, lai to iegūtu.

- Mēs varam... - Viņš pārvilka ar pirkstu pār Doras kaklu. - Sarunāt.

- Apbrīnojami, - nomurmināja Ešlija.

- Jā, patiesi, - piekrita Dora. - Rau, kur Magda un Kāris! Jūs mūs atvainosiet, vai ne? Man ar viņiem noteikti jārunā.

- Adatu spilventiņi? - viņai pie auss nomurmināja Džeds, kad abi bija nozuduši pūlī.

- Es iedomājos sardīņu traukus, bet tas šķita pārāk pretenciozi.

- Tu varēji izstāstīt patiesību.

- Kāpēc?

Viņš mirkli padomāja.

- Būtu vienkāršāk.

- Pārāk garlaicīgi. Turklāt, ja viņa uzzinātu, ka tu dzīvo man gaiteņa otrā pusē, viņa sāktu mest lokus ap manu dzīvokli cerībā tevi savaldzināt. To mēs negribētu, vai ne?

Domīgi savilcis lūpas, Džeds atskatījās pār plecu, lai kārtīgi nopētītu Ešliju.

- Nu...

- Viņa tevi tikai izmantotu un pamestu, - apgalvoja Dora. - Es redzu tavu vecmāmuļu. Vai tev viņai jāpiebiedrojas?

- Nē, ja tu grasies uzplīties viņai ar svečturiem.

Tā viņa gluži nebija domājusi.

- Tu vienkārši baidies, ka viņa tevi atkal piespiedīs ar mani dejot. Zini ko? Es tiešām iešu aprunāties ar Magdu un Kārlu, bet tu, ja vēlies, vari mani vēlāk sameklēt.

Džeds saņēma viņas roku, sarauktu pieri paskatījās uz savējo un atvilka to.

- Turies blakus!

- Kāds burvīgs uzaicinājums! Kāpēc?

- Ja man šeit jānīkst vēl pāris stundu, es tikpat labi varu nīkt kopā ar tevi.

- Dzeja, visīstākā dzeja! Kā lai es pretojos? Iesim paskatīsimies, varbūt tava vecmāmuļa vēlas kādas uzkodas. Apsolu, ka nerunāšu par svečturiem, iekams tas neliksies atbilstoši situācijai.

- Džcd!

Kāda plauksta satvēra viņa plecu.

- Komisārs, - sacīja Džeds. Viņa balsī un sejā neatspoguļojās ne mazākās emocijas.

- Es priecājos, tevi ieraugot. - Policijas komisārs Džeimss Raikers aši, bet pamatīgi viņu nopētīja. Redzētais viņam acīmredzot patika, jo komisāra kalsnā, tumsnējā seja savilkās Smaidā. - Es skatos, ka tu uzturi formu.

- Jā, ser.

- Dievs zina, ka atvaļinājums tev jau sen pienācās. Kā pavadīji Ziemassvētku vakaru?

- Labi. - Tā kā nebija iespējams nelikties ne zinis par Rai-kera daudznozīmīgo skatienu Doras virzienā, Džeds izpildīja savu pienākumu. - Komisārs Raikers - Dora Konroja.

- Sveiki! - Abas Doras rokas bija ’aizņemtas, tāpēc viņa vienīgi veltīja komisāram starojošu smaidu. - Tātad jūs atbildat par kārtību un likumību Filadelfijā.

- Es atbildu par to, lai paturētu darbā tādus vīrus kā Džeds.

Varbūt Raikers nejuta spriedzi, ko izstaroja Džeds, bet Dora gan to juta. Viņu pārņēma vēlēšanās aizsargāt. Dora gludi mainīja sarunas virzienu.

- Droši vien jums tagad galvenokārt veicams administratīvais darbs.

- Jā, tā ir taisnība.

- Vai jūs neilgojaties pēc operatīvā darba? - Viņa smaidot pasniedza Džedam savu tukšo glāzi. - Romānos policisti vienmēr ilgojas pēc darbības.

- Patiesībā ilgojos. Sad tad.

- Es gribēju vaicāt. Man ir viens asinskārs māsasdēls, kas gribēs zināt. Vai jūs esat kādreiz šāvis?

Ja ari jautājums viņu pārsteidza, komisārs to labi noslēpa.

- Nē. Atvainojiet!

-Tas nekas. Es samelošu.

- Ceru, ka jūs man piedosiet, Konrojas jaunkundz, bet man uz brīdi jānozog jums Džeds. Mērs gribēs pārmīt ar viņu kādu vārdu.

Dora visžēlīgi atkāpās.

- Bija patīkami ar jums tikties, komisār Raiker.

- Man arī. Es aizkavēšu Džedu tikai uz mirkli.

Nespēdams izvairīties, Džeds atdeva viņai tukšo glāzi.

- Atvaino!

Jā, viņam tiešām tas nepatika, Dora prātoja, vērojot, kā viņš aiziet. Nepatika neiezīmējās ne viņa sejā, ne acīs, bet viņa to juta. Ar lielāku prieku viņš būtu ticies ar nāves sprieduma izpildītājiem.

Kad Džeds atgriezīsies, viņā virmos niknums vai vainas apziņa, kas izpaudīsies cieši sakniebtās lūpās. Viņš jutīsies nožēlojami. Ar līdzcietību Dora prātoja, vai spēs atrast kādu veidu, kā ievērst viņa domas, kā ievadīt komisāra un mēra uzjundītās emocijas citā gultnē.

Izlīdzēties ar jokiem? Dora prātoja, gaidot, kad tiks piepildīta viņas šampanieša glāze. Iespējams, vieglāk būtu pamatīgi viņu nokaitināt. Tas pat neprasītu īpašu piepūli.

- Es domāju, ka viņi rūpīgāk izvēlas personas, kas apmeklē šos sarīkojumus.

Griezīgo balsi nebija iespējams nepazīt. Dora pagriezās ar spulgojošu smaidu sejā.

- Doudas kundze, Endrū. Cik... interesanti!

Doudas kundze nikni ievilka nāsīs gaisu.

- Endrū, atnes manu minerālūdeni!

- Iā, māt.

Doudas kundze, kuras masīvais augums bija tērpts melnā atlasā, pieliecās tuvāk, tik tuvu, ka Dora ieraudzīja dažus sirmus matus viņai uz zoda, kam pincete bija gājusi secen.

- Es zināju, kas jūs esat, Konrojas jaunkundz. Protams, es viņu brīdināju, bet Endrū pret sieviešu blēdībām ir tikpat neaizsargāts kā visi vīrieši.

- Man visas blēdības ir izoperētas. Varu parādīt jums rētas.

Sieviete nelikās dzirdot.

- Ko gan citu varētu gaidīt uzaugam aktieru ģimenē?

Dora uzmanīgi ievilka elpu, uzmanīgi pielika pie lūpām

glāzi. Viņa nepieļaus, noteikti nepieļaus, ka šī prātu izkūkojusi vecā sieva atņem viņai savaldību.

- Sīs aktieru ģimenes, - bezrūpīgi attrauca Dora. - šie Fondas, šie Redgreivi, šie bridžesi. Dievs vien zina, kā viņiem atļauj maitāt sabiedrību.

- Jums šķiet, ka esat gudra.

- Māt, te būs tava glāze.

Doudas kundze aizslaucīja Endrū un minerālūdeni ar niknu žestu.

- Tu domā, ka esi gudra, - viņa atkārtoja, paceļot balsi, un vairāki vērotāji sāka sačukstēties. - Taču tavas viltībiņas neiedarbojās.

- Māt...

- Stāvi klusu, Endrū! - Tagad viņas acīs bija uguns. Viņa bija lācene, kas aizstāv savu mazuli.

- Jā, Endrū, stāvi klusu! - Doras smaids bija dzēlīgs. - Tava māte gribēja man pastāstīt par manām viltībiņām. Vai jūs domājāt to, kad es liku jūsu glumajam dēlam aizvākt rokas no manu svārku apakšas?

Sieviete dusmās iešņācās.

- Jūs ievilinājāt viņu savā dzīvoklī un, kad jūsu nožēlojamā pavedināšana neizdevās, viņam uzbrukāt, jo viņš skaidri saprata, kas jūs esat.

Doras acis iespīdējās kā lāzeri.

- Un tas būtu?

- Palaistuve, - viņa šņāca. - Ielene. Vulgāra padauza.

Dora nolika glāzi, lai atbrīvotu roku. Viņa savilka plaukstu

dūrē un gandrīz jau lika to lietā. Taču tad pārdomājusi izlēja sava šķīvja saturu uz Doudas kundzes pamatīgi salakotās frizūras.

Atskanēja kliedziens, kas spētu sašķaidīt kristālu. Laša mērcei pilot acīs, Doudas kundze metās uz priekšu. Dora sagatavojās atsist uzbrukumu, bet, satverta no mugurpuses, iegaudojās pati.

- Jēzus, Konroja! - pukojās Džeds, velkot viņu uz deju zāles durvīm. - Vai tiešām tevi nevar uz piecām minūtēm atstāt vienu?

- Laid mani vaļā! - Dora būtu metusies Džedam virsū, taču viņš turēja viņai rokas pie sāniem. - Viņa pati uzprasījās.

- Man nav nekādas vēlēšanās pestīt tevi laukā no cietuma. -Viņš devās uz atpūtas stūrīti ar mīkstiem spilveniem un telpau-giem podos. Orķestris sāka spēlēt “Vētrainu laiku".

Lieliski.

- Apsēdies! - Pavēli papildināja žests, kas lika Dorai atkrist krēslā. - Saņem sevi rokās!

- Paklau, Skimerhorn, tā bija mana privātā darīšana.

- Tu gribi, lai es ļauju komisāram tevi apcietināt par huligānismu sabiedriskā vietā? - viņš laipni vaicāja. - Pāris stundu kamerā tevi atvēsinātu.

Tevi arī, ļaunā priekā nodomāja Dora. Viņa atelsdamās pabungoja ar kāju, sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Iedod man...

Džeds pasniedza viņai cigareti, ko jau bija aizsmēķējis.

- Paldies! - Viņa klusēja.

Džeds zināja, kas notiks. Viņa ievilks trīs, varbūt četrus ašus, seklus dūmus, pēc tam nodzēsīs cigareti.

Viens, viņš skaitīja. Divi. Dora pameta uz viņu niknu skatienu. Trīs.

- Es to nesāku. - Viņa uzmeta lūpu un nodzēsa cigareti.

Džeds nolēma, ka tagad var būt mierīgf, un apsēdās.

- Es neteicu, ka tu sāki.

- Tu nedraudēji, ka arestēs viņu.

- Es nospriedu, ka viņai pietiks rūpju, lasot laukā no matiem piparus. Gribi iedzert?

- Nē. - Viņa izvēlējās pukošanos. - Klausies, Skimerhorn, viņa apvainoja mani, manu ģimeni, visas sievietes. Un es to noriju, - Dora aizvainotā taisnīgumā sacīja. - Es neko neteicu pat tad, kad viņa mani nosauca par palaistuvi, icleni, padauzu.

Daļa Džeda jautrības pazuda kā nebijusi.

-Viņa tevi tā nosauca?

- Un es to noriju, jo klusībā atkārtoju, ka viņa ir tikai veca prātā jukusi sieva. Es nevēlējos sarīkot skandālu. Es nevēlējos nolaisties līdz viņas līmenim. Taču viņa aizgāja par tālu, viņa aizgāja soli par tālu.

- Ko viņa izdarīja?

- Viņa nosauca mani par... par vulgāru.

Džeds samirkšķināja acis, pūlēdamies norīt smieklus, kas kutēja kaklā un par varītēm lauzās uz āru.

- Par ko?

- Par vulgāru, - viņa sacīja, uzsizdama ar dūri pa krēslu.

- Iesim viņu piekausim.

Dora izslēja zodu, piemiedza acis.

- Neuzdrošinies smieties!

- Es nesmejos. Kurš smejas?

- Pie velna, tu! Tu pašlaik kod mēlē, lai nesāktu smieties.

- Nekožu vis.

- Kod gan! Tu šļupsti.

- Vainīgs viskijs.

- Ne velna! - Dora aizgriezās, taču Džeds pamanīja, ka viņas lūpas noraustās. Kad viņš pagrieza Doras seju pret sevi, abi nespēja novaldīt smaidu.

- Tevis dēļ, Konroja, vakars izvērtās diezgan interesants.

- Tiešām. - Dusmas bija pagaisušas, un viņa iespurkdamās piekļāva galvu Džeda plecam. - Es mēģināju izdomāt, ko lai daru, kad tu būsi nelaimīgs pēc sarunas ar mēru un Raikeru.

- Kāpēc man vajadzēja būt nelaimīgam?

- Viņi uzstāja, lai tu atgriezies, vai ne? - Kaut arī Džeds nepakustējās, Dora juta, ka viņš it kā attālinās. - Par laimi, uzradās Doudas kundze, tāpēc man nevajadzēja neko vairs gudrot.

- Tātad tu uzgāzi viņai uz galvas ēdienu, lai pacilātu manu garu?

- Nē, tā bija īsti egoistiska rīcība, bet ar patīkamu blakusiedarbību. - Viņa pagrieza galvu. - Noskūpsti mani, labi?

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es tā gribu. Vienkārši un draudzīgi noskūpsti.

Paslējis ar pirkstu uz augšu Doras zodu, viņš pieskārās ar

lūpām viņas mutei.

-Vai bija pietiekami draudzīgi?

- ļā, paldies!

Dora gribēja pasmaidīt, bet viņš, aplicis roku viņai ap kaklu, atvērtām acīm vēlreiz pieliecās pie viņas lūpām un, pavēris tās ar mēli, izgaršoja uzbudinājumu viņas pirmajā satrauktajā elpas vilcienā.

Skūpsts bija kā ūdens - tīrs, gards ūdens pēc mokošām slāpēm. Dzert bija viegli.

Dorai pāršalca iekāres vilnis - bangojošs vilnis ar asām maļam, kas atņēma spēkus. Džeds nepiekļāva viņu ciešāk, skūpsts nekļuva dziļāks. Tas bija ilgs, aprēķināts, iznīcinoši savaldīgs.

Kad viņš atliecās atpakaļ, Dora aizvērtām acīm izbaudīja pāri plūstošās sajūtas. Kad viņa atvēra acis, sirds vēl aizvien sitās krūtīs.

- Ak Dievs! - bija viss, ko viņa spēja pateikt.

-Vai kaut kas noticis?

- Tā man šķiet. - Dora saknieba lūpas. Viņa varēja apzvērēt, ka tās vibrē. - Es domāju... es domāju, ka es iešu. - Pieceļoties viņai šķita, ka ceļgali saļims. Ļoti grūti, viņa nosprieda, ir valdīt pār situāciju ar ļenganiem ceļgaliem. Viņa piekļāva plaukstu vēderam, kur bija savilcies karsts iekāres mezgls, un devās projām.

11. nodaļa

Doras jaunā signalizācijas sistēma pamatīgi aizkaitināja Dikarlo. Papildu laiks, ko vajadzēja, lai to apietu un atmūķētu izturīgās slēdzenes, pilnībā izjauca viņa grafiku. Viņš bija cerējis tikt noliktavā un izkļūt no tās ārā līdz pusnaktij. Pilnīgi skaidrs, ja Konroja bija nopirkusi sasodīto gleznu, tā stāvēja veikalā, vienalga, ko Ziemassvētku vakarā bija sacījusi dumjā sarkanmatainā pārdevēja.

Tagad viņš būs laimīgs, ja līdz pusnaktij izdosies iekļūt iekšā. Kā par nelaimi, sāka krist slapjš sniegs. Viņa ķirurga pirkstaiņi nebija piemērots aizsargs pret aukstumu.

Vismaz nespīd mēness, strādājot un drebinoties domāja Dikarlo. Grantētajā stāvvietā nebija ari nevienas automašīnas, un tas nozīmēja, ka visi ir izbraukuši. Par spīti sarežģījumiem, viņš līdz rītam vēl aizvien varēja nokļūt Ņujorkā. Viņš visu dienu gulēs, bet pēc tam ar vēlā reisa lidmašīnu dosies uz piekrasti. Atdevis Finlijam rotaļlietas, pieņēmis pateicību un dāsnu atlīdzību, viņš nekavējoties lidos atpakaļ uz Ņujorku, lai pavadītu trakulīgu Jaungada vakaru.

Kad sals kā aukstas skudriņas aizlīda Dikarlo aiz mēteļa apkakles, viņš nodrebinājās.

Un tad krita pēdējā slēdzene; Dikarlo apmierināts nostenējās.

Nevajadzēja ne piecpadsmit minūšu, lai Dikarlo pārliecinātos, ka noliktavā gleznas nav. Ar lielu pašsavaldību viņam izdevās atvairīt vēlēšanos visu sadragāt. Ja ar gleznu radīsies sarežģījumi, būs labāk, ja neviens neuzzinās par ielaušanos.

Dikarlo vēlreiz rūpīgi pārmeklēja veikalu, garāmejot automātiski iebāzdams kabatās pa kādam nieciņam, arī nefrīta suni, ko Terija bija mēģinājusi viņam pārdot.

Samierinājies viņš devās uz otro stāvu un, kad kāpņu augšgalā ieraudzīja durvīs atslēgu, nolamājās, taču bez entuziasma. Tā gan vairāk bija domāta izskatam, un viņš ātri tika ar to galā.

Dikarlo ieklausījās, bet nekas nebija dzirdams. Ne radio, ne televīzijas, ne balsu trokšņa. Viņš klusi zagās pa gaiteni, pamezdams skatienu laukā pa durvīm, lai pārliecinātos, ka stāvvieta vēl aizvien ir tukša.

Pēc trim minūtēm viņš bija iekļuvis Džeda dzīvoklī. Meklējumi tajā beidzās, iekams bija sākušies. Dzīvoklī pie sienām nebija nevienas gleznas, neviena glezna nebija paslēpta skapjos. Viņš neko neatrada zem gultas, vienīgi Šērlijas Džcksones “Kalnu zirga vajāšanu” mīkstos vākos ar atlocītiem stūriem un kamolā saritinājušos kapzeķi.

Trīsdesmit astotā kalibra revolveris uz naktsgaldiņa gan izraisīja zināmu interesi, bet, īsu brīdi to nopētījis, Dikarlo atlika ieroci atpakaļ. Kamēr nebija atrasta glezna, viņš nevarēja atļauties nozagt neko ievērības cienīgu. Dodamies projām, viņš pārlaida paviršu skatienu trenažierim un svarcelšanas rīkiem dzīvojamā istabā.

Pēc mirkļa viņš jau bija Doras dzīvoklī. Viņa nebija papūlējusies to aizslēgt.

Meklēšana šeit bija pavisam kas cits. Džeda dzīvoklī bija tikai nepieciešamās mēbeles, toties Doras dzīvoklis bija pārpildīts. Pie Džeda haosu izraisīja nevērība. Dorai tas bija dzīves stils.

Dzīvoklī bija vairākas gleznas. Akvarelī gleznota klusā daba, divi ovāli portreti, no kuriem viens attēloja bargu vīrieti iestīvinātā apkaklītē, bet otrs tikpat bargu sievieti. Starp citiem mākslas darbiem bija gan autoru parakstītas litogrāfijas un reklāmas plakāti, gan tintes zīmējumi un pat pie ledusskapja piestiprinātas, no pirkstu nospiedumiem veidotas gleznas. Taču abstraktās gleznas pie sienām neredzēja.

Dikarlo iegāja guļamistabā, lai pārmeklētu skapi. Tā kā arī viņš bija atstājis durvis neaizslēgtas, viņam tik tikko pietika laika, lai noslēptos, kad tās atvērās. Durvīm aizcērtoties, Dikarlo jau atradās dziļi skapī, paslēpies aiz krāsainiem apģērbiem, kas erotiski smaržoja pēc sievietes.

- Droši vien esmu traka, - Dora klusi murmināja. - Pilnīgi traka. - Novilkusi mēteli, viņa pārlika to pār krēsla atzveltni un plati nožāvājās. Kā tas gadījās, ka viņa bija ļāvusi, lai vecāki viņu pierunā? Kāpēc viņa bija ļāvusi, lai vecāki viņu pierunā?

Vēl aizvien murminot, Dora devās taisnā ceļā uz guļamistabu. Viņa šo vakaru bija plānojusi tik vienkāršu, domāja Dora. Jauka maltīte no grilētas vistas un rīsiem vienatnē, smaržīga vanna “Chardonnay" glāzes sabiedrībā. Un gulētejot laba grāmata naktslampiņas gaismā.

lāču nē, viņa domāja, ieslēdzot “Tiffatiy” lampu blakus gultai. Ak nē, viņa bija iekritusi vecajās ģimenes lamatās, kuru moto bija - izrādei jānotiek.

Vai tā bija viņas vaina, ka trīs skatuves strādnieki bija saslimuši ar gripu? Vai tā bija viņas vaina, ka viņa bija ļāvusi tēvam sevi pierunāt un piebiedrojusies trupai?

- Nepavisam nē, - viņa secināja, velkot pāri galvai melno, pieguļošo kašmira svīteri. - Es viņiem nepielipināju sasodīto gripu. Man nevajadzēja just pienākumu lēkt bezdibenī tikai tāpēc, ka man ir IATSE karte.

Nopūzdamās Dora pieliecās, lai atsietu savas melnās “Chucks”. Viņa vis nebija ļāvusies mierīgam, klusam vakaram mājās, bet gan atsaukusies uz mātes izmisīgo palīgā saucienu un stundām ilgi padevusi rekvizītus un pārbīdījusi dekorācijas.

Viņa pat bija izjutusi negribētu prieku. Stāvēdama aiz kulisēm un klausīdamās, kā zālē noklust balsis; gaisinām nodziestot, steigdamās nomainīt dekorācijas; priecājoties par aktieriem, kad, izrādei beidzoties, tie izgāja aiz priekškara saņemt aplausus.

Galu galā, nožāvādamās domāja Dora, kas iedzimis asinīs...

Pa divas collas plato spraugu skapja durvīs Dikarlo pavērās lielisks skats. Jo vairāk viņš redzēja, jo mazāks kļuva aizkaitinājums par traucējumu. Situācija slēpa sevī iepriekš neparedzētas iespējas.

Sieviete, kas locījās un staipījās gultas galā, bija parādījusi ļoti intriģējošu striptīzu. Tagad viņai mugurā bija tikai niecīga melna mežģīņu apakšveļa. Kad Dora noliecās pie kāju pirkstiem, Dikarlo nopētīja viņas pēcpuses gludo izliekumu.

Viņas stingrais, nelielais augums bija skaisti veidots. Sievietes kustības liecināja par izveicību un veiklumu.

Viņa bija izjaukusi viņa plānus, taču Dikarlo lepojās ar savu radošo izdomu. Viņš vienkārši nogaidīs, līdz ļoti skaistā, ļoti vientuļā dāma būs iekāpusi gultā.

Dora pagriezās, un viņš izmantoja izdevību, lai apbrīnotu mežģīņu ieskautās krūtis.

Ļoti jauki, viņš nodomāja un tumsā pasmaidīja. Patiešām ļoti jauki.

Tiklīdz viņa būs gultā, prātoja Dikarlo, nekas nestāvēs ceļā, lai viņš - liekot lietā savu neatvairāmo valdzinājumu un divdesmit otrā kalibra automātu - noskaidrotu, kur atrodas glezna.

Un pēc darba - bauda. Iespējams, pēc tam nemaz nevajadzēs viņu nogalināt.

Dora atmeta aizmugurē matus, izstaipīja plecus. It kā viņa pozētu, nodomāja Dikarlo. Asinis pieplūda viņa cirkšņos un nepacietīgi pulsēja. Aizvērusi acis un viegli smaidot, Dora pa-apļoja galvu.

Viņa pacēla rokas, lai atāķētu krūšturi.

Piepeša dauzīšanās pie durvīm lika Dorai salēkties. Skapī sēdošais Dikarlo aiz niknuma un vilšanās šņācoši izelpoja.

- Pagaidi! - uzsauca Dora, tverot pēc gultas kājgalī nomestas baltas frotē rītakleitas. Kamēr viņa vilka to mugurā, dauzīšanās nerimās. Pa ceļam ieslēdzot elektrību, Dora izsteidzās dzīvojamā istabā. Satvērusi durvju rokturi, viņa brīdi vilcinājās. - Džed?

- Atver, Konroja!

- Tu mani nobiedēji, - viņa sacīja, verot vaļā durvis. - Es pašlaik... - Ieraudzījusi Džeda seju, viņa apklusa. Viņa bija redzējusi dusmas arī agrāk, bet nekad tik intensīvas un tik koncentrētas viņas virzienā. Dora instinktīvi pacēla roku pie kakla un atkāpās. - Kas noticis?

- Pie velna, kā tu domā, ko tu dari?

- Es... liekos gultā, - viņa piesardzīgi teica.

- Vai tu domā, ja es maksāju tev īri, tad tu ar savu draņķa atslēgu drīksti atslēgt manas durvis un rakņāties pa manām mantām, kad vien tev ienāk prātā?

Nolaidusi roku, viņa stingri satvēra durvju rokturi.

- Es nesaprotu, par ko tu runā.

- Beidz pļāpāt! - Satvēris Doru aiz rokas, Džeds izrāva viņu gaitenī. - Es zinu, kad manā dzīvokli kāds ir bijis.

- Man sāp. - Viņas mēģinājums paust bardzību nožēlojami saplaka. Viņai bija bail, patiešām bail, ka Džeds var izdarīt kaut ko ļaunu.

- Ar to tu riskēji, aizskarot manas personiskās mantas. -Satracināts viņš pagrūda Doru pret gaiteņa sienu. Viņas pārsteigtais sāpju sauciens tikai ielēja eļļu ugunī. - Ko tu meklēji? -viņš gribēja zināt. - Pie velna, ko, tavuprāt, tu cerēji atrast?

- Liec mani mierā! - Viņa izlocījās, pārāk izbijusies, lai kaut ko noliegtu. - Novāc no manis savas rokas!

-Tu gribi pārmeklēt manas mantas?- Džeda skatiens nikni urbās viņas sejā.

Kā dzīvnieks, kurš izlaists no būra, bija viss, kas Dorai ienāca prātā.

- Tu nospriedi, ja esi panākusi, ka tevi iekāroju, tu vari rakņāties manās atvilktnes, manā skapi un es to tā atstāšu? -Viņš atrāva Doru no sienas un, savu dēmonu dzīts, klupšus krišus vilka viņu sev līdzi. - Jauki. - Viņš atrāva vaļā durvis un iestūma viņu savā dzīvoklī. - Paskaties nu! Kārtīgi paskaties!

Pat viņas lūpas bija zaudējušas sārtumu. Pa tām saraustīti ieplūda un izplūda asa elpa. Džcds stāvēja starp viņu un durvīm. Nebija nekādu cerību tikt viņam garām. Sirdij dobji dauzoties krūtīs, Dora, raugoties viņa sejā, saprata, ka nekādi argumenti nelīdzēs.

-Tu esi zaudējis prātu.

Ne viens, ne otrs nedzirdēja, kā Dikarlo aizzogas projām pa gaiteni. Viņi stāvēja divu pēdu attālumā viens no otra. Dora ar drebošu roku saraustīja no pleca noslīdējušo rītakleitu.

- Vai tu domāji, ka es neievērošu? - Džeda kustība bija pārāk strauja, lai viņa paspētu izvairīties. Satvēris Doru aiz rītakleitas atlokiem, viņš pierāva viņu sev klāt. Nostirkšķēja vīles. - Es četrpadsmit nolādētus gadus esmu bijis policists. Es zinu, kā tas izskatās.

- Pārstāj! - Dora viņu atgrūda. Skaņa, ar kādu plecos pārplīsa rītakleita, atgādināja kliedzienu. Viņas acis, aizmiglojot skatienu, pieplūda ar šausmu un dusmu asarām. - Es šeit neesmu bijusi un nekam neesmu pieskārusies.

- Nemelo! - Taču cauri niknumam izspraucās pirmās šaubas.

- Laid mani vaļā! - Izraudamās no Džeda tvēriena, viņa smagi uzgrūdās galdam. Lēnām, kā sieviete, kas vēro lēcienam saspringušu tīģeri, viņa sāka kāpties atpakaļ. - Es neesmu šeit bijusi. Es tikai pirms desmit minūtēm pārrados mājās. Dieva dēļ, ej un patausti manas mašīnas motora pārsegu. Droši vien tas vēl ir silts. - Viņas balss lēkāja un kūleņoja līdz ar sirdi. - Es visu vakaru biju teātrī. Vari piezvanīt, pārbaudīt.

Džcds, neteikdams ne vārda, vēroja, kā viņa virzās uz durvju pusi. Viņas rītakleita bija pavērusies. Viņš redzēja, kā trīs viņas muskuļi un ādu klāj panikas sviedri. Viņa raudāja - saraustīti, aizelsdamās - un taustījās pēc durvju roktura.

- Nenāc manā tuvumā, - Dora nočukstēja. - Es gribu, lai tu turies tālāk no manis. - Tad viņa aizbēga, plati atrāvusi vaļā viņa dzīvokļa durvis un aizcirzdama savējās.

Džeds palika stāvot, gaidīdams, kad paša sirds pārstās joņot, gaidīdams, kad spēs kaut nedaudz savaldīties.

Viņš nebija kļūdījies. Sasodīts, viņš nevarēja kļūdīties. Kāds šeit bija ienācis. Viņš to zināja. Viņa grāmatas bija aizskartas, viņa drēbes bija pārmeklētas, viņa ierocis pārbaudīts.

Taču tā nebija Dora.

Nelabuma pārņemts, Džeds piespieda plaukstas pie acīm. Viņa vadzis bija lūzis. Kāds tur brīnums, viņš domāja, nolaidis rokas. Viņš gaidīja lūzumu jau mēnešiem ilgi. Vai tādēļ viņš nebija atteicies no zīmotnes?

Pārnācis mājās pēc nožēlojamas dienas, kurā bija kārtojis darīšanas ar advokātiem, grāmatvežiem un baņķieriem, viņš bija sprakšķot pārlūzis kā sauss žagars.

It kā ar to vēl nepietiktu, viņš bija uzbrucis sievietei. Kāpēc vajadzēja uzklupt tieši Dorai? Tāpēc, ka Dora nebija viņam vienaldzīga. Viņš bija atradis ideālu veidu, kā likt viņai par to samaksāt. Jaukas lietiņas, Skimerhorn, Džeds sevi strostēja un devās uz virtuvi. Pēc viskija.

Viņš apturēja sevi, neielējis pirmo glāzi. Tas bija vieglākais ceļš. Pieglaudis ar plaukstu matus, Džeds dziļi ievilka elpu un devās pie Doras, lai uzņemtos grūtāko ceļu.

Izdzirdējusi klauvējienu, Dora pārstāja šūpoties uz krēsla atzveltnes. Spēji pacēlusi galvu, viņa pieslējās kājās.

- Dora, piedod! - Durvju otrā pusē Džeds aizvēra acis. - Sasodīts, - viņš nočukstēja un pieklauvēja vēlreiz. - Ļauj man uz mirkli ieiet, labi? Es gribu pārliecināties, ka tev nekas nekait. -Klusums, liekot sažņaugties viņa krūtīm, ievilkās. - Dod man tikai minūti. Es zvēru, ka tev nepieskaršos. Es gribu redzēt, ka ar tevi viss ir kārtībā, neko vairāk.

Zaudējis cerības, viņš pagrieza rokturi.

Vērojot, kā tas pagriežas, Doras acis iepletās. Ak Dievs, ak Dievs, viņa, panikas pārņemta, nodomāja, neesmu aizslēgusi durvis. Kaklā iestrēga klusa skaņa. Viņa metās pie durvīm tieši tajā brīdī, kad Džeds tās atvēra.

Viņš ieraudzīja, ka Dora sastingst un viņas sejā atspoguļojas bailes, kādas viņš daudzu gadu laikā bija redzējis neskaitāmās sejās. Viņš cerēja, ka atminēsies, kā tās kliedēt, tikpat meistarīgi, kā bija atminējies tās modināt. Ļoti lēnām viņš pacēla rokas ar plaukstām uz augšu.

- Ks palikšu tepat. Neiešu ne soli tuvāk. - Viņa drebēja kā lapa. - Es tevi neaizskaršu, Dora. Es gribu atvainoties.

- Tikai liec mani mierā.

Doras vaigi vēl aizvien bija mikli, bet acis šķita sausas -sausas un izbaiļu pilnas. Viņš nevarēja iet projām, iekams nebija kliedējis šīs bailes.

- Vili es tev sagādāju sāpes? - Viņš tūlīt pat nolādēja sevi par muļķīgo jautājumu. Jau tagad varēja saredzēt zilumus. - Protams, sagādāju. - Atceroties viņas iekliedzienu no grūdiena pret sienu, Džedam pakrūtē sažņaudzās melns kamols.

- Kāpēc?

Tas, ka viņa vispār vaicāja, pārsteidza.

- Vai tas ir svarīgi? Man nav ne mazākā attaisnojuma. Pat atvainošanās nav vietā pēc tā, ko es izdarīju. Es gribētu... - Viņš paspēra soli uz priekšu un apstājās, kad Dora sarāvās. Viņš dotu priekšroku dūrei vēderā. - Es gribētu teikt, ka tam bija attaisnojums, bet attaisnojuma nebija.

- Es gribu zināt, kāpēc. - Viņas gar sāniem nolaistās plaukstas sažņaudzās un atlaidās. - Tu man esi parādā. Kāpēc?

Džedam kaklā bija iestrēdzis karsts kamols. Viņš īsti nesaprata, kas būtu sāpīgāk - paturēt to kaklā vai izspļaut. Taču Dorai bija taisnība. Viņš bija parādā paskaidrojumu.

- Nedēļu pēc tam, kad Spēks bija nogalinājis manu māsu, viņš apciemoja manu māju. - Ne Džeda seja, ne balss nenodeva, cik grūti viņam to izstāstīt. - Viņš atstāja uz mana naktsgaldiņa māsas momentuzņēmumu un pāris avīžu izgriezumu ar sprādzienu. - Gandrīz tikpat nevaldāmi kā visus iepriekšējos mēnešus, kad viņš to atcerējās, viņu pārņēma nelabums. To apspiežot,

Džeds nobālēja. - Viņš gribēja, lai es zinu, ka viņš var jebkurā laikā to pašu izdarīt ar mani. Viņš gribēja, lai es skaidri zinu, kas vainojams Kleinas nāvē. Kad šovakar pārnācu mājās un iedomājos, ka tu esi bijusi manā dzīvoklī, tas viss uzpeldēja atmiņā.

Dorai bija skaisti izteiksmīga seja. Viņš tajā parasti lasīja visas emocijas. Bailes un dusmas lēnām pagaisa. Uzzibsnīja skumjas, izpratne un - kā sāls viņa rētās - līdzjūtība.

- Neskaties uz mani tā! - Džeda balss skanēja strupi un, pēc Doras domām, kā aizsargājoties. - Tas nepadara par nebijušu to, ko es izdarīju, nedz arī to, ka būtu varējis izdarīt vēl ko ļaunāku.

Dora nolaida skatienu.

- Tev taisnība. Nepadara. Kad tu vakar mani skūpstīji, es domāju, ka kaut kas ar mums notiek. Tiešām notiek. - Viņa atkal pacēla skatienu, un viņas acīs bija vēsums. - Taču tas nevar būt, citādi tā nebūtu noticis. Jo tu man būtu ticējis. Arī tas sāp, Džed, bet tā ir mana kļūda.

Džeds zināja, ko nozīmē justies bezpalīdzīgam, taču viņš nemūžam nebija iedomājies, ka tik bezpalīdzīgs viņš varētu justies Doras tuvumā.

- Es varu izvākties, ja tu gribi, - viņš kokaini teica. - Es varu izvākties šovakar un savākt savas mantas vēlāk.

- Tas nav nepieciešams, bet dari, kā gribi.

Pamājis Džeds atkāpās gaitenī.

- Vai ar tevi nekas slikts nenotiks?

Par atbildi Dora piegāja pie durvīm, klusi tās aizvēra un pagrieza slēdzenē atslēgu.

No rīta viņa uz sava rakstāmgalda ieraudzīja ziedus. Mazliet apvītušas un pēc tāla pavasara smaržojošas margrietiņas bija iebāztas Miņu dinastijas vāzē. Dora skarbi apslāpēja pirmo prieka vilni un izlikās tās nemanām.

No dzīvokļa Džeds nebija izvācies. Tas nu bija skaidrs, spriežot pēc monotonajiem svaru bumbu būkšķiem pret grīdu, kad viņa pirmīt bija gājusi garām viņa dzīvokļa durvīm.

Dora aizliedza sev priecāties arī par to. Džeds Skimerhorns no vakardienas bija īrnieks, kas maksāja īri, un tikai. Neviens un nekad Doru nepārbiedēs, nedraudēs un nesalauzīs viņai sirdi un pēc tam neatvilinās atpakaļ ar nožēlojamu margrietiņu pušķi. Viņa pieklājīgi iekasēs ikmēneša īri, pamās, ja gadīsies saskrieties gaitenī, un dzīvos tālāk pati savu dzīvi.

Tas bija goda jautājums.

Tā kā veikalā bez viņas varēja iztikt, Dora izņēma maksājamos rēķinus, atvēra “Doras salona” čeku grāmatiņu un sagatavojās strādāt.

Pēc maza brītiņa viņa zagšus pameta skatienu uz margrietiņām un pieķēra sevi smaidām. Kad uz kāpnēm atskanēja soļi, Dora saknieba lūpas un paslēpa skatienu papīros.

Nokāpis lejā, Džeds brīdi kavējās, īsti nezinādams, ko teikt. Viņš varētu apzvērēt, ka temperatūra noliktavā lidz ar viņa ienākšanu kritusies par desmit grādiem. Viņš gan nevarēja pārmest Dorai vēsumu. Taču jutās vēl muļķīgāk tāpēc, ka atpakaļceļā no sporta zāles bija nopircis ziedus.

- Ja tu domā šeit strādāt, es varu tos plauktus pabeigt vēlāk.

- Es vēl rakstīšu papīrus pāris stundu, - sacīja Dora. Viņa nepacēla skatienu.

- Man šis tas darāms centrā. - Viņš gaidīja atbildi, taču to nesaņēma. - Vai tev nekas nav vajadzīgs?

-Nē.

- Jauki. Lieliski. - Džeds sāka kāpt atkal augšā. - Tad es pabeigšu plauktus pēcpusdienā. Pēc tam kad iziešu laukā un nopirkšu sev astru kreklu.

Saraukusi uzaci, Dora ieklausījās, kā aizcērtas augšstāva durvis.

- Droši vien domāja, ka atliek nopirkt puķes - un es metīšos viņam ap kaklu. Kretīns. - Viņa palūkojās uz Ieriju, kas tobrīd ienāca noliktavā no veikala. - Visi vīrieši ir kretīni.

Citreiz Terija būtu pasmaidījusi, piekritusi un pastāstījusi piemērus no savas pieredzes. Taču šoreiz viņa tikai stāvēja durvīs un lauzīja rokas.

- Dora, vai tu būtu uznesusi nefrīta suni augšstāvā? To mazo ķīniešu figūriņu. Es zinu, ka tev patīk pārvietot lietas.

- Fū suni? - Savilkusi lūpas, Dora pabungoja ar pildspalvu pa rakstāmgaldu. - Nē. Pēdējoreiz es kaut ko pārvietoju pirms Ziemassvētkiem. Kāpēc tu vaicā?

Nervozi iesmējusies, Terija vārgi pasmaidīja.

- Es to nevaru atrast. Vienkārši nevaru nekur atrast.

- Iespējams, kāds to tikko nolicis citā vietā. Varbūt Lī...

- Es jau Lī vaicāju, - viņu pārtrauca Terija. Viņas balsī jautās vājums. - Es vēl vakar rādīju suni pircējam. Tagad figūriņas vairs nav.

- Nekrīti panikā! - Dora atgrūda krēslu un piecēlās no rakstāmgalda. - Iesim paskatīsimies. Varbūt es pati to kaut kur esmu nolikusi.

Taču Dora zināja, ka tā nav. Iespējams, ka “Doras salons” izskatījās mājīgi piebāzts ar lietām un dārgumi šķita nevērīgi guļam blakus nevērtīgiem niekiem. Taču tajā visā valdīja noteikta kārtība - Doras kārtība.

Viņa pazina savas mantas un to vietu līdz pat pēdējai atklātnei.

Aizņemta ar klientu, Lī tikai uzmeta māsai ašu, bažīgu skatienu un turpināja rādīt tabakdozes.

- Suns atradās šajā vitrīnā, - klusi sacīja Terija. - Es to rādīju Ziemassvētku vakarā tieši pirms slēgšanas. Un es skaidri zinu, ka redzēju to šeit vakar, kad pārdevu “Doulton” figūru. Tās atradās viena otrai blakus. Es būtu pamanījusi, ja suņa nebūtu.

- Uibi, - Dora mierinādama papliķēja Terijai pa plecu. - Palūkosimies apkārt.

Jau pirmais skatiens satrauca. Dora piegāja pie zīdkoka bufetes. Viņa raudzījās, lai balss skanētu klusi un mierīgi.

- 'Ierij, vai jūs šorīt kaut ko esat pārdevušas?

- 'lejas servīzi - Meisenes - un pāris iemutu. Lī pārdeva sarkankoka šūpuli un dažus misiņa svečturus.

- Un vairāk neko?

- Nē. - Terijas jau tā bālie vaigi kļuva vēl bālāki. - Pazudis vēl kaut kas? Kas īsti?

- Emaljētais smaržu trauciņš, kas šeit atradās. - Dora apslāpēja lāstu. - Un tintnīca, kas bija tam blakus.

- Sudraba tintnīca? - Pagriezusies uz bufetes pusi, Terija novaidējās. - Ak Dievs, Dora!

Pakratījusi galvu, lai apturētu turpmākas piezīmes, Dora aši apstaigāja visu veikalu.

- “Chclton" papīra prese, - viņa pēc brīža sacīja. - “Bacca-rat" smaržu pudelīte, Faberžē galda zīmogs... - Ar šo zaudējumu, kas izmaksāja piectūkstoš divsimt dolāru, bija grūti samierināties. - Un “Bakelite” cigarešu kārba. - Lai gan tā maksāja aptuveni trīs dolārus, šis zaudējums Doru satracināja ne mazāk kā Faberžē zīmoga pazušana. - Visi priekšmeti bija tik mazi, ka tos varēja iebāzt kabatā.

- Pie mums nav bijis vairāk par astoņiem vai deviņiem cilvēkiem pa visu rītu, - ierunājās Terija. - Es nesaprotu, kā... Ak, Dora, man vajadzēja viņus rūpīgāk uzmanīt.

- Tā nav tava vaina.

- Bet...

- Nav. - Kaut arī Dora nezināja, kur likties aiz dusmām, viņa apņēma roku Terijai ap vidu. - Mēs nevaram uzskatīt katru, kas ienāk pa durvīm, par zagli. Tā mēs beigu beigās sāksim uzstādīt sasodītos novērošanas spoguļus un ieslēgsim visas preces aiz stikla. Šī ir pirmā reize, kad esam tik smagi cietušas.

- Dora, Faberžē.

- Jā, jā. Es par to ziņošu apdrošināšanas kompānijai. Tāpēc jau viņi domāti. 'Ierija, es gribu, lai tu tagad izmanto savu lenča pārtraukumu.

- Es nespēšu neko norīt.

-Tad izej pastaigājies. Nopērc sev kleitu. Tu jutīsies labāk.

Terija izšņauca degunu.

-Vai tu nedusmojies?

- Nedusmojos? Esmu pārskaitusies. Ceru, ka zaglis atgriezīsies un mēģinās nozagt vēl kaut ko, lai es varētu samalt miltos viņa lipīgos pirkstus, - viņa, piemiegusi acis, noskaldīja. - Tagad ej izvēdini galvu.

- 1.abi. - Vēlreiz izšņaukusi degunu, viņa atstāja Doru vienu mazajā sānu salonā.

- Slikti? - pabāzusi istabā galvu, apvaicājās Lī.

- Varētu tā teikt.

- Piedod, mīļā!

- Pat nekādu “es tev teicu visu ieslēgt"?

Lī nopūtās.

- Zinu, ka tam vajadzētu pierādīt manu taisnību, bet, nostrādājusi šeit dažas nedēļas, saprotu, kāpēc tu to nedari. Tas sabojātu gaisotni.

- Jā. - Dora paberzēja pieri starp acīm, kur lēnām biezēja sāpe. - Par desmit tūkstošiem var nopirkt daudz gaisotnes.

- Desmit tūkstoši... - ieplezdama acis, atkārtoja Lī. - Desmit tūkstoši dolāru^1. Ak mans Dievs, Doriņ!

- Neraizējies! Esmu apdrošināta. Pie velna! Klau, izliec uz stundu zīmi “Slēgts”. Aizej un paēd lenču vai izdari ko citu. Es gribu noiet dibentelpās un iztrakoties, un to es gribētu darīt viena pati.

- Tu esi pārliecināta? - Lī pamanīja spīdumu māsas acīs. - Tu esi pārliecināta. Es aizslēgšu.

- Paldies!

12. nodaļa

Džeds īsti nesaprata, vai, atgriežoties iecirkņa kafejnīcā pirmoreiz pēc aiziešanas no policijas darba, viņš necenšas sodīt sevi vēlreiz. Varēja jau sarunāt tikšanos ar Brentu kaut kur citur un aiztaupīt sāpīgo atgādinājumu, ka viņš tagad ir civilais.

Taču nē, viņš iegāja savā vecajā iecirknī, kur bija pavadījis astoņus no četrpadsmit gadiem, kurus strādāja policijā, jo zināja, ka būs vien jāskatās patiesībai acīs. Pēc tam kad Džeds iepriekšējā vakarā bija zaudējis savaldīšanos, viņš atzinās sev, ka būs daudz kam jāskatās acīs.

Viss bija tāpat. Gaiss vēl aizvien oda pēc izlaistītas kafijas, ne pārāk tīras miesas un smēķiem, bet visstiprāk bija jūtama nejaukā dezinfekcijas līdzekļa smaka. Sienas nesen bija pārkrāsotas, taču tajā pašā bezpersoniskajā smilškrāsā. Skaņas - arī tās pašas vecās. Zvanīja telefoni, klabēja taustiņi, murdēja pa-skaļas balsis.

Ienākšana gaišā dienas laikā iecirknī, nejūtot ieroča smagumu pie sāniem, lika Džedam justies ārkārtīgi neveikli. Viņš jutās kails.

Džeds jau gandrīz izgāja laukā, taču, dodamies apgaitā, durvīm tuvojās divi formastērpos ģērbušies policisti. Abu sejas liecināja, ka viņu pazīst. Tas, kreisajā pusē - Snaidcrs, atcerējās Džeds, - pacēla sveicienam roku.

- Kapteini, ser!

Jo gads, jo jaunāki, prātoja Džeds. $is puisis, šķita, tikko bija sasniedzis skūšanās vecumu. Vienīgais brīvais ceļš bija priekšā. Garām ejot, Džeds pamāja abiem policistiem.

- Virsnieki.

Viņš apstājās pie dežuranta galdiņa un pagaidīja, kamēr plecīgais seržants pagriežas.

- Raiens. - Varbūt viņam arī bija pleci kā vērsim, toties seja atgādināja rotaļu lācēnu. Ieraugot Džedu, tā savilkās tik platā smaidā, ka acis šķita pazūdam sārtās iru ādas krokās.

- Kapteinis. Maitas gabals. - Pasniedzies pāri rakstāmgaldam, viņš sagrāba Džeda plaukstu kā dzelzs spīlēs. - Kāds prieks, tevi ieraugot! Tiešām prieks.

- Kā sviežas?

- Nu, tu jau zini. Tāpat vien pa vecam. - Raiens atspiedās ar elkoņiem pret leti, draudzīgi pieliekdamies tuvāk Džedam.

- Lorenco pagājušajā nedēļā cietis apšaudē dzērienu veikalā.

- Esmu par to dzirdējis. Kā viņam klājas?

- Jūtas kā varonis, - sacīja Raiens, piemiegdams ar aci.

- Savā laikā mūsējie, kad dabūja lodi ribās, uzslaucīja asinis un atgriezās uz ielas.

- Pēc tam kad bija ar zobiem izņēmuši lodi.

- Tieši tā. - Kāds pasauca Raienu, un viņš atkliedza atpakaļ, lai pagaidot. - Mums tevis pietrūkst, kaptcin, - viņš sacīja, atkal atspiezdamies pret galdu. - Kapteinim Goldmenam kā izpildītājam nav ne vainas. Tas ir, viņš dala atzinības rakstus labākajiem, bet skatīsimies patiesībai acīs. Tas cilvēks ir muļķis.

- Jūs aprunājieties ar viņu.

- Nu nē. - Raiens pakratīja galvu. - Ar dažiem to var, ar dažiem nevar. Vīri zināja, ka ar tevi var runāt skaidri un gaiši. Zināja, ka būsi ielās tikpat bieži kā pie rakstāmgalda. Pie Gold-mena jārāpjas augšup pa komandējošā sastāva ķēdi un jātipina uz pirkstgaliem cauri noteikumiem un nolikumiem. - Raiena vaļsirdīgā seja savilkās smīnā. - Viņu nenotversi izejam pa durvīm, ja vien otrā pusē negaidīs kamera un trīs reportieri.

Lai ko Džeds juta, klausoties Raiena nesteidzīgajā informācijas plūdumā, viņš neteica ne vārda.

- Preses uzmanība nenāk par ļaunu departamentam. Vai leitnants Čepmens ir savā kabinetā? Man ar viņu jāaprunājas.

- Skaidrs. Manuprāt, viņš ir, jā. Tev laimējies viņu noķert.

Brīdi padomājis, Džeds sarauca uzacis.

- Iedod man apmeklētāja žetonu, Raien.

Raiens apjukumā piesarka.

- Blēņas, kaptein.

- Man vajadzīgs apmeklētāja žetons, seržant.

- Man paliek nelabi, - nomurmināja Raiens, izsniegdams žetonu. - Es tev saku, man paliek nelabi.

- Tu to saki. - Džeds piesprauda žetonu pie krekla.

Lai nokļūtu pie Brenta, viņam vajadzēja iziet cauri dežūr-telpai. Džeds labāk būtu izvēlējies lēnu valsi uz karstām oglēm. Viņa pakrūte sažņaudzās ik reizes, dzirdot savu vārdu, ik reizes, kad viņš bija spiests apstāties un pārmīt kādu vārdu. Ik reizes viņš piespieda sevi nelikties ne zinis par tukšu prātuļošanu, nevajadzīgiem jautājumiem.

Nonākot līdz Brenta kabineta durvīm, spriedze bungoja viņam pakausī kā truls dzelonis.

Vienreiz pieklauvējis, Džeds atgrūda vaļā durvis. Brents sēdēja pie sava pārslogotā rakstāmgalda ar telefona klausuli pie auss.

- Stāsti vien, stāsti. - Viņš pacēla skatienu. Aizkaitinājums viņa sejā acumirklī izgaisa. - Jā, jā, un, kad būsi gatavs trāpīt mērķī, tad parunāsim. Es tev piezvanīšu. - Nolicis klausuli, viņš atgāzās krēslā. - Man šķita, ka trokšņa līmenis šeit paaugstinājās par vairākām pakāpēm. Biji blakus un nolēmi iegriezties, vai ne?

- Nē. - Džeds apsēdās un izvilka cigaretes.

- Es zinu, tev sakārojās policijas kafijas.

- Kad man kļūs tik slikti, es padarīšu sev galu. - Džeds aizdedzināja sērkociņu. Viņam negribējās vaicāt, negribējās iejaukties. Taču vajadzēja. - Vai Goldmens tiešām ir tik liels muļķis, kā apgalvo Raiens?

Brents viebdamies piecēlās, lai ielietu kafiju divās tasēs no kannas, kas stāvēja uz karstās paplātes.

Nevarētu teikt, ka viņš ir pati popularitāte. Es pieķēru Tomasu, kad viņš ģērbtuvē sprauda Goldmena lellē kniepadatas. Pazinu to pēc mazajām, spožajām actiņām un lielajiem zobiem.

Džeds paņēma savu kafijas tasi.

- Ko tu izdarīji ar lelli?

- Arī iespraudu tajā pāris adatu. Pagaidām nešķiet, ka Goldmens tāpēc justu kādas neērtības.

Džeds pasmaidīja. Iedzēris pirmo kafijas malku, viņš kļuva nopietns.

- Zini, es varētu aizlikt kādu vārdu par tevi šefam. Domāju, viņš ņemtu vērā manu ieteikumu.

- Nejūtu interesi. - Noņēmis brilles, Brents mēģināja noslaucīt no stikliem taukainos traipus. - Reprezentēšana man nepadodas. Var gadīties, ka Toms beigu beigās spraudīs kniepadatas neiedomājami skaistā lellē ar brillēm raga ietvaros. -Viņš atbalstījās ar elkoņiem pret rakstāmgalda malu. - Džed, nāc atpakaļ!

Džeds mirkli raudzījās kafijā, tad lēnām pacēla skatienu.

- Es nevaru. Jēzus, Brent, es nekam neesmu derīgs. Iedod man šobrīd zīmotni, un es nezinu, ko izdarīšu un kurš no tā cietīs. Vakar vakarā, - Džeds uz mirkli apklusa, ievelkot dziļu dūmu, - kāds bijis manā dzīvoklī, aizskāris manas lietas.

- Atkal pie jums ielaušanās?

Džeds pakratīja galvu.

- Šoreiz bija citādi. Pārcilāti daži priekšmeti, aizvērta atvilktne - es to biju atstājis pusvirus - un tamlīdzīgi. Lielāko daļu dienas biju pavadījis ārpus mājas. Kārtoju Eleinas īpašuma lietas, mājas nodošanu. - Viņš gurdeni pamasēja skaustu. - Pēc tam devos iedzert, noskatījos filmu, tad pārnācu mājās, aplaidu skatienu dzīvoklim un metos uzbrukumā Dorai. - Viņš no jauna pacēla tasīti. Kafija nebija rūgtāka par rūgtumu, kas krājās kaklā. - Tas ir, es uzklupu viņai, Brent. - Viņš sašutumā nodzēsa cigareti un piecēlās. - Es viņu pagrūdu.

- šausmas, Džed. - Brcnts apstulbis vēroja, kā Džeds soļo šurpu turpu pa kabinetu. - Tu... tu viņai iesiti?

- Nē. - Vai gan viņš varēja apvainoties par jautājumu? - 'lāču es nobiedēju viņu līdz nāvei. Nobijos pats, kad to sapratu. Es neko nebiju pārdomājis. Nebiju rīkojies ar vēsu prātu. Es vienkārši uzšvirkstēju. Man nenāk ne prātā riskēt - tas var atkārtoties darbā, Brent. - Viņš pagriezās. - Tas žetons man vienmēr kaut ko ir nozīmējis.

- Es tevi pazīstu gandrīz desmit gadus. Ne reizi nemanīju, ka tu to valkātu velti.

- Un es negribu to valkāt velti. Taču ne jau tāpēc esmu ieradies. Dora nebija manā dzīvoklī. Bet kas tad?

- Varbūt tas, kurš tovakar ielauzās veikalā. Meklēja, ko nozagt.

- Manā dzīvoklī nekā īpaša nav, vienīgi atvilktnē bija pāris simtu skaidrā naudā. Mans ierocis. “Sony Walkman”. Doras dzīvoklis gaiteņa otrā pusē ir stāvgrūdām piebāzts.

- Signalizācija neiedarbojās?

- Es pārbaudīju, neko neatradu. Tas cilvēks zina, ko dara, Brent. Profesionālis. Viņš varētu būt saistīts ar Speķu. Kāds, kas alkst atriebības.

- Spēks nebija no tiem, kam saglabā uzticību pēc nāves. -Taču Brents, tāpat kā Džeds, neatmeta tādu varbūtību. - Es mēģināšu pārbaudīt. Varbūt jānorīko pāris cilvēku ēkas apsardzei?

Citā gadījumā Džeds būtu sarāvies no domas par apsardzi. Tagad viņš pamāja.

- Tas būtu labi. Es negribētu, lai Dora ciestu tāpēc, ka par mani kāds interesējas.

- Uzskati, ka tas ir nokārtots. Tagad pastāsti, kā tu izlīdzināji attiecības ar Doru.

- Es atvainojos. - Viņš nosprauslojās un pagriezies sāka aplūkot Brenta plakātu, kurā bija attēlots īstvuda “Netīrais Harijs”. - Nu un tad? Es piedāvājos izvākties no dzīvokļa, bet, šķiet, viņai ir vienalga. - Viņš kaut ko nomurmināja zem deguna, bet Brentam bija laba dzirde.

- Ko tu teici? Vai tu minēji kaut ko par puķēm?

- Es nopirku viņai sasodītās puķes! - Džeds neizturēja. - Viņa uz tām pat nepaskatījās. Skaidrs, ka viņa neskatīsies arī uz mani. Pret ko man nebūtu nekādu iebildumu, ja vien...

- Ja vien?

Ar drūmu izteiksmi sejā Džeds spēji pagriezās.

- Sasodīts, Brent, es nespēju bez viņas dzīvot. Es nezinu, kā viņa to panākusi, bet es nespēju bez viņas dzīvot. Ja viņa drīzumā nekļūs mana, es sākšu slienāties.

- Slikta zīme, - lēni pamādams, noteica Brents. - Slienāša-nās ir ļoti slikta zīme.

- Tev tas sagādā prieku?

- Nu... jā. - Pasmaidījis Brents pastūma uz augšu brilles. - Patiesībā lielu prieku. Cik atceros, tu vienmēr esi bijis savaldīgs un pratis tikt galā - tā nav vārdu spēle - ar sievietēm. Es vienmēr domāju, ka tev palīdzējusi augstāko aprindu audzināšana. Tagad tu stāvi manā priekšā ar āķi lūpā. Tev tas piestāv. -Džeds pameta uz draugu niknu skatienu. - Tātad viņa ir noskaitusies, - turpināja Brents. - Viņa liks tev kādu brīdi pasvīst, mazliet palūgties.

- Es nelūgšos. Nenāk ne prātā lūgties. - Viņš sabāza rokas kabatās. - Labāk lai viņa dusmojas nekā baidās. - Džeds saprata, ka nespētu izturēt, ja Dora atkal skatītos uz viņu ar bailēm acīs. - Man šķiet, es varētu atpakaļceļā nopirkt vēl kādas puķes.

- Varbūt labāk padomā par spīguļiem, draugs. Tiem, ko viņas liek ap kaklu.

- Dārglietas? Es nedomāju viņu piekukuļot, lai panāktu piedošanu.

- Kam tad domātas puķes?

- Puķes nav kukulis. - Pārsteigts, ka precēts vīrs tik maz zina, Džcds devās uz durvīm. - Puķes ir sentimentālas. Dārglietas ir komercija.

- Jā, un neviens nav lielāks komersants par sadusmotu sievieti. Pavaicā manai sievai! - Brents sauca pakaļ, bet Džeds neapstājās. - Ei, Skimerhorn! Es tev piezvanīšu.

Klusībā pasmiedamies, Brents atgriezās pie sava rakstāmgalda. Viņš sameklēja datorā Speķa lietu.

Džeds bija pārsteigts, kad atgriezies vēl aizvien atrada Doru pie rakstāmgalda. Džeds bija projām vairāk nekā trīs stundas, bet īsajā laikā, kurā pazina Doru, viņš ne reizes nebija manījis, ka viņa līkņātu pār papīriem vairāk par pusi no šā laika. Šķita, viņai labāk patīk darbs ar klientiem vai arī patīk iekasēt naudu.

Varbūt abi divi.

Džedu nepārsteidza, ka Dora neliekas ne zinis par viņu tāpat kā no rīta, bet šoreiz viņš bija tam sagatavojies.

- Es tev kaut ko atnesu.

Džeds nolika uz rakstāmgalda viņai priekšā lielu kārbu. Kad Dora pacēla skatienu, viņš apmierināts pamanīja tajā at-plaiksnām ziņkārības dzirksti.

- Tas ir, ak, tikai apģērba gabals. Jo vakar viens tika saplēsts.

- Skaidrs.

Džeds nemierīgi saraustīja plecus. Viņu neapveltīja ar īpaši lielu uzmanību, kaut gan viņš domāja, ka maksājis pietiekami. Grozoties sieviešu apakšveļas nodaļā, pārdevējas starojošā smaida pavadīts, viņš bija juties kā izvirtulis. Vismaz viņš bija spējis izšķirties par praktisku frotē rītakleitu.

- Es domāju, ka esmu izvēlējies pareizo izmēru, bet varbūt tu gribi pārbaudīt.

Rūpīgi aizvērusi čeku grāmatiņu, Dora salika uz tās rokas. Kad viņa pacēla skatienu, ziņkāri tajā bija aizstājis dusmu spīdums. s

- Runāsim atklātu valodu, Skimerhorn. Vai tu domā, ka pušķis nožēlojamu ziedu un apģērba gabals ir pietiekami, lai nogludinātu ceļu?

- Es...

Viņa neļāva turpināt.

-Tu nospriedi, ka atliek tikai uzdāvāt man sauju margrietiņu, lai es sāktu dāļāt nopūtas un smaidus? Vai tā tu domā? Nezinu, draudziņ, kāda ir tava iepriekšējā pieredze, bet ar mani tas neizdosies. - Viņa piecēlās no rakstāmgalda, atspiedās ar plaukstām pret kartona kārbu un pieliecās tuvāk. )a viņas acis būtu bijušas ieroci, Džeds būtu noasiņojis līdz nāvei. - Neattaisnojamu rīcību nevar kompensēt ar pāris neveiklām dāvanām un suņa izteiksmi sejā.

Dora atskārta, ka tūlīt sāks kliegt, tāpēc apklusa, lai savaldītos.

- Turpini, - Džeds klusi sacīja. - Saki visu līdz galam.

- Labi, lai notiek. Tu ar varu ielauzies manā dzīvoklī, mētādams apvainojumus. Kāpēc? Tāpēc, ka es pagadījos pa rokai, un tāpēc, ka tev nepatika, kā veidojas mūsu attiecības. Tev pat neienāca prātā, ka varbūt tu kļūdies, tu vienkārši uzbruki. Tu mani pārbiedēji līdz nāvei, vēl ļaunāk... - Viņa saknieba lūpas un novērsās. - Tu mani pazemoji, jo es ļāvos. Es tikai stāvēju, drebēju un raudāju. Es pat nepretojos. - To atzinusi, viņa jutās mierīgāka un atkal pagriezās pret Džedu. - To es neciešu vairāk par visu.

Viņš to ļoti labi saprata.

- Tu būtu traka, ja noskaņojumā, kādā es biju, sāktu pretoties.

- Tas nav svarīgi.

- Ir gan svarīgi. - Džeds no jauna sajuta, ka viņā mostas negantas dusmas uz sevi. - Dieva dēļ, Dora, tu atradies aci pret aci ar maniaku, kas neatbild par savu rīcību. Ko tad tu varēji darīt? Nogāzt mani zemē?

- Es protu aizstāvēties, - viņa atteica, sasliedama zodu. - Man vajadzēja kaut ko darīt.

- Tu darīji. - Džeds atcerējās, ka Doras šausmu asaras bija viņu atskurbinājušas. - Tu esi traka, ja kaunies tāpēc, ka tev bija bail.

- Es nedomāju, ka, mani apvainojot, Skimerhorn, tu atradīsi ar mani kopīgu valodu. - Viņa pacēla roku, lai atglaustu matus. Džeds ievēroja, ka tas nebija viņas parastais žests. Tajā jautās nogurums. - Klausies, man bija smaga diena...

Doras balss aprāvās, jo Džeds saņēma viņas plaukstu. Jūtot, ka viņa sastingst, viņš saudzīgi iztaisnoja viņas roku. Dora bija atrotījusi žaketes piedurknes, lai strādātu. Uz delmiem bija saskatāmi viegli zilumi - zīmes, kas, Džeds to skaidri zināja, atbilstu viņa pirkstu nospiedumiem.

- Es varu atvainoties, cik vien gribu. - Viņa skatiens runāja pats par sevi. - Tas neko daudz nenozīmē. - Palaidis vaļā Doras rokas, viņš savējās sabāza kabatās. - Es nevaru sacīt, ka nekad nebūtu sagādājis sievietei zilumus, jo tā nebūtu patiesība. Taču tas vienmēr bija saistīts ar pienākumu izpildi, nekad ne personiski. Es tev nodarīju sāpes. Un es nezinu, kā tev to atlīdzināt.

Viņš devās uz kāpnēm.

- Džed! - Doras balsī izskanēja nopūta. - Pagaidi mazliet! -Tīrais negals, viņa atzina, atverot kārbas vāku. Rītakleita bija gandrīz tāda pati kā viņējā, vienīgi krāsa ne. Viņa nogludināja ar pirkstu tumšzaļo frotē atloku.

- Viņiem nebija baltu. - Džeds nodomāja, ka vēl nekad mūžā nav juties tik muļķīgi. - Tu bieži nēsā košas krāsas, tāpēc...

- Skaista rītakleita. Bet es neteicu, ka tev top piedots.

- Labi.

- Man gluži vienkārši labāk patiktu, ja mēs atrastu kādu saprātīgu kompromisu. Man nepatīk naidoties ar kaimiņiem.

- Tiesības noteikt likumus pieder tev.

Viņa tikko jaušami pasmaidīja.

- Droši vien tev sagādā īstas ciešanas, ka jānodod tāda vara citās rokās.

- 'Tu nekad neesi bijusi vīrietis, kas kaut ko pērk sieviešu apakšveļas nodaļā. Tu neko nezini par ciešanām. - Džedam gribējās viņai pieskarties, taču viņš neuzdrošinājās. - Es jūtos ļoti nelāgi, Dora.

- Zinu. Es tiešām zinu. Šorīt es biju uz sevi gandrīz tikpat nikna, cik uz tevi. Nepaspēju nomierināties, kad veikalā gadījās nepatikšanas. Tāpēc, kad tu atgriezies, biju gatava kādu nogalināt.

- Kas par nepatikšanām?

- Zādzība. - Viņas skatiens atkal saspringa. - Šorīt. Neilgi pēc tam, kad tu aizgāji pirkt sev grēku nožēlnieka kreklu.

Viņš nesmaidīja.

- Vai esi pārliecināta, ka vakar vakarā, kad slēdzi veikalu, viss bija savā vietā?

Viņa sastinga.

- Es pārzinu savas preces, Skimerhorn.

- I’u teici, ka vakar vakarā pārnāci dažas minūtes pirms manis.

- Jā, bet kāds tam...

- Kad es aizgāju, tu juties draņķīgi. Šorīt tu vēl aizvien juties draņķīgi. Es nedomāju, ka tu varēji ievērot.

- Ko ievērot?

- Vai augšstāvā kaut kā netrūka. Iesim paskatīsimies tagad.

- Par ko tu runā?

- Vakar vakarā kāds ir bijis manā dzīvoklī.

Dora novērsās, taču Džeds pamanīja šaubas viņas sejā.

- Es to nesaku, lai attaisnotu savu rīcību, bet kāds ir bijis manā dzīvokli, - viņš atkārtoja, pūloties runāt mierīgā balsī. - Policisti redz to, ko neredz citi. Es nodomāju, ka tas varbūt ir kāds no Speķa cilvēkiem, kurš grib mani patraucēt, bet tikpat labi iebrucējs var būt kāds cits. Kāds, kas tīko pēc greznumlieti-ņām.

- Un kā tad signalizācija? Tevis ieliktās slēdzenes, kas pasargā no laupītājiem?

- Nekas nepasargā no laupītājiem.

- Ali... - Dora uz mirkli aizvēra acis, bet Džeds, saņēmis

viņu aiz rokas, vilka augšup pa kāpnēm. - ļā, tagad es pavisam noteikti jūtos labāk. Pirms mirkļa es varēju dusmoties tikai uz veikala zagli. Tagad tu liec man raizēties, ka laupītājs ložņājis apkārt pa manu dzīvokli.

- Mēs tikai paskatīsimies. Vai atslēgas paņēmi?

- Durvis nav aizslēgtas. - Džeda skatiens lika viņai sasliet gaisā spuras. - Paklau, gudriniek, ārējās durvis ir aizslēgtas, un es biju tepat lejā. Turklāt... - Viņa atgrūda vaļā durvis. - Neviens šeit nav bijis.

- Hmm... - Viņš noliecās, lai apskatītu atslēgu, taču neredzēja nekādas acīm redzamas ielaušanās pēdas. - Vai atstāji durvis vaļā, kad vakar gāji prom no mājām?

- Varbūt. - Viņa pamazām sapīka. - Es neatceros.

- Vai tu glabā mājās skaidru naudu?

- Mazliet. - Piegājusi pie rakstāmgalda, viņa atvēra atvilktni. - Tā ir šeit, kur tai vajadzēja būt. Tāpat kā viss pārējais.

-Tu nemaz nepaskatījies.

- Es zinu, kas tajā ir, Džed.

Viņš pats pārlūkoja istabu, nopētot lietas tikpat vērīgi, kā būtu nopētījis sejas policijas kartotēkā.

- Kas noticis ar gleznu? To, kas karājās virs dīvāna?

- Ar abstrakto gleznojumu? Mana māte iedomājās, ka viņai tas patīk, tāpēc es aiznesu gleznu pie viņas, lai kādu brīdi papriecājas. - Viņa norādīja uz diviem portretiem, kas atradās gleznas vietā. - Man šķita, ka būšu apmierināta ar šo abu sabiedrību. Bet es kļūdījos. Viņi ir pārāk nopietni un nosodoši, bet man nav bijis laika...

- Rotaslietas?

- Protams, man ir rotaslietas. Labi, labi. - Pārgriezusi skatienu, Dora atgriezās guļamistabā. Viņa atvēra kamparkoka un melnkoka lādīti, kas stāvēja uz kumodes. - Izskatās, ka nekas netrūkst. Man ir diezgan grūti atcerēties, jo es šo to aizdodu Lī un viņa aizdod man... - Dora izņēma no lādītes samta kārbiņu un izkratīja no tās auskarus ar smaragdiem. - Ja kāds būtu te rakņājies, viņš noteikti izvēlētos šos. Auskari ir ļoti vērtīgi.

- Jauki, - atteica Džeds, pārlaidis dārglietām paviršu skatienu. Viņu nepārsteidza, ka Dorai ir daudz rotaslietu - tur pietiktu ducim sieviešu, ko greznoties. Dorai patika, ja bija daudz. Viņu nepārsteidza arī tas, ka guļamistaba bija tikpat pieblīvēta un mājīga kā viņas dzīvojamā istaba. Vai tikpat sievišķīga. - Tā tik ir gulta!

- Man tā patīk. $ī gulta ir Luija Piecpadsmitā stila atdarinājums. Es to nopirku no kādas Sanfrancisko viesnīcas. Nespēju turēties pretī galvgaļa valdzinājumam.

Iās bija augsts, pārklāts ar tumšzilu brokātu un viegli izliekts augšgalā. Dora rotājumu bija papildinājusi ar stepētu atlasa pārvalku sulīgos toņos un veselu armiju dekoratīvu spilvenu.

- Man patīk vakaros vēlu palikt nomodā un lasīt pie kamīna uguns. - Viņa aizvēra dārglietu lādīti. - Viena no šīs mājas priekšrocībām, kāpēc es to nopirku, bija lielās istabas un kamīns guļamistabā. Tas bija kā punkts uz i. - Viņa pasmaidīja. - Atvaino, kaptcin, neizskatās, ka man būtu ziņojams par noziegumu.

Džedam vajadzēja just atvieglojumu. Taču viņš nespēja nelikties ne zinis par kņudoņu pakausī.

-Varbūt tu man iedosi nozagto lietu sarakstu? Mēs, tas ir, Brents varētu norīkot dažus vīrus, lai pārbauda lombardus.

- Es jau iesniedzu ziņojumu.

- Ļauj man palīdzēt. - Šoreiz viņš padevās vēlmei pieskarties, lai redzētu, vai viņa neatrausies. Kad viņš noglāstīja Doras plecu, viņa pasmaidīja.

Tātad viņam ir piedots, Džeds nodomāja. Tik vienkārši.

- Lai notiek. Nebūtu prātīgi atraidīt policijas kapteiņa palīdzības piedāvājumu veikala apzagšanas lietā. Ļauj man... -Viņa spēra soli uz priekšu, bet viņš nepakāpās malā. Viņa bija tikai pienākusi soli tuvāk. Doras sirds ietrīsējās jūtās, kam nebija nekāda sakara ar bailēm. Pilnīgi nekāda sakara. - Saraksts ir lejā.

- Manuprāt, tev vajadzētu zināt, ka tev bija taisnība.

- To vienmēr ir patīkami zināt. Kur man bija taisnība šoreiz?

- Es biju apjucis par to, kas notika starp mums.

- Ak! - Vārds izlauzās trīsošā balsī. Viņa nespēja to apvaldīt. - Kas notika starp mums?

Viņa acis satumsa. Dora iedomājās kobalta traukus veikala vitrīnā.

- Es tevi gribēju. Es iztēlojos, kā tevi izģērbju, glāstu, jūtu zem sevis. Es prātoju, vai tava āda garšo tāpat, kā tā smaržo.

Dora vērās viņā platām acīm, bet viņas vēdera muskuļi dejoja.

- Vai tad tas bija tas, kas notika?

- No manas puses. Es mazliet juku prātā.

- Vai tagad ir labāk?

Viņš pakratīja galvu.

- Sliktāk. Tagad es varu iztēloties, kā to visu daru šajā gultā. Ja gribi man pamatīgi atmaksāt par pagājušo vakaru, tev tikai jāpasaka, ka tevi tas neinteresē.

Dora dziļi izelpoja, ļaujot izplūst aizturētajai elpai. “Interesē” nebija gluži tas vārds, ko viņa būtu izvēlējusies.

- Es domāju... - Vāri iesmiedamās, viņa atglauda ar abām rokām matus. - Es domāju, tā sacīt, ka es rūpīgi pārdomāšu tavu piedāvājumu un vēlāk tev pateikšu atbildi.

- Tu zini, kur mani var sameklēt.

- Jā, zinu.

Džeds pamanīja viņas satraukumu, un viņu tas iepriecināja.

- Vai nevēlies paēst vakariņas? Mēs varētu... apspriest noteikumus.

Viņas sirds spēji, mežonīgi salēcās, liekot justies bezgala jaunai un bezgala muļķīgai.

- Es nevaru. Man norunāta tikšanās - ar māsasdēlu. - Dora paņēma no galdiņa matu suku sudraba ietvarā, nolika to atpakaļ. - Viņš ir tajā attīstības posmā, kad riebjas meitenes, tāpēc es viņu šad tad aizvedu uz kino vai spēļu automātiem. Kaut kas līdzīgs puišu vakaram ārpus mājas.

- Tu esi meitene.

- Ričijs tā nedomā. - Viņa atkal paņēma suku, grozot pirkstos tās rokturi. - Man nav nekas pretī pusotras stundas sēdēt “Zombijos - atriebējos no elles” - tas mani pielīdzina viņa draugiem.

- Ja tu tā saki. - Pametis skatienu lejup uz Doras nervozajām rokām, viņš pasmaidīja.-Tad mēs izmēģināsim puišu vakaru vēlāk.

- Noteikti. Varbūt rīt.

- Domāju, ka varu to iekļaut savā dienas kārtībā. - Saudzīgi izņēmis suku no Doras nervozajiem pirkstiem, Džeds nolika to malā. - Varbūt iesim un apskatīsimies sarakstu?

Kad viņi bija droši tikuši laukā no guļamistabas, Dora klusi un atviegloti nopūtās. Viņa katrā ziņā to pārdomās - tiklīdz asinis būs atplūdušas atpakaļ galvā.

- Vai paņēmi apakšstāva atslēgas? - Džeds apvaicājās, kad viņi bija iznākuši gaitenī.

- Ko? Ak jā.

- Labi. - Viņš pagrieza atslēgu slēdzenē un aizvēra durvis.

Dikarlo būtu apmierināts ar saviem luksusa apartamentiem viesnīcā “Ritz-Carlton" - ar mīksto, milzīgo gultu, pilno bāru, lielisko apkalpošanu un masieri, kas ieradās pēc pieprasījuma.

Dikarlo būtu apmierināts-ja vien viņa rīcībā būtu glezna.

Tagad viņš iekšēji vārījās dusmās.

Viņš sprieda, ka būtu ieguvis gleznu - vai vismaz uzzinājis, kur tā atrodas, ja vien nelaikā nebūtu ieradies vīrietis.

Viņam negribējās zvanīt Finlijam. Viņam nebija nekā ziņojama par pagājušo vakaru, ja nu vienīgi par pilnīgu neveiksmi, kaut gan termiņš joprojām bija spēkā - līdz otrajam janvārim. Viens tukšs vakars velnišķīgi izjauca viņa grafiku, taču īstenībā tā bija tikai aizkavēšanās, nevis traģēdija.

Dikarlo sakošļāja riekstu un noskaloja to ar “Beaujolais”, kas bija palicis pāri no lenča. Viņš nesaprata, kā vīrietis varēja zināt, ka viņa dzīvoklis ir pārmeklēts. Atlaidies uz dīvāna, Di-karlo pārlika prātā katru soli, ko bija spēris iepriekšējā vakarā. Viņš neko nebija aizskāris. Viņš nebija pievācis pat viegli paņemamas lietas no abiem dzīvokļiem. To, ko viņš bija paņēmis no veikala apakšstāvā, norakstīs uz veikala apzagšanas rēķina.

Tā kā vīrietis bija pārliecināts, ka viņa dzīvoklī bijusi sieviete, kura mitinājās gaiteņa pretējā pusē, Dikarlo nedomāja grozīt savus plānus.

Viņš nosprieda, ka atliek tikai atgriezties. Viņš izdarīs tieši to, ko bija domājis darīt iepriekšējās dienas vakarā, - tieši to. Un šoreiz viņš ieies dzīvoklī, zinot, ka nogalinās sievieti, kad būs beidzis savu darbu.

13. nodaļa

Temperatūra zem žilbinošajām nakts debesīm, kas no vienas vietas bija nokaisītas ar ledainām zvaigznēm un ko pāršķēla plāns, sarmots mēness, bija noslīdējusi līdz dzeldīgiem četrpadsmit grādiem. Veikali Dienvidu ielā bija cieši noslēgti un automašīnu straume izsīkusi. Paretam no viena otra restorāna iznāca kāds siltā mētelī satinies klients un steidzīgā gaitā devās uz mašīnu vai metro. Tad iela atkal kļuva tukša - un ceļu apgaismoja vienīgi laternas.

Pirmo reizi metot riņķi ap kvartālu, Dikarlo pamanīja policijas dežūrmašīnu. Viņa rokas, nogriežoties sānis, lai brauktu gabalu gar upi, ciešāk sažņaudza stūri. Dikarlo nebija rēķinājies ar iejaukšanos no malas. Parasti policisti bija pārāk aizņemti, lai apsargātu ēku, kurā bijusi sīka ielaušanās vai zādzība veikalā.

Varbūt sievietei ir sakars ar policijas šefu, prātoja Dikarlo. Varbūt viņu, Dikarlo, pametusi veiksme. Lai nu kā, tas bija tikai kārtējais sīkums. Un vēl viens iemesls, kāpēc jāatbrīvojas no kārdinošās Konrojas jaunkundzes, kad būs dabūjis no viņas, ko gribējis.

Lai nomierinātos, Dikarlo desmit minūtes bezmērķīgi braukāja pa ielām. Viņš izslēdza radio un pārlika prātā vairākus scenārijus. Kad viņš atkal atgriezās Dienvidu ielā, plāns bija izstrādāts. Viņš piebrauca ielas malā un nostājās policijas mašīnai priekšā. Izņēmis no cimdu nodalījuma Filadelfijas ielu karti, Dikarlo izkāpa no automašīnas. Viņš zināja, ka policists viņā redzēs tikai solīdi ģērbtu vīrieti, kas, braukdams nomātā automašīnā, acīmredzot apmaldījies.

- Vai cienītajam kas noticis? - Policists nolaida mašīnas logu. Iekšpusē smaržoja pēc kafijas un maizītēm ar žāvētu šķiņķi.

- Pavisam noteikti. - Iejuzdamics savā lomā, Dikarlo vientiesīgi pasmaidīja. - Nopriecājos, kad ieraudzīju jūs piebraucam, virsniek. Nezinu, kur esmu nogriezies nepareizi, bet šķiet, ka braukāju pa apli.

- Man jau likās, ka pirmīt jūs redzēju. Paskatīsimies, ko varam darīt. Kur jūs gribējāt nokļūt?

- Piecpadsmitās un Valriekstu ielas stūris. - Dikarlo iebāza pa logu karti. - Kartē es to atradu ātri. Taču karte ir viena lieta, bet sameklēt, braucot ar mašīnu, pavisam kas cits.

- Tas ir vienkārši. Jūs aizbraucat līdz Piektajai ielai un nogriežaties pa kreisi. Pie Neatkarības laukuma nonāksiet tieši uz Valriekstu ielas un vēlreiz pagriezīsieties pa kreisi. - Policists pasniedzās pēc pildspalvas. - Ks jums parādīšu.

- Liels paldies, virsniek! - Dikarlo smaidot piespieda pistoli ar klusinātāju pie formā tērptajām krūtīm. Abu vīriešu skatieni sastapās sirdspuksta ilgumā. Atskanēja divi slāpēti paukšķi. Policista ķermenis noraustījās un saguma. Pedantiski pārbaudījis pulsu un to neatradis, Dikarlo ar cimdos ģērbtām rokām rāmi atvēra automašīnas durvis un nostatīja līķi sēdus. Aizvēris logu un aizslēdzis durvis, viņš mierīgā gaitā devās atpakaļ pie savas mašīnas.

Viņš sāka saprast, kāpēc brālēnam Gvido slepkavošana sagādā baudu.

Dora bija vīlusies, ka Ričijs nepieņēma viņas ielūgumu palikt pa nakti. Zēns, šķita, bija saņēmis labāku piedāvājumu, tāpēc viņa pēc kino izlaida māsasdēlu pie drauga mājas.

Viņa vēlējās, kaut būtu aizbraukusi pie Lī un Džona pēc pārējiem bērniem. Jauka, trokšņaina nakts ballīte pidžamās būtu nomierinājusi viņas nervus. Viņai vienkārši negribējās palikt vienai pašai.

Nē, Dora sevi palaboja, visu sarežģī tas, ka viņa nevēlas būt viena un dažu viegli pārvaramu soļu attālumā no Džeda Skimcrhorna. Lai cik pievilcīgs un valdzinošs todien bija Džeds, viņa palaikam atgādināja sev, ka šis vīrietis var zaudēt varu pār sevi.

Viņa pilnībā ticēja Dž.eda nožēlai - un pieņēma to. Viņa pat saprata, kāpēc viņš tā rīkojies. Taču Džeds bija un palika dinamīta pakete ar ļoti īsu degli. Viņa negribēja gadīties ceļā un ciest, kad tas eksplodēs no jauna.

Taču arī Dorai pašai bija dedzīgs temperaments. Varbūt deglis bija garāks, bet, sprīdi pa sprīdim uzkrājoties lādiņam, sprādziena spēks bija gaidāms tikpat spēcīgs.

Varbūt tieši tas viņam ir vajadzīgs, prātoja Dora. Sieviete, kas spētu stāties viņam pretī, atsist uzbrukumu un uzvarēt tikpat bieži, cik zaudēt. Ja Džedam būtu kāds, kas saprastu vajadzību laiku pa laikam spārdīt nedzīvus priekšmetus, varbūt viņš atraisītos. Tas palīdzētu izspiest no brūcēm indi, kas nelika viņam mieru. Tas varētu...

- Pagaidi, Dora, - viņa nomurmināja. - Tu sāc no otra gala. Tas nav vajadzīgs viņam, tas ir vajadzīgs tev. - Savukārt viņai nebija vajadzīgs mīļākais, kam vairāk problēmu nekā Jūdžina O’Nīla lugā. Vienalga, cik burvīgs viņš bija, kad smaidīja. Dora iegriezās nelielajā, ar granti nokaisītajā stāvvietā aiz veikala.

“Thunderbini” bija pazudis. Dora sarauca pieri, bet pēc mirkļa pakratīja galvu. Jo labāk, viņa nodomāja. Ja Džeda nebija tuvumā, viņai nevajadzēs domāt par to, ka varētu pieklauvēt pie viņa durvīm un izaicināt nelaimi.

Doras zābaki noskrapstēja uz grants un noklaudzēja pret lieveņa pakāpieniem sētaspusē. Tos viņa parasti pārvarēja skriešus. Nospiedusi signalizācijas kodu, Dora atslēdza durvis un aizslēdza tās sev aiz muguras.

Viņa nolēma, ka neizaicinās likteni un neklausīsies, kad atgriežas Džeds, bet dosies agri pie miera. Krūze tējas, uguns kamīnā un grāmata, ko viņa mēģināja lasīt, - lieliskas zāles satrauktam prātam. Ja laimēsies, tās mazinās arī iespaidu, ko bija atstājusi šausmu filma “Kliedz, ja uzdrīksties”, kuru viņa tovakar ar Ričiju bija noskatījusies.

Dora atslēdza dzīvokļa durvis un iededza lampiņas Ziemassvētku eglītē. Mājīgās, krāsainās uguntiņas viņu vienmēr iepriecināja. Ieslēgusi klusu mūziku, Dora novilka zābakus un mēteli. Visu rūpīgi liekot priekšnama skapī, viņa kopā ar Billiju Holideju klusi dungoja dziesmiņu.

Klusi plakšķinot zeķēs autās kājas, viņa devās uz virtuvi, lai uzliktu tējkannu. Kad dzīvojamā istabā iečīkstējās grīdas dēlis, viņas plauksta uz krāna slēdža sarāvās. Dorai sirds sakāpa kaklā, un, sastingusi ar tējkannu rokā, ūdenim šļakstoties pāri malām izlietnē, viņa stāvēja sastingusi un ieklausījās savas strauji pukstošās sirds dunā.

- Saņemies, Konroja, - viņa nočukstēja. Tā tik vēl trūka, lai kaut kādas muļķīgas filmas pēc skraidītu tirpas pār muguru! Dzīvojamā istabā viņu negaidīja septiņas pēdas garš, necilvēcīgs psihopāts ar miesnieka nazi rokā. Vienkārši mājai sēdās pamati.

Uzjautrinādamās par sevi, Dora uzlika tējkannu uz uguns, pagrieza lielāku liesmu. Viņa atgriezās dzīvojamā istabā un apstājās kā zemē iemieta.

lajā valdīja piķa melna tumsa un tikai blāvs atspīdums no virtuves izgaismoja mēbeļu aprises. Tas, protams, padarīja tumsu vēl baisāku.

Vai tad viņa nebija iedegusi lampiņas eglītē? Protams, bija, Dora sev atgādināja, kaut roka pati slīdēja pie kakla, mierinot trīsošo pulsu. īssavienojums? Nē, nē, stereo vēl aizvien spēlēja, un tas ar eglīti bija saslēgts vienā kontaktā. Dora lēnām apsvēra iespējas, gaidot, kad sirds atgūs parasto ritmu. Droši vien pārdegušas egles spuldzītes. Galvu grozīdama par savu sakāpināto iztēli, Dora devās pāri istabai, lai tās pārbaudītu.

Tajā brīdi nodzisa gaisma virtuvē viņai aiz muguras.

Dorai aizrāvās elpa, un, no jauna nodrebinājusies, viņa ie-elsās. Ādai pārslīdēja lipīgi baiļu pirksti. Veselu minūti viņa stāvēja nekustēdamās, ieklausīdamās ikvienā skaņā. Nekas nebija dzirdams, vienīgi pašas dunošie sirdspuksti un seklā elpa. Viņa pacēla roku pie galvas un iesmējās. Protams, tur nekā nebija. Izdegušas spuldzītes, nekas vairāk.

Pārāk dzīva iztēle var nogalināt, Dora prātoja. Viņai vajadzēja tikai...

Kāda plauksta aizspieda Dorai muti un kāda roka apvijās viņai ap vidukli. Pirms Dora apjēdza, kas notiek, viņa bija saspiesta kā knaiblēs.

- Tev taču nav iebildumu pret tumsu, vai ne, sirsniņ? -praktisku iemeslu pēc un lai vairotu viņas bailes, Dikarlo runāja čukstus.-Tu tagad stāvi pavisam nekustīga un pavisam mierīga. Vai zini, kas tas ir? - Viņš palaida tvērienu vaļīgāk tikai tik daudz, lai pabāztu pistoli zem viņas svītera un pārvilktu ar tā sānu krūtij. - Tas ir liels, nejauks ierocis. Tu taču negribēsi, lai es to lieku lietā, vai ne?

Dora pakratīja galvu, cieši aizspiezdama acis, kad Dikarlo glāstīja viņas miesu ar tēraudu. Viņa pilnīgi bija zaudējusi spēju domāt.

- Laba meitene. Tagad es noņemšu savu roku. Ja tu kliegsi, būšu spiests tevi nošaut.

Kad Dikarlo noņēma plaukstu no viņas mutes, Dora saknieba lūpas, lai tās netrīcētu. Viņa nevaicāja, ko viņš grib. Viņa baidījās, ka viņai tas jau zināms.

- Es vakar tevi novēroju, kad tu guļamistabā izģērbies. -Viņa elpa, ieslidinot brīvo roku Dorai starp kājām, kļuva straujāka. - Tev mugurā bija melna apakšveļa. No mežģīnēm. Man patika.

Viņa noelsās un aizgrieza galvu. Dikarlo sāka berzēt plaukstu gar viņas biksēm. Novērojis. Viņš to bija novērojis, pretīgumā Dora nespēja domāt ne par ko citu.

- Pēc tam kad būsim tikuši galā ar darīšanām, tu man atkārtosi savu striptīziņu.

- Man... man ir nauda, - viņa izstomīja. Lai nedomātu par to, ko Dikarlo darīja ar viņas miesu, Dora, sakodusi zobus, raudzījās tieši uz priekšu. - Daži simti skaidrā naudā. Es tev tos iedošu.

- Tu man dosi vis kaut ko. Vai šo var atpogāt arī priekšpusē? - Kad Dikarlo aizskāra viņas krūšturi, Dora iešņukstējās. - Ak jā, ļoti jauki. Kādā krāsā tas ir? - Kad viņa neatbildēja, Dikarlo piespieda pistoles stobru viņai pie krūtīm. - Tu gribi man atbildēt, kad es jautāju.

- S-sarkans.

- Biksītes arī?

Kauna sārtums pārklāja Doras sviedriem klāto ādu.

- Jā, jā, arī sarkanas.

- Tu esi karsta meitene. - Viņš iesmējās, atskārtis, ka sievietes trīcošā balsī izteiktais lūgums pārstāt viņu smieklīgi uzbudina. Tā bija negaidīta balva.

- Mēs tiešām jauki izklaidēsimies, mazā, un nevienam netiks nodarīts pāri. Kamēr vien tu dosi man, ko es gribu. Atbildi, ka saprati.

-Jā.

- Kas jā?

Dora apslāpēja šausmas.

- Jā, es saprotu.

- Labi. Tiešām labi. Vispirms es gribu, lai tu man pasaki, kur tas ir, pēc tam ķersimies pie izpriecām.

Dedzinošas asaras ietrīsējās Dorai acīs. Viņa bija domājusi, ka iepriekšējās dienas pārpratumā Džeds viņu nobiedējis līdz nāvei. Taču tas nebija nekas, pilnīgi nekas salīdzinājumā ar ledainajām šausmām, kas viņu bija sagrābušas tagad.

Un viņa neko nedarīja, tikai šņukstēja, drebēja un gaidīja, kad kļūs par upuri. Dora pūlējās saņemties, lai zods netrīcētu. Viņa taču nebija bezpalīdzīga - nebūs bezpalīdzīga. Iespējams, viņu izvaros, bet tas viņam nenāksies viegli.

- Es nezinu, par ko tu runā. - Dorai nevajadzēja tēlot drebuļus, un viņa cerēja, ka vīrietis noticēs pilnīgajam sabrukumam, kad viņa saļima pret viņa augumu. - Lūdzu, lūdzu, nedari man sāpes! Es tev atdošu visu, ko gribēsi, ja tu nedarīsi man sāpes.

- Es negribētu, lai tev sāp. - Dievs, viņš jutās ciets kā dzelzs. Ik reizes, kad ierocis pārslīdēja sievietes miesai, viņa notrīsēja, un Dikarlo asinis sāka vārīties. Tie, ka& sacīja, ka izvarošana ir spēka noziegums, runāja pilnīgas blēņas, viņš atskārta. Te galvenais bija vara. Tikai un vienīgi vara. - Dari, kā prasīšu, un mēs labi sapratīsimies. - Dikarlo pabāza pistoles stobru priekšpusē zem krūštura āķīša un lēnām virzīja to šurpu turpu pa iedobi starp viņas krūtīm. - Redzi, es apstaigāju visu māju un nevarēju to atrast. Pasaki man, kur ir bilde, un es novākšu ieroci.

- Bilde? - Doras prāts drudžaini virmoja. Ja viņa darīs, kā prasīts, viņš aizvākšot ieroci. Viņa darīs, kā prasīts. Taču viņa nebūs bezspēcīga. - Es tev iedošu gleznu, jebkuru gleznu, kuru gribēsi. Lūdzu, novāc ieroci! Es nespēju domāt, kad esmu tik pārbijusies.

- Labi, mazā. - Dikarlo vieglītēm iekoda viņas auss ļipiņā un nolaida pistoli. - Tagad jūties labāk?

-Jā.

- Tu nepateici paldies, - viņš sacīja un kaitēdamies atkal pacēla pistoli pie viņas krūtīm.

Dora aizvēra acis.

- Jā, paldies!

Apmierināts, ka viņa saprot, kurš te ir galvenais, Dikarlo atkal nolaida pistoli.

- Tā ir daudz labāk. Tikai pasaki man, kur tā ir, un es tev nedarīšu sāpes.

- Labi. - Dora saņēma kreisās rokas dūri labajā rokā. - Es tev pateikšu. - Un, cik abās rokās spēka, trieca elkoni Dikarlo vēderā. Viņš sāpēs nostenējās un sagrīļojās. Metoties uz durvju pusi, Dora dzirdēja sev aiz muguras kritiena troksni.

lāču viņas muskuļi aiz bailēm šķita nejutīgi. Viņa iebrāzās gaitenī, gandrīz zaudējot pamatu zem kājām. Kad viņa bija tikusi līdz sētaspuses durvīm un raustīja slēdzeni, Dikarlo viņu panāca. Tajā bridi viņa kliegdama pagriezās un, domājot tikai par izdzīvošanu, ar nagiem iegrābās Dikarlo sejā.

Viņš lādēdamies apvija roku Dorai ap kaklu.

- Tagad mēs nevarēsim būt jauki, vai ne? - Viņš apzināti aizžņaudza Dorai kaklu un sāka atmuguriski vilkt viņu atpakaļ uz tumšo dzīvokli.

Abi sadzirdēja soļu dunu uz kāpnēm. Ar vienu izmisīgu vēzienu Dikarlo sašķaidīja svečturim līdzīgo gaiteņa lampu un palika gaidām tumsā.

Zemu salīcis, ar izvilktu ieroci gaitenī ienāca Džeds.

- Met zemē pistoli! - nošņācās Dikarlo, paraudams uz augšu roku, lai Dora sāktu rīstīties. - Es viņai turu pie muguras ieroci. Viena nepareiza tava kustība, un jaunkundze paliks bez muguras smadzenēm.

Džeds neredzēja ieroci, toties redzēja Doras nobālušās sejas aprises un dzirdēja viņas izmisīgo cīņu pēc elpas.

- Nomierinies! - Nenovērsdams skatienu no Dikarlo, viņš pieliecās un nolika pistoli uz grīdas. - Viņa nebūs tev nekāds dižais aizsegs, ja tu viņu nožņaugsi.

- Piecelies, rokas aiz galvas! Pasper pistoli Šurp!

Džeds atlieca muguru un saņēma pirkstus aiz pakauša. Viņš zināja, ka Dora nenolaiž no viņa skatienu, taču nepaskatījās viņā.

- Kā tu domā, cik tālu tiksi?

- Pietiekami tālu. Pasper šurp pistoli!

Džeds pastūma ieroci starp sevi un Doru, zinot, ka vīrietim vajadzēs pienākt tuvāk, ja viņš to gribēs dabūt. Pietiekami tuvu, sprieda Džeds, lai viņiem rastos cerība.

- Cik žēl, - sacīja Džeds. - Izskatās, ka esmu zaudējis papildpunktu.

- Atpakaļ! Atpakaļ pie sienas! Nolādēts! - Dikarlo sāka svīst. Notikumi nerisinājās tā, kā tiem vajadzēja risināties. Taču sieviete bija viņa rokās. Un, ja sieviete bija viņa rokās, viņš dabūs Finlijam gleznu.

Turot Doru starp sevi un Džedu, Dikarlo sāka sāniski virzīties pa gaiteni. Sniedzoties pēc Džeda ieroča, viņš pielickda-mies rāva Doru sev līdzi. Kustība atslābināja tvērienu ap viņas kaklu.

Tajā pašā brīdī, kad Džeds bija gatavs rīkoties, Dora ievilka plaušās gaisu.

-Viņam nav ieroča, - viņa nosēcās un atmuguriskā kritienā iespēra pa trīsdesmit astotā kalibra pistoli.

Tā izslīdēja laukā pa durvīm. Atvilcis Doru malā, Džeds sagatavojās Dikarlo uzbrukumam. Taču Dikarlo nevis uzbruka, bet metās bēgt.

Džeds panāca viņu pie durvīm. Viņi izgāzās pa tām abi reizē, savijušies vienā locekļu un lāstu murskulī. Margas no viņu trieciena pārlūza divos robainos gabalos. Brīdī, kad abi sasniedza zemi, Dora izrāpoja pa durvīm pēc ieroča.

Sitiens atlēca no Džeda muguras. Nākamais trāpīja viņam zemu vēderā. Viņš trieca dūri otra vīrieša sejā un gandarīts ieraudzīja izšļācamies asinis.

- Es nevaru to atrast! - iekliedzās Dora.

- Pazudi no šejienes! - Džeds nobloķēja kājas spērienu, ar ko Dikarlo mērķēja viņam pa galvu, un atspieda pretinieku atpakaļ.

Dora nevis pazuda, bet mežonīgi iekaucās, kad Dikarlo, satvēris vienu salauzto margu gabalu, nikni atvēzējās pret Džeda galvu, tikai par dažām collām aizsitot garām. Niknumā sakodusi zobus, viņa trijos soļos metās pie Dikarlo un uzklupa tam no mugurpuses.

Iekams Dikarlo izdevās aizmest uzbrucēju malā, viņa ieko-dās tam kaklā līdz asinīm.

Sāpes līdzinājās sprādzienam, kad Doras galva atsitās pret pakāpiena malu. Viņa tomēr pieslējās kājās. Taču acu priekšā viss dubultojās, trīskāršojās, tad satumsa pilnīgi - un viņa saļima uz grīdas.

Kad Dora atvēra acis, viss apkārt šķita peldam. Turklāt sāpēja. Viņa atkal aizvēra acis un centās iegrimt atpakaļ bezdibenī.

- Nē, nevajag. Klau, sirsniņ, taisi vaļā acis! - Džeds vieglītēm pliķēja Doras vaigus ar delnas virspusi, līdz aizkaitinājums lika viņai ievaidēties un atvērt acis.

- Nevajag. - Viņa pastūma malā Džeda roku un sāka celties sēdus. Telpa sagriezās kā karuselī.

- Ne tik strauji. - Baidīdamies, ka viņas acis atkal pārgriezīsies un aizvērsies, Džeds palīdzēja viņai atgulties. - Centies palikt nomodā, bet dari to guļus.

- Mana galva. - Dora uzmanīgi pataustīja pakausi un sāpēs nošņācās. - Kas man iesita?

- Tev iesita tas, nevis kas. Atpūties! Cik pirkstus redzi? -Viņš pacēla Dorai pie acīm plaukstu.

- Divus. Vai mēs spēlējam dakterus?

Lai arī Džeds raizējās, vai viņai nav smadzeņu satricinājums, vismaz redze un valoda bija skaidra.

- Ks domāju, ka viss būs labi. - Atvieglojuma vilni acumirklī apslāpēja sašutums. - Kaut ari tu to nemaz neesi pelnījusi pēc tik idiotiska gājiena. Ko tu, Konroja, darīji? Jāji cūkai uz muguras?

- Es centos palīdzēt. - Pēkšņi Dora visu atcerējās, pārāk strauji, pārāk skaidri. Viņas pirksti satvēra Džeda plaukstu, atgādinot, ka viņš joprojām tur viņas galvu. - Kur viņš ir? - Šoreiz, par spīti sāpēm, viņa pieslējās sēdus. - Vai viņš aizbēga?

- Jā, aizbēga. Nolādēts! Es viņu dabūtu rokā, ja tu...

Viņa izaicinoši piemiedza acis.

- Ko es?

- Tu nokriti kā koks. Es nodomāju, ka esi kļūdījusies par ieroci. - Atceroties Džedu pārņēma spējš, pretīgs nelabuma vilnis. - Doma, ka viņš tevi nošāvis, tā teikt, novirzīja manu prātu no viņa sejas dauzīšanas. Taču izrādījās, ka nokrakšķējusi tikai tava apbrīnojami cietā galva.

- Bet kāpēc tu nedzinies viņam pakaļ? - Dora sagrozījās un juta, ka ietīta tamborētā segā kā kūniņā.

- Laikam jau nespēju tevi pamest bezsamaņā guļot, salstot, noasiņojot...

- Noasiņojot? - Viņa nedroši pieskārās galvai. - Vai man tek asinis?

- Nedaudz. - Tad viņa balsī ieskanējās profesionāls tonis. - Tu gribi, lai pasaku, kas te notika? Nedomāju vis, ka tas bija kāds no taviem pielūdzējiem.

Dora pavērās viņā un aizgriezās.

-Vai mums jāsauc policija?

- Es jau izsaucu. Brents ir ceļā uz Šejieni.

- Ak! - Viņa pārlaida skatienu dzīvoklim. - Viņam tiešām pirms tam bija ierocis. Nezinu, kas ar to notika.

- Tas atradās zem galda. Es sadabūju.

Viņas smaids bija vārs un acumirklīgs.

-Tu neesi velti tērējis laiku.

- Tu nesteidzies ar samaņas atgūšanu. Vēl pāris minūšu, un es būtu izsaucis ātro palīdzību.

- Ak es laimīgā!

- Pietiek stīvēties. - Apsēdies blakus, Džeds saņēma viņas plaukstu, pārāk maigi, lai viņa to atrautu. - Pastāsti, kas notika. Precīzi un pēc kārtas.

- Droši vien tev bija taisnība - vakar kāds bija ielauzies mājā. šķiet, viņš ielavījies arī šeit. Es tiešām neievēroju, ka kaut kas būtu paņemts vai neatrastos savā vietā, taču viņš teica, ka redzējis mani izģērbjamies. - Dora brīdi vilcinājās. - Un, tā kā viņš precīzi aprakstīja, kāda bijusi mana apakšveļa, viņam jātic.

Džeds pazina šīs iezīmes - pazemojumu, kas jaucās ar bailēm, kaunu, kas mijās ar dusmām.

- Dora, ja tev būtu vieglāk, varu pateikt, lai Brents izsauc policisti.

- Nē. - Viņa dziļi ievilka elpu. - Droši vien viņš kaut kur bija paslēpies - varbūt atkal guļamistabā. Es taisnā ceļā iegāju virtuvē, gribēju uzvārīt tēju... Es atstāju tējkannu uz uguns.

- Es izslēdzu.

- Cik labi! Man tā tējkanna ir mīļa. - Viņa sāka tīt ap pirkstu segas bārkstis. - Kad atgriezos istabā, spuldzītes eglītē nedega. Tikko biju to ieslēgusi, tāpēc nospriedu, ka kontaktdakša izslīdējusi no kontakta vai kas tamlīdzīgs. Devos pie eglītes, un tad virtuvē nodzisa gaisma. Viņš uzklupa man no mugurpuses.

Doras balss sāka drebēt. Viņa nokremšļojās.

- Es būtu pretojusies. Man gribas domāt, ka es būtu pretojusies, bet viņš pabāza man zem svītera pistoli un sāka, hmm, sāka berzēt to gar manu miesu. - Viņa vārgi iesmējās. - Droši vien daži tiešām saskata ierocī fallisko simbolu.

- Nāc šurp! - Džeds pievilka Doru sev tuvāk, atbalstīdams viņas sāpošo galvu pret savu plecu. Kaut gan Džedu urdīja dusmas, viņš glāstīja Dorai matus. - Pašlaik tev nekas vairs nedraud.

- Es zināju, ka viņš grib mani izvarot. - Viņa aizvēra acis un paslēpa seju pie Džeda pleca. - Pagājušajā gadā mēs, tāds bariņš, izgājām pašaizsardzības kursus, bet es nenieka nespēju atcerēties. Man šķita, ka smadzenes apņēmis ledus vāks, un es nespēju izlauzties tam cauri. Viņš tikai runāja un runāja, cik mēs labi pavadīšot laiku, un man sanāca dusmas. Viņš siekalojās man uz kakla un teica, ka man tikai vajagot būt labai, tikai vajagot darīt, ko liek. Es tik ļoti saskaitos, jo viņš domāja, ka es neaizstāvēšos. Droši vien es tomēr izlauzos cauri ledus vākam, jo ietriecu elkoni viņam vēderā un skrēju. Tajā brīdi ienāci tu.

- Labi. - Džedam negribējās domāt, kas būtu noticis, ja viņš nebūtu ienācis.-Vai tu viņu pazīsti?

- Nedomāju vis. Es nepazinu viņa balsi. Bija pārāk tumšs, lai saredzētu, un viņš stāvēja man aiz muguras. Man šķiet, es viņu itin labi apskatīju, kad bijām ārpusē, bet man šis cilvēks nelikās pazīstams. - Viņa atbrīvoja aizturēto elpu. - Tavas jaunās margas pagalam.

- Būs vien atkal jāsalabo. Vai tev ir aspirīns?

- Vannasistabas aptieciņā. - Viņa pasmaidīja, jūtot lūpu pieskārienu deniņiem. Arī tas palīdzēja. - Atnes man pusduci, labi? - Kad Džeds piecēlās, viņa, jau mierīgāka, atlaidās guļus.

Tobrīd viņas skatienu piesaistīja saņurcītais dvielis uz kafijas galdiņa. Tas bija ar rokām izšūts pirkstu dvielis ar atlasa malām. Un tas bija notraipīts ar asinīm.

- Sasodīts, Skimerhorn, vai tiešām tev vajadzēja ņemt pašu labāko dvieli? - Viņa sašutusi pieliecās. - Turklāt tas ir slapjš! Vai tu zini, kas notiek, ja slapju audumu atstāj uz koka virsmas?

- Es tobrīd nedomāju par mēbelēm. - Viņš pārmeklēja aptieciņu. - Es nevaru atrast aspirīnu.

- Laid mani! - Dora nopriecājās, ka spēj pati piecelties un iet, līdz ieraudzīja sevi spoguļskapītī virs vannasistabas izlietnes. - Ak Dievs!

- Tev reibst galva? - Modri vērodams, vai neizpaudīsies ģībšanas pazīmes, viņš saņēma Doras rokas, gatavs viņu kritienā uzķert.

- Nē, man ir pretīgi. Vienīgā kosmētika uz manas sejas ir tā, kas izplūdusi zem acīm. Es atgādinu kaut ko no Adamsu ģimenes. - Pastiepusi roku, viņa nocēla no augšēja plaukta mazu, zilu aptiekas pudelīti. - Aspirīns.

- Kāpēc tas nav pareizajā pudelītē?

- Tāpēc, ka plastmasas pudelītes, kurās pārdod aspirīnu, ir neglītas un aizvaino manu nevainojamo stila izjūtu. - Izkratījusi no pudelītes četras tabletes, viņa atdeva to atpakaļ Džedam.

- Kā tu zini, ka tās nav antihistamīna tabletes?

- Antihistamīna tabletes ir citā pudelītē, aspirīns ir šajā zilajā. - Ielējusi no krāna ūdeni porcelāna tasītē, Dora vienā malkā norija tabletes. Izdzirdējusi klauvējienu pie durvīm, viņa saviebās. Šķita, visas pasaules sāpes koncentrējušās viņas galvā. - Vai tā ir policija?

- Jādomā gan. Paliec tepat!

Dora iepleta acis, ievērojusi Džeda džinsu kabatā ieroci. Pasniedzies pēc tā, viņš nostājās pie durvīm.

-Jā?

- Te Brents.

- Pie velna, pēdējais laiks. - Džeds atrāva vaļā durvis un izgāza daļu aizturētā niknuma uz savu bijušo partneri. - Kādus, velns, policistus jūs pēdējā laikā sūtāt, ja apbruņots izvarotājs var mierīgi pasolot tiem garām un ielauzties aizslēgtā ēkā?

- Treinors bija labs cilvēks. - Brenta lūpas bija cieši sakniebtas un drūmas. Viņš paskatījās pāri Džeda plecam, kur vannasistabas durvīs stāvēja Dora. - Viņai nekas nekait?

- Nē, jo Filadelfijas policija ir tik prasmīga. Ja es nebūtu... -Viņš aprāvās, jo Brenta skatiens beidzot caur dusmām bija nonācis līdz viņa apziņai. - Bija?

- Miris. Divi šāvieni krūtīs no tuva attāluma. Tik tuva, ka pulveris apdedzinājis viņa kreklu.

Ieraugot skatienus, kādus pārmija abi vīri, Doras solis kļuva lēnāks.

- Kas noticis? Kas vēl ir noticis?

- Es lūdzu Brcntam, lai atsūta ēkai apsardzi - ja nu tas, kurš ielauzās, atgriežas. - Džeds izņēma cigareti. - Viņš atgriezās. - Džeds aizdedzināja sērkociņu. - Un policists ir pagalam.

- Miris? - Sārtums, kas bija atgriezies Doras vaigos, izplēnēja.

- Es gribu, lai tu apsēdies, - lietišķi teica Džeds. - Un izstāsti visu notikušo vēlreiz, soli pa solim.

- Kā viņu nogalināja? - Taču Dora jau zināja. - Viņu nošāva, vai ne?

- Apsēdīsimies, Dora. - Brents saņēma viņu aiz rokas, bet Dora atbrīvoja to un soli atkāpās.

- Vai viņš bija precējies?

- Tā nav...

- Nesaki, ka tā nav mana darīšana. - Viņa ieplāja ar delnu Džedam pa krūtīm, pirms viņš paspēja pabeigt teikumu. - Cilvēks bija uz ielas, lai mēģinātu mani aizsargāt. Tagad viņš ir miris. Es gribu zināt, vai viņam bija ģimene.

- Viņam bija sieva, - klusi sacīja Brents, ko vainas apziņa grauza ar sīkiem, truliem zobiņiem. - Divi bērni, abi koledžā.

Apskāvusi ar rokām plecus, viņa aizgriezās.

- Dora. - Džeds pacēla roku, gribēdams viņai pieskarties bet ļāva tai atkrist atpakaļ. - Kad vīrietis vai sieviete iestāja policijā, viņi zina, ar ko riskē.

- Apklusti, Skimerhorn! Vienkārši apklusti. Es eju uzvāri kafiju. - Viņa atglauda izjukušos matus. - Mēs pārrunāsim tt vēlreiz.

Vēlāk visi trīs sēdēja Doras dzīvojamā istabā un soli p; solim pārsprieda viņas liecību.

- Savādi, ka viņš atgriezās... nu jau izskatās, ka trīs reizes. -Brents ieskatījās savās piezīmēs. - Un, lai iekļūtu iekšā, novāc policistu. Neizskatās vis pēc parasta izvarotāja.

- Nezinu. Jo vairāk es baidījos, jo vairāk viņam tas patika. -Viņa runāja, it kā atkārtotu lugas tekstu. - Es varēju saprast, ki viņš ir uzbudināts, ka viņš negrib, lai tas notiktu pārāk ātri Viņš nebeidza runāt. Viņš sacīja... - Dora atvēra acis. - Es aiz miršu. Viņš kaut ko teica par bildi.

- Viņš gribēja f otogrāfiju? - vaicāja Brents.

- Es... nē. Nē, nedomāju vis. Viņš gribēja vienu noteikti bildi, gribēja, lai pasaku, kur tā atrodas. Tobrīd es īsti neklausi jos, jo zināju, ka man kaut kas jādara, citādi viņš man uzbruks.

- Kādas fotogrāfijas ir tavā albumā?

- Manuprāt, visādas. Ģimenes foto, brīvdienu un dzimša nas dienu uzņēmumi. Nekas tāds, ko varētu iekārot.

- Kad tu pēdējoreiz fotografēji? - taujāja Džeds. - Ko ti fotografēji?

- Dažas bildes uzņēmu Ziemassvētkos pie Lī. Neesmu tā* pat vēl attīstījusi. Pirms tam... - Viņa pārlaida plaukstu pāi matiem, atglaužot uz. mirkli no sejas, tad ļaujot tiem atkal noslīdēt. - Jēzus, es pat īsti nezinu. Tas bija pirms daudzām nedēļām, varbūt pat mēnešiem.

- Ja tev nav iebildumu, es gribētu to filmu attīstīt. - Brent; pasmaidīja. - Nekad nenāk par ļaunu pārbaudīt.

- Es to atnesīšu.

- Kaut kas nav pareizi, - sacīja Džeds, kad viņa bija izgājusi no istabas. - Neviens nemēdz nogalināt policistu, pēc tam šķērsot ielu, lai izvarotu sievieti un paņemtu viņas fotoalbumu.

- Ar kaut ko mums jāsāk. Viņš gribēja bildi, mēs paskatīsimies viņas bildes. Varbūt viņa nofotografējusi kaut ko tādu, ko nevajadzēja.

- Varbūt. - lāču viņš nespēja iedomāties, kā tas varētu iederēties notikumos.

- Vai tu redzēji viņu tik labi, lai varētu izgatavot fotorobotu?

- Augums - sešas pēdas un simt septiņdesmit collas. Tumši mati, tumšas acis, slaids. Viņam mugurā bija pelēks kašmira mētelis un tumšzils vai melns uzvalks ar sarkanu kaklasaiti. Savādi, ka, gatavojoties izvarošanai, kāds ģērbjas uzvalkā ar kaklasaiti.

- Pasaulē netrūkst dīvainību.

- Te būs filmiņa. - Dora nolika uz galda kārbiņu. - Tur bija palicis pāris kadru, bet es nedomāju, ka tos izmantošu.

- Paldies! - Brents iebāza filmiņu kabatā. - Es vēlētos, lai jūs ar Džedu izveidotu fotorobotu. Tā ir tāda mantiņa, kas palīdzēs salikt kopā veselumu.

- Protams. - Izrāde nebeidzas, viņa nelaimīga nodomāja.

- Es paņemšu mēteli.

- Ne šovakar. - Brents pastūma augstāk brilles un piecēlās.

- Tev mazliet jāatpūšas. Rīt labāk veiksies. Ja ienāk prātā vēl kaut kas, zvaniet jebkurā laikā.

- Labi. Paldies!

Kad abi bija palikuši vieni, Dora salika kaudzītē krūzes un tasītes. Joprojām bija grūti paskatīties acīs Džedam.

- Es vēl neesmu tev pateikusi paldies.

- Tas nekas. - Viņš saņēma Doras plaukstas. - Nevajag pateikties. Man droši vien vajadzētu tevi aizvest uz slimnīcu. Lai viņi apskata tavu cieto galvu.

- Es negribu, lai ārsti mani biksta. - Viņa saknieba lūpas, lai tās nedrebētu. - Es negribu, lai kāds mani biksta. Aspirīns parasti noņem pat asākās galvassāpes.

- Tas neko nelīdz pret smadzeņu satricinājumu.

- Nekas cits ari nelīdz. - Dora, lūdzot izpratni, savija pirkstus ar viņa pirkstiem. - Neuzstāj, labi?

- Kas tad uzstāj? - Atbrīvojis plaukstas, viņš vieglītēm atgāza atpakaļ Doras galvu un ieskatījās viņai acīs. Viņš ieraudzīja tikai nogurumu. - Liecies gultā!

- Ks neesmu nogurusi. Kafija droši vien uzturēs mani nomodā līdz... es šovakar gandrīz atvedu Ričiju uz šejieni. - To iedomājoties, viņai sažņaudzās pakrūte. - Ja viņš... - Tas bija domu pavediens, ko Dora nevēlējās izdomāt līdz galam. - Sājā vietā vajadzēja būt droši.

- Šeit būs droši. - Viņš saudzīgi saņēma Doras plecus un sāka masēt saspringtos muskuļus. - Nākamo reizi, kad iešu uz veikalu pēc cigaretēm vai piena, ņemšu tevi līdzi.

- Tad lūk, kur tu biji! - Tā kā viņai mazliet par daudz gribējās atbalstīties pret Džeda augumu, viņa paņēma tasītes un aiznesa tās uz virtuvi. - Es neredzēju iepirkumu maisiņu.

- Es to atstāju mašīnā, kad izdzirdēju tavu kliedzienu.

Tasītes nošķindēja uz letes.

- Laba doma. Vai tu vienmēr, ejot uz veikalu, ņem līdzi ieroci?

Diennakts veikalos reizēm mēdz uzbrukt, lai atņemtu pienu. - Kad Dora aizžņaugtā balsī iesmējās, Džeds noglauda viņai matus.

- Neraizējies, es neesmu tuvu sabrukumam.

- Es neraizējos. - 'lāču viņš nenoņēma plaukstu no Doras matiem. - Vai gribi, lai piezvanu tavai māsai? Tēvam vai mātei?

- Nē. - Dora iesprauda aizbāzni izlietnē un atgrieza krānu. - Droši vien man rit viņiem kaut kas būs jāsaka, un tas vien jau būs diezgan nepatīkami.

Džeds zināja - viņa niekojas ar traukiem nevis tāpēc, ka apzinīgums nepieļautu tos atstāt nemazgātus, bet tādēļ, lai novilcinātu laiku, kad būs jāpaliek vienai. Vismaz to viņš varēja nodrošināt.

- Zini ko, kā būtu, ja es šonakt pārgulētu uz dīvāna? Apsolu, ka neatstāšu izlietnē skūšanās krēmu.

Pateicīgi nopūzdamās, Dora aizgrieza krānu un pagriezusies paslēpa seju Džedam pie krūtīm.

- Paldies!

Brīdi vilcinājies, Džeds viņu apskāva.

-Vēl nesaki paldies. Varbūt es krākšu.

- Es riskēšu. - Viņa paberzēja vaigu gar Džeda vaigu. - Es tev teiktu, ka tu vari gulēt manā gultā, bet...

- Nav īstais brīdis, - viņš pabeidza teikumu.

- Jā. Brīdis ir pats ļaunākais. - Viņa atkāpās. - Es tev sameklēšu spilvenu.

14. nodaļa

Viņa izskatījās labi. Tiešām labi. Džeds savā mūžā nebija daudz vērojis guļošas sievietes, īpaši ja tās negulēja vienā gultā ar viņu, bet neviena no rīta nebija izskatījusies tik labi kā Dora.

Viņa gulēja uz vēdera, atmetusi rokas. Izjukušie mati bija atglausti no vaiga, ieskaujot seju kā viens vienīgs vilnis. Viņa izskatījās ārkārtīgi jauka.

Džeds zināja, ka Doras lielās, tumšās acis parasti valda pār viņas izteiksmīgo seju. Taču tagad acis bija ciet un sejā bija iegūlis miers.

Viņa izskatījās sasodīti labi.

Varbūt tā bija viņas āda. Doras āda līdzinājās zīdam - gludam, baltam zīdam, ko viegli iekrāsoja sārtums.

Nokaunējies un apstulbis no savām domām, viņš tās spēji aizgainīja. Kad vīrietis sāk domāt metaforās par sievietes ādu, viņš ir pazudis.

Džeds piegāja pie gultas, nolika krūzi uz naktsgaldiņa un

apsēdās uz gultas malas.

Viņš varēja Doru saost - to nevērīgi juteklisko smaržu, kas

vienmēr lika izkalst viņa mutei. Vēl viens briesmu signāls, viņš nosprieda, - vīrietis sapinas smaržu valgos.

- Izidora. - Viņš pieskārās Doras plecam zem biezās segas un vieglītēm sapurināja, kā visu nakti bija darījis ik pa divām stundām, lai pārliecinātos, ka viņa ir pie samaņas.

Dora izdvesa skaņu, kaut ko starp aizvainojumu un dusmām, un pagriezās. Kustoties sega noslīdēja viņai no pleciem. Džcds domīgi nopētīja viņas izvēlēto naktskreklu. Tas izskatījās biezs kā bruņukrekJs un žilbinoši zils. Viņš ievēroja divas sārtas uzšuves, kas atgādināja cūkas ausis. Džeds ziņkārīgi pacēla segu. Viņam pretī nepārprotami smaidīja tukla cūkas galva.

Viņš iztēlojās, ka Dora izvēlējusies šo naktskreklu tādēļ, lai viņai būtu silti un neizraisītu ne mazāko iekāri.

Daļēji viņai ir taisnība, nolēma Džeds un palaida vaļā segu.

- Izidora. - Vēlreiz sapurinājis Doru aiz pleca, viņš saņēma to ciešāk, lai viņa atkal neaizgrieztos. - Izij, - viņš pačukstēja Dorai pie auss. - Mosties!

- Ej projām, tēt!

Džeds smaidot pieliecās un saņēma zobos Doras auss ļipiņu. Tad gan viņas acis spēji atvērās. Vienlaikus kaut kur vēderā iedegās ugunīga bumba.

Dora samirkšķināja acis, sasprindzināja skatienu, bet, pirms paspēja koncentrēties, saprata, ka viņas lūpas ir sagūstītas. Viņa noreibusi pacēla plaukstu uz viņa pleca, sažņaudzot to pirkstos, kad ugunīgā lode eksplodēja.

- Vai tagad esi pamodusies? - nomurmināja Džeds, sev par prieku vieglītēm iekozdams viņas apakšlūpā.

- Ak jā. Pilnīgi. - Viņa nokremšļojās, taču balss palika miegaini aizsmakusi.

- Kas es esmu?

- Kevins Kostners. - Viņa pasmaidīja un izstaipīja plecus. - Viena no manām nevainīgajām fantāzijām, Skimerhorn.

- Vai tad viņš nav precējies?

- Tikai ne manās fantāzijās.

Mazliet aizskarts, Džeds atliecās.

- Cik pirkstus tu redzi?

- Trīs. Manuprāt, mēs jau vakar noskaidrojām, ka man nekas nekait.

- Šorīt mēs skaidrojam no jauna. - Viņas plakstiņi bija smagi - tik jutekliski, viņš ievēroja. Taču zīlītes izskatījās normālas. - Kā tava galva?

Viņa brīdi gulēja, ieklausīdamās sevī. Līdztekus tirpoņai, kas joprojām nebija rimusies, tā arī sāpēja. Sāpēja stipri.

- Sāp. Plecs arī sūrst.

- Pamēģini šīs.

Dora palūkojās uz aspirīna tabletēm, ko viņš turēja plaukstā.

- Divas? Skimerhorn, divas es dzeru, kad man nolūst nags.

- Neesi tik kaprīza! - Džeds zināja, ka, to teikdams, panāks savu. Dora dusmīgi paskatījās, paņēma tabletes, pēc tam viņa piedāvāto kafijas krūzi.

Pēc pirmā malka aizkaitinājums pārvērtās izbrīnā.

- Itin laba kafija. Garšo gandrīz kā manējā.

- Tā jau ir tavējā - vismaz pupiņas. Es reiz redzēju, kā tu to gatavo.

- Tu esi attapīgs. - Gribēdama izbaudīt mirkli, viņa uzbužināja spilvenu sev aiz muguras un iegūlās tajā. - Vai tu uz dīvāna labi gulēji?

- Nē, bet gulēju. Iegāju dušā. Vai tev ir tikai ziedu un gulbī-šu veida ziepes?

- Man bija daži jūras zirdziņi, bet es tos izlietoju. - Pieliekusies tuvāk, viņa, tinot ap pirkstu mikli tumšo matu sprogu, kas krita pār Džcda apkaklīti, paostīja gaisu. - Mmm... Gar-dēnija.

Aizklājis viņas seju ar plaukstu, Džeds vieglītēm pastūma viņu atpakaļ.

- Zini ko? - viņa piedāvāja. - Nākamreiz, kad iešu iepirkties, paskatīšos, varbūt atradīšu kādas svaru stienim līdzīgas ziepes. Ar valdzinoši vīrišķo piesvīdušu sporta zeķīšu aromātu.

Saņēmusi abās plaukstās kafijas krūzi, viņa iedzēra vēl vienu malku kafijas un nopūtās.

- Nevaru atcerēties, kad pēdējo reizi kāds man pienesis gultā kafiju. - Pasmaidījusi viņa piešķieba galvu un nopētīja Džedu. Ar matiem, kas vēl bija mitri pēc dušas, bārdas rugājiem, kuri noēnoja zodu, un acīm, kas bija gandrīz tikpat aizkaitinātas, cik skaistas, viņš šķita ļoti pievilcīgs.

- Tevi grūti saprast, Skimerhorn. Tev bija skaidrs, ka, pieliekot minimālas pūles, tu šonakt varēji būt man blakus gultā. Tu zināji, aiz kuriem diedziņiem jārausta, bet tu to nedarīji.

- Tev sāpēja, un tu biji nogurusi. - Taču viņš par to bija domājis. Jā gan, viņš par to bija domājis. - Es neesmu dzīvnieks.

- Nē, esi gan. Tu esi liels, nemierīgs, nesavaldīgs dzīvnieks -un tā ir daļa no tava valdzinājuma. - Dora pārvilka ar pirkstu vaigam, ko viņš nebija papūlējies noskūt. - Šie cietie muskuļi un nejaukā izturēšanās. Apziņā, ka tu esi vienlīdz spējīgs būt slikts un labsirdīgs, slēpjas kaut kas neatvairāms. Man briesmīgi patīk slikti zēni ar mīkstu sirdi.

Džeds saņēma plaukstu, ko viņa bija piekļāvusi vaigam, gribēdams to atgrūst. Taču, pieķērusies viņa pirkstiem, Dora piecēlās sēdus un viņu noskūpstīja. Ļoti viegli, ļoti maigi, liekot ietrīsēties ikvienam muskulītim viņa ķermenī.

-Tu izaicini savu nelaimi, Dora.

- Es tā nedomāju.

Viņš varētu pierādīt, ka viņa maldās, būtu pierādījis, ja vien tik skaidri neredzētu galvassāpes viņas acīs. Viņš varētu nogāzt viņu atpakaļ gultā un izliet viņā visu to pirmatnējo tieksmi, ko viņa modināja.

Taču viņš atturējās - to, ko viņš gribēja, nevarēja paņemt bez sāpēm.

- Klausies, ko teikšu. - Viņš runāja piesardzīgi, nenovēršot no Doras skatienu. - Tu mani nepazīsti. TU nezini, uz ko esmu spējīgs un uz ko ne. Tu vari būt droša vienīgi par to, ka es tevi gribu, un, kad būšu pārliecināts, ka tu esi simtprocentīgi īstā, es tevi paņemšu. Es neprasīšu.

- Nav nekādas vajadzības prasīt, ja jau esmu atbildējusi ar jā.

- Un es tevi nesaudzēšu. - Palūkojies uz abu sadotajām rokām, viņš tīšuprāt palaida vaļā Doras plaukstas. - Man būs pilnīgi vienalga, ja tu pēc tam nožēlosi.

- Kad es par kaut ko izšķiros, es nespēlēju paslēpes. Turklāt es zinu, ka tu nebrīdini vis mani, bet pats sevi.

Viņš ļāva nokrist rokām gar sāniem un piecēlās.

- Mums šodien darāmas citas lietas. Ko tu domā iesākt ar veikalu?

- Mēs šodien nestrādājam.

- Labi. Mums jāaiziet uz iecirkni. Saposies, bet es pagatavošu brokastis.

- Tu proti?

- Ks varu pārliet sausās brokastis ar aukstu pienu.

- Fantastiski!

Viņa atmeta malā segu, bet Džeds devās uz durvīm.

- Jā, Konroja, - viņš noteica pār plecu, - man patīk tava cūka.

Kamēr Džeds un Dora mielojās ar kukurūzas pārslām, Di-karlo soļoja šurpu turpu pa savu Ņujorkas dzīvokli. Viņš nebija gulējis. Nakts bija gara, un viņš bija ticis galā ar puspudeli “Cntty Sark'\ taču tā nespēja nedz remdēt kaistošo prātu, nedz arī sniegt mieru.

Viņš nevarēja atgriezties Filadelfijā. Nošautais policists bija viena lieta, bet viņš bija atstājis aiz sevis divus lieciniekus. Divus, kas neapšaubāmi bija tik labi redzējuši viņa seju, lai spētu to identificēt.

Tie mani atmaskos, drūmi nodomāja Dikarlo, pielejot kārtējo glāzi. Un tie viņu saistīs ar nogalināto policistu. Dikarlo varbūt neko daudz par policistiem nezināja, bet viņam bija pārliecība, ka tie ir nenogurdināmi, vajājot kādu, kurš nogalinājis vienu no viņiem.

Tāpēc viņš ne tikai nedrīkstēja atgriezties, viņam vajadzēja noiet pagrīdē - vismaz uz kādu laiku. Uz pāris mēnešiem, prātoja Dikarlo. Ilgākais - uz sešiem. Tas nebūs nekas sarežģīts. Viņam bija plaši sakari, pietiekami daudz skaidras naudas. Viņš varēja pavadīt jauku, siltu ziemu Meksikā, lejot rīklē margari-tas. Tiklīdz policisti pārstās skriet pakaļ savām astēm, viņš atgriezīsies.

Vienīgais šķērslis bija Edmunds Dž. Finlijs.

Dikarlo nopētīja lietas, ko bija izlicis gar sienu blakus savai Ziemassvētku eglītei. Tās izskatījās pēc skumjām, pamestām, neiesaiņotām un nevienam nevajadzīgām dāvanām.

Grāmatzīmes, papagailis, ērglis, Brīvības statuja, porcelāna suns. Pieskaitot statueti, ko viņš jau bija atdevis, iznāca seši -no septiņiem priekšmetiem. Jebkurš to, kas padarīts, būtu nosaucis par panākumiem, tikai ne Finlijs.

Trūkst tikai vienas draņķa gleznas, domāja Dikarlo. Dievs zināja, ka viņš tās dēļ darījis visu, kas viņa spēkos. Viņam bija zila acs, pārsista lūpa un sāpošas nieres. Viņa kašmira mētelis bija pagalam.

Viņš bija darījis vairāk, nekā prasīja viņa pienākums, lai izlabotu kļūdu, kas pirmām kārtām nemaz nebija viņējā. Tiklīdz viņam būs laiks, viņš atgriezīsies, lai par to atmaksātu Opā-lai Džonsonei. Atliku likām.

Šobrīd viņam vajadzēja izdomāt labāko veidu, kā tuvoties Finlijam. Galu galā Finlijs bija biznesmenis un zināja, ka peļņa nāk pamīšus ar zaudējumiem. Tieši tā viņš tuvosies Finlijam. Kā biznesmenis biznesmenim. Nenāks par ļaunu, ja viņš vispirms iepriecinās Finliju, personiski nogādājot viņam piecas jaunatgūtās lietas, un pēc tam modinās līdzjūtību un apbrīnu, atstāstot pārdzīvoto.

Viņš pastāstīs arī par policistu. Saprotams, tāds cilvēks sapratīs, kādu risku viņš uzņēmies, padarot aukstu varas pārstāvi.

Nepietiekamu, atzina Dikarlo un, paņēmis ledus maisiņu, piespieda to pie ziluma uz vaiga. Viņš izgāja priekštelpā, lai nopētītu sevi spogulī. Tikpat labi viņš varēja būt pārāk aizņemts, lai svinētu Vecgada vakaru. Tik un tā viņš nevarēja rādīties cilvēkos, jo seja izskatījās tā, it kā būtu bijusi gaļas mašīnā.

Viņam būs jāatgriežas pie Konrojas un arī vīrieša, kas dzīvoja gaiteņa otrā pusē. Tas prasīs laiku. Uzmanīgi pataustījis ādu pie uztūkušās acs, Dikarlo saviebās. Viņš prata būt pacietīgs. Sešus mēnešus, gadu. Līdz tam laikam tie viņu būs aizmirsuši. Taču viņš neaizmirsīs.

Šoreiz viņš necentīsies nogalināt cilvēcīgi. Nudien necentīsies. Tā būs īsta vendeta, ko viņš izpildīs lēnām un ar lielu baudu.

To iedomājoties, Dikarlo bija jāpasmaida, pēc tam jānolādas, jo kustība atplēsa pāršķelto lūpu. Viņš nosusināja asinis ar delnu un aizgriezās no spoguļa. Viņa samaksās, par to nebija šaubu. Taču viņa pirmais uzdevums bija Finlijs. Dikarlo zināja, ka spēj izsprukt policistiem, taču nebija pārliecināts, ka spēj aizbēgt no sava darba devēja. Viņš liks lietā prātu, praktiskumu un glaimus. Un... Dikarlo piespieda pie lūpām ledus maisiņu un pasmaidīja tikai ar acīm. Gan jau veiksies. Viņš piedāvās šim darbiņam citu cilvēku uz sava rēķina.

Finlija izpratnei par darījumiem tāds piedāvājums noteikti šķitīs pievilcīgs. Tāpat kā viņa alkatībai.

Apmierināts Dikarlo piegāja pie telefona. Jo ātrāk viņš nokārtos lietas Kalifornijā, jo drīzāk varēs gozēties Meksikas pludmalēs.

- Es vēlos pasūtīt biļeti lidojumam pirmajā klasē no Ņujorkas uz Losandželosu. 'Pikai sešos piecpadsmit? - Dikarlo rēķinot bungoja ar pirkstiem pa rakstāmgaldu. - jā, jā, būs labi. Nē, tikai turp. Gribu pasūtīt arī biļeti uz pirmo janvāri lidojumam no Losandželosas uz Kankunu. - Atvēris rakstāmgalda atvilktni, viņš izņēma savu pasi. - Jā, es nešaubos, ka laika apstākļi uzlabosies.

- Manuprāt, viņa seja bija mazliet garāka. - Dora vēroja, kā attēls monitorā pārvēršas, pakļaujoties operatora straujajām pirkstu kustībām pa taustiņiem. - Jā, tagad ir pareizi. Un kalsnāka arī. - Dora šaubīdamās pakratīja galvu un paskatījās uz Džcdu. - Vai viņam nebija biezākas uzacis? Man šķiet, ka es lieku viņam izskatīties pēc Ala Pačīno.

- Tev izdodas itin labi. Izstāsti savus iespaidus, pēc tam pievienosim manējos.

- Labi. - Viņa aiztaisīja acis un ļāva tumšajam tēlam ataust atmiņā, bet līdz ar to atgriezās arī panikas trīsas, un viņa no jauna atvēra acis. - Es viņu redzēju tikai īsu brīdi. Viņš... -Dora pasniedzās pēc ūdens, ko bija pasūtījusi. - Es domāju, ka viņam bija kuplāki mati - un, iespējams, tie mazliet cirtojās.

- Labi. - Operators izmēģināja citādu matu sakārtojumu. -Vai tā?

- Jau tuvāk. Varbūt viņa acis bija smagnējākas - saprotiet, ar lielākiem plakstiņiem.

- Vai tādas?

- Jā, man šķiet... - Viņa nopūtās. - Es nezinu.

Džeds nostājās Dorai aiz muguras un, uzlicis plaukstas viņai uz pleciem, automātiski sāka masēt, atbrīvojot no spriedzes.

- Izveido plānākas lūpas un degunu! - viņš norādīja. - Acis bija dziļāk iegrimušas. Jā, tieši tā. Viņai bija taisnība par uzacīm - mazliet smagākas. Vēl - nedaudz strupāks zods.

- Kā tev tas izdodas? - nočukstēja Dora.

- Gluži vienkārši es viņu varēju labāk apskatīt nekā tu.

Nē, tā nebija taisnība. Nepavisam ne. Džeds bija redzējis to

pašu, ko viņa, bet viņš bija uzsūcis redzēto sevī, izanalizējis un saglabājis. Tagad viņa vēroja, kā monitorā veidojas uzbrucēja tēls.

- Tagad iekrāso tumšāku ādu, - ieteica Džeds, koncentrēdamies piemiedzis acis. - Gatavs!

- Tas ir viņš! - Dora satraukta pieskārās Džeda plaukstai. -Tas />viņš. Neticami!

Brcnts kā lepns tētiņš papliķēja pa monitoru.

- Tas ir varens rīks. Džedam vajadzēja krietni pacīnīties, kamēr iedabūja to budžetā.

Dora vāri pasmaidīja un piespieda sevi raudzīties datorizētajās acīs.

- Labāks par “Nintendo”.

- Izprintē! - Brents sacīja operatoram. - Paskatīsimies, vai spēsim atrast līdzinieku.

- Es arī vēlētos vienu eksemplāru. - Atvieglota, ka šī procedūra aiz muguras, Dora piecēlās kājās. - (iribu, lai to noteikti apskata Lī un Terija, ja nu viņas ierauga viņu veikala tuvumā.

- Mēs tev vienu pagādāsim. - Brents pamāja operatoram. - Varbūt iegriezīsieties uz dažām minūtēm manā kabinetā? -Saņēmis Doru aiz rokas, Brents izvadīja viņu laukā no zāles un tālāk gaitenī. Pametusi skatienu uz durvīm, viņa uz stikla izlasīja: KAPTEINIS D2. T. SKIMERHORNS.

Izskatījās, ka nodaļa gaida viņu atgriežamies.

Viņa palūkojās uz Džedu.

- Vai T. būtu saīsinājums no “testosterons”?

- Tu vari smieties jebkurā brīdī, Konroja.

- Ak, aizmirsu vakar vakarā pateikt. - Atvēris sava kabineta durvis, Brents ar rokas mājienu aicināja Doru iekšā. - Man piezvanīja tava māte.

- Mana māte? - Dora sarauca uzaci, izvēloties krēslu.

- Ielūdza uz Vecgada vakara balli teātrī.

- Ak! - Rītdien, atcerējās Dora. Viņai tas bija pavisam izkritis no prāta. - Ceru, ka jums atradīsies laiks atnākt.

- Mēs gaidām balli ar nepacietību. Teātra “Liberty” Vecgada balles ir guvušas plašu popularitāti. - Brents izvilka no atvilktnes aploksni. - Tavas fotogrāfijas. Mēs paturējām kopijas, bet neizskatās, ka tajās būtu kaut kas neparasts.

Viņa izņēma fotogrāfijas un iesmējās. Pirmajā attēlā bija redzams Ričijs ar plati atplestu muti, uzņemts no sevišķi tuva attāluma. Pašportrets, iedomājās Dora. Šķībo acuzobu viņa būtu pazinusi jebkurā laikā. Acīmredzot mazais resgalis bija ticis pie viņas fotoaparāta.

- Neciešams palaidnis, bet kas gan tur neparasts. - Viņa ielika aploksni rokassomiņā. - Tātad - ko mēs darām tālāk?

- Tu nedari! - atcirta Džeds. - Policija dara.

- Ak, esat atsācis komandēt, kaptein? - Viņa tikai pasmaidīja, redzot sev veltīto Džeda skatienu, kas varētu nogalināt. - Kurš tad īsti šeit ir galvenais? - viņa pavaicāja Brentam.

Viņš nokremšļojās un pastūma augstāk uz deguna noslīdējušās brilles.

- Nu, lieta nodota man.

- Tad labi. - Salikusi rokas klēpī, Dora nogaidīja.

- Kamēr nenotversim uzbrucēju, - ierunājās Brents, ar acs kaktiņu vērodams, kā Džeds soļo šurpu turpu, - nosūtīsim pāris cilvēku jūsu mājas apsardzei.

Dora iedomājās policistu, viņa sievu, bērnus.

- Es negribu, lai vēl kāds uzņemtos risku.

- Dora, Šajā iecirknī nav vīra, kas nevēlētos uzņemties brīvprātīgā pienākumus. Pēc Treinora. Tas cilvēks nogalināja policistu. - Viņš pameta skatienu uz Džedu. - Tieši tāpēc man bija viegli pasteidzināt ballistisko ekspertīzi. Lode, ko viņi izņēma no Treinora, bija tāda pati, ko mēs dabūjām no sienas jūsu ēkā.

- Kāds pārsteigums! - nomurmināja Džeds.

- Man jāsavāc pierādījumi. - Brents noņēma brilles, lai nospodrinātu tās saburzītajā kreklā. - Ja mēs šo nelieti dabūsim ciet dzīvu, man vajadzīga kaudze pierādījumu. Es nosūtīšu ballistiskās ekspertīzes rezultātus uz visiem pilsētas un pavalsts iecirkņiem. Var gadīties, ka kaut kas saskan.

Tas bija labs gājiens. Džeds vienīgi vēlējās, lai nejustu tādu rūgtumu, ka nevar uzņemties šo lietu.

- Kur ir Goldmens?

- Veilā, - zem deguna norūca Brents. - Slēpo. Viņš paņēma brīvu nedēļu.

Ja Džeds nebūtu tik nikns, viņš zaudētu valodu.

- Kretīns! Tikko nogalināts policists - viens no viņa vīriem. Viņam nav nekādu tiesību ņemt atvaļinājumu brīvdienās, kad viņa cilvēki strādā divās maiņās.

- Viņam pēc grafika pienācās. - Brents paķēra džinkstošā telefona klausuli. - Vēlāk piezvanīšu, - viņš noburkšķēja un nosvieda to atpakaļ. - Zini, es ceru, ka viņš lauzīs savu cukurgal-vas kaklu. Varbūt tad tu beigsi tielēties un atgriezīsies šeit, kur ir tava īstā vieta. Mēs esam zaudējuši policistu, un morāles līmenis šeit ir apmēram rūķīša pakaļas augstumā tikai tāpēc, ka mums ir komandējošais virsnieks, kuram vairāk rūp savu daiļo zobu plombas nekā viņa cilvēki. - Viņš iebakstīja ar pirkstu Džedam krūtīs. - Ko tu domā darīt?

Džeds lēnām ievilka dūmu, izpūta, ievilka vēlreiz. Viņš nerunāja, neuzdrīkstējās, bet apgriezās uz papēža un izgāja laukā.

- Ej ellē! - Paskatījies uz Doru, Brents saviebās. - Atvaino!

- Par to neraizējies. - Patiesībā viņai starpgadījums daudz ko izskaidroja. - Vai, tavuprāt, tas kaut ko deva?

- Nē. - Brents jutās neērti, ka zaudējis savaldību cilvēkos. Tādās reizēs viņam vienmēr bija neērti. Tumšs sārtums jau kāpa augšup pa viņa kaklu. - Ja Džeds kaut ko ieņēmis galvā, viņu nevar pārliecināt ne ar kādiem līdzekļiem. - Viņš atkrita savā krēslā. - Taču es pats jūtos mazliet labāk.

- Ris jau arī ir kaut kas. Es labāk viņam iešu līdzi.

- Es to nedarītu.

Viņa tikai pasmaidīja un paņēma mēteli.

- Tiksimies rītvakar.

Viņa panāca Džcdu kvartālu tālāk. Dora nepūlējās saukt viņa vārdu un lūgt, lai viņš apstājas. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tā būtu velta enerģijas tērēšana. Tāpēc viņa, pietecējusi blakus, pielāgojās viņa solim.

- Jauka diena, - viņa it kā starp citu bilda. - Manuprāt, kļuvis mazliet siltāks.

-Tu darītu prātīgi, ja šobrīd turētos no manis tālāk.

- Jā, es zinu. - Viņa paņēma Džcdu zem elkoņa. - Man aukstā laikā patīk pastaigāties. Tas liek straujāk riņķot asinīm. Ja pagriezīsimies uz šo pusi, mēs nonāksim ķīniešu kvartālā. Tur ir daži lieliski veikaliņi.

Džeds uzreiz nogriezās uz otru pusi.

- Mmm... aplam, - piezīmēja Dora. - Zini, patiesībā tu uz viņu nemaz nedusmojies.

- Nestāsti man, ko es zinu. - Džeds mēģināja viņu nopurināt, taču Dora bija pielipusi kā zīdains dadzis. - Vai tu pazudīsi, Konroja?

- 1ās nav iespējams. Es šo apkārtni pārāk labi pazīstu. -Viņa nopētīja Džeda profilu, bet atturējās noglāstīt saspringto zodu. - Tu vari kliegt uz mani, ja domā, ka tāpēc tev kļūs labāk. Kad es dusmojos pati uz sevi, tas iedarbojas.

- Vai man jāliek tevi arestēt par uzmākšanos?

Dora noplivināja skropstas.

- Viū, tavuprāt, kāds noticēs, ka tāda sīkaļa varētu nodarīt pāri tik lielam, stipram vīrišķim?

Džeds pameta uz viņu īsu, nejauku skatienu.

- Tu vismaz varētu apklust.

- Es labāk tevi pakaitināšu. Zini, ja tu tik cieši sakodīsi žokli, tu nolauzīsi zobus. Lī naktīs mēdza griezt zobus, un tagad viņai, gulēt ejot, jāliek mutē plastmasas plāksne. Tur vainojams stress. Eī vienmēr ir par kaut ko raizējusies. Es gan ne. Kad guļu, es pilnībā atpūšos. Tāda taču ir miega jēga, vai ne?

Pie nākamā stūra Džeds apstājās un pagriezās pret Doru.

- Tu nepārstāsi, vai ne?

- Nē. Es varu turpināt bezgalīgi. - Pastiepusi roku, viņa pavilka uz augšu Džeda jakas rāvējslēdzēju un nogludināja apkaklīti. - Viņš ir sarūgtināts, jo tu viņam neesi vienaldzīgs. Nav viegli, ja kāds pret tevi nav vienaldzīgs, jo tas uzliek milzīgu atbildības nastu. Droši vien tev bijis diezgan šīs nastas. Droši vien tu jūties atvieglots, uz kādu laiku nometis to no pleciem.

Džedam bija grūti dusmoties uz Doru, jo viņa tik labi saprata. Taču, ja viņš pārstās dusmoties, var piezagties izmisums.

- Man bija savi iemesli, kāpēc es izstājos no dienesta. Tie vēl aizvien ir spēkā.

-Varbūt pastāstīsi man, kas tie par iemesliem?

- Tie ir mani iemesli.

- Labi. Vai gribi dzirdēt, kāpēc cs pametu skatuvi?

-Nē.

- Labi, tad es tev pastāstīšu. - Dora sāka iet, vedot viņu atpakaļ uz vietu, kur viņš bija novietojis mašīnu. - Man patika tēlot. Par to nebūtu jābrīnās, ja atceramies daudzos teātra gēnus manās asinīs. Turklāt es tēloju labi. Tiklīdz biju izaugusi no bērnu lomām, pievērsos lugām “Mūsu pilsētiņa” un “Stikla pils”. Atsauksmes bija sajūsmas pilnas. Bet... - Viņa pameta skatienu augšup no skropstu apakšas. - Vai esmu tevi ieinteresējusi?

-Nē.

- Bet, - viņa nesatricināmi turpināja, - tas nebija gluži tas, ko es vēlējos darīt. Tad pirms pieciem gadiem saņēmu mantojumu no savas krustmātes. Annas Logenas. Varbūt būsi par viņu dzirdējis? Trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados viņa guva panākumus B klases filmās, pēc tam uzsāka aģentes darbu.

- Pirmo reizi dzirdu.

- Jāsaka, viņa bija naudīga. - Garām lielā ātrumā aiztraucās mašīna, saceļot vēju, kas saplivināja Dorai matus. Kad viņa, pagriezusi galvu, uzsmaidīja Džedam, tie vēl aizvien plīvoja. - Man viņa arī ļoti patika. Taču krustmāte bija kādus simt gadus veca un pieredzējusi elli, nevis dzīvi. Un tā es paņēmu naudu un iestājos biznesa vadības kursos. Patiesībā man tie nebija vajadzīgi, es domāju, kursi. Dažas lietas ir iedzimtas.

- Kāda tam visam jēga?

Tūlīt pie tās nonākšu. Kad pastāstīju savējiem, ko esmu nodomājusi, viņi bija sarūgtināti. Viņi no sirds nožēloja, ka es nedomāju likt lietā to, ko uzskatīja par manu talantu, un negribu turpināt Konroju tradīciju. Tuvinieki mani mīlēja, bet vēlējās, lai esmu tāda, kāda es nespēju būt. Teātrī es nejustos laimīga. Ls gribēju pati savu veikalu, pati savu biznesu. Tādēļ, kaut arī viņus sarūgtināju, tomēr gāju tālāk un darīju to, ko vajadzēja man pašai. Pagāja ilgs laiks, līdz es pielāgojos atbildībai, ko uzliek citu cilvēku mīlestība, rūpes un raizes par tevi.

Kādu brīdi Džeds neteica neko. Viņš brīnījās, ka vairs nedusmojas. Kaut kad Doras monologa laikā emocijas bija norimušas, īsti nemaz neuzbangojuŠas, un izklīdušas viņas neatlaidības vējos.

- Tātad tava neiedomājami garā, sapiņķerētā stāsta morāle ir tāda, ka es, negribēdams būt par policistu, nedrīkstu dusmoties, ja draugs cenšas piespiest mani atgriezties policijā.

Dora nopūtusies nostājās viņa priekšā un vieglītēm uzlika rokas viņam uz pleciem.

- Nē, Skimerhorn, tu pilnīgi neko neesi sapratis. - Viņa nenolaida ļoti nopietno un līdzjūtīgo skatienu no Džeda sejas. - Es nebiju piemērota, lai kļūtu par aktrisi, tāpēc izdarīju izvēli, kam mana ģimene nepiekrita, bet kas - es pati sirds dziļumos to zināju - bija man īstā. Tu esi policists līdz kaulam. Tev tikai jānogaida, līdz būsi gatavs atzīt, ka izdari īsto izvēli.

Džeds satvēra viņas roku, pirms viņa paspēra soli tālāk.

- Vai zini, kāpēc es aizgāju? - Viņa acis vairs nebija dusmīgas, tās bija tumšas, tukšas un Doru biedēja, jo tajās neatspoguļojās pilnīgi nekādas jūtas. - Man nevajadzēja nogalināt Speķu. Bija citi veidi, kā tikt ar viņu galā, bet es tos neievēroju. Es saasināju situāciju līdz brīdim, kad zināju, ka vienam no mums jāmirst. Izrādījās, tas ir viņš. Es par to dabūju sasodīto paaugstinājumu, kaut arī varēju saņemt viņu ciet bez neviena šāviena. ja man tas būtu jādara vēlreiz, es rīkotos tieši tāpat.

- Tu izdarīji izvēli, - viņa piesardzīgi sacīja. - Domāju, ka lielākā daļa cilvēku to atzītu par pareizu - acīmredzot tava priekšniecība arī tā uzskatīja.

Džeds izstaroja nepacietību.

- Svarīgi ir tas, ko uzskatu es. Es izmantoju savu dienesta stāvokli, lai personiski atriebtos. Nevis likuma dēļ, ne taisnīguma vārdā. Sevis dēļ.

- Cilvēciska vājība, - viņa nomurmināja. - Varu derēt, ka esi pārcietis elles mokas, pielāgojoties faktam, ka neesi ideāls. Tagad, kad esi to izdarījis, tu droši vien būsi labāks policists. Kad atkal piespraudīsi policista zīmotni.

Džeds ciešāk satvēra viņas roku un pierāva viņu par collu tuvāk. Kad Dora izslēja zodu, viņš atlaida tvērienu vaļīgāk, bet neļāva viņai pakustēties.

- Kāpēc tu to dari?

Par atbildi, ļoti vienkāršu atbildi, viņa satvēra saujā Džeda matus un pievilka viņa lūpas tuvāk savējām. Viņa izgaršoja skūpstā to pašu nepacietību, bet to caurvija vēl kaut kas. šis vēl kaut kas bija vēlēšanās - dziļa un cilvēciska.

- Tāpēc, - viņa pēc mirkļa atteica. - Un droši vien jāpasaka, ka, par spīti tam, ko vienmēr esmu uzskatījusi par savu spēcīgo veselo saprātu, arī man tu neesi vienaldzīgs. - Viņa redzēja, kā Džeda mute paveras, tad atkal aizveras. - Uzņemies par to atbildību, Skimerhorn!

Pagriezusies viņa nogāja dažus soļus līdz Džeda automašīnai, pēc tam izņēma viņam no rokas atslēgas.

- Es sēdīšos pie stūres.

Viņš pagaidīja, kamēr Dora atslēdz pasažieru puses durvis un iekārtojas pie stūres.

- Konroja?

-Jā.

- Man jāsaka tas pats.

Viņas lūpas, iedarbinot dzinēju, izliecās smaidā.

- Tas ir labi. Ko teiksi, Skimerhorn? Pabraukāsimies!

15. nodaļa

Finlija māja bija muzejs viņa ambīcijām, gan lielām, gan mazām. To bija sācis būvēt piedzīvojumu filmu režisors, kura mīlestība uz sarežģītām konstrukcijām drīz vien bija pārsniegusi viņa līdzekļus un varēšanu. Tā slēpās augstu kalnos virs Losandželosas.

Finlijs bija nopircis ēku, kad tirgū bija iestājies sastinguma periods, un nekavējoties bija ķēries pie vēl sarežģītākas drošības sistēmas ierīkošanas, iekšēja baseina celtniecības, kurš noderētu retajām lietainajām dienām, un augstas akmens sienas būvniecības, kas apjoza īpašumu kā valnis pili.

Finlijs bija glūniķis, bet necieta, ja citi bija tādi paši.

Trešā stāva tornī sākotnēji iecerētajā filmu demonstrēšanas telpā bija novietoti televizoru monitori un jaudīgs teleskops. Finlijs te bija iekārtojis lielu, greznu atpūtas stūrīti no tumšsarkana samta. Viņš bieži uzņēma šeit viesus, un ekrānā zibsnīja videofilmas ar viņu pašu galvenajā lomā.

Protams, Finlijs bija nolīdzis dizainerus. Sešos mēnešos, kas bija vajadzīgi, lai iekārtotu māju pēc viņa prāta, Finlijs bija nomainījis trīs dizaina kompānijas.

Sienas visās istabās bija baltas. Dažas tika krāsotas, dažas lakotas, citas noklātas ar tapetēm, bet visas bija tīri, jaunavīgi baltas tāpat kā paklājs, flīzes, balinātā koka grīdu segums. Viss krāsainais nāca no dārgumiem - statuetēm, skulptūriņām un greznumlietiņām, ko viņš bija savā mūžā savācis.

Telpu pēc telpas rotāja akriem stikla - logos, spoguļos, vitrīnās, sekcijās - un jūdzēm zīda drapērijās un polsterējumos, spilvenos un gobelēnos.

Uz katra galda, katra plaukta, katrā nišā atradās kāds mākslas darbs, pēc kā viņš bija alcis. Kad kāds no tiem sāka Finliju garlaikot, kā tas parasti notika, viņš pārvietoja to uz mazāk izcilu vietu un devās jaunu meklējumos.

Viņš nekad nejuta sātu.

Skapī viņam uzvalki karājās trijās rindās. Vilnas un zīda, audekla un gabardīna. Visi konservatīvi piegriezti, visi tumšās krāsās: tumšzilā, melnā, pelēkos toņos un daži frivolos - mēreni zilos. Tur nebija ikdienas apģērbu, nebija ne sporta žakešu, ne modernu kreklu ar mazītiņiem polo spēlētājiem uz krūtīm.

Stikla plauktos viņu gaidīja piecdesmit pāru spoži nospodrinātu ādas kurpju.

Skapī bija vienas pašas baltas “Nikcs”, kas piederējās pie l ililija sporta ietērpa. Viens no daudzajiem sulaiņa pienākumiem bija ik pēc divām nedēļām izmest vecās un aizstāt tās ar jaunu, nevainojami baltu pāri.

Viņa kaklasaites bija pedantiski sakārtotas pēc krāstoņiem, un melnās bija pakarinātas aiz pelēkajām, pelēkās - aiz zilajām.

Viņa formālais apģērbs glabājās satriecošā rokoko stila skapī.

Kumodē atradās kaudzes rūpīgi salocītu, iestīvinātu baltu kreklu ar monogrammām uz aprocēm, melnas zeķes ar krāsainu rombu rakstu, baltas zīda bokseru apakšbikses un īru linu kabatlakatiņi. Visi bija vieglītēm iesmaržināti ar lavandas maisiņu, ko mājkalpotāja katru nedēļu nomainīja pret jaunu.

Galvenajos guļamapartamentos bija ģērbistaba, kurā divas sienas līdz pašiem griestiem klāja spoguļi. Tajā atradās neliels bāriņš, ja nu džentlmeni, gatavojoties vakara cēlienam, sāk mocīt slāpes. Turpat bija ērts krēsls un apzeltīts saliekamais galdiņš ar “Tiffany” tauriņlampu - ja viņam rodas vajadzība apsēsties un pārdomāt vakara ietērpu.

Pa labi no ģērbistabas atradās galvenā guļamistaba. Baltās zīda sienas rotāja Pizarro, Morisota un Manē gleznas ar papildu apgaismojumu katrai. Mēbeles bija krāšņi ornamentētas, gan Luija XVI stila inkrustētais rakstāmgalds, gan naktsgaldiņi ar izliektām kājiņām pie zeltīta dīvāna, kam abās pusēs stāvēja Venēcijas stāvlampas nēģeru veidolā. Virs galvas gaismu šķieda trīs “Waterford" lustras.

Taču viņa lepnums, viņa prieks bija gulta. Tā bija masīvs, sešpadsmitā gadsimta Vredemana dc Vrīsa darinājums. Gultai bija baldahīns, galvgalis un kājgalis no ozolkoka, ko bagātīgi klāja kokgrebumi un ķerubu galvu, ziedu un augļu gleznojumi.

Ārišķība bija modinājusi Finlijā domu ierīkot baldahīnā spoguli, taču devalvācija, ko tas būtu izraisījis, atvēra viņam acis.

Toties grebumiem klātajā pārsedzē pie griestiem bija diskrēti paslēpta tieši pret gultu vērsta kamera, ko darbināja ar tālvadīšanas pulti, kuru viņš glabāja naktsgaldiņa augšējā atvilktnē. Finlijs apstājās un ieslēdza ekrānu.

Virtuvē gatavoja lenču, viņa pieprasītos fazānu gaļas salātus. Viņš brīdi pavēroja, kā pavārs un virtuvene darbojas saules pielietajā nevainojami baltajā un niķelētajā telpā.

Finlijs pārslēdza monitoru uz viesistabu. Viņš vēroja, kā Dikarlo, grabinot ledu un ik pa brīdim saraustot kaklasaiti, malko minerālūdeni ar laimu.

Tas bija labi. Dikarlo bija noraizējies. Finlijam nepatika pārmērīgs pašapzinīgums. Svarīga bija efektivitāte. Pārmērīgs pašapzinīgums pavēra ceļu kļūdām. Viņš nosprieda, ka drīzumā jālaiž nabaga zēns vaļā. Galu galā viņš bija atgādājis preces divas dienas pirms termiņa.

Iniciatīva bija tā vērta. Varbūt viņš nemaz neliks salauzt zēnam roku.

Dikarlo atkal saraustīja kaklasaiti. Viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņu novēro. Sajūta lika viņam pieglaust matus, nopētīt uzvalka pogas un bikšu rāvējslēdzēju.

Iedzēris vēl vienu malku, viņš klusi iesmējās. Viņš nosprieda, ka ikvienam rastos tāda sajūta, atrodoties vienā istabā ar simtiem statuju un gleznu. Visas šīs acis. Gleznotas acis, stikla acis, marmora acis. Viņš nesaprata, kā Finlijs spēj to izturēt.

Droši vien viņam ir vesela armija kalpu, kas slauka visas Šīs grabažas, nodomāja Dikarlo. Nolicis malā glāzi, viņš piecēlās kājās un sāka klīst pa istabu. Viņš zināja, ka labāk nekam nepieskarties. Apzinādamies, cik fanātiski Finlijs izturas pret saviem ieguvumiem, Dikarlo turēja rokas gar sāniem un pievaldīja pirkstus.

Viņš uzskatīja to par labu zīmi, ka Finlijs uzaicinājis viņu satikties mājās, nevis birojā. Tas padarīja tikšanos draudzīgāku, personiskāku. Finlija balss pa telefonu bija izklausījusies patīkama un apmierināta.

Dikarlo sprieda, ka, liekot lietā zināmu valdzinājumu, viņš varētu panākt, ka Finlijs samierinās ar gleznas trūkumu, pārliecināt viņu, ka tas ir tikai laika jautājums. Dikarlo bija pilnīgi pārliecināts, ka viņi šķirsies draudzīgi un ka viņš atgriezīsies Beverlihilzas viesnīcā, lai atrastu kādu sievieti, kura labprāt nosvinētu ar viņu Jaungadu.

Bet rīt, viņš smaidot nodomāja, Meksika.

- Dikarlo kungs, ceru, ka neesmu licis jums gaidīt pārāk ilgi.

- Nē, scr. Fs apbrīnoju jūsu māju.

- Ak! - Finlijs piegāja pie melni lakota dzērienu skapīša. - Man vajadzēs jums pēc lenča visu izrādīt. Vai vēlaties sarkanvīnu? - Viņš pacēla augšup Viktorijas laika trauku kakadū izskatā. - Man ir lielisks “Château Latour".

- Paldies! - Dikarlo pašpārliecinātība auga augumā.

- Ak vai! - Finlijs sarauca uzacis un pārlaida skatienu Dikarlo zilumiem klātajai sejai. - Vai esat cietis negadījumā?

- Jā. - Dikarlo pieskārās pārsējam uz kakla. Atceroties, kā tajā bija iekodušies Doras zobi, viņā viss atkal sāka vārīties. - Nekas nopietns.

- Priecājos dzirdēt. Būtu žēl, ja paliktu rētas. - Viņš piepildīja glāzes. - Ceru, ka šis mazais ceļojums nav izjaucis jūsu brīvdienu plānus. Fs jūs gaidīju tikai pēc dienas vai divām.

- Gribēju pēc iespējas ātrāk atgādāt jums to, ko esmu atguvis.

- Man patīk cilvēki, kam piemīt atbildības izjūta. Priekā! -Ļoti apmierināts, Finlijs pieskandināja glāzi Dikarlo glāzei. Viņš pasmaidīja, dzirdot, ka gaitenī atbalsojas durvju zvans. - Ak, tas būs Vainsepa kungs. Viņš piebiedrosies mums, lai pārbaudītu preci. Redzat, Vainsepa kungs visai izcili pārzina savu darbu. Tagad ceru, ka jūs abi mani pavadīsiet, jo es vairs ilgāk nespēju novaldīt savu nepacietību, - viņš sacīja, ienākot Vainsepam. - Man jāredz savi dārgumi. Domāju, ka tie aiznesti uz bibliotēku. - Viņš ar rokas mājienu norādīja uz durvīm. - Džentlmeņi?

Gaitenis bija izklāts ar marmora flīzēm, un, lai gan tajā stāvēja milzīgs sols un virsdrēbju statīvs, tur vēl bija tik daudz vietas, lai garām nesaskardamies varētu brīvi paiet trīs cilvēki.

Bibliotēkā smaržoja pēc ādas, citrona un rozēm. Rozes bija izkārtotas divās augstās Drēzdenes vāzēs, kas atradās uz kamīna dzegas. Divlimeņu telpā bija simtiem, varbūt tūkstošiem grāmatu, kas atradās nevis plauktos, bet gan vaļējās un stiklotās vitrīnās un skapjos. Bibliotēkā bija lielisks četrviru grozāmais grāmatplaukts no pavaldonības laikiem, kā arī Edvarda laika modelis, kuru Finlijs bija licis nozagt no kādas pils Devonā.

Viņš bija vēlējies piešķirt telpai lauku skvaira bibliotēkas gaisotni un ļoti labi to paveicis, papildinot iekārtojumu ar dziļiem ādas krēsliem, senu pīpju kolekciju un izteiksmīgu Gcins-boro portretu.

Lai saglabātu mājīgumu, novērošanas kameras bija paslēptas aiz grāmatskapja apgleznotā paneļa.

- Un te nu mēs esam. - Finlijs elastīgā solī piegāja pie bibliotēkas galda un paņēma rokās grāmatu paliktni nāriņas izskatā.

Virssulainis, kā norādīts, bija atnesis āmuriņu, nazi un lic-lu papīrgrozu. Paņēmis āmuru, Finlijs akurāti noskaldīja zilacainajai nāriņai galvu.

- Tagad nedrīkst steigties, - viņš klusi sacīja, uzmanīgi skaldot nost lēto ģipsi.

- Šī lietiņa izgatavota Taivanā, - viņš stāstīja saviem viesiem. - Mazā, rosīgā rūpnīciņā, kur man pieder akcijas. Preces mēs piegādājam pirmām kārtām Ziemeļamerikai un Dienvidamerikai, gūstot stabilu, kaut neinteresantu peļņu. Tomēr varētu teikt, ka šie nieciņi ir unikāli. Daži ir lieliski vērtīgu lietu atdarinājumi, tik lieliski, ka spēj apmānīt pat ekspertus.

Izņēmis gabaliņu mīkstā iesaiņošanas materiāla, Finlijs atmeta nāriņu malā un ar nazi pārgrieza iesaiņojamo papīru. Tur atradās zamšādas audums, bet tajā - mazs, ļoti vecs neeke.

Finlijs sajūsmināts to skrupulozi nopētīja. Figūriņa attēloja četrrāpus nometušos sievieti, kurai aizmugurē stāvēja apaļ-vēderains vīrietis, ar vienu roku valdonīgi saņēmis viņas krūti. Sievietes ziloņkaula galva bija viegli pagriezta pret kreiso plecu un augšup, it kā viņa censtos saskatīt vīrieša seju brīdī, kad viņš grasās paņemt viņu no mugurpuses.

- Lieliski, lieliski. - Nolicis malā neeki, Finlijs uzmanīgi sadalīja otru grāmatu paliktni.

Nākamā figūriņa, kurā sieviete atpakaļ atgāztu galvu bija nometusies ceļos vīrieša priekšā un smaidot turēja mutē viņa erektēto peni, turpināja aizsākto tēmu.

Kāda meistarība! - Finlija balss satraukumā drebēja. - Vairāk nekā divus gadsimtus veca, bet nekāda tehnoloģija to nespētu uzlabot. Japāņi saprata un novērtēja erotismu mākslā, kamēr eiropieši izlikās, ka bērnus atrod kāpostos.

Paņēmis nazi, viņš uzšķērda papagaili.

- Un šeit, - viņš sacīja, atverot samta kārbiņu. - Ak, un šeit. - Finlija augumam cauri izskrēja vissmalkākās trīsas, safīra brošai iekrītot viņa gaidošajā plaukstā.

Safīrs bija iestrādāts sarežģītā, smalkā zelta ietvarā ar briljantu inkrustāciju. Iās bija majestātisks vairāk nekā astoņu karātu kvadrātveida akmens tumšā rudzupuķu krāsā.

- Ar to greznojusies Skotijas karaliene Marija. - Finlijs noglāstīja akmeni, tad ietvaru, pēc tam pagrieza brošu, lai nopētītu aizmuguri. - Vērpjot intrigas un aizraujoties ar saviem slepenajiem mīlas sakariem. Tā bija daļa no treknā laupījuma, ko karaliene Elizabete dabūja pēc tam, kad bija likusi izpildīt savai skaistajai māsīcai nāvessodu.

Viņš saoda uz akmens asinis un nodevību. Un tas sagādāja baudu.

- Ak, kādas rūpes un izdevumus man maksāja šis nieciņš! Tam jāatrodas goda vietā, - viņš sacīja, maigi nolikdams brošu malā.

Gluži kā izlutinātam bērnam Ziemassvētku rītā viņam gribējās vēl.

Brīvības statujas vēderā paslēptā gravējumiem rotātā "Gaile'’ vāze izraisīja Einlijā sajūsmas tirpas. Dūdojot ap to, glāstot vāzes slaidos sānus, apbrīnojot sieviešu figūriņas, kas rotāja jūgendstila stiklu, viņš pilnīgi aizmirsa savus viesus.

Viņa skatienā bija pavīdējis glāžains spīdums, kas lika Vainsepam mulsumā novērsties.

No bronzas ērgļa tukšā vidus Finlijs izcēla polsterētu kārbiņu. Plēšot nost polsterējumu, viņam mutē saskrēja siekalas. Kārbiņa bija veidota no gluda, centīgi pulēta un spodrināta rožkoka. Taču vāciņš bija īsts dārgums, Krievijas impērijā dari nāta mikromozaīka, ko Katrīnai Lielajai, iespējams, uzdāvinājis viņas viltīgais mīļākais Orlovs, kad bija noslepkavojis viņas vīru un iecēlis Katrīnu tronī.

Atkal asinis, prātoja Finlijs. Atkal nodevība.

Mākslinieka parakstītais darbs bija brīnišķīgi smalka impēriskās pils reprodukcija, kas uzkausēta uz stikla.

- Vai esat savā mūžā redzējuši kaut ko tik izsmalcinātu? Caru, imperatoru un karaļu lepnums. Kādreiz tas tupēja aiz stikla muzejā, kur varēja nākt un blenzt smirdīgi tūristi. Tagad tas ir mans. Tikai mans.

- Jā, nudien īsts skaistums. - Dikarlo ļoti negribējās viņu pārtraukt, taču bija pēdējais laiks īstenot savu ieceri. - Jūs zināt mākslas vērtību, mister Finlij. Kāda jēga glabāt nenovērtējamu dārgumu, ja katrs kretīns no ielas var ienākt un to aplūkot?

- Tieši tā, tieši tā. Patiesai mākslai kādam jāpieder, tai jābūt uzkrātai. Muzeji to pērk nākamībai. Bagātnieki bez dvēseles - kā ieguldījumu. Man abi šie procesi ir pretīgi. - Viņa acis bija kļuvušas ļoti zaļas, ļoti spožas un mazliet vājprātīgas. - Dabūt īpašumā, mister Dikarlo, ir viss. Vairāk nekas nav vajadzīgs.

- Saprotu, ko jūs domājat, un priecājos, ka esmu palīdzējis jums atgūt savas preces. Protams, neiztika bez zināmām grūtībām...

- Es nešaubos, - Finlijs viņu pārtrauca, lai nesabojātos garastāvoklis. - Taču, pirms apspriežam jūsu pārdzīvojumus un ieguldījumus, mums jāpabeidz iesāktais. - Viņš ar āmuru pārsita suņa vēderu. Suns dzemdēja zelta kaķi. - 'Iās ir visai vērtīgs, -paskaidroja Finlijs, attinot smago iesaiņojamo papīru. - Protams, skaista lieta, bet vēl jo vairāk dārga savas vēstures pēc. Šo kaķi Cēzars dāvinājis Kleopatrai. To nav iespējams pārbaudīt, kaut gan datējums ir pareizs. Tomēr pietiek ar mītu, - viņš klusi, ar mīlestību sacīja. - Pilnīgi pietiek.

Noliekot kaķi, viņa rokas aiz satraukuma drebēja.

- Un tagad... glezna.

- Ak... - Šķita, mirklis ir piemērots, lai celtos kājās.

- Ar gleznu gadījās nelielas nepatikšanas, mister Finlij.

- Nepatikšanas? - Smaids Finlija sejā sastinga. Pārlaidis skatienu istabai, viņš neredzēja ne miņas no sava pēdējā piederuma. - Nespēju ticēt, ka jūs minējāt nepatikšanas, mister Dikarlo.

- Es gribēju atgādāt jums šīs preces, nekavējoties vairs ne mirkli. Šajās lietās jūs esat ieguldījis krietni daudz laika un naudas, un es zināju, ka jūs vēlaties, lai tās cik vien iespējams ātri nonāktu jūsu rokās.

- Pašlaik mēs runājam par gleznu. - Tagad Finliju interesēja vienīgi glezna. Kleopatra, Katrīna un Skotijas Marija bija aizmirstas. - Es to šeit neredzu. Varbūt vainīga acu pārpūle. Optiska ilūzija.

Dzirdot sarkasmu, Dikarlo vaigi koši pietvīka.

- Es nevarēju to atvest šajā braucienā, mister Finlij. Kā jau sāku jums stāstīt, man radās grūtības.

- Grūtības? - Finlijs pieklājīgi smaidīja, kaut arī skābes viņa kuņģī jau čūkstēja. - Kas tās par grūtībām?

Iedrošināts Dikarlo no jauna apsēdās. Viņš īsumā pastāstīja par trim ielaušanās reizēm, atgādinot Finlijam, ka pirmajā reizē atguvis porcelāna suni. Viņš nepārprotami lika saprast, cik liels bijis viņa risks, meklējot gleznu.

- Tāpēc nešaubos, ka jūs, ser, piekritīsiet, - sacīja Dikarlo, it kā pabeidzot ražošanas sapulci, - manam plānam. Mums visiem draudēs briesmas, ja es tagad atgriezīšos Filadelfijā. Man ir uzticams cilvēks, ko varu nosūtīt savā vietā. Uz sava rēķina, protams. Tā kā jūs esat atguvis sešas no septiņām lietām, esmu pārliecināts, ka būsiet pacietīgs. Es neredzu ne mazāko iemeslu, kāpēc glezna nevarētu būt jūsu rokās, teiksim, pēc sešām nedēļām.

- Sešas nedēļas, - pamāja Finlijs, bungodams ar rādītājpirkstu pa augšlūpu. - Jūs teicāt, ka nošāvāt policistu.

- Tas bija jādara. Viņš novēroja ēku.

- Hmm... Un kāpēc, jūsuprāt, viņš to darīja?

- īsti nezinu. - Vaļsirdībai plūstot no katras ķermeņa poras, Dikarlo pieliecās tuvāk. - Es neatstāju pilnīgi nekādas zīmes, kas liecinātu par vardarbīgu ielaušanos. Taču neviļus gadījos par liecinieku strīdam starp Konroju un viņas īrnieku. Viņš nevaldīja pār sevi. Varbūt viņa lūgusi policijas aizsardzību.

- Interesanti, ka viņa to vienkārši neizlika no dzīvokļa, -ļoti, pat ļoti pieklājīgi piezīmēja Finlijs. - Jūs tomēr teicāt, ka īrnieks bijis tas, kurš sabojājis jums seju.

Dikarlo sastinga aizvainotā lepnumā.

- Iespējams, tas bija strīds starp diviem mīlniekiem. Es spriežu, ka viņš no dzīvokļa saimnieces dabūja vairāk nekā jumtu virs galvas.

- Tiešām? - Finlijs palaida gar ausīm rupjo piezīmi. - Mums tas būs jāpārrunā vēlāk, mister Dikarlo. Varbūt pēc lenča.

- Protams. - Dikarlo atvieglots atslīga krēslā. - Es jums pastāstīšu visas nianses.

- Ļoti jauki. Tātad - vai ieturēsimies, džentlmeņi?

Viņi baudīja fazānu gaļas salātus ar atdzesētu “Pouilly-Fu-tne" ēdamistabā ar Viktorijas laika mēbelēm un skatu uz saules pielietu dārzu. Maltītes laikā Finlijs nerunāja par darīšanām. Viņš paskaidroja Dikarlo, ka tas bojājot garšas sajūtu. Veselu stundu viņš tēloja līksmu namatēvu, pats atkal un atkal pildīdams Dikarlo glāzi.

Kad bija izdzerta pēdējā vīna glāze un apēsts pēdējais kumosiņš deserta, Finlijs atgrūda krēslu no galda.

- Es ceru, jūs mums piedosiet, Eibel, bet, lai cik man žēl, mums ar misteru Dikarlo jānokārto līdz galam darīšanas. Varbūt dosimies nelielā pastaigā pa dārzu? - viņš ierosināja Dikarlo.

Patīkami noreibis no vīna, sātīgā ēdiena un panākumiem, Dikarlo papliķēja pa vēderu.

- Pēc tādas maltītes pastaiga nenāktu par ļaunu.

- Labi, labi. Man ir nedaudz fanātiska attieksme pret fiziskiem vingrinājumiem. Labprāt priecāšos par sabiedrību. Mēs nebūsim ilgi, Eibel.

Finlijs ieveda Dikarlo solārijā ar podos augošām palmām un muzikālo strūklaku, un pa slēgta pagalma durvīm abi izgāja

dārzā.

- Es gribu jums pateikt, cik ļoti jūs apbrīnoju, Finlija kungs, - ierunājās Dikarlo. - Tāds bizness, tāda māja! Jūs nenoliedzami esat izcirtis dzīvē platu ceļu.

- Tā man labpatīk domāt. - Finlija kurpes vieglītēm skrapstēja, ejot pa gludajiem, baltajiem oļiem, kas klāja dārza celiņu. - Vai jūs pazīstat puķes, mister Dikarlo?

- F2s zinu tikai to, ka tās patīk sievietēm.

Atzinīgi smiedamies, Finlijs veda viņu cauri dārzam, līdz beidzot apstājās, lai apbrīnotu ainu, kas pavērās skatienam. Viņš stāvēja, nolūkodamies pāri Losandželosai, un dziļi ieelpoja aromātu, kas apņēma viņus. Ziedi - agrās rozes, jasmīni. Svaigi laistītas kūdras un pļautas zāles asā smarža.

- Kādi ir jūsu plāni, Dikarlo kungs? - strupi noprasīja Finlijs.

- Kas? Ak! Pavisam vienkārši. Es nosūtīšu savu cilvēku uz Filadelfiju. Viņš gādās par Konroju. Ticiet man, viņš panāks, lai Konroja izstāsta visu, ko viņai prasīs. - Dikarlo saknieba lūpas, īdzīgi atskāršot, ka viņam šis prieks ies secen. - Kā jau teicu, viņam nedēļu vai divas būs jānogaida, kamēr viss norimsies. Taču Konroja neizspruks no viņa nagiem, viņš panāks savu, un viņa pateiks, kur glabājas glezna.

- Un pēc tam?

- Neraizējieties, šis cilvēks viņu novāks. - Dikarlo tikko jaušami pasmaidīja, kā profesionālis profesionālim. - Viņš neatstās nekādus pavedienus.

- Ak jā, pavedieni. Ļoti nepatīkami. Un jūs pats?

- Es domāju pavadīt dažus mēnešus Meksikā. Nav izslēgts, ka viņi mani ievēroja. Protams, bija tumšs, bet es negribu uzņemties tādu risku. Ja viņiem izdodas mani pazīt, es labāk pazūdu aiz robežām.

- Prātīga doma, nav šaubu. - Finlijs noliecās pār rožu krūmu un izsmalcināti paostīja bālgani sārtu pumpuru, kas tikko vēra vaļā savas maigās ziedlapas. - Man ienāca prātā, mister Dikarlo, ka, pazīstot jūs, viņi var nokļūt pie manis - kaut arī netieši.

- Nekādā ziņā. Tas nav iespējams. Guliet mierīgi, mister Finlij, viņi nemūžam nesaistīs jūs - tādu cilvēku! - ar pāris ielaušanās reizēm Filadelfijas krāmu veikalā.

- Pavedieni, - nopūzdamies sacīja Finlijs. Kad viņš atlieca muguru, viņam rokā bija revolveris ar perlamutra spalu. Un viņš joprojām pieklājīgi smaidīja.-Vislabāk tos nogriezt.

Nomērķējis virs Dikarlo siksnas sprādzes, Finlijs izšāva. Atbalsodamās kalnos, skaņa iztraucēja putnus, un tie kliedzot pacēlās debesīs.

Dikarlo acis pārsteigumā iepletās, pēc tam sāpēs kļuva stiklainas. Sāpes neiedomājami dedzināja. Viņš truli paskatījās uz savu vēderu un piespieda plaukstu pie asins traipa, kas pletās plašumā, tad kājas zem viņa saļima.

- Jūs man sagādājāt vilšanos, mister Dikarlo. - Finlijs nepacēla balsi, bet zemu pieliecās, lai vārdi būtu skaidri sadzirdami. - Vai jūs uzskatījāt mani par muļķi? Vai jūs bijāt tik augstās domās par sevi, ka noticējāt - es pieņemšu jūsu nožēlojamās atrunas un novēlēšu jums laimīgu ceļavēju?

Viņš iztaisnojās un, Dikarlo lokoties sāpēs, nikni iespēra viņam pa ribām.

- Tu piekrāpi! - viņš iesaucās, sperot atkal un atkal, pārkliedzot Dikarlo vaidus pēc žēlastības. - Es gribu savu gleznu. Es gribu to, kas ir manējais. Tā ir tava vaina - tava vaina, ka es to nedabūju!

Iešaujot Dikarlo kreisajā celī, pēc tam labajā, Finlijam no mutes tecēja siekalas. Dikarlo vārgais sāpju kliedziens pārvērtās dzīvnieciskos smilkstos.

- la tu nebūtu aizskāris manu intelektu! Tagad tev ciešanās paies daudzas jo daudzas stundas. Un tas vēl ir par maz.

Finlijam vajadzēja piespiest sevi, lai iebāztu revolveri atpakaļ kabatā. Izņēmis mutautiņu, viņš vieglītēm nosusināja uz pieres sviedrus.

- Par maz, - viņš atkārtoja, atkal zemu pieliekdamies un ar pieri gandrīz skardams Dikarlo seju. - Tev bija dotas pavēles. Vai aizmirsi, kurš te ir galvenais?

- Lūdzu... - vaidēja Dikarlo, šokā nesaprazdams, ka viņa lūgšanas ir veltīgas un ka viņš jau ir miris. - Palīdziet man... Lūdzu...

Finlijs nervozi iestūķēja kabatlakatu kabatā.

- Es tev devu pietiekami daudz laika - vairāk, nekā vajadzīgs, lai sevi glābtu. Es pat biju domājis tev piedot. Es varu būt dāsns, bet tu - tu neattaisnoji manas cerības. Tas ir nepiedodami, Dikarlo.

Vēl aizvien dusmās drebēdams, Finlijs atlieca muguru. Viņš zināja, ka vajadzēs meditēt vismaz stundu, iekams izdosies atgūt līdzsvaru, lai spētu piedalīties vakarā paredzētā oficiālā pasākumā.

Nemākulība, viņš iekaisis domāja. Padoto neizdarība. Nogriežoties uz solārija pusi, viņš notrauca no piedurknes putekļus. Neciešami.

- Vainscp! - viņš noskaldīja.

- Ser. - Ietipināja Vainseps un nervozi sakrustoja uz krūtīm rokas. Viņš bija dzirdējis šāvienus un ļoti baidījās no tā, kas bija gaidāms turpmāk.

- Atbrīvojieties no Dikarlo kunga!

Vainsepa pleci saguma.

- Protams, mister Finlij. Tūlīt pat.

- Ne tagad. - Finlijs izņēma īstu bruņrupuča čaulas ķemmi, lai sakārtotu vēja izjauktos matus. - Lai viņš vispirms noasiņo līdz nāvei.

Vainseps pameta skatienu uz stikla sienu, aiz kuras uz muguras gulēja Dikarlo, žēlabaini vervelēdams pret debesīm.

-Vai man pagaidīt tur iekšā?

- Protams. Kā tad citādi jūs zināsiet, kad viņš būs miris? -Finlijs nopūtās un nolika ķemmi. - Es saprotu, ka rīt ir brīvdiena, Hibel, un man pat sapņos nenāktu prātā izjaukt jūsu iecerētos plānus. Tāpēc palūgšu, lai jūs nākamajā dienā pievērstu uzmanību visas iespējamās informācijas ieguvei par Izidoru Konroju Filadelfijā. - Paostījis plaukstu, viņš saviebās, sajuzdams pulvera smaku. - Baidos, ka man būs jāparūpējas par šo lietu pašam.

16. nodaļa

- Laimīgu Jauno gadu!

Teātra "Libert)'" vestibila durvīs Džedu apsveica plikpaurains, kārtij līdzīgs vīrietis, kas bija ģērbies sarkanā ādas kombinezonā ar sudraba zvaigznēm. Negaidīti pārsteigts, Džeds atskārta, ka tiek cieši apkampts un pliķēts pa muguru.

Viņa jaunais draugs spēcīgi oda pēc vīna un “Giorgio for Meti". ’

- Es esmu Indigo.

Tā kā vīrieša āda bija līdzīgā krāsā, Džeds pamāja.

- To es redzu.

- Brīnišķīga balle. - Indigo izņēma tievu, melnu cigareti, iesprauda tās galu zelta iemutī un palika pozējam ar vienu roku uz šaurā gurna. - Orķestris ir pats labākais, šampanietis auksts un sievietes... - Viņš saraustīja uzacis augšup lejup. - Daudz.

- Paldies, ka apgaismojāt.

Džeds piesardzīgi sāka virzīties projām, bet Indigo bija no draudzīgajiem un apmeta roku viņam ap pleciem.

-Vai gribat, lai iepazīstinu ar kādu? Es visus pazīstu.

- Jūs nepazīstat mani.

- Bet es degu nepacietībā jūs iepazīt. - Viņš virzīja Džedu cauri pūlim vestibilā uz bāra pusi, kur dzērienus dalīja divi izveicīgi bārmeņi. - Ļaujiet man uzminēt. - Puscollu atkāpies, viņš piešķieba galvu un dziļi ievilka dūmus no Eiropas cigaretes. - Jūs esat dejotājs.

-Nē.

- Nē? - Indigo sarauca kustīgo seju domīgā grimasē. - Ar tādu augumu jums vajadzētu būt dejotājam. Zināt, Džinam Kellijam bija brīnišķīgs atlēta augums. Šampanietis ir šeit. -Viņš pamāja ar cigareti uz bārmeņa pusi. - Un vienu manam draugam.

- Skotu viskiju, - palaboja Džeds. - Ar ledu.

- Skotu viskiju? - Indigo mandeļveida acis iedzirkstījās. - Protams. Man uzreiz vajadzēja to pamanīt. Aktieris - drāmas aktieris, protams, - no Ņujorkas.

Džeds paņēma savu glāzi un izvilka dolāru dzeramnaudai. Reizēm, viņš nolēma, labāk ir piekrist.

- Jā. Pašlaik bez lomas, - viņš sacīja un aizbēga.

Teātra vestibils bija ieturēts gotiskā stilā, to rotāja ģipša ornamentu jardi, vijumu un gremlinu mārciņas uz apzeltītajiem paneļiem. Virs durvīm, kas veda teātra zālē, uz apmeklētājiem noraudzījās komēdiju un traģēdiju simboli - bronzas maskas.

Patlaban teātris bija stāvgrūdām pilns ar ļaudīm, kas pūlējās pārkliegt cits citu. Smaržoja pēc parfīmiem, cigarešu dūmiem un grauzdētas kukurūzas, ko līksmi izvirda automāts aiz uzkodu letes.

Dora būtu teikusi Džcdam, ka te vienkārši smaržo pēc teātra.

Viesi dāļāja smaidus uz visām pusēm, un bija redzamas gan baltas kaklasaites, gan saplēsti “Levī’s” džinsi. Melnā tērpusies trijotne sēdēja stūrī uz grīdas un skaļā balsī lasīja dzeju no Emīlijas Dikinsones krājuma. Pa atvērtajām durvīm Džeds dzirdēja, kā orķestris aizrautīgi atskaņo Stouna “Brūno cukuru”.

Ziemas balle, prātoja Džeds, tā vis nav.

Visur dega spožas lustras. Viņš redzēja cilvēkus drūzmējamies ejās, dejojam un stāvam, sarunājamies un ēdam, bet orķestris uz skatuves dārdināja roku.

Ložās, beletāžā un otrajā balkonā - visur virmoja un čaloja viesi. Teātra lieliskā akustika padarīja šo troksni gandrīz neizturamu.

Meklēdams ar acīm Doru šajā pārpildītajā vietā, kur šķietami bija sapulcējusies visa Pensilvānija, Džeds neviļus iedomājās par drošību un ugunsdrošību.

Balles un viesības viņam nekad nebija patikušas. Bērnībā zēnam pārāk bieži bija uzspiesta dalība sabiedriskos pasākumos, pārāk bieži bija jāpārdzīvo pazemojums, kad vecāki vēlējās viņu publiski izrādīt. Džeds labprāt būtu aizvadījis klusu vakaru mājās, bet, tā kā viņš, pārvarēdams nepatiku, bija atnācis uz šejieni, Dora vismaz varēja būt tuvumā.

Ja viņa, atrunādamās, ka jāpalīdz sagatavošanās darbos un jāattur māte no piedalīšanās galdu klāšanā, tik agri nebūtu ieradusies ballē, abi būtu atnākuši reizē un viņš varētu Doru paturēt savā redzeslokā.

Džedain nepatika doma, ka viņa paliek viena pati, kad uzbrucējs joprojām ir brīvībā. Kaut arī tik liela mēroga pulcēšanos diez vai varēja uzskatīt par palikšanu vienatnē, viņš, Dorai promesot, jutās neomulīgi. Citādi viņš nemaz šeit neatrastos.

Divas viesības vienā nedēļā. Malkodams viskiju, Džeds virzījās uz priekšu. Tas bija vairāk, nekā viņš vēlētos apmeklēt visā gadā.

Viņš izspraucās starp divām sievietēm, saņēma piedāvājumu - no kura atteicās - uzlikt galvā zvaigžņotu platmali un nopietni apdomāja, vai labāk nebūtu spraukties atpakaļ un iet projām.

Tajā brīdī viņš ieraudzīja Doru. Un nobrīnījās, kā varējis viņu nepamanīt. Viņa sēdēja uz skatuves malas, pašā centrā, kur droši vien bija visskaļākā mūzika, un šķita iegrimusi sarunā ar divām sievietēm.

Džeds ievēroja, ka viņa kaut ko izdarījusi ar matiem. Saņēmusi tos pakausī tumsā nepakļāvīgā mezglā; izskatījās, tas teju, teju izjuks. Un viņas acis, domāja Džeds, vērojot, kā Dora satver vienas sievietes plaukstu un smejas. Viņa bija acis iekrāsojusi, un tās izskatījās lielākas, dziļākas, jutekliskas kā čigānietei. Lūpas, kas izliecās, veidojot viņam nesadzirdamus vārdus, bija drosmīgi, izaicinoši sarkanas.

Dorai mugurā bija melni sudrabains kombinezons ar augstu apkakli, garām piedurknēm un slaikām starām, kas piegulēja kā otra āda un būtu pārdošanā aizliedzams. Sudraba pērlītes, kas viscaur rotāja tērpu, viņai pakustoties, ik reizes uztvēra starmešu gaismu un uzliesmoja kā zibens.

Kā viņa to bija paredzējusi, domāja Džeds. Kaut arī Dora bija pametusi teātri, viņa zināja, kā sevi parādīt uz skatuves.

Viņš gribēja Dorai pieskarties. Uz mirkli šī doma un iekāre, kas atgādināja pliķi, aptumšoja visu pārējo.

Nolicis glāzi uz krēsla malas ejā, viņš sāka spraukties pretī ļaužu straumei.

- Bet viņš galu galā ir metodes aktieris, - smaidot ieteicās Dora. - Protams, ja viņš gribēs uzņemties lomu, viņš gribēs izslimot arī gripu. Es gribu zināt, kas notika pēc tam, kad viņš... - Dora aprāvās, kad viņu zem padusēm saņēma kādas rokas un nocēla no skatuves.

Viņa uz mirkli ieraudzīja Džeda seju, pirms viņš uzspieda skūpstu viņas lūpām. Dorā uzbangoja neganta, badīga, neatvairāma vēlme, kas no vēdera atplūda uz krūtīm, un, kad Džeds viņu palaida vaļā, Doras sirds meta nevienmērīgus kūleņus.

- Nu sveiks! - Sagrīļojusies viņa satvēra Džeda roku, lai atgūtu līdzsvaru. Stāvot smailpapēžu zābakos, Doras acis bija gandrīz vienā līmenī ar viņa acīm, un viņa ciešais skatiens lika katram pulsa avotam salēkties līdz ar orķestra skaņām. - Es priecājos, ka tu varēji atnākt. Es... ak... tas ir...

Pagriezusies pret abām draudzenēm, viņa apklusa.

- Atvainojiet! - Džeds aizvilka viņu projām, apstādamies tikai tad, kad atrada stūri. To nevarēja saukt par klusu, bet viņiem vismaz nevajadzēja sakliegties. - Kā tu sauc to, kas tev ir mugurā?

- $o? - Viņa paskatījās lejup uz savu zvaigžņoto kostīmu, pēc tam atkal uz viņa seju. - Seksīgs. Vai tev patīk?

- Es pateikšu, tiklīdz spēšu atkal ievilkt mēli mutē.

- Tu tik labi proti izteikties, Skimerhorn. Varbūt vēlies kaut ko iedzert vai apēst?

- Es jau iedzēru. Mani pie durvīm sagaidīja septiņas pēdas garš afroamerikānis, ģērbies sarkanās ādās. Viņš mani apskāva.

- Indigo. - Doras acis iedzirkstījās. - Viņš ir ļoti sabiedrisks tips.

- Viņš nosprieda, ka esmu bez darba palicis aktieris no Ņujorkas. - Džeds uzmanīgi pieskārās ar pirkstu vienai no viņas cirtām, prātojot, kā būtu, ja tās visas atristu viņai pār pleciem.

- Indigo ir mazliet ekstravagants, lielisks režisors, un viņam ir ļoti laba acs. Labi, ka tu nepateici viņam, kas esi. -Saņēmusi Džedu aiz rokas, Dora veda viņu aiz kulisēm, kur bija uzstādīts vēl viens bārs un bufete. - Viņam nepatīk policisti.

- Es neesmu policists. - Džeds gandrīz pasūtīja vēl vienu viskiju, tad pārdomāja un izšķīrās par minerālūdeni, bet Dora izvēlējās šampanieti. - Kāpēc viņam nepatīk policisti?

- Ak, viņš kādreiz nepilnu dienu strādāja vienā klubā - par ārā sviedēju. Policisti uzgāja, ka dibentelpā spēlē azartspēles, un viņu apcietināja. - Dora pagrieza galvu, sagrozīja plecus un apbrīnojami precīzi atdarināja Indigo. - Draudziņ, tas bija šausminošs pārdzīvojums. Vai jums ir kaut mazākais priekšstats, kādus cilvēkus viņi liek aiz restēm?

- Jā. Noziedzniekus.

- Viņam to nesaki. Es viņu atbrīvoju pret drošības naudu un varu tev pateikt, viņš bija sabrucis. - Viņa automātiski piekārtoja Džeda krekla apkaklīti. - Varu iedomāties, ka tev grūti just līdzi, jo tu to esi redzējis tikai no vienas puses.

- Es to esmu redzējis no abām pusēm.

- Nu labi. - Ar možu, lietišķu kustību viņa atglauda Dže-dam matus no pieres. - Kādreiz tu man par to pastāstīsi.

- Varbūt. Vai esi beigusi mani čubināt?

- Jā. Tu ļoti labi izskaties melnā - varbūt nedaudz atgādini dumpinieku. Kaut kas līdzīgs Džeimsam Dinam.

-Viņš ir miris.

- Jā, protams. Es domāju, ja viņš būtu nodzīvojis līdz trīsdesmit gadiem. - Viņas smaids bija domīgs un zobgalīgs. - Vai visi policisti visu saprot tikpat burtiski kā tu?

- Tas ir jautājums par faktiem un fantāziju. Man labāk patīk fakti.

- Jo sliktāk tev. Es lielāko daļu savas dzīves esmu aizvadījusi, gremdējoties fantāzijās. Varētu teikt, pārvarot tās. - Izvēlējusies no bufetes redīsu rozeti, viņa to iebāza mutē. - Man labāk patīk fantāzija nekā plika realitāte.

- Tu taču biji aktrise.

Viņas smiekli izlauzās burzguļojoši putojoši kā šampanietis.

- Vai man tev jāatgādina, ka esmu Konroja? Lai arī pēdējā laikā neesmu vairs štatu sarakstā, es joprojām esmu aktrise. -Pieliekusies tuvāk, viņa ķircinoši iekoda Džcdam auss ļipiņā. - Ja tu kādreiz nolemtu izmēģināt aktiera darbu, mani varbūt pārņemtu kārdinājums atgriezties.

Versmīgs šķēps izdūrās cauri viņa augumam.

- Kāpēc mēs nevarētu palikt pie tā, kas esam?

- Pasaule nemūžam neuzzinās, kas tai pagājis secen. - Viņa pameta skatienu uz Džeda glāzi. - Zini, tev nav jātēlo likteņa nolemts šoferis. Atpakaļ varam braukt ar taksometru.

- Es labāk palieku pie minerālūdens. - Pastiepis roku, viņš saņēma plaukstā Doras zodu. - Es gribu, lai man ir ļoti skaidra galva, kad šonakt tevi mīlēšu.

- Ah! - Viņa pacēla savu glāzi ar nedrošu roku. - Jā.

Viņš pasmaidīja.

-Vai beidzās teksts, Konroja?

- Es... Ak...

- Izidora!

Džeds ieraudzīja staltu sarkanmati zaļi mirdzošā tērpā, kas cieši ieskāva viņas karalisko augumu, bet no ceļgaliem pārgāja stīvās vēdekļveida ielocēs līdz pat potītēm. Tuvojoties Dorai un Džedam, viņa atgādināja eksotisku, saniknotu nāru.

Lai svētīta Triksijas ierašanās! Dora atbrīvoja aizturēto elpu un pagriezās pret māti.

- Vai kas noticis?

- Šefpavārs ir lops. Dievs vien zina, kāpēc atkal esmu viņu nolīgusi. - Viņa pameta pār plecu skatienu, kas spētu izkausēt tēraudu. - Viņš atteicās, pilnīgi atteicās uzklausīt pat vienu vārdu, ko es sacīju par anšovu pastu.

Tā kā bija Villija kārta turēt māti pa gabalu no pavāra, Dora aši pameta skatienu apkārt. Viņa nolēma, ka mazais brālītis dārgi par to samaksās.

- Kur ir Villijs?

- Ak, ar savu skaisto meiteni, ko viņš atveda līdzi no Ņujorkas. - Triksija pameta augšup rokas. Kustība sadrebināja krāsainās krelles, kas nokarājās viņai no ausu ļipiņām. Krīze ēdināšanas jomā acīmredzot traucēja viņai atcerēties vārdus. - Modeli.

- Janvāra jaunkundzi, - sev zem deguna noteica Dora.

- Tātad anšovu pasta, - iesāka Triksija. Dziļi ievilkusi elpu, viņa gatavojās teikt sašutuma pilnu runu.

- Mammu, tu neesi iepazinusies ar Džedu.

- Džedu? - Triksija apjukusi noglauda matus. Ieskatoties ciešāk Džcdā, viņas seja pārvērtās. Viņa vieglītēm piešķieba zodu, saplivināja savas ūdeļu skropstas un palūkojās uz Džedu no apakšas. Flirtēšana, pēc Triksijas domām, bija māksla. - Cik patīkami jūs sastapt!

Saņemot Triksijas pastiepto roku, Džeds saprata, ko no viņa gaida. Viņš noskūpstīja pirkstu locītavas.

- Ļoti priecājos, Konrojas kundze.

- Ak, lūdzu, sakiet - Triksija. - Viņa gandrīz dūdoja. - Citādi es jūtos veca un garlaicīga.

- Esmu pārliecināts, ka tas nebūtu iespējams. Es redzēju, kā jūs pagājušajā gadā tēlojāt “Sveika, Dollij!”.

Triksijas gludie vaigi labpatikā piesarka.

- Cik jauki, ka jūs tā sakāt! Es tiešām dievinu Dolliju Levi-ju. Tik pilnasinīgs, daudzslāņains raksturs!

- Jūs attēlojāt viņu nevainojami.

- Jā. - Viņa atcerēdamās nopūtās. - Man viņš patīk, Dora. Sakiet, Džed, - ai, jums ir ļoti lielas plaukstas, vai ne?

- Mammu! - Tā kā Džeds bija tik jauki uzvedies, Dorai kļuva viņa žēl. - Džeds ir īrnieks, ko tētis man sameklēja.

- īrnieks... īrnieks! - Mātes instinkti acumirklī guva pārsvaru pār flirtēšanas tieksmi. - Ak, mans mīļais, mīļais zēns! -Pateicības pārņemta, Triksija apvija rokas Džedam ap kaklu. Viņai bija tvēriens kā aizsargam futbola laukumā. - Es esmu jums liela, mūžīga parādniece.

Dora tikai pārvilka ar mēli pār zobiem, kad Džeds pameta uz viņas pusi bezpalīdzīgu skatienu.

- Tas nekas nebija, - viņš atteica, neveikli papliķēdams Triksijai pa muguru. - Es tikai atsaucos uz sludinājumu.

- Jūs izglābāt manu dārgumu Izidoru no tā šaušalīgā kramplauža. - Triksija atliecās un noskūpstīja Džedu uz abiem vaigiem. - Mēs nemūžam nespēsim jums atlīdzināt par to, ka viņu padzināt un paglābāt mūsu meitenīti no aplaupīšanas.

Viņš piemiedza acis un paraudzījās uz Doru pāri mātes pleciem. Dora novērsās.

- Es viņu neizlaižu no acīm, - Džeds daudznozīmīgi sacīja. - Neraizējieties!

- Raizes ir mātes liktenis, mīļais. - Skumji pasmaidījusi, Triksija nopūtās.

- Te nu tu esi, kaislā puķe. - Ģērbies smokingā ar baltu kaklasaiti, pielīgoja Kventins, vēl aizvien stabili turēdamies kājās, kaut gan bija licis palēkāt diviem bārmeņiem. Viņš dāvāja sievai ilgu, ciešu skūpstu, kas lika saraukties Džeda uzacij. - Esmu nācis, lai aicinātu savu līgavu uzdeju.

- Protams, mīļais. - Triksija aplika viņam rokas, un abi sāka dejot tango stilā.

- Vai iepazinies ar jauno cilvēku, ko es izvēlējos mūsu Izijai?

- Jā, tikko. - Triksija pagriezienā atmeta galvu un starojoši uzsmaidīja Džedam. Viņš nebūtu brīnījies, ja viņai zobos piepeši būtu parādījusies roze. - Tev ir tik lieliska gaume!

- Izij, parādi Džedam teātri! Tajā ir daudz vairāk nekā tikai skatuve. - Piemiedzis ar aci, Kventins izklupienā uztvēra sievu, un abi aizdejoja tālāk.

- Kaislā puķe? - Džeds pēc mirkļa vaicāja.

-Viņiem tas šķiet piemēroti.

- Acīmredzot. - Džeds nespēja iedomāties, ka viņa vecāki būtu dāvājuši viens otram kaut bezpersonisku apskāvienu, kur nu vēl kaislu skūpstu. Vienīgās kaislības, ko viņš starp tiem bija novērojis, uzbangoja, apmētājoties ar apvainojumiem un traukiem.

- Tu nekad neesi minējis, ka esi šeit bijis.

-Ko?

- Teātrī, - viņa sacīja, no jauna pievēršot Džeda uzmanību sev. - “Sveika, Dollij!"?

- Tu nevaicāji. - Viņš vadīja Doru tālāk no drūzmas, kas valdīja pie bāra. - Tu viņai neesi pastāstījusi, vai ne?

- Es negribēju viņu apbēdināt. Neskaties uz mani tā! - viņa piktojās. - Tu redzēji, kā viņa izturējās, zinot par ielaušanos. Vai vari iztēloties, kas notiktu, ja es viņai pastāstītu, ka maniaks draudējis man ar ieroci? - Kad Džeds neatbildēja, viņa piecirta kāju. - Es viņai pastāstīšu, bet pa savam.

- Kā vēlies, - atteica Džeds un izņēma cigareti. - Bet, ja viņa uzzinās no kāda cita, būs vēl ļaunāk.

- Es pašlaik negribu par to domāt. - Viņa izņēma Džedam no rokām cigareti, ievilka īsu dūmu un atdeva atpakaļ. - Es tev parādīšu teātri. Ēka celta deviņpadsmitā gadsimta vidū. Kādreiz te bija muzikālais teātris. - Viņa devās projām no skatuves pa vienu no šaurajiem gaiteņiem. - Pēc tam kad nomira vodeviļa, tā pamazām sāka pārvērsties graustā un pāris reižu par mata tiesu netika nojaukta. Pēc tam... - Viņa atgrūda durvis uz ģērbtuvi un, iespriedusi rokas sānos, palika stāvam un vērojam, kā Villijs atraisās no vētrainām skavām. - Dezertēšana, -viņa sacīja, - ir noziegums, par ko pakar.

Villijs pasmaidījis apvija roku ap slaiku sievieti niecīgā sarkanā kleitā.

- Lorēna man palīdzēja atkārtot tekstu. Es piedalos mutes skalojamā līdzekļa reklāmā.

- Tev bija dežūra, Villij. Es savu maiņu nodežurēju, un Lī ieradīsies tikai pēc pusnakts.

- Labi, labi. - Draudzenei pa priekšu Villijs izspraucās pa durvīm. - Saskriesimies vēlāk.

Džeds nemaz nepūlējās slēpt savu sajūsmu par Lorēnas gurniem, kas šūpojās līdzīgi svārstam.

- Ievelc acis atpakaļ pierē, Skimerhorn! - ieteica Dora. - Kāds var uz tām uzkāpt.

- Tūlīt. - Kad Lorēna bija izlīgojusi pa durvīm, viņš pievērsās Dorai. - Viņa maiņa? - Džeds neizpratnē jautāja.

- Turēt mammu tālāk no šefpavāra. Nāc, es tevi uzvedīšu pašā augšā. No turienes paveras satriecoša aina uz skatuvi.

Vakaram tuvojoties nobeigumam, Džeds pārstāja brīnīties, ka jūtas šeit labi. Lai gan viņam nepatika drūzma, viņš nebija radis pie viesībām un sarunām ar svešiem cilvēkiem, viņš nejuta arī nepacietīgu vēlēšanos aiziet pēc iespējas agrāk. Pirmajā balkonā saskrējies ar Čepmeniem, viņš secināja, ka arī tie bauda vakaru.

- Sveiks, Džed! Laimīgu Jauno gadu! - Noskūpstījusi viņu, Mērija Pēta atkal atbalstījās ar elkoņiem pret margām un vēroja, kas lejā notiek. - Tā tik ir balle! Es savā mūžā vēl neesmu neko tādu redzējusi.

Džeds gribēja redzēt, uz ko viņa skatās. Viņš ieraudzīja kustīgu cilvēku drūzmu, krāsu ņirbu, lejā vibrēja skaņas.

- Konroji ir... vienreizīgi.

- Un kā vēl! Es sastapu Lī tēvu. Mēs dejojām džiterbagu. -Viņas seja smejoties piesarka. - Es nezināju, ka protu džiterbagu.

- Viņai vajadzēja tikai izturēt, - piezīmēja Brents. - Vecajam ir grūti turēt līdzi.

- Iespējams, viņš salējis sevi pietiekami daudz degvielas. -Džeds lejā uz mirkli pamanīja Kventinu ar bezrūpīgi nošķiebtu balles cepuri galvā.

- Kur ir Dora? - apvaicājās Brents. - Neesmu viņu nemaz vēl redzējis.

- Viņa tepat vien ir. Indigo gribēja ar viņu dejot.

- Indigo? - Pārliekusies pār balkona malu, Mērija Pēta māja svešiniekiem un meta konfeti.

- Viņu nav iespējams nepamanīt. Tas ir milzīga auguma plikgalvains afroamerikānis sarkanā ādas kombinezonā.

- Ak! Ak! - viņa atkārtoja, kad, pārlaidusi skatienu pūlim, pamanīja Indigo. - Dievs, kaut es tā prastu dejot! - Atbalstījusies ar elkoņiem uz margām, viņa klusi kustināja lūpas līdzi mūzikas ritmam.

- Vai vēl nekas nav zināms? - Džeds vaicāja Brentam.

- Vēl par agru. - Brents auklēja alus glāzi. - Mēs esam izsūtījuši attēlu. Ja viņš ir uzskaitē, tad kaut kādu informāciju saņemsim pēc brīvdienām. Es pats kārtīgi papūlējos, meklējot, vai nav kāds viņam līdzīgs izvarotājs, suteners vai tamlīdzīgas personas. Taču neko neuzzināju. - Ielūkojies savā tukšajā glāzē, Brents pabīdīja uz augšu brilles. - Iesim paņemsim alu.

- Nē, tu neiesi vis. - Aši pagriezusies, Mērija Pēta satvēra Brentu aiz rokas. - Tu nāksi ar mani dejot, leitnant. Ir jau gandrīz pusnakts.

- Vai mēs nevaram palikt tepat, un viss? - Brents, sievas vilkts, negribīgi sekoja. - Klausies, Džeds ar tevi padejos.

- Es eju meklēt pats savu sievieti.

Kad visi trīs, piepalīdzot ar elkoņiem, bija izlauzušies līdz deju grīdai, solists, pacēlis roku, tā prasot klusumu, sāka kliegt mikrofonā.

- Klausieties visi! Līdz pusnaktij palikusi viena minūte, tāpēc atrodiet savu otro pusīti - vai mīļas lūpas - un esiet gatavi ielēkt jaunajā gadā.

Nelikdamies ne zinis par apdullinošo troksni un pāris interesantiem piedāvājumiem no vientuļām sievietēm, Džeds spraucās cauri pūlim.

Viņš ieraudzīja Doru skatuves labajā pusē smejamies kopā ar brāli un lejam šampanieti neskaitāmās pastieptās glāzēs.

Dora nolika tukšo pudeli un, paņēmusi citu, pagriezās, lai pārliecinātos, ka orķestrantiem netrūkst, ko saskandināt. 'lajā mirklī viņa ieraudzīja Džedu.

- Villij! - Nenolaizdama skatienu no Džeda, viņa pastūma pudeli brālim. - Tu paliec viens pats.

- Mani samīdīs! - viņš iesaucās, bet Dora jau tuvojās skatuves malai.

- Ļautiņi, sagatavojieties! - Dziedātāja balss iedārdējās pāri visam teātrim. - Skaitiet kopā ar mani! Desmit, deviņi...

Dorai šķita, ka viņa kustas ļoti lēnām, it kā ietu caur ūdeni - siltu, zīdainu ūdeni. Sirds strauji un dobji pukstēja.

- Astoņi, septiņi...

Viņa pieliecās, uzlika rokas Džedam uz pleciem. Džeds saņēma viņu ap vidukli.

- Seši, pieci...

Sienas notrīcēja. Viņa nokāpa no skatuves bezdibeni, krāsainā konfeti lietū, juta, kā notrīs Džeda muskuļi, kad, pārlaidusi plaukstu pār viņa matiem, apvija kājas ap viņa augumu.

- Četri, trīs...

Collu pa collai, nenolaižot skatienu no viņa sejas, elpojot aizvien straujāk un straujāk, viņa slīdēja zemāk.

- Divi, viens...

Viņas lūpas padevās Džeda karstajām, izsalkušajām lūpām. Abu apmierinājuma skaņas noslāpēja tostu eksplozija. Nesakarīgi kaut ko nomurminājusi, Dora sagrozījās un, iegremdējusi abas dūrēs sažņaugtās plaukstas Džeda matos, piekļāvās viņam.

Pārliecināts, ka kaut kas viņā pārsprāgs - galva, sirds, ķermeņa lejasdaļa -, Džeds joprojām cēla viņu lejā no skatuves. Kad Dora nostājās kājās, viņas augums vēl aizvien bija sakusis ar viņējo, liekot sāpīgi apzināties katru izliekumu un izcilni.

Viņa garšoja bīstamāk par viskiju, dzirkstošāk par šampanieti. Džeds saprata, ka vīrietis var justies kā piedzēries, ja pār viņa ķermeni valda sieviete.

Viņš atrāvās no Doras lūpām, bet turēja viņu cieši piekļau-tu savam augumam. Viņas acis maigi mirdzēja, lūpas bija mazliet pavērtas. Pēc mirkļa Dora tās vieglītēm aplaizīja, it kā vēlētos ilgāk izbaudīt viņa garšu.

- Vēl, - viņa nomurmināja.

'lāču, kad Džeds noliecās, lai no jauna skartu Doras lūpas, uzradās Kventins un viņus apskāva.

- Laimīgu Jauno gadu, nies enfants. - Piešķiebis galvu, viņš pacēla balsi, liekot tai plūst kā vīnam pāri troksnim. - “Izzvaniet veco, iezvaniet jauno; priecīgie zvani, pār klajumiem skaniet: gads projām aiziet, ļaujiet tam iet; neīsto īstajā iezvaniet.”

- Tenisons, - tēlodams aizgrābtību, nomurmināja Džeds, un Kventins starojoši viņam uzsmaidīja.

- Pilnīgi pareizi. - Kventins vienlīdz aizrautīgi noskūpstīja Doru, pēc tam Džedu. Džeds nepaspēja atgūties, kad pār viņa galvu nolaidās Triksija.

- Man ļoti patīk visādas svinības. - Džeds atkal un atkal dāsni saņēma skūpstus. 'lād Triksija aicināja dēlu: - Villij, nāc šurp un noskūpsti savu māti!

Villijs paklausīja, sparīgi nolēkdams no skatuves un uztverdams māti teatrālā pietupienā. Viņš noskūpstīja tēvu, pēc tam pagriezās pret Džedu.

Džeds dziļi ievilka elpu un mēģināja pretoties.

- Es negribu tevi piekaut.

Villijs tikai smaidīja.

- Atvaino, mums patīk izpaust savas jūtas. - Par spīti brīdinājumam, viņš cieši un skurbīgi apskāva Džedu. - Tie ir Lī un

Džons.

Domādams par izdzīvošanu, Džeds soli atkāpās, bet atklāja, ka aiz muguras atrodas skatuve. Viņš padevās un filozofiskā mierā pieņēma Lī skūpstus un Džona - ar kuru vēl nebija iepazinies - apskāvienus.

Vērojot šo ainu un dažādās emocijas, kas atspoguļojās Džeda sejā, Dora smiedamās sameklēja pilnu šampanieša glāzi.

Tā tev vajag, Skimerhorn. Tu vēl ne to vien pieredzēsi.

Dikarlo mira ilgi un lielās ciešanās. Vainseps pacietīgi gaidīja, visādi nopūloties, lai nebūtu jādzird vārie saucieni pēc palīdzības, murgainās lūgšanas un šļupstošie šņuksti.

Viņš nezināja, kā Finlijs apgājās ar kalpotājiem. Viņš negribēja to zināt. Taču trīs stundas ilgās, bezgalīgās gaidīšanas laikā viņš vairākkārt bija vēlējies, kaut Dikarlo ņemtu un nomirtu ātrāk.

Taču, kad pamazām sāka krēslot un ārpus solārija nebija dzirdama vairs neviena skaņa, Vainseps ilgojās, kaut Dikarlo būtu izturējis ilgāk.

Gaidāmais uzdevums viņu biedēja.

Nopūzdamies Vainseps izgāja no mājas, pasoļoja garām izplātajam līķim un devās pāri zālienam uz darbarīkiem paredzēto nojumi. Viņš bija bailīgi apjautājies Finlijam, vai nevarētu dabūt kādu audeklu vai plastmasas plēvi.

Atcerēdamies Finlija norādījumus, viņš atrada lielu, ar baltiem krāsas plankumiem notrieptu audeklu, ko bija atstājis krāsotājs. Mugurai no smaguma smeldzot, viņš uzcēla audekla rulli plecos un atgriezās dārzā, lai ķertos pie sava baisā uzdevuma.

Viņš pūlējās nedomāt par veicamo procedūru. Atlika tikai iztēloties, ka tas ir viņš pats, kas neko neredzošām acīm guļ pret tumsnējošām debesīm, un darāmais vairs nesagādāja īpašas raizes.

Vainseps izplāja audeklu uz baltajiem akmeņiem. Tie bija noplūduši ar asinīm un kļuvuši lipīgi. Turklāt mušas... Ak, prātoja Vainseps, cik pretīga nodarbošanās.

Sakņupis, elpai svelpjot caur zobiem, viņš vēla un vēla Dikarlo ļengano ķermeni, kamēr tas gulēja pašā audekla centrā.

To paveicis, Vainseps atpūtās. Fiziska piepūle viņam vienmēr izraisīja pamatīgu svīšanu. Viņš atlocīja kabatlakatu un noslaucīja pilošo seju un kaklu. Degunu raukdams, viņš nometa mutautu uz audekla un pastūma to zem līķa.

Pēc tam, uzmanīdamies no asins traipiem, viņš pietupās un uzmanīgi izvilka Dikarlo maku. Piesardzīgi turot to starp īkšķi un rādītājpirkstu, Vainseps nolēma pie pirmās izdevības maku sadedzināt - gan naudu, gan pārējo tā saturu.

Likteņa nolemta cilvēka samiernieciskumā viņš pedantiski pārbaudīja visas Dikarlo kabatas, lai pārliecinātos, ka izņēmis pilnīgi visu, pēc kā varētu noteikt viņa personību.

Pa otrā stāva logu atplūda tikko dzirdamas itāliešu operas skaņas. Finlijs gatavojas pavadīt vakaru ārpus mājas, nodomāja Vainseps.

Galu galā nākamajā dienā bija svētki.

17. nodaļa

Nakts bija skaidra kā stikls, gaiss spirgts. Laternas gaismā plāna sarmas kārtiņa u/. “Thunderbird” sānu stikla dzirkstīja kā ledains zirnekļu tīkls. Iekšpusē patīkami dūca sildītājs, papildinot B. B. Kinga “Zilo pirmdienu”, kas skanēja pa radio, ar vēl vienu basa noti.

Siltums, blūzs un lēnais, līganais brauciens citreiz būtu ieaijājuši Doru miegā. Patlaban viņas nervi bija saspringti. Lai pārvarētu spriedzi, viņa bez apstājas runāja par balles norisi, par cilvēkiem un mūziku, neprasot no Džeda nekādu vai gandrīz nekādu atbildi.

Kad mašīna apstājās aiz viņas mājas, viņai gandrīz vairs nebija par ko runāt.

- Viss taču ir kārtībā, vai ne? - viņa vaicāja.

- Kas ir viss?

Viņas pirksti žņaudzīja vakara somiņu.

- Brenta apsolītā apsardze.

-Vai tas tevi tik ļoti uzbudinājis?

Viņa nopētīja ēku, gaismas strēli pie sētaspuses durvīm, atspulgu logā, ko meta viņas speciāli iedegtā lampa.

- Lielāko daļu vakara man izdevās par to nedomāt.

- Viss ir, kā nākas. - Pārliecies viņai pāri, Džeds atbrīvoja Doru no drošības jostas. - Viņi abi bija savā postenī.

- Labi. Tas ir labi. - Taču viņa nespēja nomierināties. Klusumā abi izkāpa katrs pa savām durvīm un devās augšup pa kāpnēm.

Es nevēlos būt saspringta, nodomāja Dora, kamēr Džeds slēdza vaļā ārdurvis. Tam nebija nekāda sakara ar nelūgtiem svešiniekiem un sargiem, bet gan ar to, kas notiks, tiklīdz viņi būs iegājuši iekšā un palikuši divatā.

Kam nav pilnīgi nekādas jēgas, nosprieda Dora. Viņa iegāja gaitenī, pa ceļam sameklējot sava dzīvokļa atslēgas. Viņa gribēja Džedu, ļoti gribēja pabeigt to, kas bija sācies starp viņiem.

Un tomēr...

Izņēmis atslēgu no viņas stingajiem pirkstiem, Džeds pats atslēdza durvis.

Pats galvenais ir saglabāt mieru, viņa apņēmās, ģērbjot nost mēteli un liekot to uz krēsla. Agrāk viņa vienmēr raudzījās, lai attiecībās būtu tā, kas tur vadības stūri savās rokās, lai pavērstu tās sev vēlamā virzienā.

'lāču attiecībās ar Džedu viņa nebija vadībā, un to zināja

abi.

Dora dzirdēja, kā durvis viņai aiz muguras aizveras, kā slēdzenē pagriežas atslēga. Satraukums aizžņaudza kaklu.

- Vai vēlies kaut ko iedzert? - Viņa nepagriezās, bet taisnā ceļā devās pie skapīša, kur glabājās brendijs.

-Nē.

- Nē? - Viņas pirksti, brīdi kavējušies uz karafes, noslīdēja. - Es arī negribu. - Piegājusi pie atskaņotāja, viņa ieslēdza disku mainītāju, pat neapjauzdama, kādu mūziku pagājušoreiz atstājusi. Besija Smita sāka dziedāt no tās vietas, kur B. B. Kings bija beidzis. - Pēc dažām dienām vajadzēs novākt eglīti. - Viņa pastiepa roku un pieskārās zariņam. - Zvaigznes dienas priekšvakarā. Tu novāc visu, sadedzini ugunskurā dažus zariņus. Man vienmēr kļūst mazliet skumji. - Viņa salēcās, kad Džeda plaukstas saņēma viņas plecus.

- Tu nervozē?

- Es? - Viņa iesmējās, vēlēdamās, kaut būtu kaut ko ielējusi glāzē, vienalga ko, lai tikai noskalotu sauso, dedzinošo sajūtu kaklā.

- Man tas patīk.

Juzdamās muļķīgi, Dora pagriezās un izmocīja kaut ko līdzīgu smaidam.

- Skaidrs, ka tu priecājies. Tas liek tev justies pārākam.

- Arī tas. - Pieliecis galvu, viņš noskūpstīja Doras lūpu kaktiņu. - Taču tā ir arī zīme, pēc kuras es saprotu, ka tu ilgi neaizmirsīsi šo vakaru. Nāc man līdzi!

īsajā ceļā uz guļamistabu Džeds neizlaida viņas plaukstu no savējās.

Viņš gribēja tuvoties lēnām, atklāt viņas burvību collu pa collai, izgaršojot viņas satraukumu, kas viņam patika. Viņa kļūs nevarīga un piederēs viņam.

Ieslēdzis lampu uz naktsgaldiņa, viņš uzlūkoja Doru.

Viņas elpa nodrebēja, kad abu lūpas saskārās. Maigums bija pēdējais, ko Dora no viņa bija gaidījusi, un pārsteidzošākā dāvana, ko viņš varēja dot. Viņas lūpas, pieņemot skūpstu, pavērās, un sirds bija iesprūdusi kaklā kā dūre.

Viņas galva atliecās. Tā bija padošanās zīme, kas nokaitēja vēlēšanos vēl karstāku. Taču viņš ļāva mirklim nobriest un turpināja maigu rotaļu ar viņas lūpām.

- Tu drebi, - viņš nomurmināja, lūpām slīdot lejup pa viņas zodu, pieskaroties ar mēli siltai, gludai ādai, izbaudot miesas garšu un aromātu.

- Tas esi tu.

- Varbūt tev taisnība. - Viņa mute atgriezās pie Doras lūpām, skūpsts kļuva dziļš, un viņai noreiba galva. Atskanēja nopūtas, aizelsusies murmināšana, joņojošu siržu dobjā duna.

- Ļauj, es atsegšu gultu, - viņa nočukstēja. Taču, kad Dora pagriezās, Džeds pievilka viņu atkal sev klāt, skarot ar lūpām viņas pakausi.

- Tas var pagaidīt.

Viņa plaukstas bija uz Doras vēdera, kur vēlēšanās gulēja saritinājusies kā uzvilkta atspere.

- Es nedomāju, ka varu gaidīt.

- Tas nebūs ātri. - Viņa rokas slīdēja gar Doras sāniem augšup un atkal lejup. - Tas nebūs viegli.

- Džed... - Viņa vārds beidzās ar vaidu. Viņa plaukstas atrada Doras krūtis, īkšķi vieglām apļveida kustībām glāstīja krūšgalus. Viņa juta Džeda mēli kaut kur aiz auss ļipiņas. Aizvērusi acis, Dora atmeta jebkuras domas par paškontroli un izliecās viņam pretī.

Džeds ar zobiem apmierināja savu tieksmi izjust miesas garšu, tajā pašā laikā pogādams vaļā sīkās podziņas, kas stiepās no viņas kakla līdz pat augšstilbiem. Viņas elpa kļuva lēnāka, dziļāka - it kā transā. Mokošā laiskumā virzoties no pogas pie pogas, Džeda īkšķis vieglītēm skāra viņas ādu.

- Esmu visu vakaru prātojis. - Viņš runāja klusi, Dorai pie pašas auss, vēlēdamies, lai viņa plaukstas nebūtu tik alkatīgas. - Visu vakaru prātojis, pūlēdamies to iztēloties.

Viņš lēnām pavēra audumu, ar pirkstu galiem noglāstot augumu. Viņa priekšā bija sieviete.

- Žēlīgs Dievs! - Iekārei plosoties, Džeds paslēpa seju Doras matos. Viņas āda bija karsta un mīksta, un muskuļi bezpalīdzīgi trīsēja zem viņa plaukstām. Abi stāvēja lampas gaismā, cieši piekļāvušies viens otram, un katra viņas trīsa atbalsojās Džeda augumā.

Viņš nebija zinājis, ka vēlēšanās var būt tik mežonīga, kāre ņemt un dot tik brutāli asa kā sakaitēts tērauds, kurš gaida savu zīmi. Džeds zināja tikai to, ka grib viņu pilnīgi visu, un to baud-pilno patiesību, ka viņas vēlēšanās ir tikpat izmisīga kā paša.

Kā sapnī Dora pacēla roku un aplika Džedam ap kaklu. Tas ir gluži kā peldēt, viņa nodomāja. Gaiss šķita spodrs kā sudrabs. Tad viņš pieskārās, un siltajam gaisa vilnim cauri izlauzās kaisles asmens - saulē iedurts zobens.

Pusaizvērtām acīm viņa piekļāva muguru Džedam, uzsūk-dāma sevī lepnumu un izbrīnu par viņa rokām, kas glāstīja ādu. Pagriezusi galvu, viņa sameklēja ar lūpām Džeda lūpas. Viņas miklās un izsalkušās lūpas piekļāvās, mudinot ņemt vēl. Viņa vairs nezināja, kur rodas bauda. Tik daudz sajūtu šaudījās un virmoja viņas augumā! Viņa lūpas, jā, tā bija bauda. Bauda izjust stingri piebļautās lūpas, spēcīgos zobus, vijīgo mēli.

Bauda bija just viņa stingro augumu piekļautu sev, vieglās trīsas, kas deva nojautu par apvaldīto spēku. Kaismi, kas virmoja no viņa, paužot tumšu un izmisīgu vēlēšanos.

Viņa rokas. Ak Dievs, viņa rokas, kas glāstīja, kausēja un ieguva, tikai par mata tiesu nekļūdamas varmācīgas, līdz Dora sāka baidīties, ka pazaudēs sevi un lūgs vēl.

Viņas elpa izlauzās šņukstos, zemās rīkles skaņās, kas atgādināja vaidus, un viņas augums kļāvās klāt, šūpojoties aizvien ātrākā un prasīgākā ritmā. Lai iepriecinātu viņu un sevi, Džcds ieslidināja roku viņai starp kājām, saņemot plaukstā viņas miesu. Tā bija mikla un karsta. Tikai ar pašiem pirkstu galiem viņš sniedza augstāko baudu. Viņas augums sastinga un izliecās. Strauju, spēcīgu orgasma viļņu šūpota, viņa klusi iekliedzās. Kad Doras kājas saļima, viņš ieslīdēja dziļāk, ievaidēdamies, kad viņa noelsās izbrīna pilnā sajūsmā.

-Vēl?

Viņai reiba galva. I.ai noturētos līdzsvarā, viņa ar otru roku aptvēra Džedu ap vidu.

-Jā.

Uzbudinājumam šļācoties pāri malām, ik reizes, kad viņa vārds izskanēja kā vaids pār Doras lūpām, Džeds atkal veda viņu augšup. Viņš saprata, ka vīrietis var noreibt un teju, teju zaudēt varu pār sevi, neizdzerot pat malku reibinoša dzēriena. Un ka sieviete var pārņemt asinis kā narkotika. Alkatībai mutuļojot, viņš pagrieza Doru pret sevi, lai novilktu piekļāvīgo apģērba gabalu viņai no pleciem.

Viņa sejā atspoguļojās negantums, nesavaldība, kam vajadzētu Doru biedēt. Kaut arī viņas sirds mežonīgi salēcās, tam nebija nekāda sakara ar bailēm.

- Ks tevi gribu. - Viņas balss bija zema un bieza, kā liesmās izliets medus. Rokas, kas vilka viņam pāri galvai kreklu, ne tuvu nebija tik drošas, kā gribētos. Taču Doras acis, kas raudzījās viņam pretī, bija nešaubīgas un pārliecinātas. Atvilkusi viņa džinsu rāvējslēdzēju, viņa piekļaujoties atmeta galvu. - Es gribu, lai tu būtu manī. Tagad.

Par atbildi Džeds saņēma viņas gurnus, un abi iekrita gultā.

Divreiz apvēlušies, viņi plosīja viens otra drēbes, līdz mikla miesa piekļāvās miklai miesai. Taču, kad Dora bija gatava apņemt Džedu un paņemt sevī, viņš noslīdēja zemāk. Kamēr Dora locījās un vaidēja zem Džeda auguma, viņa lūpas baudīja viņas krūtis, liekot spazmām vēderā kļūt neciešamām.

Dora elsojot satvēra Džeda matus, un viņas augums izliecās izmisīgā aicinājumā.

- Tagad. Dieva dēļ, tagad.

Satvēris zobos krūtsgalu, viņš to pavilka, un Doras nagi iegriezās viņam plecos.

- Šoreiz es gribu vairāk.

Taču, jo vairāk viņš ņēma, jo vairāk viņam vajadzēja. Viņa deva - visu, neierobežoti, atdodamās sajūtu pārpilnībai. Tomēr tas bija par maz.

Viņš izzināja Doras augumu pēdu pa pēdai - izgaršojot, izjūtot, iegūstot. Viņa deva visu, ko viņš lūdza. Viņš ņēma visu, ko viņa sniedza.

Džeds viņu vēroja. Gaisma spīdēja uz Doras miklās ādas, liekot tai laistīties kā viņas porcelāna figūriņai. Taču viņa bija miesa un asinis, viņas plaukstas bija tikpat ziņkāras kā viņam, viņas mute tikpat alkatīga.

Gultas pārklājs zem viņiem bija gluds un pieglaudīgs kā ūdens. Līdz guļamistabai atplūda mūzika - raudošas saksofona un pulsējošas basa skaņas.

Kad viņu augumi savienojās, Doras klusi izgrūstā rīkles skaņa trīsēdama nolaidās uz viņa lūpām. Lēnām - izbaudīdams -viņš slīdēja aizvien dziļāk un dziļāk, aprīdams Doras drudžainās elsas un modinādams jaunas, ar mēli rotaļājoties viņas mutē.

Džeds sastinga virs viņas, gribēdams redzēt viņas seju, redzēt tajā neprātīgās baudas trīsas. No jauna sasniedzot augstāko punktu, viņas miesa saspringa konvulsijās ap viņu un sajūtu vētrā viņam aizrāvās elpa.

Doras acis spēji atvērās. Satumsušas un alkainas, tās nenovērsās no Džeda sejas. Viņa mēģināja runāt, bet lūpas drebēja, un pār tām izlauzās viens vienīgs trīsošs vaids. Viņš bija vienīgais, ko viņa redzēja, ko viņa juta un ko viņa gribēja. Viņas augums trīsot atsaucās katram nesteidzīgam glāstam. Viņas augums bija dzirkstoši nervi un plosoša vēlēšanās. Viņš modināja tos atkal un atkal no jauna, līdz Dora nespēja vairs neko citu kā vien apvīties viņam apkārt un ļauties, lai viņš ved - uz kurieni un kad pats vēlēsies.

Viņa iekliedzās vēlreiz. Džeds paslēpa seju Doras matos.

Skanēja cita mūzika. Kltons Džons dziedāja savu odu Meri-linai. Atmetusi rokas un kājas, Dora gulēja šķērsām pāri gultai, viņas stingais augums nemaz nejuta Džeda svaru. Viņa gan sajuta krūtij viegli piekļautās Džeda lūpas un viņa vēl aizvien neganti straujos sirdspukstus. Ar pūlēm sakopojusi spēkus, Dora pacēla‘roku un noglāstīja viņa matus un plecu.

Viņas pieskāriens, kas šķita vienlaikus mātišķs un mīlošs, atsauca Džedu īstenībā. Viņš jutās tā, it kā tikko bez slēpēm būtu nokritis no ļoti augsta kalna un nolaidies dziļā, siltā pavasarī. Impulsīvi viņš noskūpstīja Doras krūts izliekumu un vēroja, kā viņa pasmaida.

- Tu jūties labi? - viņš vaicāja.

- Nē. Es neko neredzu.

Tagad bija viņa kārta pasmaidīt.

- Atver acis!

- Ah! - Atvērusi acis, viņa nopūtās. - Paldies Dievam! Es domāju, ka esmu kļuvusi akla. - Pagriezusi galvu uz sagumzītā gultas pārklāja, viņa palūkojās lejup uz Džedu. - Man šķiet, es nevaicāšu, kā tu jūties. Tu izskaties pārāk apmierināts ar sevi.

Džeds paslējās uz elkoņiem, lai viņu noskūpstītu. Viņas mati bija izspūruši un, tieši tā, kā viņš bija iztēlojies, ieskāva seju kā cirtu un sprogu jūklis. Viņas lūpas bija pietūkušas, acis miegainas.

Viņš juta kaut ko sakustamies - tā nebija no jauna iekvēlojusies iekāre, kā viņš bija gaidījis, bet kaut kas cits. Kaut kas tāds, kas nebija apmierinājums.

- Tik un tā pavaicā.

- Labi. - Viņa atglauda Džedam no pieres matus. - Kā tev klājas, Skimerhorn?

- Man klājas labi.

- Es apbrīnoju tavas runas dāvanas.

Viņš iesmējās, noskūpstīja viņu vēlreiz, tad pagriezās un pievilka Doru ciešāk sev klāt.

- Cik žēl, ka es nespēju atcerēties nevienu piemērotu Teni-sona vārsmu.

Doras smaids, iedomājoties, ka viņš runā dzeju, kļuva dūmakains.

- Ko tu teiktu par Selliju? “Es, sapņojot par tevi, pamostos no pirmās saldās dusas, kad vēji elpo vieglītēm un zvaigznes mirgo klusas.”

- Tas bija jauki. - Džcds atlieca viņas galvu saldam un sapņainam skūpstam. - Tiešām jauki.

Apmierināta viņa pieglaudās ciešāk.

- Kā Konroju mani baroja ar bardiem un dramaturgiem.

- Tavi vecāki paveikuši labu darbu. - Viņa tikai smaidīja, kad Džeds, vēl aizvien saņēmis viņas zodu, tumšām acīm un ciešu skatienu pētīja viņas seju. - Es tevi atkal gribu.

- Es jau tā cerēju.

- Dora, tu izskaties briesmīgi.

- Lī, ko es darītu, ja tuvumā nebūtu tevis, kas glaimo manam ego?

Lī nesatricināmi iesprieda rokas sānos un nopētīja māsas bālo seju un tumšos lokus zem acīm.

-Varbūt tu esi slima. Zini, apkārt vēl aizvien plosās gripa. Manuprāt, tev vajadzētu uz kādu dienu slēgt veikalu.

Ienāca pircēja, un Dora apgāja apkārt letei.

- Ar tavu domāšanu ir tikai pareizi, ka tu esi mana padotā, bet ne otrādi. - Viņa saulaini pasmaidīja. - Labrīt! Vai varu jums palīdzēt?

-Vai jūs esat Dora Konroja?

- Pilnīgi pareizi. - Dora pastiepa plaukstu. Viņa zināja, ka negulētā nakts nav nākusi par labu viņas izskatam, taču likās, ka sieviete, kura tobrīd satvēra viņas roku, tūdaļ sabruks. - Vai jūs vēlētos kafiju? Varbūt tēju?

- Ks... - Ienācēja aizvēra acis un novilka no galvas zilo slēpošanas cepuri. - Ks labprāt iedzertu kafiju, bet nevaru to atļauties. - Viņa maigi pieskārās ar plaukstu apaļīgajam vēderam. - l eja gan noderētu.

- Ar krējumu? Citronu?

- Nē, vienkārši melnu.

- Varbūt jūs apsēstos? - Dora aizvadīja sievieti līdz krēslam. - Mēs visi šorīt nevaram iekustēties. Nogurums pēc brīvdienām. - Kad veikalā ienāca jauns pāris, Dora deva zīmi, lai par viņiem parūpējas Lī. Viņa ielēja divās tasēs tēju.

- Paldies! Mani sauc Verona Romena, - viņa sacīja, paņemot no Doras tasīti.

- Es baidos, ka šodien esmu ļoti neattapīga. Ak! - Viņa acumirklī bija sapratusi un, nekavējoties apsēdusies, pasniedzās pēc Veronas plaukstas. - Jūs esat Lailas kundzes māsasmeita. Pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību. Pēdējoreiz, kad zvanīju uz slimnīcu, man teica, ka viņa vēl aizvien esot komā.

Serona saknieba lūpas.

- Šonakt viņa atguvās.

- Kāds prieks to dzirdēt!

- Viņas stāvoklis vēl aizvien ir kritisks. - Serona pacēla tasīti, tad nedzērusi nolika to atpakaļ. - Ārsti nevar pateikt, kad un vai vispār viņa atveseļosies. Viņa ir... viņa ir ļoti vārga.

Doras acīs sariesās asaras.

- Tā ir briesmīga sajūta. Man šķiet, ka nav nekā ļaunāka par gaidīšanu.

- Nē, nav. - Dabiskā, neuzbāzīgā līdzjūtība palīdzēja Sero-nai atbrīvoties no sasprindzinājuma. - Mēs vienmēr esam bijušas tuvas. Patiesībā draudzenes. Pirmais cilvēks pēc vīra, kam pateicu, ka gaidu bērniņu, bija mana krustmāte.

- Jūs izskatāties nogurusi, - laipni sacīja Dora. - Varbūt uznāksiet augšā manā dzīvoklī? Jūs varētu mazliet atgulties un atpūsties.

Dzirdot Doras laipnību, Seronai acīs saskrēja asaras.

- Es nevaru palikt. Man jāatgriežas slimnīcā.

- šerona, tāds sasprindzinājums nenāks par labu ne jums, ne jūsu mazulim.

- Es esmu tik piesardzīga, cik vien iespējams. - Viņa notrausa ar delnu asaru. - Ticiet man! Es daru visu, ko ārsts man liek. - Viņa dziļi ievilka elpu un, mazliet nomierinājusies, sacīja: - Konrojas jaunkundz...

- Dora.

- Dora. - šerona vēlreiz ievilka elpu. - Es ienācu, lai pateiktu paldies par ziediem, ko nosūtījāt uz slimnīcu. Tie bija skaisti. Krustmāte Alise mīl puķes. Viņas dārzs ir apbrīnas vērts. Māsiņas man teica, ka jūs vairākas reizes esot zvanījusi, lai uzzinātu par manas krustmātes veselības stāvokli.

- Es priecājos, ka tas uzlabojies.

- Paldies! Redziet, es domāju, ka zinu visu par viņas draugiem. Bet nezināju, ka jūs viena otru pazīstat.

- Patiesībā mēs esam tikušās tikai īsu brīdi. Šeit. Viņa tieši pirms Ziemassvētkiem iegriezās veikalā.

šerona neizpratnē pakratīja galvu.

- Vai viņa kaut ko no jums nopirka?

- Pāris lietiņu. - Dorai pietrūka drosmes pateikt šeronai, ka tās bija viņai un mazulim domātas dāvanas. - Viņa teica, atnākusi tāpēc, ka jūs vairākas reizes esot šeit iepirkušies.

- Jā. - Šerona mulsi pasmaidīja, un Dora no jauna piepildīja viņas tasīti. - Jums vienmēr ir krājumā interesantas lietas. Ceru, ka neapvainosieties, bet man liekas mazliet dīvaini, ka jūs tik ļoti raizējaties par sievieti, ko esat tikai vienreiz sastapusi, par savu pircēju.

- Man viņa patika, - vienkārši atteica Dora. - Un es raizējos, ka uzbrukums noticis tik drīz pēc tam, kad viņa bijusi šeit.

-Viņa pirka kaut ko man, vai ne?

-Viņa jūs ļoti mīl.

- Jā. - Šerona ar pūlēm savaldījās. Viņa zināja, ka jābūt stiprai - bērniņa un krustmātes dēļ. - Tas, kurš nogalināja Mjurielu un uzbruka manai krustmātei, iznīcināja arī daudzas viņu lietas. Tas šķiet bezjēdzīgi.

-Vai policijai ir kādi pavedieni?

- Nē. - Šeronai izlauzās klusa, bezpalīdzīga nopūta. - Nekā. Viņi bija ļoti laipni - jau pašā sākumā. Kad viņi ieradās, mani bija pārņēmusi histērija. Atradu viņu guļam tur Ziemassvētku rītā un... un nabaga Mjurielu. Biju pavisam mierīga, kad zvanīju ātrajai palīdzībai un policijai. Bet tad sabruku. Saruna ar viņiem palīdzēja. Policisti prot būt objektīvi un analītiski.

Dora iedomājās Džedu.

- Es zinu. - Mirkli vilcinājusies, viņa izlēma. - Vai vēlaties zināt, ko viņa jums nopirka?

- Jā, vēlos, ļoti.

- Viņa teica, ka jūs šujat. Viņa iegādājās jums Viktorijas laika durvjturi, lai jūs varētu turēt durvis atvērtas un dzirdēt, ko bērnistabā dara mazais.

- Durvjturi? - Ap Seronas lūpām rotājās sirsnīgs smaids. - Misiņa zilonis... kā Džambo?

- Tieši tā.

- Mēs to atradām dzīvojamās istabas stūrī. - Asaras atkal draudēja izlauzties, taču tās vairs nešķita tik karstas un bezcerīgas. - Tieši tādas lietas viņa varētu man nopirkt.

- Viņa izvēlējās durvju turētāju arī bērnistabai. Porcelāna suni, kas saritinājies kamolā.

- Ak, suni es neredzēju. Droši vien tas bija saplēsts. Nelietis sasita gandrīz visas krustmātes iesaiņotās dāvanas un arī daudzas citas lietas. - Viņa saņēma Doras pirkstus. - Izskatījās, ka viņš būtu sajucis prātā. Droši vien viņš bija ārprātīgs, kā gan citādi būtu nogalinājis vienu vecu sievieti un atstājis otru nomirt? - Taču viņa aizgainīja jautājumu. - Es vēlētos viņai kaut ko aiznest, kad došos apciemot slimnīcā. Vai palīdzēsiet man izvēlēties?

- Ar lielāko prieku.

Divdesmit minūtes vēlāk Dora noskatījās, kā šerona iekāpj mašīnā un aizbrauc.

- Kas par lietu? - apvaicājās Lī. - Nabadzīte izskatījās tik nelaimīga.

- Tā bija Lailas kundzes māsasmeita. Atceries to sievieti, kam uzbruka Ziemassvētku vakarā?

- Sosaiethilā? Viņa ir komā, vai ne?

- Viņa ir nākusi pie samaņas.

Lī pakratīja galvu.

- Briesmīgi iedomāties, ka tā kāds var ielauzties tavā mājā.

Dorai pār muguru pārskrēja drebuļi, atceroties pašas piedzīvoto.

- Briesmīgi, - viņa piekrita. - Ceru, ka viņu atradīs.

- Tomēr, - Lī apņēmīgi pagrieza Doru pret sevi, - atgriezīsimies pie tevis. Kāpēc tu izskaties tik pārgurusi, ja tev vakar visu dienu bija brīvdiena?

- Nav ne jausmas. Ks visu dienu pavadīju gultā. - Smaidam rotājoties ap lūpām, Dora devās pārkārtot mūzikas kārbu kolekciju

- Pagaidi! - Modrā Lī pagriezās un vēlreiz ielūkojās Doras sejā. - Ak! - viņa sacīja, izveidojot no šā vārda trīs zilbes. - Man atausa gaisma. Džeds.

Dora atvēra vāku emaljētai kārbai, kas spēlēja “Mēnesnīcas sonāti”.

- Kas ir ar Džedu?

- Nespēlē ar mani paslēpes, Izidora! Diez kurā gultā tu pavadīji visu dienu?

- Pati savā. - Viņa pasmaidīja un aizvēra kārbu. - Tas bija neiedomājami.

- Tiešām? - Lī ieinteresējās. - Labi, pastāsti man arī.

- Nu, viņš ir... es nevaru. - Viņa samulsusi apklusa. - 1as ir citādi.

- Ahā! - sacīja Lī, pasmaidot platu jo platu smaidu. - Vai atceries, ko cs darīju, kad Džons mani pirmoreiz noskūpstīja?

- Tu pārnāci mājās, saritinājies gultā un veselu stundu raudāji.

- Pareizi. Tāpēc ka biju nobijusies, satraukta un pilnīgi pārliecināta, ka esmu sastapusi īsto vīrieti, ar kuru būšu kopā visu mūžu. - Kavējoties atmiņās, viņas smaids kļuva maigs. Noslēpumains.

- Tev bija astoņpadsmit gadu, - norādīja Dora. - Tev patika visu dramatizēt, un tu biji nevainīga.

- Un tev ir divdesmit deviņi, tev patīk visu dramatizēt, un tu nekad agrāk neesi mīlējusi.

Uzsvērta nopūta.

- Protams, esmu.

- Nē, neesi vis.

Dora paņēma putekļu lupatu.

- Ks neesmu teikusi, ka mīlu Džedu.

- Un tu mīli?

- Es nezinu.

- Lūk! - triumfējoši noteica Lī. - Gluži manas domas. Ja tu nemīlētu, tad tā ari pateiktu. Tā kā esi iemīlējusies, tu esi apjukusi. Starp citu, kur viņš ir?

- Izgājis. - Juzdamās atmaskota, Dora saskaitās. - Es viņu neturu saitē.

- Tu dusmojies. - Viszinīgi pamāja Lī. - Vēl viena droša pazīme.

- Klausies, es paanalizēšu savas jūtas, kad man būs brīvs laiks. - Paķērusi putekļu lupatu, viņa sāka spodrināt jau tā mirdzošo leti. - Kopš tā laika, kad viņš te ieradies, viss apgriezies kājām gaisā. Veikalā notikusi ielaušanās, dzīvoklis pārmeklēts, mani gandrīz izvaroja, un tu...

- Ko? - Lī divos lielos soļos bija otrā pusē letei un satvēra Doras plaukstas. - Ko tu teici?

Nolādēts! - Kaut arī Dora pūlējās izraut rokas no Lī

tvēriena, viņa zināja, ka aizgājusi par tālu. - Patiesībā nebija tik briesmīgi. Es pārspīlēju tāpēc, ka tu mani aizkaitināji.

- Pagaidi mirkli! - Lī piegāja pie durvīm, aizslēdza tās un pagrieza zīmi SLĒGTS uz ielas pusi. - Tu man visu izstāstīsi, Dorij, tūlīt pat.

- Labi. - Dora samierinājusies paberzēja ar plaukstām seju. - Labāk apsēdies.

Pagāja zināms laiks, jo Lī viņu vienā laidā pārtrauca, bet galu galā viņa bija visu izstāstījusi - no paša sākuma līdz beigām.

- Es gribu, lai tu apsoli, ka nestāstīsi to mammai un tētim, iekams es pati nepastāstīšu.

- Ej augšā un sasaiņo mantas! - Lī pielēca kājās. Viņa paskatījās uz Doru ar savām mirdzoši zilajām acīm kā slaids, gaišmatains eņģelis, kas gatavs aizsviest savu arfu un auru. - Tu pārcelsies dzīvot pie mums ar Džonu.

- Nē, mīļā, es šeit esmu pilnīgā drošībā.

- Pilnīgā gan! - atcirta Lī.

- Tiešām. Policija viņu meklē, un viņi pat norīkojuši ēkai apsardzi. - Viņa iesmējās. - Ak Dievs, mīļā, es pat guļu ar policistu.

Tas mazliet iedarbojās.

- Es negribu atstāt tevi vienu pašu. Pat uz piecām minūtēm ne.

- Dieva dēļ...

- Es runāju nopietni. - Spīdums Lī acīs nepieļāva nekādus iebildumus. - Ja tu neapsolīsi, es aiziešu pēc Džona, un mēs tevi ar varu aizvilksim pie sevis. Un es gribu runāt ar Džedu personiski.

- Dari, kā zini. - Dora padodamās pameta augšup rokas. Nebija iespējams tēlot lielo māsu sievietei, kas bija diktatoriska māte trijiem. - Viņš tev nepastāstīs neko tādu, ko es nebūtu jau pastāstījusi. Esmu pilnīgā un absolūtā drošībā. Ar garantiju.

Abas iekliedzās - kāds ārpusē raustīja durvis.

- Ei! - uzsauca Ierija, bungodama ar dūri. - Ko jūs tur darāt, ieslēgušās dienas vidū?

- Ne vārda, - nomurmināja Dora un devās atslēgt durvis.

- Atvaino, mēs paņēmām pārtraukumu.

Terija savilka lūpas un nopētīja abas sievietes. Gaisā aizdomīgi oda pēc ģimenes strīda.

- Izskatās, ka jums abām pārtraukums nenāktu par ļaunu. Vai daudz darba no paša rīta?

- Tā varētu teikt. Klausies, noliktavā ir jauns pievedums. Varbūt tu varētu to izsaiņot? Kad būsi pabeigusi, es noteikšu cenas.

- Protams. - Paklausīgi dodamās uz noliktavu, Terija pa ceļam vilka nost mēteli. Vienmēr varēja noklausīties aiz durvīm, ja kļūtu interesanti.

- Mēs neesam beigušas, Izidora.

- Pašlaik esam, Ofēlija. - Dora noskūpstīja Lī uz vaiga.

- Vari paspīdzināt Džedu, kad viņš atgriezīsies.

- Tā ari darīšu.

- Un pakašķējies ar viņu arī, labi? Es gribu redzēt, kā viņš to uztver.

- Es nemēdzu kašķēties. - Lī bija sašutusi.

- Pasaules čempione, - Dora nomurmināja savā visklusākajā balsī.

- Un, ja tu domā, ka tas ir joks, tu esi...

- Ei, Dora! - Terija pabāza galvu no noliktavas. Viņas sejā bija neizpratnes pilns smaids un rokā Dikarlo fotorobota eksemplārs. - Kāpēc tev ir tā vīrieša attēls, kas Ziemassvētku vakarā ienāca veikalā?

- Ko? - Dora pūlējās runāt mierīgi. - Vai tu viņu pazīsti?

- Viņš Ziemassvētku vakarā bija mūsu pēdējais klients. Es viņam pārdevu stefordšīrieti - kuci ar kucēnu. - Ielūkojusies attēlā, viņa pagrozīja uzacis. - Tici man, dzīvē viņš izskatās labāk nekā šeit. Vai viņš ir tavs draugs?

- Ne gluži. - Sirds krūtīs bija sākusi kūleņot. - Terija, vai viņš samaksāja skaidrā naudā?

- Par stefordšīrieti? Kur nu! Viņš maksāja ar kredītkarti.

Doru pārņēma satraukums, taču viņa bija pārāk liela aktrise, lai ļautu tam iezagties balsī.

-Vai tu nevarētu sameklēt man kvīti?

- Protams. - Terija izskatījās nelaimīga. - Tikai nesaki man, ka viņš ir maksātnespējīgs. Es pārbaudīju karti.

- Nē, es nešaubos, ka viss ir kārtībā. Man vienkārši vajadzīga kvīts.

- Labi. Viņam bija kaut kāds itāliešu vārds, - viņa piebilda. - Delano, Demarko, kaut kas tamlīdzīgs. - Paraustījusi plecus, viņa aizvēra aiz sevis durvis.

- Dikarlo, - sacīja Brents, pasniedzot Džedam faksu. - En-tonijs Dikarlo, Ņujorka. Galvenokārt sīki nodarījumi: zādzības, krāpšanas, pāris kontrabandas un laupīšanas lietu. Pēdējoreiz tika ietupināts par izspiešanu, bet pilnīgi tīrs gandrīz sešus gadus.

- Tas, ka nav pieķerts, nenozīmē, ka tīrs, - nomurmināja Džeds.

- Šorīt saņēmu šo faksu no Ņujorkas policijas departamenta. Tur ir viens izpalīdzīgs inspektors, kas gatavs man palīdzēt un savākt materiālus. Domāju, ka nebūs grūti noskaidrot, vai mūsu zēnam ir alibi.

- Ja arī ir, tad vienīgi fantāzija. 1ās ir viņš. - Džeds nometa fotogrāfiju uz Brenta rakstāmgalda. - Varbūt man vajadzētu aizbraukt uz Ņujorku.

- Varbūt tev vajadzētu dot mazliet laika mūsu draugiem no lielpilsētas.

- Es par to padomāšu.

- Tu nemaz neizskaties pēc cilvēka, kam padomā ietupināt noziedznieku.

Džeda lūpas savilkās.

- Tiešām?

- Jā. - Atgāzies krēslā, Brents pamāja. Lī būtu teikusi, ka viņš saož romānu. - Bet tā jau es domāju, - viņš piebilda un pasmaidīja. - Dora ir īsta sieviete. Jauks notikumu pavērsiens, kaptein.

- Stāvi klusu, Čepmen, - mīlīgi noteica Džeds, ejot laukā pa durvīm. - Ziņo par visu, labi?

- Protams. - Pagaidījis, kamēr durvis aiz viņa aizveras, Brents paņēma klausuli, lai nodotu ziņojumu Mērijai Petai.

18. nodaļa

Džedam domas nedeva mieru. Viņš zināja, ka Dora būs lejā veikalā, tāpēc taisnā ceļā devās uz savu dzīvokli. Uzvilcis sporta īsbikses un T kreklu, viņš iekārtojās uz trenažiera. Kad būs pasvīdis, labāk veiksies domāšana.

Viņam vajadzēja izlemt, cik daudz stāstīt Dorai. Viņai bija tiesības zināt visu - taču viņas tiesības un tas, kas būtu labāk viņai pašai, bija divas dažādas lietas. Džeds pazina Doru un iedomājās, ka pazīst viņu ļoti labi, tāpēc bija pārliecināts, ka viņa gribēs kaut ko darīt. Vislielākās galvassāpes policistam parasti sagādāja civilo iejaukšanās.

Viņš gan nav policists, Džeds sev atgādināja, ritmiski cilājot hanteles. Taču, ja cilvēks gandrīz pusmūžu ir aizvadījis policijā, viņu nevar uzskatīt arī par civilo.

Ņujorkicši varēja tikt ar to galā. Taču viņi nebija personiski ieinteresēti. Džedam pietika atminēties Doras bālo, izbiedēto seju, lai apzinātos savu attieksmi.

Brauciens uz Ņujorku, papildu iepazīšanās ar apstākļiem pārāk netraucēs lietas oficiālo izmeklēšanu. Un, ja viņš varētu darīt kaut ko taustāmu, kaut ko nopietnu, viņš varbūt nejustos tik...

Džeds apstājās, pacēlis gaisā svaru stieni, un nikni palūkojās griestos. Kā tad viņš īsti jūtas? Skaļi izelpojis, viņš atkal nolaida stieni, atkal pacēla, atkal nolaida.

Nekam nederīgs, atskārta Džeds. Neiekārtojies. Nepabeigts.

Nekas viņa dzīvē īstenībā nevarēja būt citādi, jo nekad viņš īsti nevienam nebija atklājies. Noslēgties, turēties pa gabalu gluži vienkārši bija vieglāk. Pie velna, vieglāk, nodomāja Džeds. Tas bija nepieciešams, lai izdzīvotu.

Kāpēc viņš bija iestājies policijā? Džeds nojauta, ka viņš bija aptvēris savu vajadzību pēc kārtības, pēc disciplīnas, jā, ari pēc ģimenes. Darbs viņam to visu deva. Un vēl vairāk. Mērķa izjūtu, gandarījumu un lepnumu.

To visu viņš bija zaudējis apmaiņā pret Doniju Speķu, taču Spēks nebija galvenais, Džeds sev atgādināja. Galvenais bija Kleina. Galvenais bija aizsargāt sievieti gaiteņa otrā galā. Sievieti, pret kuru viņš kaut ko juta.

Arī par to bija jādomā.

Izdzirdējis klauvējienu, Džeds nepārtrauca cilāt svarus, taču, kad Dora nosauca viņa vārdu, viņa lūpas savilkās smaidā.

- Paklau, Skimerhorn, es zinu, ka tu tur esi. Man ar tevi jārunā.

- Durvis ir vaļā.

- Kāpēc tad tu liec man slēgt savējās? - noprasīja Dora. Viņa ienāca, ģērbusies lietišķā sūnzaļā kostīmā, un smaržoja pēc grēka. - Ak! - Viņa sarauca uzacis, pārlaižot lēnu skatienu uz trenažiera izstieptajam Džeda augumam ar eļļaini nosvīdušajiem, kustīgajiem muskuļiem. Viņas sirds apmeta spēju kūleni. - Atvaino, ka pārtraucu tavu rituālu. Vai fonā nevajadzēja skanēt bungu rīboņai vai kaut kādiem pagānu dziedājumiem?

- Vai tu kaut ko gribēji, Konroja?

- Es daudz ko gribu. Sarkanas zamša kurpes, pāris nedēļu Jamaikā, Betgcra tējkannu, ko redzēju “Antique Row". - Piegājusi, lai noskūpstītu viņa otrādi pavērstās lūpas, Dora sajuta sāls garšu. - Mani var pārņemt uzbudinājums, vērojot, kā tu svīsti.

- Izskatās, ka esmu beidzis. - Džcds ar troksni nolika svaru stieni.

- Tu nebūsi tik sapīcis, kad pastāstīšu, ko noskaidroju. -Lai izklausītos dramatiskāk, viņa ieturēja pauzi. - 'Ierija pazina vīrieti attēlā.

- Kādā attēlā? - Džcds noslīdēja no sola un pasniedzās pēc dvieļa.

Tajā attēlā. Burvju attēlā, ko mēs izveidojām datorā. Džed, Ziemassvētku vakarā viņš bija ienācis veikalā. - Žestikulējot ar rokām un klaudzinot ar papēžiem, viņa satraukti sāka staigāt pa istabu. - Viņu sauc...

- Kntonijs Dikarlo, - Džeds uzjautrināts pārtrauca jauno sievieti. Dorai pavērās mute. - Pēdējā zināmā adrese: Austrumu Astoņdesmit trešā iela Ņujorkā.

- Bet kā tu... Sasodīts! - Viņa īdzīgi iebāza kvīti atpakaļ kabatā. - Tu vismaz varēji izlikties, ka mans detektīva talants atstājis uz tevi iespaidu.

- Tu esi īsta Nensija Drū, Konroja. - Viņš devās uz virtuvi, izņēma no ledusskapja “Gatorade" un iedzēra krietnu malku tieši no pudeles. Kad viņš to nolaida, Dora stāvēja durvīs, un viņas skatienā bija redzams sapīkums. - Tu esi labi strādājusi. Bet policija strādā ātrāk. Vai tu viņiem paziņoji?

- Nē. - Dora uzmeta lūpu. - Es gribēju pastāstīt tev.

- Par lietas izmeklēšanu atbild Brents, - Džcds atgādināja. Pastiepis roku, viņš pieskārās Doras apakšlūpai. - Beidz pūsties!

- F.s nepūšos. Es nekad nepūšos.

- Ar tādām lūpām kā tev, mazā, tu varētu būt pasaules Čempione. Ko 'Ierija teica par Dikarlo?

- Brents atbild par lietas izmeklēšanu, - viņa iespītējusies atteica. - Es iešu atpakaļ uz savu dzīvokli un piezvanīšu viņam. Varbūt viņš to spēs novērtēt.

Džeds satvēra viņas seju plaukstās un vieglītēm saspieda.

- Pastāsti man ari, Nensij!

- Nu, tā jau ir labāk. Ierija teica, ka viņš bijis ļoti gludens, ļoti pieklājīgs. - Apgājusi apkārt Džedam, viņa atvēra ledusskapi un neviļus izdvesa ļoti sievišķīgu, sašutuma pilnu skaņu. - Ak Dievs, Skimcrhorn, kas tev tur tajā bļodā?

- Vakariņas. Ko vēl viņa teica?

-To tu nevari ēst. Es pagatavošu vakariņas.

- Dikarlo, - strupi teica Džeds un, saņēmis Doru aiz pleciem, pagrieza viņu pret sevi, pirms viņa paspēja ielūkoties pārējos plauktiņos.

- Dikarlo teicis, ka viņam ir krustmāte, kurai viņš vēloties nopirkt īpašu dāvanu. 'Ierija sacīja, ka parādījusi viņam Fū suni - kuru, es tagad nešaubos, viņš paņēma pats, kad ielauzās veikalā. - Dora sadusmojusies uz mirkli apklusa. - Viņa teica, ka Dikarlo bijis švītīgi ģērbies un braucis ar “Porsche".

Džeds gribēja zināt vairāk.

-Vai viņa ir lejā?

- Nē, viņa jau aizgāja. Mēs esam beigušas darbu.

- Es gribu ar viņu runāt.

- Tagad?

- Tagad.

- Piedod, bet es nezinu, kur viņa pašlaik ir. Viņai bija norunātas agras vakariņas ar draugu, ko viņa nesen iepazinusi. -Dora skaļi nopūtās, kad Džeds izgāja no virtuves. - Ja tas ir svarīgi, tu vēlāk vari noķert viņu teātrī. Izrāde sākas astoņos. Mēs varam viņu uz dažām minūtēm pārtvert aizkulisēs.

- Labi.

- Taču es neredzu, kāds no tā būs labums. - Dora gāja līdzi viņam uz guļamistabu. - Es jau esmu ar viņu runājusi, un mums ir vārds un adrese.

- Tu nezini, kas jāvaicā. - Novilcis T kreklu, Džeds iemeta to kaktā. - Varbūt viņš kaut ko pateica. Jo vairāk mēs zināsim, jo vieglāk būs panākt viņa atzīšanos nopratināšanā. Mums vēl ir dažas stundas laika, ja tu tiešām gribi gatavot...

Taču Dora neklausījās. Kad Džeds pagriezās, viņa stāvēja nekustīga, piespiedusi plaukstu pie sirds, ar pārsteiguma izteiksmi sejā.

- Kas? - Viņš instinktīvi apgriezās un ar piemiegtām acīm nopētīja istabu.

- Gulta, - viņa izstomīja. - Ak...

Džeda saspringtie muskuļi atslāba. Viņu aizkaitināja paša neērtības sajūta. Vispirms šī sieviete kritizē viņa ēdiena gatavošanas prasmi, tagad viņa saimniekošanu.

- Istabene gadu kā atvaļinājumā. - Viņš sarauktu pieri paskatījās uz saņurcītajiem palagiem un segām. - Es neredzu jēgu kārtot gultu, ja tā pēc tam atkal jāklāj no jauna.

- Gulta, - viņa bijīgi atkārtoja. - Franču “Art Nouvcau”, aptuveni tūkstoš deviņsimtais gads. Ak, paskaties uz inkrustāciju! - Notupusies pie gultas kājgaļa, viņa maigi pārvilka ar pirkstiem slaikas sievietes stāvam plandošā apģērbā ar krūku rokā. Viņai pār lūpām izlauzās skaņa, ko sieviete parasti izdveš kaisles karstumā. - Tas ir rožkoks, - viņa nopūzdamās sacīja.

Džeds uzjautrināts vēroja, kā viņa ierāpjas gultā un, tupot četrrāpus, nopēta gultas galvgali.

- Kāds izcils amatnieka darbs! - viņa nomurmināja. - Paskaties uz šo kokgriezumu! - Viņa ar mīlestību noglāstīja reljefa izliekumus. - Kāds smalkums!

- Manuprāt, man te kaut kur tuvumā bija palielināmais stikls, - sacīja Džeds, kad viņa gandrīz vai piespieda pie koka degunu.

-Tu nemaz nezini, kas ir tavā īpašumā, vai ne?

- Es zinu, ka tā bija viena no tām nedaudzajām mēbelēm manā bērnības mauzolejā, kura man patika. Pārējais lielākoties atdots glabāšanā.

- Glabāšanā. - Dora aizvēra acis un, to iedomājoties, nodrebinājās. - Tev jāļauj, lai apskatu tavu īpašumu. - Notupusies uz papēžiem, viņa salika rokas lūgšanā. - Es tev godīgi samaksāšu pēc tirgus cenas par visu, ko varēšu atļauties. Tikai apsoli man, apzvēri, ka neiesi pie cita tirgotāja, iekams es varēšu izteikt savu piedāvājumu.

- Atjēdzies, Konroja!

- Lūdzu! - Viņa notupās gultas malā. - Es runāju nopietni. Es negaidu, lai tu kaut ko pārdotu man personisko attiecību dēļ. Bet, ja tev ir lietas, ko tu negribi. - Viņa atskatījās uz gultas galvgali. - Ak Dievs, es nevaru to izturēt. Nāc šurp!

- Aha! - Džeds nespēja atturēties no smaida. - Tu grasies mani pavedināt, lai es nolaistu cenu.

- Pie velna, pavedināt. - Viņas elpa, atpogājot savu žaketi, bija ātra. Zem žaketes atklājās caurspīdīgs krekls no tāda paša tumšzaļa materiāla. - Es domāju sagādāt tev lielāko baudu mūžā, draudziņ.

- Ak... - viņš nezināja, kādas emocijas gūs virsroku. Pārsteigums vai uzbudinājums. - Tas nu gan ir piedāvājums, Konroja!

-Tas nav piedāvājums, draugs, tas ir fakts. - Pieslējusies uz ceļgaliem, Dora atvilka svārku rāvējslēdzēju un atbrīvojās no tiem. To paveikusi, viņa tupēja gultā vienā apakškreklā, pieskaņotā zeķturī, pilnīgi melnās zeķēs un smailpapēžu kurpēs. - Ja tu tūlīt pat nebūsi šajā gultā, es nomiršu.

- Es negribu uzņemties par to atbildību. - Ak Dievs, viņš juta vājumu ceļgalos. - Konroja, esmu pagalam sasvīdis.

Viņa smaidīja.

- Es zinu. - Viņa satvēra Džedu aiz šortu gumijas. Viņš pārāk nepretojās. - Tu sasvīdīsi vēl vairāk.

Dora pavilka. Viņš ļāva nogāzt sevi gultā. Kad viņa uzgūlās virsū, Džeds satvēra viņas plaukstas.

- Esi maiga ar mani.

Viņa smējās.

- Nekādā ziņā.

Viņa piekļāva muti Džeda lūpām, pavēra tās vaļā un atdevās skūpstam, kas izdzēsa no viņa prāta jebkuru racionālu domu. Pat tad, kad viņš atlaida Doras rokas, lai viņu apskautu, viņa spieda viņu pie gultas, nežēlīgi dedzinādama kvēli pret kvēli.

Džeds ievilka plaušās gaisu, kas palika biezi iesprūdis krūtīs.

- Dora, ļauj man...

- Šoreiz ne. - Satvērusi pirkstos Džeda matus, viņa alkaini izbaudīja viņa muti.

Viņa bija nevērīga, nežēlīga, mokot viņu līdz solim no neprāta, līdz viņš nezināja - lādēt viņu vai lūgties. Viņu pātagoja satriecoša sajūta pēc satriecošas sajūtas, liekot asinīm mutuļot, kvēlot un izmisīgi prasīt vēl. Viņa plaukstas pašāvās zem Doras krekla un sajuta stingrus, mokoši piebriedušus krūšgalus.

No viņa pieskāriena Dora izlieca muguru. Viņas kaklā atskanēja klusa, murrājoši atzinīga skaņa, un viņa pārvilka kreklu pāri galvai. Atmetusi galvu, viņa satvēra Džeda plaukstas, vadot tās lejup pa savu augumu, pāri gludajam vēderam. Viņas pirksti satvēra ciešāk Džeda pirkstus, kad viņš vadīja viņu pāri pirmajai trīsu virsotnei. Taču, kad Džeds mēģināja pārvelt viņu uz muguras, Dora cieši apvija kājas ap viņa augumu un aizsmakušā balsī iesmējās par viņa lāstu.

Noslīdējusi zemāk, viņa iecirta zobus Džeda plecā. Viņš garšoja pēc sāls, sviedriem un karstasinīga vīrieša, šis savienojums apreibināja viņu kā spēcīgs vējš. Viņš bija stiprs. Muskuļi zem viņas nepacietīgajām plaukstām šķita kā virmojoša dzelzs. Iaču viņa ar pirkstu deju spēja izvilināt no viņa aizsmakušu, bezpalīdzīgu vaidu. Viņa juta, kā zem lūpām dun viņa sirds.

Džeds satvēra gludo miesu virs zeķu malas, nu jau pārāk izmisīgi, lai domātu par zilumiem. Tagad, beidzot tagad viņa ļaus sevi pacelt. Viņa skatiens aizmiglojās, kad Dora noslīga uz viņa, iegremdējot tēraudu dziļi samtā. Noreibis Džeds vēroja, kā viņas augums atliecas, kā aizvērtām acīm viņa slidina plaukstas augšup pa pašas sviedriem klāto, spīdīgo augumu neapvaldītā glāstā, un juta, kā viņas muskuļi nepacietīgi savelkas ap viņu.

Viņa sāka kustēties, vispirms lēnām, uz savas baudas smai-

Ies, uzņemot sevī citu pēc cita reibinošus viļņus. Tad viņas kustības kļuva ātrākas, vēl ātrākas, viņas cisku muskuļi saspringa kā virves, viņas gurni Šūpojās kā virzuļi. Ik reizes, kad viņas augums sastinga, tā spēks izvilnīja viņam cauri kā bulta ar liesmojošu uzgali.

Viņš saslējās augšup, ar lūpām meklējot viņas krūti, viņas plecu, viņas lūpas. Zaudējis prātu, viņš aiz matiem parāva Doras galvu, alkaini skūpstot viņas kaklu un vienlaikus aizsmacis murminot solījumus, ko ne viens, ne otrs nesaprata. Viņš saprata tikai to, ka tajā brīdī būtu gatavs viņas dēļ mirt. Katrā ziņā viņas dēļ viņš būtu nogalinājis.

Kulminācija blietēja viņu kā neganta un gaidīta dūre, kas aizrāva elpu un satrieca līdz pašiem dziļumiem. Džeds apvija rokas ap viņas augumu, iespieda seju starp viņas krūtīm un ļāvās tā satricinājumam.

- Dora. - Viņš pagrieza Doras galvu, lai lūpas varētu vieglītēm slīdēt pār viņas ādu. - Dora. - Džeds piekļāva viņu sev klāt, līdz viņas augums pārstāja trīsēt. Kad viņš pacēla galvu, viņa acis piemiedzās. Pacēlis pirkstu pie Doras vaiga, viņš notrausa no tā asaru. - Kas tad tas?

Dora spēja tikai pakratīt galvu un piekļaut viņu sev ciešāk. Viņa pieglauda vaigu Džeda matiem.

- Pēc vakardienas es domāju, ka labāk nebūs. Ka nevar būt labāk.

Trīsas viņas balsī darīja raizes.

- Ja es būtu zinājis, ka tā vecā gulta padarīs tevi par maniaku, es jau sen tevi būtu atvedis šurp.

Viņa pasmaidīja, taču smaids vēl aizvien bija nemierpilns.

- Satriecoša gulta.

- Man glabāšanā nodotas vēl sešas.

Viņa iesmējās.

- Mēs padarīsim sev galu.

- Esmu ar mieru riskēt.

Es arī, nodomāja Dora. Es arī. Tāpēc ka Lī bija pilnīga taisnība. Viņa bija iemīlējusies.

Viņi ieradās teātri “Liberty” pēc divām stundām, bridi, kad aukJc Nellija rādija, kā izmazgāt no viņas matiem vīrieti. Dora bija ievedusi Džedu pa skatuves durvim aizkulisēs. Tur bija viņas tēvs. Viņš deklamēja dzeju un atkārtoja kustības.

- Hi! - Dora ieknieba viņam vaigā. - Kur ir mamma?

- Ģērbtuvē. Neliela problēma ar Asiņainās Mērijas sarongu. Džed, manu zēn! - Nenolaižot acis no skatuves, viņš paspieda Džedam roku. - Kāds prieks, ka tu iegriezies! Mums šovakar ir atsaucīga auditorija, visā teātrī nav gandrīz nevienas tukšas vietas. Gaismu, - viņš nomurmināja sev zem deguna, tad starojoši pasmaidīja, kad tā iedegās īstajā brīdī. - Laba gaisma ir pacilājoša kā valsis.

- Mēs tikai iegriezāmies, lai paskatītos, kā jums klājas, -sacīja Dora un pameta brīdinošu skatienu uz Džedu. - Un starplaikā man uz mirkli jāaprunājas ar Ieriju. Veikala lietas.

- Es negribu, ka tu viņu izsit no lomas.

- Neraizējies! - Viņa aplika roku tēvam ap pleciem un, lai gan bija redzējusi iestudējumu neskaitāmas reizes, drīz vien bija tikpat iegrimusi aktieru spēlē kā viņš.

Džeds turējās aizmugurē. Viņu vairāk intriģēja Dora un Kventins nekā dialogs uz skatuves. Viņu galvas bija piešķiebtas kopā, it kā viņi apspriestu kādas nelielas maiņas, kas papildinātu ainu. Kventins pacēla roku un apvija to viņai ap vidukli. Dora pieliecās viņam tuvāk.

Džedu pārņēma sajūta, kas satricināja viņu kā sitiens. Tā bija skaudība.

Vai viņš kādreiz bija izjutis tādu nepiespiestu sirsnību, tādu vienkāršu biedriskumu pats pret savu tēvu, Džeds prātoja. Atbilde bija ļoti vienkārša un ļoti drūma. Nē. Nekad. Viņš nespēja atcerēties nevienu pašu sarunu, kam cauri nevītos sasprindzinājuma, vilšanās, nožēlas zemūdens straumes. Tagad, pat ja viņš to vēlētos, bija par vēlu līgt mieru. Katrā ziņā nebija jēgas censties saprast, kāpēc.

Juzdams atgriežamies veco rūgtumu, Džeds klusītēm devās uz ģērbtuvju pusi. Viņš uzsmēķēs un pagaidīs Teriju.

Dora pameta skatienu pār plecu. Viņa kļuva nopietna, ieraugot, ka Džeda tur vairs nav.

-Tēt?

- Un mūziku, - viņš Čukstēja. - Labi, labi. Hmm?

- Tēt, es mīlu Džedu.

- Jā, mana mīļā, es zinu.

- Nē, tēt. Es tiešām viņu mīlu.

- Es zinu. - Neviens cits nebūtu spējis šobrīd novērst Kventi-na uzmanību no skatuves. Taču viņš pagriezās pret Poru un, piemiedzis ar aci, pasmaidīja. - Es taču viņu tev izvēlējos, vai ne?

- Nedomāju, ka viņš to gribēs. Reizēm es gandrīz varu saredzēt, kur viņš iekšēji asiņo.

- Ar laiku tu to sadziedēsi. “Vai brūce ir, kas sadzijusi nav ar laiku?”

- “Otello”. - Dora sarauca degunu. - Man negribētos tādas beigas kā tai lugā.

- Tu uzrakstīsi pati savējo. Konroji ir lieliski improvizē-tāji. - Viņam ienāca prātā kāda doma, no kuras iemirdzējās acis. - Varbūt tu gribētu, lai es viņu mazliet pasteidzinu? Es varētu noorganizēt klusu vīriešu sarunu zem četrām acīm ar vienu no maniem īpašajiem brūvējumiem.

- Nē! - Dora uzsita ar pirkstu viņam pa degunu. - Nē, -viņa atkārtoja. - Es pati tikšu galā. - Viņa piespieda plaukstu pie trīcošā vēdera. - Man ir bail, - viņa atzinās. - Viss notika ļoti ātri.

- Tas tev asinīs, - zinīgi noteica Kventins. - Tajā mirklī, kad ieraudzīju tavu māti, es sāku neganti svīst. Briesmīgi nepatīkami. Man vajadzēja gandrīz divas nedēļas, lai saņemtos un lūgtu viņas roku. Es visu laiku jaucu tekstu.

- Tu nekad mūžā neesi sajaucis nevienu vārdu. - Atskanot aplausiem, viņa noskūpstīja tēvu. - Es tevi mīlu.

- Tieši tas tev jāpasaka viņam. - Kventins apskāva Doras plecus. - Klausies, Izij, tūlīt mājai pacelsies jumts.

f

Izdzirdējis aplausus un piepešo troksni aizkulisēs, Džeds devās atpakaļ, bet Dora tajā brīdī saskrējās ar 'Ieriju.

- Hei, tu šovakar strādā ar rekvizītiem?

- Nē. - Dora cieši satvēra Teriju aiz rokas. - Man ar tevi uz mirkli jārunā.

- Protams. Ko tu saki par manu deju? Manas deju stundas sāk atmaksāties.

- Tu dejoji lieliski. - Pamājusi Džedam, Dora mundri vadīja Teriju garām skatuves strādniekiem un tehniskajiem darbiniekiem. - Mums vajadzīgs kāds stūrītis ģērbistabā.

Tur rosījās vairākas koristes, kas pielaboja frizūru un grimu. Lai arī dažas bija tikai apakšveļā, jo pārvilka kostīmus, neviena neveltīja Džedam vairāk uzmanības par acumirklīgu skatienu.

- Vai varu aizņemties šo? - noprasīja Dora un paņēma ķeblīti, pirms kāda no meitenēm paspēja iebilst. - Apsēdies, Terija, atpūtini kājas!

- Tu nevari iedomāties, cik tas ir patīkami. - Viņa pagriezās pret spoguļiem un izvēlējās kosmētikas sūkli, lai nosusinātu sviedru samērcēto grimu.

- Par Dikarlo, - ierunājās Dora.

- Par ko? - Terija aprāva pusvārdā atkārtojamo tekstu. - Ak, to klientu, kas bija ienācis Ziemassvētku vakarā. - Viņa uzsmaidīja Džedam. - Dora man negribēja neko stāstīt.

- Ko viņš nopirka? - apvaicājās Džeds.

- Stcfordšīras figūriņu. Pat nepamirkšķināja aci par cenu. Un klienta izskats liecināja, ka viņš to bez bažām var atļauties. Turklāt viņš pirka dāvanu krustmātei. Savai iemīļotajai krustmātei. Viņš pastāstīja, ka krustmāte viņu uzaudzinājusi un ka viņa esot ļoti veca. Zināt, nav daudz cilvēku, kas domā, ka sirmgalvjiem patīk dāvanā saņemt skaistas lietas. Varēja just, ka šis vīrietis viņu tiešām mīl.

Džeds ļāva viņai pabeigt.

- Vai viņš interesējās vēl par kaut ko?

- Jā, viņš nesteidzās, apskatīja visu. Es domāju, ka viņš varētu uzķerties uz Fū suni, jo viņš meklēja dzīvnieku.

- Dzīvnieku? - Džeda acis kļuva skadras un balss skanēja vēsi un bezkaislīgi.

- Ziniet, dzīvnieka skulptūriņu. Viņa krustmāte kolekcionējot skulptūriņas. Suņu skulptūriņas, - viņa piebilda, no jauna apvelkot acu kontūras ar ašām, prasmīgām kustībām. - Redziet, viņai bijis suns, kas nomiris un...

- Viū viņš pastāstīja sīkāk? - pārtrauca Džeds.

- Uf... - Savilkusi lūpas, 'Ierija pūlējās atcerēties. - Man šķiet, viņš tiešām gribēja suni, kas līdzinātos krustmātes mirušajam sunim... teica, ka neesot varējis atrast tādu, kādu meklējis. - Viņa atjaunoja lūpu krāsu, pārbaudīja, kā izskatās. - Es atceros, viņš runāja par suni, kāds bijis krustmātei... par mirušo suni. Es iedomājos, ka mums bija suns, kurš būtu ideāls. Izklausījās, ka mirušais suns bijis tieši tāds. Nu, protams, kamēr bija dzīvs. - Paņēmusi suku, viņa pieķemmēja matus. - Zini, Dora, tas, ko tu izvēlējies izsolē. Taēu mēs to bijām jau pārdevuši.

Dora juta, ka asinis atplūst no sejas.

- Lailas kundzei.

- Es nezinu. Man šķiet, ka toreiz pārdevi tu.

- Jā. - Galvai reibstot, Dora sažņaudza pirkstus. - Jā, pārdevu es.

- Ei! - 'Ierija satraukta pagriezās uz ķeblīša. - Tev nekas nekait?

- Nē, nekas. - Viņa izmocīja smaidu. Viņai vajadzēja tikt laukā. Vajadzēja svaigu gaisu. - Paldies, Terija!

- Nav par ko. Vai tu paliksi uz pēdējo cēlienu?

- šovakar ne. - Valdīdama nelabumu, Dora taustījās uz durvju pusi. - Līdz ritam!

- Varbūt labāk ejiet viņai līdzi, - Terija sacīja Džedam. - Viņa izskatījās tā kā uz ģībšanu.

-Vai jūs pastāstījāt viņam par porcelāna suni?

- Jā, man šķiet, ka pastāstīju. - Terija apmulsusi noslīdēja no ķeblīša un devās pie durvīm paskatīties, vai Dora ir gaitenī. - Ziniet, tā šķita liela sakritība. Es viņam pastāstīju, ka mums bija suns, kādu viņš vēlējās, bet mēs to pārdevām. Iešu paskatīties, kas noticis Dorai.

- Es pats.

Viņš panāca Doru pie aktieru ieejas tieši tajā brīdi, kad viņa atvēra durvis un lieliem malkiem ieelpoja auksto vakara gaisu.

- Attopies, Konroja! - pžeds turēja viņu aiz pleciem rokas attālumā. Viņš baidījās, ka, saņemot ciešāk, viņa pārlūzīs kā zariņš.

- Es viņai to pārdevu. - Kad Dora mēģināja izrauties, viņš tikai stiprāk saspieda viņas plecus. - Dieva dēļ, Džed, es viņai to pārdevu. Es nezinu, kāpēc viņam tas bija vajadzīgs, kas tajā sunī tāds bija, bet viņš nogalināja, un es viņai to pārdevu, un nākamajā dienā pēc tam, kad viņš bija noskaidrojis...

- Es tev teicu - attopies! - Džeds pacēla viņu gaisā, tā ka viņas seja bija pretī Džeda sejai. - Tu pārdod daudzas lietas -tas ir tavs darbs. Tu neesi atbildīga par to, kas notiek ar cilvēkiem, kuri tās nopērk.

- Es tā nevaru! - viņa uzkliedza un izrāvās. - Es nespēju būt tik vienaldzīga. Tā tikai tu spēj, Skimerhorn. Raudzīties, lai būtu vienalga, raudzīties, lai nekas neaizķertos un neliktu tev just. Tas esi tu. Nevis es.

Viņas vārdi aizskāra. Pakrūtē sagriezās.

- Tu gribi vainot sevi. Jauki. - Satvēris Doru aiz rokas, Džeds atrāva viņu no durvīm. - Es aizvedīšu tevi mājās, un tu varēsi visu nakti pārmest sev to, kas noticis.

- Man nav jāatvainojas, ka man ir jūtas. Un es pati varu nokļūt mājās.

- Tu netiksi tālāk par diviem kvartāliem, kad tava asiņojošā sirds sašķīdīs uz asfalta.

Vispirms viņai ausīs atskanēja dūkoņa. Tā notika vienmēr, kad pārņēma dusmas. Veikli kā čūska viņa metās Džedam virsū, sitot ar kreiso dūri. Viņš izvairījās, bet tas bija tikai māņu sitiens. Viltīgā labā dūre trāpīja viņam pa žokli un lika atmest galvu.

- Nelietis. - Viņš paskatījās zvaigznēs. Vēlāk Džeds, iespējams, apbrīnos Doru, ka viņa nogāzusi to sēdus. Taču tagad, acis niknumā piemiedzis, viņš sažņaudza plaukstu dūrē. Dora izaicinoši izslēja zodu.

- Pamēģini, - viņa sacīja. - Tikai pamēģini.

Tas izskatītos smieklīgi - ja viņas acīs būtu bijušas tikai dusmas. Ja tajās aiz izaicinājuma netrīsētu asaras.

- Ej ellē, - viņš nomurmināja. Veikli paniris zem Doras paceltajām dūrēm, Džeds satvēra viņu ap vidukli un pārmeta sev pār plecu.

Atskanēja lāstu izvirdums, kas pauda niknu sašutumu par to, ka viņa ir spiesta tik necienīgi dauzīt ar dūrēm viņam pa muguru.

- Noliec mani zemē, cāļa dvēsele! Gribi kauties?

- Es nekad mūžā neesmu piekāvis sievieti, Konroja, bet tu vari būt pirmā.

- Nolādēts, noliec mani zemē un pamēģini! Viņiem vajadzēs tevi kasīt nost no asfalta. Kad es būšu tikusi ar tevi galā, viņi lasīs tevi kopā ar pinceti. Viņiem... - Dusmas, tāpat kā vienmēr, noplaka ātri un pavisam. Viņa saguma un aizvēra acis.

- Atvaino!

Džedam dusmas nebija pārgājušas.

- Apklusti! - Izvilcis mašīnas atslēgas, viņš iebāza tās slēdzenē. Ar veiklu, lakonisku kustību viņš nolaida Doru zemē un, aizsargājot galvu ar plaukstu, iestūma mašīnā.

Joprojām aizvērtām acīm Dora klausījās, kā viņš apiet apkārt mašīnai, atver durvis un atkal tās aizcērt.

- Piedod, Džed! Atvaino, ka tev iesitu. Vai tev sāp?

Viņš pakustināja pulsējošo žokli.

- Nē. - Viņš nebūtu atzinies pat tad, ja tas būtu salauzts.

- Tu kaujies kā meitene.

- Ne velna. - Viņa aizvainota izslējās sēdeklī. Džeda vēsais skatiens lika viņai atkrist atpakaļ. - Es nedusmojos uz tevi, -viņa murmināja, kad Džeds izbrauca automašīnu no stāvvietas. - Man vajadzēja kādam uzbrukt, un tu gadījies pa rokai.

- Priecājos, ka varēju izpalīdzēt.

Ja vēsais tonis paredzēts, lai mani sodītu, domāja Dora, tad viņš izvēlējies pareizo taktiku.

-Tev ir visas tiesības dusmoties. - Viņa nepacēla skatienu.

Džedam bija grūtāk izturēt viņas atklātību un redzēt viņu nelaimīgu nekā saņemt viņas sitienu.

- Aizmirsti to! Un - Konroja? Nesaki nevienam, ka tev izdevās apiet manu aizsardzību.

Viņa pagriezās un, redzot, ka ļaunākais garām, izmocīja smaidu.

- Es to paņemšu līdzi kapā. Varbūt tevi nomierinās ziņa, ka, iespējams, esmu salauzusi vairākus pirkstus.

- Nenomierinās vis. - Taču Džeds saņēma viņas plaukstu un pacēla to pie lūpām. Pamanījis pārsteigumu Doras sejā, viņš atkal nikni paskatījās. - Kas tad nu atkal?

Tā kā viņš bija palaidis vaļā viņas plaukstu, Dora to pacēla pie sava vaiga.

-Tu mani uz mirkli izsiti no līdzsvara, nekas vairāk. Tāda mīļa izturēšanās pret mani nav gluži tavā stilā.

Juzdamies neērti, Džeds sagrozījās sēdeklī.

- Neliec man to nožēlot.

- Varbūt man tev nevajadzētu stāstīt, bet tādas izpausmes kā šī - rokas skūpstīšana un līdzīgi romantiski žesti - mani pilnīgi atmiekšķē.

- Paskaidro, kas ir “līdzīgi romantiski žesti”.

- Nu, piemēram, ziedi un ilgi, kvēli skatieni. Ja padomā, ilgi, kvēli skatieni tev itin labi padodas. Tad vēl ir lielas lietas. Piemēram, pacelt mani uz rokām un nest augšā pa spirālveida kāpnēm.

-Tev nav spirālveida kāpņu.

- Es varētu iedomāties, ka ir. - Ļaudamās impulsam, viņa pieliecās un noskūpstīja Džedu uz vaiga. - Es priecājos, ka tu vairs uz mani nedusmojies.

- Kas teica, ka es nedusmojos? Es tikai negribu strīdēties, kad esmu pie stūres. - Viņš mirkli klusēja. - Runājot par Lailas kundzi, - viņš ieminējās. - Man vajadzēs painteresēties par viņas veselības stāvokli. Ja viņa atgūsies, viņa varēs palīdzēt man salikt kopā dažus fragmentus.

- Mums, - klusi izlaboja Dora. - Viņa ir atguvusi samaņu. Šorīt veikalā iegriezās viņas māsasmeita. - Cieši sažņaugusi rokas, viņa pūlējās runāt rāmā un mierīgā balsī. - Viņa man pastāstīja, ka Lailas kundze ir atguvusies no komas, bet ārsti nedod nekādas garantijas, ka viņa izveseļosies.

- Šovakar ir par vēlu, lai dotos pie viņas uz slimnīcu, - pēc mirkļa sacīja Džeds. - Varbūt es rīt to varēšu nokārtot.

- Es domāju, ka tas nav vajadzīgs. Man tikai jāpalūdz Še-ronai - māsasmeitai. - Dora skatījās cieši uz priekšu un pūlējās nemanīt līdzjūtības trūkumu viņa balsī. - Bet es to nedarīšu, iekams nebūšu pārliecināta, ka viņai tas nenāk par ļaunu. Ks nepieļaušu, ka pēc visa pārdzīvotā viņu nopratina.

Riepas nočirkstēja uz grants, mašīnai iegriežoties stāvvietā.

- Vai es izskatos pēc gestapo, Konroja? Tu domā, ka es spīdināšu viņai acīs gaismu un piespiedīšu viņu runāt, pat ja viņa negribēs?

Neko neteikusi, Dora pagrieza rokturi un izkāpa no mašīnas. Džeds nonāca pie kāpnēm pirmais un aizšķērsoja ceļu.

- Dora. - Pūlēdamies saglabāt pacietību, viņš saņēma Doras plaukstas. Tās bija ledaini aukstas un stingas. - Es zinu, ko daru, un nemēdzu mocīt vecas, slimas sievietes, lai izvilktu no viņām informāciju. - Viņš ieskatījās Doras sejā. Viņam negribējās vaicāt. Viņam negribējās gribēt. Bet viņš saprata, ka nav citas izvēles. - Tici man!

- Es ticu. - Vērojot Džeda seju, viņa pasniedza viņam roku. - Pilnīgi. Viss šis notikums mani ir mazliet satriecis, tas arī viss. Rīt no rīta es piezvanīšu šeronai. *

- Labi. - Pats mazliet satriekts, viņš pielieca galvu, lai noskūpstītu Doru. Nē, viņam negribējās lūgt. Viņam negribējās gribēt. Taču viņš gribēja. - Paliec šonakt ar mani!

Doras skatienā izgaisa bažas.

- Es cerēju, ka tu to palūgsi.

19. nodaļa

Dora nekad nebija domājusi, ka viņai bail no slimnīcām. Viņa bija jauna un vesela, nebija ilgi uzturējusies nevienā slimnīcā, vēl jo vairāk kā paciente. Ja viņa kādreiz iedomājās slimnīcu, tad vienīgi zīdaiņus dzemdību namos, ziedu pušķus un izdarīgas māsiņas, kas mundri soļo pa gaiteņiem apavos ar auduma pazolēm.

Stāvot pie intensīvās terapijas nodaļas un gaidot, kad varēs runāt ar Lailas kundzi, viņa jutās tā, it kā uz krūtīm gulētu akmens. Pārāk kluss, viņa domāja. Šeit bija pārāk kluss un nāve pacietīgi slēpās aiz stikla durvīm un plānajiem aizkariem, gaidot, kad varēs izvēlēties. Dora dzirdēja slāpētās aparātu un monitoru skaņas, kas izklausījās pēc īdzīgu, vecu sievu žēlabām par sāpēm un slimībām. Kaut kur no gaiteņa otra gala atskanēja saraustītas, klusas raudas.

Viņai pēkšņi un nepārvarami sagribējās cigareti.

Durvis atvēra Šerona. Kaut arī viņa izskatījās pārgurusi, ieraugot Doru, viņa tikko jaušami pasmaidīja.

-Viņa ir pie skaidras apziņas. Nevaru jums izstāstīt, cik tas bija labi, ka atkal varēju ar viņu sarunāties, patiešām sarunāties.

- Kāds prieks! - Vienlaikus vainas apziņas mocīta un atvieglojuma pārņemta, Dora saņēma abas Seronas plaukstas.

- Serona, tie ir kapteinis Skimerhorns un leitnants Čepmcns.

- Sveiki! Dora man teica, ka jūs vēlaties runāt ar krustmāti Alisi.

- Mēs esam saņēmuši ārstējošā ārsta atļauju, - sacīja Brents. - Un pateicamies par jūsu izpratni.

Seronas lūpas savilkās cietā, bālā švīkā.

- Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu jums atrast to, kurš sagādāja ciešanas manai krustmātei. Viņa jūs gaida.

Džeds ievēroja bažas, ar kādām Šerona atskatījās uz palātas durvīm.

- Mēs viņu nenogurdināsim.

- Es zinu. - Viņas plauksta pašāvās augšup, tad piekļāvās savam grūtnieces vēderam. Viņai bija ģimene, kas jāaizsargā. Viņai bija ģimene, kas jāatriebj. - Dora teica, ka jūs būsiet piesardzīgi. Jūs taču man pateiksiet, ja kaut ko uzzināsiet, vai ne?

- Protams, viņi pateiks. - Dora vadīja viņu uz sola pusi.

- Pagaidām apsēdieties. Atpūtiniet kājas. Pamēģiniet atslābināties.

- Mēs pie viņas drīkstam būt tikai piecpadsmit minūtes, -kad Dora atgriezās, klusi sacīja Džeds. - Mums tās jāizmanto pilnībā. Tu, - viņš sacīja, pamādams uz Doras pusi, - neko nedarīsi, neko neteiksi, iekams nesaņemsi signālu.

- Jā, kaptein.

Nelikdamies par viņu ne zinis, Džeds pievērsās Brentam.

-Viņai nemaz nevajadzētu nākt iekšā.

-Viņa ir redzējusi statueti, mēs neesam. Paskatīsimies, vai tam ir kāda nozīme. - Viņš iegāja pa durvīm pirmais, devās garām māsas galdam un iegriezās vienā no mazajām, ar aizkaru nodalītajām istabiņām.

Dora bija pateicīga, ka viņai pavēlēts klusēt. Viņa nevarēja uzticēties savai balsij. Reiz elegantā un enerģiskā sieviete, kādu viņa atcerējās Lailas kundzi, gulēja šaurā gultā, aizvērtām acīm, ko apēnoja tumši loki. Agrāk spoži melnie mati bija kļuvuši nespodri, un pie saknēm vīdēja sirmums. Sievietes āda uz pārsteidzoši balto pārsēju fona izskatījās dzeltenīga. Seja bija iekritusi, un vaigu kauli asi izspīlēja ādu, kas šķita tik plāna, ka pieskaroties varētu pārplīst.

- Lailas kundze, - nostājies blakus gultai, klusi ierunājās Brents.

Kad sievietes plakstiņi sakustējās, Dora redzēja tajos bāl -ganzilus asinsvadus. Monitors turpināja monotoni pīkstēt, Lailas kundzei pūloties koncentrēties.

- Jā? - Viņas balss skanēja vāri un asi, it kā balss saites, kamēr viņa gulējusi, būtu pārvērtušās smilšpapīrā.

- Es esmu leitnants Čepmens. Vai jūs spēsiet atbildēt uz dažiem jautājumiem?

- Jā.

Dora ievēroja, ka viņa pūlas norīt, un nedomājot pieliecās, lai paņemtu krūzīti ar ūdeni, ar ko samitrināt viņas sausās lūpas.

- Paldies! - Viņas balss šķita par mata tiesu spēcīgāka. Viņa pievērsa skatienu Dorai un pasmaidīja. - Konrojas jaunkundze. Cik jauki, ka jūs atnācāt mani apciemot.

Džeda pavēle acumirklī aizmirsās.

- Es priecājos, ka jums ir labāk. - Viņa pastiepa roku un vieglītēm pieskārās Lailas kundzes trauslajai plaukstai. - Man tik žēl, ka jums bija jācieš.

- Man teica, ka Mjuriela esot mirusi. - Viņas nogurušās acis, atceroties pārdzīvoto, lēnām pildījās ar asarām. - Viņa man bija ļoti mīļa.

Vainas sajūta Dorai šķita kā vilnis, kas sitas pret viņas dvēseles līdzsvara sienu. Viņa nespēja to savaldīt, bet nespēja arī izlikties nemanām.

- Es jūtu jums līdzi. Policija cer, ka jūs spēsiet viņiem palīdzēt atrast cilvēku, kas to izdarīja. - Izvilkusi no kārbiņas, kas atradās blakus gultai, “Kleenex” salveti, viņa uzmanīgi noslaucīja Lailas kundzei vaigus.

- Es gribu palīdzēt. - Sakniebusi lūpas, viņa atskatījās uz Brentu. - Es viņu neredzēju, leitnant. Es nevienu neredzēju. Es... skatījos televīzijā filmu un domāju, ka tā ir Mjuriela... -Viņas balss aprāvās un pirksti sakustējās Doras plaukstā, meklējot mierinājumu. - Es domāju, ka tā ir viņa, kas pienāk man no mugurpuses. Pēc tam bija briesmīgas sāpes, it kā man galvā kaut kas būtu pārsprādzis.

- Lailas kundze, - ierunājās Brents, - vai jūs atceraties, ka iepriekšējā dienā pirms uzbrukuma nopirkāt no Konrojas jaunkundzes porcelāna suni?

- Jā, Šeronas mazulim. Durvjturi, - viņa sacīja un atkal pagrieza galvu uz Doras pusi. - Es raizējos, ka šerona nevar atpūsties. Šie uztraukumi...

- Viņa jūtas labi, - mierināja Dora.

- Lailas kundze, - Džeds paspēra soli uz. priekšu, - vai jūs atceraties vēl kaut ko par statueti?

- Nē. - Lai gan viņa pūlējās koncentrēties, atmiņas plūda kā caur mākoņiem. - Tā bija ļoti mīlīga. Suns sargātājs, es nodomāju, mazulim. Vai viņš atnāca pēc tā? - Viņas roka atkal nemierīgi sakustējās. - Vai viņš atnāca pēc tā? Pēc sunīša? Man šķiet... es domāju, viņš kliedza kaut ko par suni. Bet tas nevar būt.

Džeds pieliecās tuvāk tā, ka viņu skatieni sastapās. Sievietes acīs bija panika, bet viņam vajadzēja, viņš bija spiests izdibināt vēl mazliet vairāk.

- Kā jūs domājat, ko viņš kliedza, Lailas kundze?

- “Kur ir suns?” Un viņš lādējās. Es gulēju un nevarēju pakustēties. Domāju, ka man ir insults un es sapņoju. Viņš sita un plēsa visu sev apkārt un kliedza, viņš atkal un atkal kliedza par suni. Pēc tam vairs nebija nekā. - Spēkus zaudējusi, viņa aizvēra acis. - Tas taču nevar būt, ka viņš nogalināja Mjuriclu porcelāna sunīša dēļ.

- Viņš nogalināja gan, vai ne? - vaicāja Dora, kad viņi trijatā stāvēja, gaidot liftu.

- Par to nevarētu būt šaubu. - Notīrījis brilles, Brents sabāza rokas kabatās. - Taču tas nav viss. Lode, kas nogalināja Mjurielu, nākusi no tā paša ieroča, ar ko nonāvēts Treinors. -Viņš palūkojās uz Džedu. - Turklāt atbilst lodēm, ko mēs izņēmām no apmetuma veikala sienā.

- Tātad viņš atgriezās pēc kaut kā vēl. - Džcds, skaļi prātodams, iekāpa liftā. - Tas nebija suns - vai arī suns nebija viss. Lai arī kas tas būtu.

- Taču priekšmets nebija nedz vērtīgs, nedz unikāls. - Dora bija neizpratnē. - Tas pat nebija parakstīts. Es to nosolīju tikai tāpēc, ka man figūriņa iepatikās.

- Tu to nopirki izsolē. - Džcds lēnām pārlika prātā visas iespējas. - Kur?

- Virdžīnijā. Mēs ar Lī devāmies iepirkt preces. Tu taču atceries. Es atgriezos tajā vakarā, kad tu ieradies.

- Un nākamajā dienā tu pārdevi suni. - Viņš saņēma Doru aiz rokas un, kad visi bija nobraukuši līdz vestibilam, palīdzēja viņai izkāpt no lifta. - Notika ielaušanās veikalā. Tad uzbrukums Lailas kundzei, tad atkal ielaušanās. Ko vēl tu nopirki, Dora?

- Izsolē... daudz ko. - Viņa pārvilka ar plaukstu pār matiem un, atstājusi mēteli neaizpogātu, izgāja aukstumā kopā ar abiem vīriešiem. Spirgtais gaiss patīkami atsvaidzināja pēc salkanās slimnīcas smakas. - Man veikalā ir saraksts.

- Vai izsolēs preces nemēdz pārdot vairākas kopā? - apvaicājās Brents. - Vai komplektos, kas nāk no vienas vietas vai viena tirgotāja?

- Protams. Reizēm gadās nopirkt pilnu mašīnu ar grabažām, lai tikai dabūtu vienu lietu. Tas jau nebija “Sotheby's”. Drīzāk atgādināja krāmu tirgu, un tomēr gadījās vairāki labi pirkumi.

- Ko tu nopirki tieši pirms un pēc tam, kad iegādājies suni?

Viņa bija nogurusi līdz kaulam. Neskaidrā pulsēšana deniņos draudēja izvērsties pamatīgās galvassāpēs.

- Jēzus, Skimerhorn, kā lai es to atceros? Kopš tā laika dzīve nav bijusi gluži rimta.

- Blēņas, Konroja. - Viņa balsī ieskanējās neiecietība, kas lika Brentam saraukt uzacis. Viņš to bija dzirdējis jau agrāk -kad Džeds nopratināja aizdomās turamos, kuri negribēja sadarboties. - Tu zini visu, ko tu pērc, visu, ko tu pārdod, visiem precīzu cenu, arī nodokļus. Tātad ko tu nopirki pirms suņa?

- Skūšanās trauciņu gulbja izskatā, - viņa asi izgrūda vārdus. - Aptuveni deviņsimtais gads. Četrdesmit septiņi dolāri un septiņdesmit pieci centi. Kad pērk tālākai pārdošanai, nodokļus nemaksā.

- Un pēc suņa?

- Abstraktu gleznu melnkoka rāmī. Pamatkrāsas uz balta audekla, parakstījis E. Bilingslijs. Pēdējais solījums piecdesmit divi dolāri un septiņdesmit pieci... - Viņa aprāvās un pacēla plaukstu pie mutes. - Ak mans Dievs!

- Precīzi mērķī,- nomurmināja Džeds.

- Bilde, - viņa, šausmu pārņemta, nočukstēja. - Nevis fotogrāfija, bet glezna. Viņš gribēja gleznu.

- Iesim un noskaidrosim, kāpēc.

Doras vaigi, satverot Džeda plaukstu, bija balti kā milti.

- Es to iedevu mātei. - Viņu pārņēma nelabums. - Es to iedevu savai mātei.

- Es dievinu negaidītus viesus. - Triksija noplivināja savas krāšņās skropstas, saņemot zem rokas Džedu un Brentu. - Es tik ļoti priecājos, ka jums izdevās atrast laiku savā aizņemtībā, lai iegrieztos pie mums.

- Mammu, mums ir tikai dažas minūtes, - ierunājās Dora.

- Blēņas. - Triksija jau vilka abus vīriešus laukā no pastmarkas lieluma priekšnama uz telpu, ko viņa mēdza dēvēt par viesistabu. - Jums jāpaliek uz lenču. Esmu pārliecināta, ka Šarlote var uzputot mums kaut ko brīnišķīgu.

- Ļoti jauki, ka jūs mūs uzaicinājāt, Konrojas kundze, bet...

- Triksija. - Viņas smiekli, kad viņa uzsita Brentam pa krūtīm, atskanēja kā dzidri treļļi. - Konrojas kundze es esmu tikai svešiniekiem un nodokļu iekasētājiem.

- Triksija. - Brenta kakls tumši piesārta. Viņš domāja, ka diez vai ar viņu vēl kādreiz būtu flirtējusi sieviete, kas bija tik veca, lai būtu viņa māte. - Laiks mūs tiešām steidzina tālāk.

- Steiga izraisa kuņģa čūlu. Manā ģimenē nevienam nekad nav bijuši gremošanas traucējumi - izņemot dārgo tēvoci Villi-ju, kas visu mūžu aizvadīja, pelnot naudu un ne mirkli negūstot no tās prieku. Kas cits viņam atlika kā beigu beigās to visu atstāt man? Un, protams, mēs pratām par to priecāties. Lūdzu, lūdzu, apsēdieties!

Viņa norādīja uz diviem masīviem atzveltnes krēsliem sprēgājošā kamīna priekšā. Viņa pati ieņēma vietu uz sarkana samta dīvāniņa gluži kā karaliene uz troņa.

- Un kā klājas jūsu burvīgajai sievai?

- Labi. Mums ļoti patika jūsu balle.

- Bija jautri, vai ne? - Viņas acis dzirkstīja. Viņa nevērīgi pārmeta roku pār dīvāniņa atzveltni, atgādinot Skārletu nedaudz cienījamākā vecumā. - Es dievinu balles. Izidora, mīļā, pazvani Šarlotei, labi?

Dora samierinājusies pavilka vecmodīgo zvana auklu kamīna kreisajā pusē.

- Mammu, es tikai iegriezos pēc gleznas. Par... to ir interese.

- Glezna? - Triksija sakrustoja kājas. Sakustoties zilās zīda bikses klusi nočaukstēja. - Par kādu gleznu tu runā, mīļā?

- Par abstrakto gleznu.

- Ak jā. - Viņa pieliecās tuvāk Džedam. - Parasti es dodu priekšroku tradicionāliem stiliem, bet Šajā darbā ir kaut kas drosmīgs un māksliniecisks. Es redzu, ka jūs tā varētu interesēt. Jums tā piestāvētu.

- Paldies! - Džeds pieņēma, ka tas ir kompliments. Katrā ziņā vieglāk šķita piebalsot. - Man patīk abstraktais ekspresionisms - piemēram, Polloks, ar tā sarežģītajiem lineārajiem ritmiem, veidu, kā viņš uzbrūk audeklam. Arī, teiksim, Kūninga enerģija un dzīvīgums.

- Jā, protams, - acīm mirdzot, jūsmoja Triksija, kaut arī viņai nebija ne jausmas, par ko tiek runāts.

Džeds jutās apmierināts, redzot dziļu pārsteigumu Doras sejā. Viņš tikai noslēpumaini pasmaidīja un salika rokas uz krūtīm.

- Un, protams, vēl ir Mazerels. Viņa skarbās krāsas un plūstošās formas.

- Ģēnijs, - piekrita Triksija. - Absolūts ģēnijs. - Izdzirdējusi pazīstamos smagnējos soļus, viņa kā apžilbusi paskatījās uz gaiteņa pusi.

Ienāca Šarlote, iespriedusi rokas melnās treniņbiksēs tērptajos sānos; treniņbikses bija viņas uniforma. Viņa bija maza auguma, patukla sieviete, kas atgādināja koka stumbeni ar rokām. Viņas dzeltenīgā seja bija savilkta pastāvīgā aizkaitinājuma grimasē.

- Ko jūs vēlaties?

- Mēs dzersim tēju, Šarlote, - pēkšņi kundziskā balsī sacīja Triksija. - Ks domāju “Oolong

Šarlote ar melnajām, pērlītēm līdzīgajām acīm nopētīja ļaužu grupiņu.

- Viņi paliks uz lenču? - viņa noprasīja savā skarbajā un nezin kāpēc eksotiskajā balsī.

- Nē, - atteica Dora.

- Jā, - gandrīz reizē ar viņu sacīja viņas māte. - Esi tik laipna, uzklāj Četriem!

Šarlote pacēla četrstūraino zodu.

- Tad viņi ēdīs tunci. To esmu pagatavojusi, un tas viņiem būs jāēd.

- Es nešaubos, ka viņi būs sajūsmināti. - Triksija atlaida Šarloti ar rokas mājienu.

- Viņa gluži vienkārši ir kašķīga, - nomurmināja Dora, apsēžoties uz Džeda krēsla atzveltnes. Maz ticams, ka viņi tiks projām bez tējas un tunča, bet viņa vismaz varēja pievērst mātes uzmanību jautājumam, kura dēļ viņi bija ieradušies. - Glezna? Es domāju, ka tu vēlējies pakārt to šeit.

- Jā, bet tas nekur nederēja. Pārāk uzkrītoši, - viņa paskaidroja Džedam, kuru tagad uzskatīja par lielu mākslas pazinēju. - Viesistabā cilvēki grib atpūtināt prātu. Mēs to ielikām Kventina kabinetā. Viņš domāja, ka smelsies no tās enerģiju.

- F.s aiziešu pakaļ gleznai.

- Mūsu Izidora ir neparasta meitene, - sacīja Triksija, kad Dora vairs nevarēja sadzirdēt. Viņa uzsmaidīja Džedam, taču aprēķina spīdums viņas acīs bija gluži labi redzams. - Tik gudra un mērķtiecīga. Patstāvīga, protams, un tas nozīmē tikai to, ka viņai blakus vajadzīgs tikpat patstāvīgs vīrietis, kas viņu papildinātu. F.s uzskatu, ka sieviete, kurai ir pašai savs bizness, vienlīdz veiksmīgi vadīs ari savu saimniecību un ģimeni. Vai jums tā nešķiet, dārgais?

Jebkura atbilde būtu atspere, kas aizver slazdu.

- Es domāju, ka viņa spētu darīt visu, ko vēlētos.

- Par to nav šaubu. Jūsu sieva taču arī strādā, vai ne, Brent? Un viņa ir trīs bērnu māte.

- Pareizi. - Tā kā Džeds nepārprotami bija nokļuvis kutelīgā situācijā, Brents pasmaidīja. - Lai rati ripotu uz priekšu, jāpieliek kopīgi pūliņi, bet mums tas patīk.

- Un neprecēts vīrietis pēc zināma vecuma... - Triksija pameta zīmīgu skatienu uz Džeda pusi, kurš tik tikko noturējās nesaviebies. - Viņam šie kopīgie pūliņi nāk tikai par labu. Sievietes sabiedrība, ģimenes mierinājums. Vai jūs esat bijis precējies, Džed?

- Nē. - Džeda skatiens kļuva asāks, kad atgriezās Dora ar gleznu.

- Mammu, atvaino, es baidos, ka tev būs jāēd lenčs vienai. Es piezvanīju uz veikalu, lai pateiktu, ka aizkavēšos. Bet viņiem radusies neliela problēma, kas man jāpārbauda. Man jāiet tūlīt pat.

- Ak, bet, mīlulīt...

- Drīz tiksimies citā lenčā. 4Viņa pieliecās, lai noskūpstītu Triksiju uz vaiga. - Manuprāt, estēta kabinetam varu sameklēt kaut ko, kas viņam patiks labāk. Atnāciet uz veikalu - un paskatīsimies.

- Ļoti labi. - Nopūtusies Triksija nolika tasīti un piecēlās.

- Ja jau jums jāiet, tad jāiet. Bet es likšu, lai Šarlote jums iesaiņo lenču līdzi.

- Tu ne...

Triksija papliķēja Dorai pa vaigu.

- Pilnīgi noteikti. Tas nebūs ilgi.

Viņa aizsteidzās, un Dora nopūtās.

- Ļoti gludi, Konroja. - Dieds paņēma no Doras gleznu, lai apskatītu pats savām acīm.

- Runājot par gludumu... - Viņa, ziņkāri smaidot, pagriezās. - Plūstošas formas?

- Es kādu brīdi satikos ar mākslinieci. Tādas lietas pielīp.

- Būtu interesanti uzzināt, kas tev pielipis no manis.

- Man nemaz negaršo tuncis. - Taču Dora tik un tā ieko-dās sviestmaizē, kamēr D/eds beidza ņemt gleznu laukā no rāmja.

- Man patīk, kā viņa sasmalcinājusi vārītās olas un pipar-gurķīšus. - Apmierināti nopūzdamies, Brents tiesāja jau otro sviestmaizi.

Viņi bija nolēmuši strādāt nevis noliktavā, bet Doras dzīvoklī, jo šeit bija brīva vieta un neviens netraucēja. Neviens pat nepieminēja, ka Brents nebija uzstājis nest gleznu un savākto informāciju savam priekšniekam.

Brents joprojām uzskatīja Džedu par savu kapteini, kaut arī tas netika izteikts vārdos.

- Rāmī nekā nav. - Tomēr Džeds to uzmanīgi nolika malā.

- Arī pie rāmja nekā nav. Iedosim, lai puiši laboratorijā paskatās.

- Vai glezna pati par sevi nevarētu būt iemesls? - Dora tuncim virsū uzdzēra diētisko pepsikolu. - Mākslinieks ir nezināms, to es pārbaudīju nākama), dienā pēc pirkšanas - ja nu esmu nejauši iegādājusies šedevru.

D/.eds domīgi apgrieza gleznu otrādi.

- Audekls ir uzvilkts pāri finierim. Sameklē man kaut ko, ar ko to atdalīt, Konroja.

- Tu domā, ka kaut kas varētu būt iekšpusē? - viņa atsaucās no virtuves, rakņājoties pa atvilktnēm. - Narkotiku sainītis -nē, labāk briljanti. - Viņa atrada skrūvgriezi. - Varbūt rubīni. Tiem mūsdienās lielāka vērtība.

- Kā tad, - piekrita Džeds, sākot atbrīvot audeklu.

- Varētu gan būt, - viņa neatlaidās, veroties pāri viņa plecam. - 'Fam jābūt kaut kam tādam, kā dēļ vērts nogalināt, un parasti tā ir nauda.

- Pārstāj elpot man pakausi! - Džeds ar elkoni pastūma viņu malā un sāka ņemt nost finieri.

- Tā ir mana glezna, - viņa atgādināja. - Man ir čeks par pirkumu.

- Nekā, - nomurmināja Džeds, nopētot noņemto aizdari. - Nekādu slepenu nodalījumu.

Dora uzmeta viņam niknu skatienu.

- Varēja būt.

- Pareizi. - Nelikdamies ne zinis par Doru, viņš pabungoja ar plaukstu pa audekla otru pusi.

- Savādi. Audekla otra puse izskatās ļoti veca. - Dora pabīdīja viņu malā, lai paskatītos tuvāk. - Lai gan varu iedomāties, ka Bilingslijs gleznojis pāri vecam audeklam, lai ietaupītu naudu.

- Jā. Un reizēm cilvēki glezno pāri gleznām, lai kontrabandas ceļā dabūtu tās pāri robežai.

- Tavuprāt, te apakšā slēpjas vecmeistara glezna? - Dora uzjautrināta pakratīja galvu. - Vai tu nesapņo?

Taču Džeds vairs neveltīja viņai lielāku uzmanību kā mušai, kas spindz pie griestiem.

- Mums jādabū tā krāsa nost, lai paskatītos, kas ir apakšā.

- Nesteidzies tik ļoti, Skimerhorn. Es par to samaksāju. Es neļaušu, lai tu sabojā gleznu tikai tāpēc, ka tā saka tava policista intuīcija.

- Cik jāmaksā? - Viņš nepacietīgā sašutumā pagriezās pret Doru.

Apmierināta, ka viņš sapratis, Dora sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Piecdesmit divi dolāri un septiņdesmit pieci centi.

Burkšķēdams viņš izvilka maku un noskaitīja naudaszīmes.

Aizbāzusi mēli aiz vaiga, Dora tās paņēma. Tikai spēcīgās

jūtas pret Džedu viņai neļāva naudu pārskaitīt.

- Papildizdevumi, - viņa lietišķi sacīja. - Noapaļo līdz astoņdesmit, un varam teikt, ka darījums noticis.

- Dieva dēļ! - Viņš iemeta Dorai saujā vēl dažas naudaszīmes. - Alkatīgā.

- Praktiskā, - viņa izlaboja un noskūpstīja Džedu par zīmi, ka darījums noslēgts. - Man noliktavā ir šis tas, kas varētu noderēt. Pagaidiet mirkli! - Ielikusi naudu kabatā, Dora devās lejā pa kāpnēm.

- Viņa lika tev par to samaksat. - Apbrīnas pilns, Brents atslīga krēslā. - Un nopelnīja par darījumu vēl divdesmit septiņus dolārus. Es domāju, ka viņa joko.

- Šaubos, ka Dora mēdz jokot, kad tas skar naudu. -Džeds soli atkāpās un aizsmēķējis nopētīja gleznu, it kā spētu kaut ko saredzēt starp sarkanās un zilās krāsas traipiem. - Lai arī viņai ir mīksta sirds, toties prāts - kā finanšu inspektoram.

- Ei! - Dora paspēra ar kāju durvis. - Atveriet! Man ir pilnas rokas. - Kad Džeds atvēra durvis, viņa ienāca, nesot palagu, pudeli un vairākas lupatas. - Ziniet, būtu labāk, ja mēs pieaicinātu kādu ekspertu. Glezna varbūt ir apstarota vai tamlīdzīgi.

- Pagaidām mēs to turam noslēpumā. - Viņš nometa lupatas uz grīdas un paņēma pudeli. - Kas ir šajā pudelē?

- Šķīdums, ko es izmantoju, ja kāds idiots pārkrāsojis gravīru. - Viņa nometās uz ceļiem, lai izplātu palagu. - Mums jāstrādā ļoti uzmanīgi. Palīdziet man!

Brents jau atradās viņai blakus un pasmaidīja, ievērojis, cik nikni paskatās Džeds. Viņš pieliecās un izklāja audumu.

- Ticiet man, esmu jau to darījusi, - Dora skaidroja. - Kāds mietpilsonis bija pārkrāsojis fantastisku senu bufeti, lai pieskaņotu to savas ēdamistabas krāsu gammai. Pagāja vesela mūžība, līdz tā atguva veco izskatu, bet darbs bija tā vērts. - Notupusies uz papēžiem, viņa papūta nost no acīm matus. - Gribat, lai pamēģinu?

- Es samaksāju par gleznu, - Džeds viņai atgādināja. - Tā tagad ir manējā.

- Es tikai piedāvāju savu palīdzību. - Viņa pasniedza Dže-dam lupatiņu. - Es sāktu no stūrīša. Ja nu gadās kļūme.

- Man negadīsies kļūme. - Taču, nometies uz ceļiem blakus Dorai, viņš sāka no stūra. Samitrinājis lupatu, viņš lēnām un uzmanīgām apļveida kustībām notīrīja daļu no paraksta.

- Atā, atā, Bilingslij! - nomurmināja Dora.

- Uzliec vāciņu, Konroja! - Vēlreiz samitrinājis lupatu, viņš notīrīja koši baltu plankumu. - Te kaut kas ir apakšā.

- Tu joko. - Pieliecoties tuvāk, viņas balsī burbuļoja satraukums. - Kas tas ir? Es neredzu. - Viņa mēģināja palūkoties pāri viņa plecam un saņēma dunku ar elkoni. - Sasodīts, Ski-inerhorn, es tikai gribu paskatīties.

- Atkāpies! - Viņa muskuļi, uzmanīgi notīrot vēl vairāk krāsas, saspringa. - Palūk tik, - viņš nomurmināja. - Nelietis.

- Kas? - Nelikdamās mierā, Dora bīdījās tuvāk, līdz varēja netraucēti aplūkot attīrīto stūri. - Monē, - viņa nočukstēja vārdu ar tādu bijību, it kā atrastos baznīcā. - Klods Monē. Ak mans Dievs, es nopirku Monē par piecdesmit diviem dolāriem un septiņdesmit pieciem centiem.

- Es nopirku Monē, - Džeds viņai atgādināja. - Par astoņdesmit dolāriem.

- Bērni. - Brents uzlika plaukstu viņiem uz pleciem. - Neesmu pārāk liels mākslas pazinējs, bet pat es zinu, kas ir Monē, un domāju, ka diez vai kāds būtu gleznojis šo nožēlojamo abstrakciju virsū īstai vērtībai.

- ļa vien tā nav kontrabanda, - pabeidza Džeds.

- Tieši tā. Es pārbaudīšu, paskatīšos, vai pēdējo mēnešu laikā nav notikušas mākslas darbu zādzības, starp kurām minams ari mūsu draugs.

- Varbūt glezna nozagta no privātas kolekcijas. - Doras pirksti kavējās virs Monē paraksta, taču tam nepieskārās. - Vairāk neaiztiec, Džed! Tu vari to sabojāt.

Viņai bija taisnība. Apvaldījis savu nepacietību, Džeds nolika lupatiņu.

- Es zinu cilvēku, kas nodarbojas ar restaurāciju, un viņa klusēs.

- Veca mīlestība? - apvaicājās Dora.

- Viņa nav veca. - Džeds ar neapzinātu kustību noglāstīja Dorai matus, atstājot plaukstu uz viņas pakauša, un paskatījās uz Brentu.

- Tev vajadzēs nest gleznu Goldmenam?

- Tas būs nākamais solis.

Džeds palūkojās uz mākslinieka parakstu, kas izcēlās uz tumšzaļā, dūmakainā fona.

- Man nevajadzētu tev lūgt, bet es tomēr palūgšu.

- Cik laika tev vajadzēs? - apsteidzot viņa jautājumu, vaicāja Brents.

- Tik daudz, lai paspētu pārbaudīt izsoļu namu Virdžīnijā un atrastu kādas pēdas. - Viņš runāja mierīgi.

Pamājis Brents paņēma mēteli.

- Man jānodarbojas ar Dikarlo. Ņujorkas policijas departaments ziņo, ka viņš vairākas dienas nav redzēts savā dzīvoklī. Tas un pūles, lai Filadelfijā sievietes un bērni būtu drošībā, tik ļoti var nodarbināt manu prātu, ka nebūtu jābrīnās, ja aizmirstu paziņot par gleznu. Ja spēsi atrast saistību starp porcelāna suņa statueti un gleznu, tu izdarīsi man lielu pakalpojumu. Zvani!

- Zvanīšu.

- Un esi uzmanīgs! Uz redzēšanos, Dora!

- Atā, Brent! - Viņa brīdi palika stāvam. - Cik lielu risku viņš uzņēmās tevis dēļ?

- Lielu.

-Tad raudzīsim, kā izvilkt viņam glābšanas tīklu.

- Raudzīsim? - Viņš satvēra Doru aiz rokas brīdī, kad viņa piecēlās kājās. - Es neatceros, ka būtu kaut ko teicis par mums.

- Tad tev ir slikta atmiņa. Tu varētu piezvanīt savai draudzenei māksliniecei un pēc tam pasūtīt biļetes lidojumam uz Virdžīniju. Es būšu gatava pēc desmit minūtēm.

- Pasaulē nav tādas sievietes, kas spētu sasaiņot mantas ceļojumam desmit minūtēs.

- Skimerhorn, - viņa izmeta pār plecu pa ceļam uz guļamistabu. - Es piedzimu ceļā. Neviens nespēj sasaiņot mantas ātrāk par aktieri, kas steidzami dodas uz pirmizrādi.

- Es negribu, lai tu brauc man līdzi. Tas var būt bīstami.

- Labi, tad es pasūtīšu sev biļeti pati.

- Sasodīts, tu esi neciešama.

- Tu neesi pirmais, kas to saka. Jā, un pasūti biļeti pirmajā klasē, labi? Es nekad nelidoju ekonomiskajā.

Vainseps vieglītēm pieklauvēja pie Finlija kabineta durvīm. Viņš zināja, ka darba devējs tikko beidzis Četrdesmit piecu minūšu ilgu lietišķu telefona sarunu, un nebija pārliecināts par viņa noskaņojumu. Viņš piesardzīgi pabāza galvu durvīs. Fin-lijs stāvēja pie loga, saņēmis rokas aiz muguras.

- Ser?

- Eibel! Jauka diena, vai ne? Jauka diena.

Trīsas, kas ņirbēja Vainsepa pakrūtē, izlīdzinājās kā ezera virsma.

- Jā, ser, jauka diena.

- Esmu laimīgs cilvēks, Eibel. Protams, es pats esmu savu laimi izkalis, un tas to padara vēl saldāku. Kā tev šķiet, cik daudziem cilvēkiem tur lejā patīk savs darbs? Cik daudzi no viņiem pēc darbadienas dodas mājup, juzdami gandarījumu? Jā, Eibel, es esmu laimīgs cilvēks. - Viņš pagriezās pret Vainsepu, savilcis seju smaidā. - Un ko es varu darīt tavā labā?

- Man ir materiāls par Izidoru Konroju.

- Lielisks darbs. Lielisks. - Viņš pieaicināja Vainsepu tuvāk.

- Tu man esi liels dārgums, Eibel. - Pasniedzoties pēc mapītes, viņš ar brīvo roku sažņaudza Vainsepa kaulaino plecu. - Liels dārgums. - Es gribētu parādīt savu atzinību. - Atvēris augšējo rakstāmgalda atvilktni, Finlijs izņēma no tās samta kārbiņu.

- Paldies, ser! - Pazemīgs un aizkustināts Vainseps atvēra kārbiņu. - Ak, Finlija kungs! - viņš izdvesa aizžņaugtā balsī. Aizžņaugtā tāpēc, ka viņam nebija ne jausmas, ko viņš redz.

Priekšmets atgādināja kaut ko līdzīgu karotei ar lielu kausu un īsu kātu ērgļa izskatā.

- Es priecājos, ka tev patīk. Izvēlējos pats no savas karošu kolekcijas. Nodomāju, ka alva tev piestāvēs vislabāk. Tas ir stiprs, izturīgs materiāls, ko bieži vien nenovērtē.

- Paldies, ser! Paldies! Es nezinu, ko teikt.

- Nav nekas īpašs, - Finlijs atvairīja pateicības uzplūdus.

- Tikai manas atzinības ķīla. — Viņš bija apsēdies un bungoja ar pirkstu pa augšlūpu. - Tu labi man kalpo, Eibel. Es atlīdzinu uzticību tieši tāpat kā sodu nodevību. Ātri, precīzi un pamatīgi. Atliec uz stundu visus man pienākošos zvanus!

- ļā, ser. Vēlreiz pateicos!

Taču Finlijs jau bija izslēdzis Vainsepu no savas apziņas. Atvēris mapīti, viņš visu uzmanību veltīja Izidorai Konrojai.

20. nodaļa

Džcdani iebraucot Frontrojālā, drēgni sijāja lietus. Visā ceļa garumā no Filadelfijas starptautiskās lidostas līdz Dalesa lidostai laiks bija nožēlojams, un neizskatījās, ka tas varētu uzlaboties. Sildītājs nomātajā mašīnā darbojās divos režīmos: ar pilnu jaudu un pavisam vāji. Ik reizes, kad Džeds bija spiests palielināt temperatūru, automašīnas salons pārvērtās par mazu, bet efektīvu saunu.

Dora pļāpāja visu ceļu, nomierinot viņu ar savu nepiespiesto balss skaņu un ikdienišķajiem novērojumiem. Viņam nevajadzēja ne atbildēt, ne klausīties. Dora prata panākt, ka, plānojot nākamos darbības soļus, Džedu neviļus pārņēma viņas noskaņojums.

- la tu sāktu nodarboties ar psihoterapiju, tu kļūtu stāvus bagāta, - viņš piezīmēja.

- Tu tā domā? - Dora atlieca spogulīti un atjaunoja lūpu krāsu. - Divi nākamie pagriezieni pa labi, - viņa sacīja, uzskrūvējot lūpu zīmulim vāciņu. - Tur aiz mājas ir autostāvvieta. •*

- Tā kā to rāda zīme un bultiņa, es varbūt pats būtu tik daudz izdomājis.

- Tu joprojām nespēj samierināties, ka es protu sakravāties ātrāk par tevi.

- Man nemaz nevajadzēja samierināties.

- Protams, vajadzēja. - Saulaini smaidot, Dora papliķēja pa viņa roku. - Tas ir vīriešu egoisms. Arī tas, ka tu piesēdies pie stūres, kaut gan es zināju ceļu, ir saistīts ar vīriešu egoismu. Ks neiebilstu. Man tas šķiet jauki.

- Es apsēdos pie stūres, jo neticēju, ka, tik daudz runādama par ozona slāni un “ZZ top", tu neiebrauksi grāvī.

- Ak! - Viņa pieliecās un noskūpstīja Džedu uz vaiga. - Tu klausījies.

Man vēl aizvien zvana ausīs. - Džeds iebrauca brīvajā vietā un novietoja mašīnu blakus sagrabējušam "Ford". - Atceries, Konroja, tu neesi atbraukusi šurp, lai iepirktos.

- Es zinu, zinu. - Kad Džeds izkāpa no mašīnas, viņa pavērsa acis pret debesīm. - Un jautājumus uzdosi tu, - viņa turpināja. - Es stāvēšu divus soļus tev aiz muguras kā maza, paklausīga meitenīte un turēšu muti.

1 )žeds pagaidīja, kamēr Dora aizver durvis.

Pareizi. - Viņš noraudzījās, kā Doras mati lietū pamazām kļuva mikli. - Jauka mute - pat ja tai visu ceļu jāatjauno lūpu krāsa.

- Tavi vārdi liek manai sirdij ietrīsēties. - Viņa paņēma Džedu zem rokas un devās uz sētaspuses durvīm. - Iekšā nebūs silti, - viņa sacīja, kad Džeds, eņģēm čīkstot, vēra vaļā metāla durvis. - Taču tur būs sauss. Portera kungs ir pazīstams ar savu taupību. Nekādu pārmērību, nekādu spožu vitrīnu, bet vienmēr var atrast kaut ko par labu cenu. - Dora dziļi ieelpoja, un viņas acis iedegās. - Ak Dievs, paskaties uz šīm mantām!

Viņš skatījās, lāču viņš redzēja tikai apputējušu mēbeļu rindas un grabažām pilnas stikla vitrīnas. Pajās varēja redzēt rotaslietu mudžekļus. Lielākā daļa bija ārkārtīgi bezgaumīgas un visas nosūbējušas no ilgas nelietošanas. Veselu skapi pildīja sāls un piparu trauciņi, citu - visvisādas pudeles, no kurām neviena nebija īpaši tīra. Uz ieplaisājuša košļājamo gumiju automāta tupēja masonu cepure, un blakus atradās vairākas kartona kastes ar grāmatām mīkstajos vākos par desmit centiem katra.

- Manuprāt, tās drukājis Maksvels Parišs.

Pirms Dora paspēja iegrimt izpētē, Džeds satvēra viņu aiz rokas. Pēc spīduma viņas acīs viņš saprata, ka izkļūšana cauri noliktavai līdzināsies pastaigai pa karstām oglēm. To vajadzēja darīt ātri un bez atskatīšanās.

- Kur ir kantoris?

- Priekšpusē pa labi. Džed, es tikai gribu paskatīties...

Taču Džeds jau vilka viņu uz priekšu, kaut arī viņa karājās

pie rokas kā iespītējies kucēns, kas negrib iet saitītē.

- Saņemies, Konroja! Tev svīst plaukstas.

- Tas tiešām ir cietsirdīgi, - viņa murmināja, taču pacēla zodu. - Vai esi pārliecināts, ka nevēlies, lai es runāju ar Portera kungu? Kā tirgotāja ar tirgotāju?

- Ks jau teicu, ka runāšu es.

- Testosterona uzplūdi, - sev zem deguna noteica Dora.

Kad viņi nonāca līdz kantorim, tas bija atvērts, bet tukšs.

Džedam tā šķita vienīgā vieta visā ēkā, kas pēdējo desmit gadu laikā bija redzējusi putekļu lupatu vai slotu. Pretstatā nekārtībai tirdzniecības vietā rakstāmgalds bija spožs un nokopts, kartotēka tīra un atvilktnes kārtīgi aizvērtas. Gaisā viegli smaržoja pēc citronu gaisa atsvaidzinātāja.

- Kopš pēdējās reizes, kad šeit biju, notikušas pārmaiņas. -Dora ziņkārīgi pabāza galvu iekšpusē. Rakstāmgalda virsma bija bez traipiem, un kreisajā stūrī stāvēja glīta porcelāna vāze ar svaigām siltumnīcu rozēm. - Pēdējoreiz, kad šeit biju, pie sienas karājās kalendārs ar daiļavām - no piecdesmit sestā gada -un visa telpa izskatījās tā, it kā būtu sprāgusi neliela bumba. Ks atceros, ka vēl nobrīnījos, kā tādā haosā iespējams strādāt. -Ievērojusi Džeda ironisko skatienu, viņa paraustīja plecus. - Mans haoss ir organizēts. - Uz mirkli apklususi, viņa aplaida skatienu apkārt, pūlēdamās pārāk nešķielēt uz cenu lapu. - Varbūt Por-ters ir kaut kur tuvumā. Viņu ir viegli pamanīt. Viņš savā ziņā atgādina sesku.

- Vai varu jums pakalpot?

Džeds uzlika roku Dorai uz pleca, lai viņa nesāktu runāt, un pagriezies ieraudzīja glīti ģērbušos sievieti brillēs, kas karājās zelta ķēdītē.

- Mēs vēlētos runāt ar Portera kungu.

Helēnas Ovingas acis satumsa un strauji pildījās ar asarām.

- Ak! - viņa klusi iesaucās un sameklēja kabatā salveti. - Ak! - atskanēja vēlreiz, slaukot asaru pilnās acis.

- Piedodiet! - Džeds nepaspēja atbildēt, kad Dora jau bija blakus sievietei un veda viņu iekšā kabinetā, lai apsēdinātu krēslā. - Varbūt atnest jums ūdeni?

- Nē, nē, - iešņukstējās Helēna, plūkādama mitro salveti sīkos gabaliņos. - Iās joprojām satriec, kad pēc viņa apvaicājas. Droši vien jūs nezināt.

- Ko nezinām? - Klusi aizvēris durvis, Džeds nogaidīja.

- Sērmens - misters Porters - ir miris. Noslepkavots. -Vārds izlauzās sulīgi un dramatiski, lūpas sievietei drebēja.

- Ak Dievs! - Dora tvērās pie krēsla, un viņas prāts apmeta lēnu, pretīgu kūleni.

- 'l iesi pirms Ziemassvētkiem. - Helēna izšņauca degunu skrandās, kas bija palikušas pāri no salvetes. - Es pati viņu atradu. Šeit. - Pacēlusi roku, viņa norādīja uz rakstāmgaldu.

- Kā viņu nogalināja? - noprasīja Džeds.

- Nošaujot. - Helēna aizsedza seju ar plaukstām, pēc tam, ļāvusi tām nokrist klēpī, cieši sažņaudza. - Ar šāvienu galvā. Nabaga, nabaga Sērmens.

- Vai policija tur kādu aizdomās? - vaicāja Džeds.

- Nē. - Helēna nopūtās, cenzdamās savaldīties. - Šķiet, ka slepkavībai nav bijis nekāda pamata. Mēs nevaram noteikt, ka kaut kas būtu paņemts. Neredzēja nekādu... cīņas pazīmju. Atvainojiet, mister...?

- Skimcrhorns.

- Mister Skimerhorn! Vai jūs pazināt Sērmenu?

- Nē. - Džeds brīdi pārdomāja, cik daudz viņai stāstīt. Kā parasti, viņš nosprieda - jo mazāk, jo labāk. - Konrojas jaunkundze ir tirgotāja no Filadelfijas. Mēs ieradāmies, lai aprunātos par dažām precēm, ko viņa iegādājās divdesmit pirmā decembra izsolē.

- Mūsu pēdējā izsolē. - Helēnas balss aizlūza. Dziļi ievilkusi elpu, viņa izslēja plecus, acīm redzami pūloties saņemt sevi rokās. - Ceru, jūs piedosiet, ka jūtos tik dziļi nelaimīga. Mēs tikai šodien esam atsākuši darbu, un es vēl aizvien nespēju nomierināties. Vai radušies kādi sarežģījumi?

- Pāris jautājumu. - Džeds apburoši un līdzjūtīgi pasmaidīja. - Konrojas jaunkundze nopirka divas lietas. Mūs interesē -kur un kā jūs tās ieguvāt?

- Vai varu pajautāt, kāpēc? Parasti mēs neatklājam savus avotus. Galu galā var ierasties kāds cits uzpircējs un mūs pārsolīt.

- Mēs tikai gribam vairāk uzzināt par šo priekšmetu izcelsmi, - viņš mierināja. - Nedomājam nogriezt jūsu piegādes.

- Nu... - Prasība nebija gluži parasta, bet Helēna nespēja saskatīt tajā neko sliktu. - Varbūt es varu jums palīdzēt. Vai atceraties vietas numuru?

- F piecpadsmit un F astoņpadsmit, - monotoni teica Dora. Viņa bija atcerējusies vēl kaut ko - kaut ko tādu, kas lika viņas pakrūtei sažņaugties. Taču, kad Džeds klusītēm viņu pasauca, viņa pakratīja galvu.

- F piecpadsmit un F astoņpadsmit. - Pateicīga, ka radies konkrēts uzdevums, Helēna piecēlās un piegāja pie kartotēkas skapjiem. - Ak jā, F preces nāca no Ņujorkas sūtījuma. Sīkpre-ccs. -Viņa pasmaidīja, noliekot dokumentu vākus uz rakstāmgalda. - Atklāti runājot, Skimcrhorna kungs, es domāju, ka lielākā daļa preču bija savākta ūtrupēs. Atceros, ka kvalitāte nebija gluži tāda, kādu mēs bijām gaidījuši. Konroja... jā, jūs nopirkāt abus priekšmetus. Baidos, ka nespēšu jums neko daudz par tiem pastāstīt. Es...

Viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

- Ovingas kundze?

- Jā, Ričij?

- Te vaicā par amerikāņu agrīnā perioda sauso izlietni. Cilvēki steidzas.

- Labi, pasaki viņiem, ka es tūlīt iešu. - Piecēlusies Helēna noglauda matus, svārkus. - Vai jūs mani uz mirkli atvainosiet?

Džeds pagaidīja, kamēr viņa bija izgājusi pa durvīm, un paņēma dokumentu mapi pats. Izskatījis sarakstus, inventarizācijas aktus, cenas, viņš vienkārši iebāza kabatā to, ko uzskatīja par svarīgāko.

- Ko tu dari? - noprasīja Dora. - Tā nedrīkst darīt.

- Tas aiztaupīs laiku. Nāc!

- Viņa zina manu vārdu.

- Mēs nokopēsim materiālus un aizsūtīsim oriģinālus atpakaļ. - Viņš cieši satvēra Doras plaukstu, bet šoreiz tas nebija vajadzīgs. Viņa nemēģināja kavēties vai apstāties, lai nopētītu kādu no apputējušajiem dārgumiem. Tiklīdz viņi bija tikuši laukā no kantora un iesēdušies mašīnā, Džeds saņēma viņas zodu. - Labi, tagad stāsti. Tu pirmīt nobālēji kā papīra lapa.

- Es atcerējos misteru Ešvortu. Es tev par viņu stāstīju. Viņš bija tirgotājs, ko todien sastapu izsolē. Viņš nopirka vienu priekšmetu no tā paša sūtījuma.

- Tas, ko nogalināja laupīšanas laikā, - Džeds atsaucās. - Tu teici, ka viņa veikals atrodas kaut kur netālu.

- Jā, tikai dažu jūdžu attālumā.

- Tad dosimies uz turieni. - Viņš iedarbināja dzinēju. - Vai tu izturēsi?

- Jā. Bet vispirms es gribu apstāties un piezvanīt uz veikalu.

- Konroja, tu esi projām tikai pāris stundu. Veikals itin labi iztiks bez tevis.

- Es negribu, lai Ierija vai Lī būtu kaut vai tā tuvumā. -Viņa sakoda zobus un raudzījās taisni uz priekšu. - Es gribu, lai to slēdz.

- Labi. - Viņš uzlika plaukstu Doras plaukstai un juta, ka tā ir auksta. - Labi.

Lai gan Džcds bija spēris piesardzības soļus un paņēmis līdzi naktij nepieciešamo, viņš bija cerējis atgriezties no Virdžī-nijas tajā pašā dienā. Pēc Ešvorta veikala apmeklējuma par to nevarēja būt ne runas.

Dorai bija vajadzīga atpūta, un viņš bija cieši nolēmis raudzīties, lai viņa atpūstos.

Kad viņš piereģistrējās viesnīcā netālu no lidostas, Dora klusēja. Tas, ka viņa visa lietainā brauciena laikā no Frontrojā-las nepateica gandrīz ne vārda, sagādāja viņam gandrīz tikpat lielas bažas kā informācija, ko viņi bija ieguvuši no Toma Ešvorta mazdēla. Uzbrukuma laikā bija gājis bojā ne tikai pats Ešvorts un nodarīti zaudējumi veikalam, acīmredzot bija paņemta arī skulptūriņa.

Džeds atslēdza viesnīcas numura durvis, nolika malā ceļasomas un norādīja Dorai uz krēslu.

- Apsēdies! Tev jāpaēd.

- Man negribas.

- Gribas gan. - Viņš piezvanīja un pasūtīja divus stcikus, kafiju un brendiju, nemaz nevaicādams Doras padomu. - Trīsdesmit minūtes, - viņš sacīja, nolicis klausuli. - Kas droši vien nozīmē četrdesmit. Tev ir laiks atlaisties.

- Es... - Viņa apātiski paskatījās uz gultas pusi. - Es domāju, ka ieiešu vannā.

- Labi. Nesteidzies.

Dora piecēlās un paņēma somu. Viņa neskatījās uz Džedu.

- Viū tu neko nejūti? - viņa vaicāja aiz noguruma saspringtā balsī. - Trīs cilvēki ir miruši - vismaz trīs. Varbūt vēl citi. Varbūt man dārgiem cilvēkiem draud briesmas tikai tāpēc, ka viņi strādā pie manis. Un tu pasūti vakariņas. Vai tevi tas nebiedē? Vai tu nejūties slikti? Vai tu neko nejūti?

Pēdējais jautājums izsprāga kā pātagas cirtiens. Piespiedusi somu pie krūtīm, viņa ar pūlēm ielūkojās Džeda sejā. Viņš mierīgi sastapās ar Doras skatienu.

- Jā, es kaut ko jūtu. Mani pārņem dusmas. Ej vien vannā, Dora. Padomā uz brīdi par kaut ko citu.

Viņa gurdeni aizgriezās.

- Tā tas nemēdz notikt. - Viņa klusi aizvēra aiz sevis durvis. Pēc mirkļa Džeds dzirdēja, kā vannā tek ūdens.

Viņš aizsmēķēja, klusībā lādoties, kad sērkociņš negribēja iedegties. Dora bija viņā vīlusies - to Džeds bija redzējis viņas skatienā, kad viņa beidzot paraudzījās. Izrādījās, ka viņam ir svarīgi, varbūt pārāk svarīgi, ko Dora par viņu domā, ko viņa pret viņu jūt, kā viņa paskatās.

Viņa pati bija pārāk svarīga.

Piegājis pie vannasistabas durvīm, Džeds pieskārās durvju rokturim. Un nolaida roku. Man nav ko teikt, viņš nodomāja. Vajadzēja rīkoties. Atgriezies pie telefona, viņš piezvanīja Bren-tam.

- Leitnants Čepmens.

-Te Džeds.

- Kādi jaunumi?

- Pāris līķu. - Džeds izpūta dūmus un automātiski pieklusināja balsi. - Sērmens Porters, tā paša izsoļu nama īpašnieks, kur Dora iegādājās gleznu un suni. Nošauts savā kabinetā tieši pirms Ziemassvētkiem. Lai noskaidrotu sīkāk, vari piezvanīt vietējai policijai.

- Sapratu.

- Tomass Ešvorts, vietējais antīku lietu tirgotājs, nogalināts ielaušanās brīdī apmēram ap to pašu laiku, kad nošauts Porters. Viņš bijis izsolē reizē ar Doru, nopircis porcelāna statueti. - Džeds ieskatījās sarakstā. - Vīrieša un sievietes statuete, apmēram divas pēdas augsta, pirmskara kostīmi. Tā nebija ilgi viņa īpašumā.

- Vērtība?

- Niecīga. Man šeit ir saraksts, kas vēl bija sūtījumā un kurš ko nopircis.

- Tu neesi slinkojis, kaptein. Nolasi sarakstu, bet tikai lēnām. Mana stenogrāfijas prasme ir krietni ierūsējusi.

Pabeidzis lasīt sarakstu, Džcds izdzēsa cigareti.

- Es prastu novērtēt, ja jūs ātri sameklētu šos cilvēkus.

- Tev nav divreiz jāsaka.

- Sūtījums pienācis no Ņujorkas, tam vajadzēja būt no kāda īpašuma ūtrupes, bet sieviete, kas strādā izsoļu namā, domā, ka preces savāktas no dažādām ūtrupēm - neesot bijis gluži tas, ko viņi gaidījuši. Esmu uzzinājis sūtītāja vārdu. Rīt domāju aprunāties ar viņu personiski.

- Pasaki man viņa vārdu. Mēs katram gadījumam pārbaudīsim.

- Frenklins Flaucrss, BrukJinas adrese. Vai nav kādi jaunumi par Lailas kundzi?

- Šķiet, viņas stāvoklis stabilizējas. Neko vairāk par to, ko mums stāstījusi, viņa neatceras.

- Glezna?

- Tava bijusī draudzene vēl aizvien ar to strādā. Jauki, ka tu viņu nosūtīji pie savas vecāsmātes. - Brenta balsī ieskanējās tikko jaušama zobgalība. - Tava vecāmāte man nepārprotami norādīja, ka procesu nedrīkstot sasteigt.

-Vai esat nodrošinājuši viņai apsardzi?

- Divdesmit četras stundas. Man vajadzēja papūst dūmus Goldmena virzienā, atgādināt dažus pakalpojumus. Iedod man savu numuru - ja nu šovakar uzzinām kaut ko jaunu.

Džeds to nolasīja no telefona aparāta.

-Vai tu manis dēļ nedabūji pa ādu?

- Ne jau tik ļoti, ka nevarētu izturēt. Goldmens nolēmis interesēties par Trcinora slepkavību. Pat uzstājās tiesas zālē. Tu jau zini: “Kad nogalināts viens no maniem vīriem, es ātrāk nelikšos mierā, kamēr slepkava nestāsies taisnīgas tiesas priekšā.” Pulksten vienpadsmitos rādīs filmu.

- Mēs piegādāsim viņam Dikarlo.

Sašutums Džeda balsī deva Brentam cerību.

- Ja spēsim viņu atrast. Šķiet, ka mūsu zēns nogājis pagrīdē.

- 'lad mēs viņu izraksim. Es tev no Ņujorkas piezvanīšu.

Viņš nolika klausuli, atspiedās pret sienu un izsmēķēja vēl vienu cigareti. Ūdens vairs netecēja. Viņš cerēja, ka Dora aizvērtām acīm un apskaidrotu prātu rāmi gremdējas vannā.

Dora tiešām gulēja vannā. Viņa bija aizvērusi acis, kamēr karstais ūdens un vannas sāls lēnām atslābināja viņas augumu. Grūtāk bija atslābināt prātu. Viņa vēl aizvien prātā redzēja, kā asarām pieplūst Helēnas Ovingas acis. Viņai vēl aizvien ausīs skanēja, kā, runājot par vecotēvu, aizžņaudzas Tomasa Ešvorta Trešā balss. Viņa vēl aizvien atcerējās, cik bāla un trausla, guļot slimnīcas gultā starp aparātiem, bija izskatījusies Lailas kundze.

Pat siltajā vannā viņas miesa skaidri atcerējās pistoles aukstā stobra pieskārienu krūtij.

Vēl ļaunāk, viņa vēl aizvien dzirdēja Džeda vienaldzīgo, bezkaislīgo balsi, nopratinot upurus, un redzēja viņa acis, tik krāšņi zilas un tik nejūtīgas. Ne tveices, ne ledus, ne līdzjūtības.

Vai tas nav kaut kas līdzīgs nāvei, viņa prātoja. Neko nejust - nē, viņa izlaboja, neļaut sev just. Un tas bija daudz sliktāk. Spēt nostāties malā un vērot, analizēt, nejūtot ne mazākās sāpes.

Iespējams, viņa jau pašā sākumā bija nepareizās domās par Džedu. Varbūt patiesībā viņu nekas īsti neskar, nekas neizkļūst cauri visiem rūpīgi uzaudzētajiem bezkaislīguma un aukstas objektivitātes slāņiem.

Viņš vienkārši darīja savu darbu, liekot kopā mozaīku, taču neviens no fragmentiem nenozīmēja vairāk par soli, kas ved tuvāk atrisinājumam.

Viņa gremdējās ūdenī, līdz tas pamazām atdzisa. Atliekot bridi, kad ieraudzīs Džedu vaigā, Dora rūpīgi noslaucījās, mierināja sevi, lēnām ieziežot ādu ar krēmu. Ļāvusi dvielim nokrist, viņa pasniedzās pēc savas rītakleitas.

Brīdi vilcinājusies, Doras plauksta pārslīdēja košzaļajam frotē audumam. Viņa atskārta, ka pilnībā aizmirsusi daļu no Džeda. Maigo daļu, iespējams, negribīgi laipno, un tomēr daļu.

Klusītēm nopūtusies, Dora ieslīdēja rītakleitā. Tā ir mana vaina, viņa nolēma. Viņa, šķita, vienmēr meklēja ko vairāk un vienmēr jutās vīlusies, kad vairāk nebija dabūjams. Taču ir tik grūti samierināties, viņa nodomāja un sasēja jostu. Tik sasodīti grūti samierināties.

Viņa atvēra durvis, ielaižot istabā tvaika un smaržu mutuli. Džcds stāvēja pie loga un lūkojās laukā lietū. Viņam blakus bija divām personām sagatavoti ratiņi ar vakariņām. Džcds jau bija sev ielējis tasīti kafijas no kannas un, pagriežoties pret Doru, cēla to sev pie lūpām.

Vērojot Doras tuvošanos, viņš juta karstumu kaut kur zem saules pinuma. Pēc vannas viņas vaigos bija atgriezies sārtums, āda glabāja noguruma maigi trauslo kvēli. Uz augšu nevērīgi saspraustie mati bija mikli no tvaika. Un gaiss piepeši smaržoja tikai pēc viņas.

Džeds bija izslēdzis griestu lampas, ne jau romantikas dēļ, bet tāpēc ka, viņaprāt, maigāka gaisma sniegs Dorai mierinājumu. Puskrēslā viņa šķita trausla un piemīlīga kā zieds zem stikla.

Piespiedies pacelt tasi līdz lūpām, Džeds iedzēra lielu malku.

- Vakariņas ir klāt, - viņš sacīja, noliekot tasi malā. - Ēd, kamēr tās karstas!

Viņa skatiens, Dora ievēroja, vairs nebija bezkaislīgs. Tas nebija arī vienaldzīgs. Džeda acīs viņa ieraudzīja kaut ko vairāk nekā vēlēšanos. Tas, ko viņa redzēja, bija pamatīgāks, neatliekamāks par iekāri, lās bija izsalkums pēc sievietes. Pēc viņas.

-Tu mēģini man atvieglot dzīvi.- Kāpēc neesmu pamanījusi to agrāk, Dora brīnījās.

- Es tikai sagādāju tev mazliet degvielas. - Viņš gribēja pievilkt krēslu, bet Dora nāca tuvāk. Viņas rokas apskāva Džeda kaklu, augums cieši piekļāvās, viņa paslēpa seju Džedam pie pleca. Viņš vēlējās dāvāt viņai mierinājumu, kas viņā dzīvoja. Viņš palika stāvam, turot Doru apskautu, glāstot viņas muguru un vērojot, kā lietus straumēm plūst lejup pa loga rūti.

- Man bija bail, - viņa nomurmināja.

- Tev nav jābaidās. - Viņa skāviens kļuva mazliet ciešāks, tad atkal atlaidās. - Tev nekas slikts nenotiks.

- Man bija bail no kaut kā cita. Ks baidījos, ka tu neapskausi mani tā kā tagad, kad man to vajadzēs. Vai arī, ja apskausi, tad tāpēc, ka tas piederēsies pie tava darba, un tu nespēsi piedienīgi no tā izvairīties.

-Tavas bailes ir muļķīgas. Piedienīgums mani neuztrauc.

Viņa iesmējās, pārsteigta, ka spēj smieties.

- Es zinu. Es to zinu. Bet redzi, es trāpījos tev ceļā. - Dora atlieca galvu, lai redzētu viņa seju, lai redzētu tajā to, ko viņai vajadzēja redzēt. - Liku tev just to, ko tu nevari atļauties just, ja dari, kas tev darāms. Gribēju, lai tev pret mani būtu jūtas, ko tu negribi just.

- Es nezinu, ko es pret tevi jūtu.

- Es zinu arī to. - Viņa pacēla plaukstu un pieskārās Džeda vaigam, kliedējot sasprindzinājumu. - Pašlaik tu mani gribi, tāpēc apmierināsimies ar to. - Viņa pieskārās ar lūpām Džeda mutei, maigi, maigi piekļaujoties tām aizvien dziļākā skūpstā. - Samīļo mani!

Iekāre saspringa viņā kā atspere.

- Tas nav tas, kas tev šobrīd vajadzīgs.

- Ir gan. - Dora vilka viņu uz gultas pusi. - Ir gan.

Vēlāk Dora apmierināta un miegaina gulēja ieritinājusies viņa līkumā. Džeds bija izturējies ļoti maigi, viņa domāja. Bijis tik pacietīgs. Un tik pārņemts, viņa to zināja. Ne tikai viņa vienīgā uz šo laika sprīdi bija aizmirsusi, kāpēc viņi šeit atrodas. Viņš bija dāvājis to, ko viņa bija prasījusi, un ņēmis visu no viņas. Tagad viņa ieklausījās lietū un ļāva apziņai peldēt pavisam nedaudz virs miega maliņas.

- Ēdiens droši vien ir atdzisis, - sacīja Džeds. - Bet tev tomēr jāpaēd. Kad šeit ienācām, izskatījās, ka daudz netrūkst, lai tu saļimtu.

- Es jūtos labāk. - Dora pasmaidīja, kad Džeds saņēma viņas plaukstu. Pēdējā laikā viņš tā dara biežāk, viņa nodomāja. Viņa prātoja, vai Džeds pats to apjauš. - Pastāsti, ko darīsim tālāk.

- No rīta mēs dosimies uz Ņujorku.

- Tu teici “mēs”. - Dora picritinājās tuvāk. - Tu progresē, Skimerhorn.

-Tikai aiztaupu sev strīdu.

- Protams, protams. Tev patīk mana klātbūtne. Varēji jau to arī atzīt.

- Man patīk tava klātbūtne gultā. Citā laikā tu pārsvarā esi neciešama.

- Var jau būt, bet tev tik un tā patīk. - Dora pierāvās sēdus un pieglauda izjukušos matus. - Tu tiešām izdarīji tā, ka man kļuva labāk.

Viņš vieglītēm pieskārās Doras krūtsgalam.

- Prieks pakalpot.

lesmējusies viņa sapurināja matus.

- Ne tikai tas - lai gan tas bija brīnišķīgi. - Maigi smaidot, viņa ar pirkstu kauliņiem paberzēja viņa zodu. - Man ari patīk tava klātbūtne.

Džeds satvēra viņas delnu un cieši saspieda.

- Varbūt tev nevajadzētu. Varbūt tev vajadzētu, cik jaudas, skriet pretējā virzienā.

- Nedomāju vis.

-Tu mani nepazīsti, Dora. Tev nav ne jausmas, no kurienes es nāku, un tu to nesaprastu, ja zinātu.

- Pierādi man!

Pakratījis galvu, viņš gribēja piecelties.

- Pierādi man! - viņa atkārtoja, metot izaicinājumu.

- Es gribu vakariņas. - Viņš uzvilka kājās džinsus un, uzgriezis Dorai muguru, noņēma vāku atdzisušajiem steikiem.

- Jauki. Kamēr ēdīsim, varēsim parunāties. - Tādu izdevību viņa nedomāja laist garām. Saraustījusi rītakleitu, Dora apsēdās pie servējamiem ratiņiem. Džeds bija pasūtījis tikai vienu tasīti kafijas. Acīmredzot, prātoja Dora, viņš domājis, ka, iedzērusi kafiju, viņa negribēs gulēt, kad viņš gribēs, lai viņa guļ.

Ielējusi kafiju brendija glāzītē, viņa iedzēra to melnu un aukstu. - No kurienes tu nāc, Skimcrhorn?

Džcds jau nožēloja savus vārdus un situāciju, kādā bija nonācis.

- No Filadelfijas, - viņš vienkārši pateica un sāka griezt steiku.

- No naudīgās Filadelfijas, - izlaboja Dora. - Es to zinu. -Viņa noskaidros vairāk. - Zinu arī to, ka nauda nāca no abām pusēm un ka tavu vecāku laulībai vajadzēja to sapludināt, pārvēršot vienā iedarbīgā spēkā.-Viņa uzkaisīja steikam sāli. - Un ka viņi bija slaveni ar neskaitāmiem publiskiem ķīviņiem.

- Cik ilgi sevi atceros, viņi ienīda viens otru. - Džeds paraustīja plecus, taču kustība izskatījās samākslota. - Tu esi pareizi sapratusi par sapludināšanu. Ne viens, ne otrs ne par mata tiesu negribēja atteikties no kopējiem labumiem, tāpēc abi nodzīvoja kopā divdesmit septiņus gadus, visu šo laiku izjūtot savstarpēju riebumu un naidīgumu. Un likteņa ironija - bet varbūt tā bija vispiemērotāk - gādāja, ka abi nomira reizē, kad viņu šoferis zaudēja kontroli pār limuzīna vadību un notika avārija.

- Tev bija smagi abus tā zaudēt.

- Nē. - Viņš pacēla acis un sastapa Doras skatienu. - Nebija. Kad vecāki bija dzīvi, es pret viņiem nejutu neko citu kā vien vieglu nicinājumu. Es jau tev teicu, ka tu nesapratīsi.

Dora mirkli klusēja, nogriezdama gabaliņu steika.

- 'Fu maldies. Es domāju, ka saprotu. Tu nejuti cieņu pret vecākiem un kaut kur pa ceļam pārstāji viņus mīlēt.

- Es nekad neesmu viņus mīlējis.

- Protams, tu mīlēji. Bērns vienmēr mīl, līdz viņa mīlestību samīda, - un vēl ilgi pēc tam mīl. Taču, ja tu pārstāji mīlēt, tad tāpēc, ka tā vajadzēja. Ja tu kaut ko juti pēc tam, kad viņi gāja bojā, tā bija vainas apziņa, jo tu nespēji vairs mīlēt. - Atkal apklususi, Dora nomērīja viņu ar skatienu. - Vai precīzi?

Viņa bija trāpījusi desmitniekā, taču Džcds nebija gatavs to atzīt.

- Viņiem bija divi bērni, ko viņi ne pārāk gribēja, - viņš turpināja. - Eleina un pēc tam es, jo vecākiem bija svarīgi nest tālāk dzimtas vārdu. Kamēr augu, man atkal un atkal to atgādināja.

Tu esi Skimerhorns. Tu esi mantinieks. Tu vismaz varētu nebūt tāds muļķis. Izrādi kaut nedaudz pateicības! Neesi tik neciešams!

- Mani pienākumi, - saspringtā balsī turpināja Džeds, apspiezdams nožēlas ēnu. - Un viņu cerības. Tavi vecāki gribēja, lai tu paliec teātrī. Manējie gribēja, lai es vairoju ģimenes bagātības.

- Un savā ziņā mēs abi viņus pievīlām.

- Tas nav viens un tas pats, Dora. Tavu vecāku ambīciju cēlonis bija lepnums par tevi, manējiem - alkatība. Manā mājā nebija vietas sirsnībai.

Džedam negribējās to sacīt, negribējās atcerēties, bet Dora bija pavērusi slūžas, un viņš nespēja apstāties, visu neizrunājis.

- lava māsa...

- Man nozīmēja ne vairāk kā es viņai. - Viņš to pateica apātiski, bezkaislīgi, jo tā bija nožēlojama patiesība. - l ikteņa nejaušība padarīja mūs abus par ieslodzītajiem vienā un tajā pašā kamerā, bet kameras biedri ne vienmēr mīl viens otru. Mēs četri lielāko daļu laika pavadījām, izvairoties cits no cita. --To sakot, viņš bez jautrības pasmaidīja. - Pat tik lielā mājā kā mūsējā tas ne vienmēr bija viegli.

Kaut arī Dora zināja, ka viņš nebija vēlējies modināt līdzjūtību, tā modās gribot negribot.

- Vai tev nebija neviena, ar ko parunāties?

- Par ko? - Viņš īsi iesmējās. - Nevienam nebija noslēpums, ka mani vecāki viens otru ienīst. Publiskie strīdi bija tikai priekšvēstneši. Viņi tos vienmēr pabeidza mājās. Ja viņi nebija ieķērušies rīklē viens otram, tad ķērās klāt man vai Eleinai. Es pievērsos sīkām zādzībām, ļaunprātīgām palaidnībām un krāpšanām. Eleina pievērsās vīriešiem. Līdz divdesmit gadu vecumam viņa jau bija pieredzējusi divus abortus. Vecākiem izdevās to noklusināt, tāpat kā viņiem izdevās noklusināt manas saķeršanās ar likumu. Internātskola mums nelīdzēja. Mani no skolas izmeta, bet Kleinai bija romāns ar vienu no skolotājiem. Beigu beigās viņi padevās - tā bija viena no retajām reizēm, kad abi vienojās. Viņi noslēdza darījumu ar Kleinu, piešķirot viņai pamatīgu naudas summu, ja viņa apprecēsies ar izraudzītu kandidātu. Es pārcēlos dzīvot pie vecāsmātes. Kleinas pirmā laulība ilga nepilnus divus gadus. Es iestājos policijas akadēmijā ap to laiku, kad viņa izšķīrās. Tas viņus patiešām aizkaitināja. - Paņēmis brendiju, viņš dāsni piepildīja glāzes. - Viņi piedraudēja, ka izsvītrošot mūs abus no testamenta, taču negribēja izlaist visus savus uzkrājumus no ģimenes. Tā nu Eleina piedzīvoja vēl vienu vīru. Es pabeidzu akadēmiju. Un viņi gāja bojā.

Dora juta pārāk daudz - daudz vairāk, viņa saprata, nekā Džedam patiktu. Žēlumu pret bērnu, dusmas, skumjas par ģimeni, kam nebija nekā, kas to saistītu.

- Varbūt tev taisnība, - viņa lēnām sacīja. - Es nevaru saprast, kā cilvēki var palikt kopā, ja nav mīlestības. Un kā var būt, ka viņi nespēj to dāvāt saviem bērniem. Bet tas nenozīmē, ka es nesaprotu tevi.

- Tev jāsaprot tikai tas, ka es, iespējams, neprotu dāvāt tev to, ko tu vēlies.

- Tad tā ir mana problēma, vai ne? - Viņa ielēja brendiju. - Manuprāt, Skimerhorn, tu vairāk raizējies par to, ka esmu spējīga tev dot tieši to, kas tev vajadzīgs.

21. nodaļa

Dora vienmēr bija mīlējusi Ņujorku. Pirms daudziem gadiem viņa bija iztēlojusies, ka tur kādreiz dzīvos. Studija Vili-džā, iemīļots etniskais restorāns, draugu bohēmiešu pulks, kas vienmēr ģērbjas melnā un citē jaunāko ezoterisko literatūru. Un, protams, ekscentriska kaimiņiene, kas pastāvīgi iemīlas vai pārstāj mīlēt nepareizo vīrieti.

Taču tolaik viņai bija četrpadsmit, un skatījums uz pasauli kopš tā laika bija kļuvis krietni citāds.

Tomēr Dora joprojām mīlēja Ņujorku ar tās drudžaino steigu, enerģiju un augstprātību. Viņa mīlēja ļaudis, kas steidzās pa ietvēm, rūpīgi izvairīdamies ieskatīties cits citam acīs, pircējus, kuri, apkrāvušies ar somām, nāca no “Saks" un uMacy'\ un “Bendei" veikaliem, elektronikas veikalus, kas pastāvīgi piedāvāja atlaides nepieprasītām precēm, ielu tirgotājus, kas burkšķēdami pārdeva ceptus kastaņus, un taksometru šoferu kliedzošo nekaunību.

- Nelietis, - nomurmināja Džeds, kad taksometrs aizbrā-zās viņam garām tikai krāsas slāņa attālumā.

Dora staroja.

- Lieliski, vai ne?

- Jā. Taisnība. Es šaubos, ka šajā elles caurumā kāds policists kopš gadsimta sākuma būtu izrakstījis kaut vienu kvīti par sa t i ks m es pārkāpu m u.

- Tam nebūtu īpašu panākumu. Galu galā... ak, paskaties! -Nolaidusi automašīnas logu, Dora pastiepa laukā kaklu.

- Ja ieelposi ielas gaisu, tu nomirsi.

- Vai tu redzēji to tērpu? - Dora piemiedza acis, nevis viebjoties no izplūdes gāzēm, bet lai saskatītu veikala nosaukumu un adresi. - Tas bija pasakains. Man vajadzētu tikai dažas minūtes, ja tu varētu atrast vietu, kur nolikt mašīnu.

Džeds nosprauslojās.

- Nolaidies uz zemes, Konroja!

Smagi nopūtusies, viņa atkrita atpakaļ sēdeklī.

- Varbūt vēlāk mēs varētu atgriezties. Tev vajadzēs tikai apbraukt apkārt kvartālam.

- Aizmirsti! Vai tad Filadelfijā trūkst veikalu?

- Protams, netrūkst. Tas nav galvenais. Kurpes, - viņa, gari nopūzdamās, sacīja, kamēr Džeds cīnījās ar Medisona avēnijas satiksmes straumi.-Viņiem ir pēcsvētku izpārdošana.

- Man vajadzēja to zināt. Sasodīts, vācies projām no manas joslas! - viņš uzkliedza, draudīgi aizšaudamies garām vēl vienam taksometram. - Man vajadzēja to zināt, - viņš atkārtoja, - pirms vedu tevi cauri Manhetenai. Tas ir tāpat kā piedāvāt steiku izsalkušam sunim.

- Tev vajadzēja ļaut, lai es vadu mašīnu, - viņa izlaboja. - Es tik ļoti neskaistos un nevarētu aplūkot veikalus. Turklāt tu biji tas, kurš gribēja apskatīt Dikarlo dzīvokli.

- Un iespējams, ka mēs tur nokļūsim pat dzīvi.

- Vai arī mēs varējām paņemt lidostā taksometru.

- Es uzsveru vārdu “dzīvi”.

Dora jutās ļoti dzīva.

- Zini, mēs varētu palikt pa nakti tepat, pasūtīt numuru kādā briesmīgi dārgā viesnīcā. Noskatīties Vil lija lugu. - Viņa ar ilgām palūkojās uz modes preču veikalu. - Iepirkties.

- $is nav tūrisma brauciens, Konroja.

- Es tikai mēģinu pēc iespējas labāk izmantot situāciju.

Nelikdamies par viņu ne zinis, Džeds iegriezās Astoņdesmit

trešajā ielā. Pārlaidis ašu skatienu vietai, kas bija pietiekami liela, lai tajā varētu iespraukties ar nomāto automašīnu, viņš darīja prātīgi, samaksājot par dubultlaiku.

- Man vajadzēs tev uzticēties.

- Labi. - Viņa sagatavojās būt uzticības vērta. - Kādā ziņā?

- Es gribu, lai tu sēdi pie stūres, kamēr es eju iekšā un ievācu ziņas par Dikarlo - iztaujāju komandantu, varbūt pāris kaimiņu.

Dora sabozās.

- Kāpēc tad es nevaru iet iekšā?

- Tāpēc, ka es gribu, lai mašīna, kad atgriežos, būtu tepat. Ja tev vajag to pārvietot, apbrauc apkārt kvartālam, neapstājoties nekādos apģērbu vai apavu veikalos, un novieto šeit šajā pašā vietā. Vai saprati?

- Es neesmu idiote, - Dora iebilda, bet Džeds, viņu noskūpstījis, izkāpa.

- Aizslēdz durvis, Konroja!

Kad pagāja piecas minūtes, tad desmit un divdesmit, Dora sāka pārdomāt, vai neatstāt Džedam zīmīti, lai iegriežas pēc viņas modes preču veikalā, un neapstādināt taksometru, lai dotos turp. Viņa jau meklēja somiņā piezīmju grāmatiņu, kad Džeds teciņus atgriezās pie mašīnas.

Iedarbinājis dzinēju, viņš gaidīja izdevību iegriezt mašīnu atpakaļ transportlīdzekļu straumē.

- Paklau, kā lai mēs, pie velna, nokļūstam Bruklinā?

- Vai tas ir viss, kas tev sakāms? Tu atstāj mani te sēdēt gandrīz veselu pusstundu, un tagad tev vajadzīga Bruklinas karte.

- Komandants ielaida mani Dikarlo dzīvoklī.

- Tas neizklausās pēc attaisnojuma. - Viņa, brīdi klusējot, vārījās dusmās, bet tad ziņkārība ņēma virsroku. - Nu? Ko tu tur atradi?

- Pāris duču itāliešu apavu. Vairākus “Artnani” uzvalkus.

Pāris pudeļu “Dom Perignon” un zīda apakšveļu visās varavīksnes krāsās.

- Tātad Dikarlo patīk smalkas lietas.

- Es atradu arī čeku grāmatiņu par nedaudz vairāk nekā septiņiem tūkstošiem, porcelāna madonnu un vairākus dučus ierāmētu ģimenes fotogrāfiju.

- Viņš krāj nopelnīto naudu, nav aizmirsis savas reliģiskās saknes un tur godā ģimeni un tuviniekus. Līdz šim nekas neliecina par aukstasinīgu slepkavu.

- Arī Tedam Bandijam bija skaista seja un patīkams smaids. - Džeds iegriezās Leksingtonas avēnijā un vadīja automobili uz centra pusi. - Dzīvokli es atradu dažas vēstules no “E. F. Incorporated”, kuras galvenais kantoris atrodas Los-andželosā, bet filiāle tepat Manhetenā, daudz dokumentu no šīs pašas korporācijas un duci ziņojumu viņa automātiskajā atbildētājā no māmiņas, brālēna Alfonso, krustmātes Sofijas un kaut kādas muļķītes, vārdā Bembija.

- Vai tad, ja sievieti sauc Bembija, viņa uzreiz jāuzskata par muļķīti?

- Esmu kļūdījies. - Džcds pārbrauca krustojumam pie dzeltenās gaismas. - Jo tas, ka viņa nosauca Dikarlo par Tonu-cīti, ķiķināja un atstāja zīmīti čiepstošā bērna balsī, nav iemesls, lai viņu uzskatītu par muļķīti.

- Tas jau ir labāk.

- Toties es neatradu adrešu grāmatiņu, pasi un ne centa skaidrā naudā. Ņemot vērā to un faktu, ka viņš nebija atbildējis uz zīmītēm, ka visā ēkā neviens viņu nebija redzējis vairāk par nedēļu un ka neviens nebija izņēmis viņa pastu, es spriežu, ka viņš kādu laiku savā dzīvoklī nav uzturējies.

- Tas ir prātīgs secinājums. Vai, tavuprāt, Dikarlo vēl aizvien ir Filadelfijā?

Dora pateica to bezrūpīgā balsī, bet viņš juta, ka vieglumu caurvij bažas.

- Pilnīgi iespējams. Neviens neaiztiks tavu ģimeni, Dora. Tam nav nekāda iemesla.

- Droši vien tev ir taisnība. Ja Dikarlo ir Filadelfijā, viņš gaida, kad es atgriezīšos. - Viņa saviebās. - Patīkama doma.

-Viņš nespers ne soli tavā tuvumā. Tas ir solījums.

Džcds lauza ceļu no Manhetenas līdz Bruklinas Augstienei, kūpinot cigareti pēc cigaretes un izbaudot gluži vai patīkamo sajūtu, ko modina sacensība uz ceļa. Ap to laiku, kad viņš bija atradis Frenklina Flauersa adresi, viņš prātā bija salicis visus mozaīkas fragmentus, kas līdz šim bija viņa rīcībā, izjaucis tos un atkal salicis no jauna. Viņš līgani iebrauca mašīnu autostāvvietā.

- Izskatās, ka šoreiz tu piedalīsies, Konroja. - Viņš pieliecās tuvāk Dorai, piešķiebjot galvu, lai pa logu viņas pusē labāk saskatītu veikala fasādi.

F. FLAUERSS

PĒRKAM UN PĀRDODAM

- Kas gan to nedara? - brīnījās Džeds. - Neaizmirsti, Konroja...

- Es zinu. Runāsi tu.

Viņi iegāja veikalā. Tas nebija lielāks par parastu dzīvojamo istabu un bija pieblīvēts ar visvisādām precēm, sākot ar noplukušiem rotaļu lācīšiem līdz stāvlampām. Lai arī veikalā neviena nebija, Džeds dzirdēja balsi, kas nāca no dibentelpas aiz koka krellīšu priekškara. Paklausot zīmei uz letes, viņš paskandināja misiņa zvanu, kas reiz bija rotājis necilas priekamā-jas priekštelpu Bronksā.

- Uzgaidiet, lūdzu, mirkli! - Balss piederēja vīrietim, un vārdi izskanēja kā dziesma.

Pats saimnieks lieliski atbilda savam uzvārdam. Pirms Dora paspēja nopētīt Eivonas pudeļu kolekciju, viņš, krellītēm grabot, iznāca no dibentelpas, veļot pa priekšu smaržīgu dūmu mutuli.

Viņš bija liela auguma, kādas sešas pēdas un četras collas garš, viduklī nedaudz aptaukojies vīrs. Tāpat kā rotaļu lācēniem viņa veikalā, Flaucrsam bija apaļa, parasta seja, kas izstaroja mīļumu. Viņa mati bija akurāti pāršķirti gandrīz pie pašas auss, lai varētu pārķemmēt gaišās, plānās šķipsnas pāri kailajam galvvidum. Starp diviem resniem pirkstiem viņš turēja slaiku, brūnu cigareti.

- Labrīt! - Viņš atkal nodziedāja kā bērnudārza audzinātājs, kas skaita alfabētu. - Nē, nē. - Paklakšķinājis mēli, viņš pameta skatienu uz tikšķošu pulksteņu rindu. - Ir jau pēcpusdiena. Kur paliek laiks? Šķiet, es nekad nespēju tikt tam līdzi. Manuprāt, pasaule kustas pārāk ātri. Un ko varu darīt jūsu labā?

Tā kā Dora aizrautīgi pētīja līksmojošu milzi, viņai nebija grūti ļaut, lai runā Džeds.

- Flauersa kungs?

- Jā, mani sauc Frenks Flauerss, un šis ir mans veikaliņš. -Viņš izsmalcināti ievilka dūmu, izpūzdams to pa lūpām, kas bija savilktas kā skūpstā. - Kā redzat, mēs pērkam un pārdodam gandrīz visu. Ar ko varu jūs šodien ieinteresēt?

- Vai jūs pazīstat Sērmenu Porteru?

Flauersa priecīgā sejas izteiksme pārvērtās.

- Nabaga Sērmens. Es uzzināju tikai pirms pāris dienām. Traģiski. Pasaule, kurā mēs dzīvojam, mani tik bieži satriec. Nošauts kā suns pats pie sava rakstāmgalda. - Viņš nodrebinājās. - Briesmīgi. Vienkārši briesmīgi.

- Jūs nosūtījāt viņam preces, - turpināja Džeds, kad Flau-erss, nesteidzīgi ievilcis dūmu, nopūtās. - Tās tika saņemtas Virdžīnijā divdesmit pirmajā decembrī.

- Ak jā. - Flauerss skumīgi pasmaidīja. - Kas varēja domāt, ka tas ir pēdējais mans un Sērmena darījums? Liktenis ir kā cietsirdīga un kaprīza mīļākā. Gandrīz sešus gadus mēs bijām sadarbības partneri un, man gribas domāt, arī draugi.

Džeds izvilka no Helēnas mapes paņemtos dokumentus.

- Šķiet, ka viņi nav bijuši apmierināti ar sūtījumu.

- Tiešām? - Flauerss atgainīja sēras un sarauca pieri par tādu iespēju. - Man tas šķiet savādi. Helēna neko nav teikusi -protams, tik traģiskos apstākļos tas droši vien ir saprotams.

Taču viņa drīzāk būtu man piezvanījusi, ja rastos kādas problēmas, nevis sūtījusi jūs tāpēc uz Ņujorku.

- Mums šeit bija citas darīšanas, - rāmi noteica Džeds. - Vai jūs preces nopirkāt viena īpašuma ūtrupē?

- Jā, nelielā ūtrupē Ketskilā. Tāds gaiss, tāda apkārtne! Ks izvēlējos vairākus mazus dārgakmeņus. Dažus lielus priekšmetus pārdevu citiem klientiem. Nebūtu praktiski sūtīt smagas mēbeles uz Virdžīniju, ja man ir uzpircēji daudz tuvāk mājām.

Viņš izpūta divus glītus dūmu gredzenus.

- Redziet, es visbiežāk darbojos kā aģents citiem tirgotājiem. Saprotiet, šis veikaliņš, - viņš kā mīlošs tēvs, raugoties uz attīstībā aizturētu bērnu, aplaida sirsnīgu skatienu savam veikalam, - man ir ļoti mīļš, bet tas īsti nespēj padzīt badu no durvju priekšas. Cik atceros, es Sērmenam izvēlējos dažas patiesi jaukas lietiņas. - Flauerss nodzēsa cigareti marmora pelnu-traukā. - Nespēju iedomāties, kāds varētu būt neapmierinātības cēlonis.

- Glezna, - ieminējās Džeds.

- Glezna? - Flauerss sarauca pieri un iesprieda dūri sānos. - Es nesūtīju nekādu gleznu.

- Abstraktu gleznu, ko parakstījis E. Bilingslijs.

- Abstraktu gleznu? - Atgāzis galvu, Flauerss ieķiķinājās kā meitene. - Ak Dievs, nē. Es nemūžam nepieskartos abstraktai gleznai. Pārāk ekscentriski manai gaumei. Turklāt tās ir tik grūti pārdot. Nē, baidos, ka te būs kāda kļūda.

-Vai jums ir nosūtīto preču saraksts?

- Dabiski. Darba organizētība man ir likums. Abstrakta glezna, jūs sakāt? Nav brīnums, ka Helēnai radušās problēmas. Es tūlīt būšu atpakaļ.

Viņš nozuda aiz priekškara.

-Varbūt viņam ir partneris,- pačukstēja Dora. - Un partneris ielicis gleznu sūtījumā. Varbūt... - Viņa apklusa, kad no jauna parādījās Flauerss ar divām dokumentu mapēm, vienu saulaini dzeltenos, otru košsarkanos vākos.

- Redziet, krāsu kods. - Viņš smaidot nolika mapes uz le-tcs. - Dzeltenajā būs precīzi redzams, ko esmu iegādājies ūtrupē. - Viņš atvēra mapi. Tajā atradās pedantiski aprakstītas lapas, kur blakus uzskaitītajām precēm bija sniegts to raksturojums. - Tā-ā, tas mums bija... divpadsmitais decembris. - Viņš aši pāršķīra lapas. - Un te nu mēs esam, jau janvārī. Laiks tik ātri paiet. Lūk, te būs. - Uzmanīgi liekot lapas ar aprakstīto pusi uz leju, viņš pabungoja ar pirkstu pa mapi. - Vudlova īpašums, Ketskila, divpadsmitais decembris. Varat aplūkot visu sarakstu ar klātpievienoto čeku. Te nav nevienas gleznas.

Džeds ievēroja, ka sarakstā nav minēts arī porcelāna suns. Nedz arī aprakstam atbilstošā figūriņa, kuras dēļ bija gājis bojā Toms Ešvorts.

- Un šī ir viena no manām sūtījumu mapēm, kurā reģistrēti visi mani darījumi ar Šērmenu - lai miers viņa pīšļiem. Kā varat redzēt, - viņš sacīja, atverot mapi, - šie augšējie ieraksti attiecas uz pēdējo sūtījumu - pievienots čeks par iesaiņošanu. Nekur nav pieminēta neviena glezna. - Viņš priecīgi pasmaidīja. - Droši vien tā iejukusi starp manām precēm pēc izkraušanas. Sērmens, lai Dievs viņu svētī, bija mazliet bezrūpīgs.

- Jā, - noteica Džeds. - Es nešaubos, ka jums taisnība.

- Viņš maldās, - sprieda Dora, verot vaļā mašīnas durvis. - Es redzēju, kā palīgs izkārtoja sūtījumu. Tas bija tikko pienācis.

- Jā. - Džeds izņēma atslēgas, bet nesāka darbināt dzinēju. Viņa skatiens, nemierīgi virpinot tās plaukstā, domīgi vērās tālumā.

- Glezna bija. Es taču to nopirku.

- Glezna bija, - piekrita Džeds. - Tāpat kā bija porcelāna suns un daudzas citas lietas, no kurām neviena nav minēta Elauersa sarakstā. Neviens no priekšmetiem nesaskan.

- Varbūt viņš melo. - Atskatījusies pāri ielai, viņa pakratīja galvu. - Nē, es nedomāju, ka viņš melo.

- Nē, viņš nemeloja. - Sagrozījies savā vietā, Džeds paskatījās uz Doru. - Pasaki man vienu, Konroja. Ja tu nelegāli vestu

pāri robežai Monē un vairākas citas vērtīgas lietas, vienalga, vai pašas vai citu lietošanai, un tu būtu tērējusi laiku, lai tās apslēptu, lai tās izskatītos parastas...

- Es nebūtu šis lietas nogādājusi izsolē, - viņu pārtrauca Dora, kuras acis satraukumā satumsa. - Es nepieļautu, lai tās nopērk cilvēki, kuri izkaisīti pa visu Austrumu piekrasti.

- Jo tad tu iekultos nepatikšanās un tev vajadzētu riskēt, lai šīs preces atgūtu... jo tās bija paredzētas tikai tev.

- Tātad kāds pieļāvis kļūdu. Dikarlo?

- Iespējams.

- Kas vēl? - viņa noprasīja. - Es redzu “kas vēl” tavā skatienā.

- Kvītis par iesaiņošanu. Tā, kas ir Flauersa mapē, un tā, kuru es paņēmu no Portera. Abas nāk no “Prcmium Shipping”. -Viņš iedarbināja dzinēju. - Man steidzami jāpiezvana.

Dora dzēra neskaitāmas kafijas tases, niekojās ar sendviču mazā Bruklinas restorānā un pa to laiku, kamēr Džcds zvanīja no taksofona, vēlreiz pārdomāja visu šo mīklu. Izņēmusi bloknotu, viņa sāka rakstīt piezīmes un zīmēt diagrammas.

- Izskatās, ka Monē ir īsts. - Džeds apsēdās un pavilka Doras šķīvi uz savu pusi. - Vajadzēšot izdarīt vēl dažas analīzes, lai gūtu pilnīgu pārliecību, bet mana vecmāmuļa un viņas draugs uzskata, ka tas jau ir pierādīts.

- Kas ir viņas draugs?

- Viens viņas paziņa. Kādreiz bijis kurators Metropolitēnā. - Ar vilka ēstgribu notiesājis sviestmaizes trīsstūri, viņš paprasīja kafiju. - Izrādās arī, ka visi sarakstā minētie, visi, kas kaut ko iegādājušies no sūtījuma, ir cietuši laika posmā starp divdesmit otro decembri un Vecgada vakaru.

- Cietuši? - Asinis atplūda no Doras sejas. - Tu gribi teikt, ka viņi ir miruši?

- Nē. - Saņēmis Doras plaukstu, Džeds to spēcīgi paspieda. - Aplaupīti. Visos gadījumos paņemts ir izsolē nopirktais priekšmets. Nevīžīgs darbs. Spriežot pēc Brenta stāstītā, iz-

klausās pēc tīšuprāt nevīžīga darba. No Dikarlo vēl aizvien nav ne vēsts. Viņš ir F. Incorporatcii" Ņujorkas filiāles viceprezidents. Nav rādījies darbā kopš Ziemassvētkiem. Vairākas reizes zvanījis, bet ne pēc Jaungada. Dikarlo sekretāre un personāls apgalvo, ka nezinot, kur viņš ir. Dikarlo māte šorīt Ņujorkas policijas departamentā reģistrēja viņu par bezvēsts pazudušu.

- Tātad viņš bēguļo. - Pacēlusi pie lūpām kafijas tasi, Dora nepamanīja uguntiņu Džeda skatienā. - Labi. Es ceru, ka viņš bēgs tikām, kamēr nokritīs no klints. Ko mēs tagad darīsim?

Pagriezies Džeds izvēlējās vēl vienu sendviča kumosu.

- Ja mēs spētu savākt tik daudz pierādījumu, lai saistītu viņu ar slepkavībām Filadelfijā un Virdžīnijā, mēs varētu pieaicināt federālos spēkus.

- Tev nemaz nav jāsaka, ka tu to nevēlies. Es sāku tevi pazīt, kaptein.

- Man patīk pabeigt to, ko esmu iesācis. - Viņš nesteidzīgi pagrieza Doras piezīmes, lai varētu tajās ieskatīties. Viņa lūpas savilkās smaidā. - Atkal tēlo Nensiju Drū?

- Tu nenēsā zīmotni, Skimerhorn. Droši vien tas tevi pielīdzina Džo Hārdijam.

Džeds izlikās nedzirdam. Viņu bija ieinteresējušas Doras diagrammas. Pašā augšā viņa bija atzīmējusi “Prcmium Ship-ping'\ no kura līnijas aizstiepās pa labi un pa kreisi. Vienas līnijas galā viņa bija ierakstījusi Porteru. Cita līnija beidzās ar jautājuma zīmi. Zem tās bija to preču saraksts, kuras Elauerss teicās nosūtījis Porteram. No Portera uz leju stiepās līnijas ar to pircēju vārdiem, kas bija iegādājušies preces izsolē, un iegādāto preču nosaukumiem. Vēl cita līnija saistīja Doras vārdu ar Lailas kundzi.

- Ko tu te domāji, Nensij?

- Tā ir teorija. - Viņas mugura, dzirdot Džeda toni, sastinga. - Patiesībā man ir divas teorijas. Pirmā ir tāda, ka Dikarlo tika piekrāpts. Kāds, kam viņš lika nosūtīt preces, izspēlēja ar viņu ļaunu joku un nogādāja tās Virdžīnijā.

- Motīvs?

- Nezinu. - Skaļi nopūtusies, viņa steigšus satvēra savu krūzi. - Kāds neapmierināts padotais, ko viņš nav paaugstinājis amatā, noniecināta sieviete... varbūt vienkārši nolaidīgs darbinieks, kas kaut ko sajaucis.

- Tas varētu atbilst patiesībai, ja vien neapmierinātais padotais vai noniecinātā sieviete būtu paturējuši kādu no dārgumiem. Pat nolaidīgais darbinieks diez vai būtu nosūtījis preces uz kaut kādu nožēlojamu izsoļu namu Virdžīnijā, ar kuru Di-karlo nav nekāda sakara.

- Tu nevari zināt, vai Dikarlo gadiem ilgi nav izmantojis Porteru kā noietu kontrabandas precēm. - Atmetusi matus aiz muguras, Dora dusmīgi uzlūkoja Džedu. - Jādomā, ka tev ir labāks variants?

- Jā, viens man ir. Bet paskatīsimies tālāk. - Džeds smaidīja, priecādamies par sevi. Viņš pabungoja pa Doras diagrammu. - Ko tu domāji ar šo?

- Man nav jāpacieš tava pārākuma pilnā zobgalība, Ski-merhorn.

- Sagādā man to prieku! - Pacēlis Doras plaukstu, viņš ar zobiem vieglītēm pieskārās pirkstu kauliņiem. - Tikai uz mirkli.

- Tātad man ir skaidrs, ka bijušas divas kravas. Viena no īpašuma ūtrupes un otra ar kontrabandas precēm. Tā kā esam vienojušies, ka Dikarlo rīkotos ārkārtīgi muļķīgi, tīšuprāt sūtot savu kravu uz Virdžīniju, kur to piedāvātu izsolē tam, kurš augstāk uzsola, būtu loģiski secināt, ka abas šis kravas ir netīšām sajauktas.

- Turpini tālāk, - viņš mudināja. - Tevi gaida zīmotne par izciliem sasniegumiem.

- Un, tā kā abas iekraušanas kvītis nāk no “Prcmiutn”, var saprast, ka kļūme notikusi tieši tur.

- Prātīga doma, Nensij. - Apmierināts ar viņu, Džeds izvilka maku un nosvieda uz galda naudaszīmes. - Iesim pārbaudīsim Kvīnzu.

- Pagaidi! - Dora panāca viņu pie durvīm. - Vai tu domā, ka man ir taisnība?

- Es domāju, ka mums tas jāpārbauda.

- Nē, ar to nepietiek. - Viņa aizšķērsoja Džedam ceļu. - Paskaties man acīs, Skimerhorn, un pasaki - tavuprāt, man ir taisnība?

- Es domāju, ka tev ir taisnība.

Izgrūdusi triumfa saucienu, Dora atrāva vaļā durvis.

- Ko tad mēs vēl gaidām?

- Zini, - sacīja Dora pēc tam, kad viņi piecpadsmit minūtes bija nogaidījuši Billa Tārkingtona kabinetā, - lielākā daļa policijas darba ir viena pamatīga garlaicība.

- Domā padoties, Konroja?

Viņa atbalstīja elkoni pret sava krēsla paroci un saņēma plaukstā zodu.

- Vai tādu darbu tu esi darījis diendienā visus šos gadus?

Vērojot konveijera lentes un krāvējus, Džeds bija uzgriezis

viņai muguru.

- Es nemaz nespētu saskaitīt visas tās stundas, ko esmu pavadījis gaidot.

Dora plati nožāvājās.

- Droši vien tas māca būt pacietīgam.

- Nē. Nav teikts. Daudzās garlaicības stundas kompensējas ar tikpat daudzām šausmu stundām, un tas māca neatslābināt modrību.

Dora no savas vietas varēja saredzēt viņa profilu. Viņa saprata, ka D/.eds tikai daļēji atrodas šajā telpā kopā ar viņu. Otra daļa klīda citur, kur viņš neļāva sekot.

- Kā tu tiec galā ar šausmām?

- Pazīstot, pieņemot tās.

- Es nespēju iztēloties tevi nobijušos, - viņa nomurmināja.

- Es jau tev teicu, ka tu mani nepazīsti. Rau, es domāju, tas ir mums vajadzīgais cilvēks.

Tārkingtons pielēkšoja pie durvīm, smaidot savu parasto dzīvespriecīgo smaidu.

- Skimerhorna kungs? - Viņš aizrautīgi paspieda Džedam roku. - Un Konrojas jaunkundze. Atvainojos, ka liku jums gaidīt. Ko jūs teiktu par kafiju? Varbūt kādu virtuli? Varbūt jauku cepumiņu?

Pirms Džeds paspēja atteikties, Dora starojoši uzsmaidīja Tārkingtonam.

- Es labprāt iedzertu kafiju.

- Vienu mirkli, tūlīt ieliešu tasītē. - Priecīgs, ka var pakalpot, Tārkingtons pagriezās, lai piepildītu trīs tasītes. Dora veltīja Džedam apmierinātu skatienu.

- Mēs zinām, ka esat aizņemts, Tārkingtona kungs. Ceru, ka ilgi jūs neaizkavēsim.

- Par to neraizējieties. Man vienmēr atradīsies laiks klientam, jā, ser. Krējumu? Cukuru?

- Melnu, - atteica Džeds un, viegli apstulbis, vēroja, kā Tārkingtons vienā no tasītēm ieber lielu kaudzi cukura.

- Tā, lūk. - Pasniedzis kafiju, viņš iedzēra malku no savas krietni saldinātās dziras. - jums bija daži jautājumi par piegādi, vai ne?

- Tieši tā. - Džeds sameklēja kabatā sarakstu ar pavadzīmes numuriem, ko bija norakstījis pie 1 lauersa. - Krava, kas izsūtīta no šīs ēkas septiņpadsmitajā decembrī, sūtītājs Fren-klins Flauerss, saņēmējs Sērmens Porters Frontrojālā, Virdžīni-jas pavalsti. Numurs ASB-54467.

- Jauki. - Tārkingtons iekārtojās aiz sava rakstāmgalda. - Tūlīt pat noskaidrosim. Kas tur bija par problēmu?

- Nosūtīja vienas preces, saņēma citas.

Tārkingtona pirksti palika kavējoties pusceļā virs tastatūras. Viņa sejā iegūla sāpīga izteiksme, it kā viņš ciestu no zarnu gāzēm.

- Ak Kungs, ak Kungs, nevar būt, ka jau atkal!

- Vai jums arī agrāk tā gadījies? - noprasīja I )žeds.

Atguvies Tārkingtons sāka bungot pa tastatūru.

- Es apliecinu, mister Skimerhorn, ka “Prcmium" ir vislabākā reputācija. Varu teikt tikai to, ka Ziemassvētku drudzis šajā giļdā atstājis neparasti sliktu iespaidu. Septiņpadsmitais decembris, jūs teicāt? - Viņa mazās actiņas iespīdējās. - Tas varētu būt!

- Kas?

- Mēs saņēmām vēl vienu sūdzību par kravu, ko izsūtījām tajā pašā dienā. Man jāatzīstas, ka klients bija ļoti neapmierināts. Ne tuvu tik pacietīgs kā jūs un Konrojas jaunkundze.

- Dikarlo, - Dorai neviļus paspruka.

Iekams Džeds paspēja viņai uzrūkt, Tārkingtons starojoši pasmaidīja.

- Pareizi. Vai jūs viņu pazīstat?

- Esam tikušies. - No Doras sejas nenozuda nepiespiests smaids.

- Vai tā nav sagadīšanās? - Grozot galvu par pasaules ceļiem, Tārkingtons priecīgi klikšķināja taustiņus. - Man jums jāteic, ka tas noņem smagumu no šiem vecajiem pleciem. Esmu darījis visu, lai sameklētu Dikarlo kunga preces, un tagad šķiet visticamāk, ka abas kravas ir sajauktas un nosūtītas nepareizā virzienā. Es nevaru tā uzreiz atbildēt, kā tas varēja notikt, bet atrisinājums šķiet pavisam vienkāršs. Es nekavējoties sazināšos ar Dikarlo kungu.

- Mēs to izdarīsim paši. - Džeds pāri Tārkingtona plecam nopētīja datora ekrānu un ievēroja, kā sauc atbildīgo par sūtījumu.

-Tas man aiztaupītu nepatīkamu mirkli. - Skaļi padzēries no savas tases, viņš piemiedza ar aci, skaidri izrādot Džedam un Dorai, ka viņi tiešām ir gluži kā savējie. - Mēs, protams, atmaksāsim jums un Dikarlo kungam visus ar piegādi saistītos izdevumus.

- Jauki.

- Man bija taisnība, - ejot projām, sev zem deguna noteica Dora.

- Papliķēsi sev pa plecu vēlāk. - Džeds piegāja pie tuvākā strādnieka. - Kur ir Džonsone?

- Opāla? - Vīrietis pameta ar galvu uz citas konveijera lentes pusi. - Tur tālāk. Sestā līnija.

- Ko mēs tagad darām? - apvaicājās Dora.

- Pārbaudām garlaicīgus faktus.

Dorai tie nemaz nešķita garlaicīgi. Viņa nejuta ne mazāko garlaicību, sēžot kopā ar Opālu darbinieku ēdamzālē un klausoties viņas stāstā. Tā kā Dora bija acīm redzami savaldzināta un aizrāvusies, Džeds atgāzās krēslā un, aizsmēķējis cigareti, ļāva viņai tēlot labo policisti.

Viņam nenāca ne prātā to atzīt skaļi, taču, pēc viņa domām, Dora bija šai lomai radīta.

- Vai tu maz spēj noticēt? - Doras sajūsma atkal sita augstu vilni, kad abi devās atpakaļ uz autostāvvietu. - Viņai nejauši izkrīt sauja pavadzīmju, un mēs atrodam nelegālu Mo-nē. - Viņa pasmaidīja, kad Džeds slēdza vaļā automašīnas durvis. - Varbūt man tomēr patiktu strādāt par policisti.

- Labāk tirgojies ar saviem nieciņiem, - ieteica Džeds.

-Tu vismaz varēji pateikt, ka es labi izpildīju uzdevumu.

-Tu labi izpildīji uzdevumu. Nekļūsti iedomīga!

- Es neesmu iedomīga. - Viņa noāva kurpes. - Taču tagad mēs zinām, kā, mēs zinām, kāpēc, un mēs zinām, kas. Mums atliek tikai atrast Dikarlo.

- Atstāj šo nodarbošanos lielajiem zēniem, mazulīt.

- Tu taču neuzticēsi to citiem? - Pārsteigums virmoja no katras viņas poras. - Tu taču tagad no tās neatteiksies?

- To es neesmu teicis. Es saku tikai to, ka tev laiks atkāpties.

- Tu nespersi ne soli bez manis, Skimcrhorn. Ja es nebūtu nopirkusi kontrabandas preces un iekļuvusi šajā jezgā, tu vēl aizvien īgņotos un cilātu svarus.

- Tu gribi, lai es pasaku tev paldies?

- Gan jau pateiksi tik un tā. Kad būsi atguvis veselo saprātu. - Atslābinājusies viņa nopūtās un pasmaidīja. - Vai tu tiešām negribi aizvest mani uz kādu dārgu viesnīcu?

- Paldies, esmu redzējis Ņujorku pietiekami.

Turklāt tagad viņam vajadzēja pārbaudīt vēl kaut ko. Billa Tārkingtona datora ekrāns sniedza veselu kaudzi informācijas, arī to, ka Dikarlo nelegālo kravu vajadzēja saņemt Eibelam Vainsepam no “E. F. lncorporatcd” Losandželosā.

22. nodaļa

Dzestrais gaiss neatturēja Finliju no ierastā rīta rituāla. Katru dienu, lai kādi būtu laika apstākļi, viņš nopeldēja piecdesmit atvēzienus savā pulksteņa ciparnīcai līdzīgajā peldbaseinā, kamēr pa jasmīnu ceros apslēptajiem skaļruņiem plūda Vivaldi mūzikas skaņas. Viņam tas bija disciplīnas jautājums. Protams, ūdens bija patīkami uzsildīts precīzi līdz astoņdesmit trīs grādu^1 temperatūrai.

Kad viņš šķēla silto ūdeni ar spēcīgiem, drošiem vēzieniem, vēsajā ziemas gaisā no baseina pacēlās slaiki garaiņu pirksti. Vēzienus, ar katru no tiem augot augstprātībai un gandarījumam, Finlijs skaitīja pats.

Baseins piederēja viņam - un tikai viņam vienam. Finlijs neļāva ne kalpotājam, ne partnerim, ne viesim piedraņķēt viņa ūdeni.

Reiz, rīkojot viesības, baseinā bija iekritusi kāda iereibusi paziņa. Nākamajā dienā viņš bija licis baseinu nosusināt, izberzt un piepildīt no jauna. Protams, neuzmanīgā paziņa vairs nekad netika aicināta.

Tagad viņš izkāpa no ūdens, izbaudot, kā ūdens notek no ādas. Soļojot pa platajām, izliektajām kāpnēm pretī virssulaiņa pastieptajam frotē palagam un sniegbaltajiem rītasvārkiem, viņa augumu pārklāja zosāda.

- Laiks? - viņš, mundri norīvēdamies, vaicāja.

- Divpadsmit minūtes un astoņpadsmit sekundes, ser.

Virssulainis vienmēr apstādināja pulksteni precīzi šajā laikā. Reiz viņš bija kļūdījies un pateicis, ka Finlijs bijis baseinā mazliet ilgāk par trīspadsmit minūtēm. Sekoja neglīta scēna, kura gandrīz beidzās ar to, ka viņš pazaudēja savu labi atalgoto darbu. Kopš tā laika Finlijs nekad vairs nepārsniedza divpadsmit minūtes un astoņpadsmit sekundes.

- Lieliski. - Apmierināts ar sevi, Finlijs paņēma no virssulaiņa vitamīnu dzērienu - maisījumu, ko personiski viņam bija radījis viņa personiskais treneris. Pat pasniegts “\Vatcrfortl" glāzē, biezais, nejaukā izskata zālīšu, dārzeņu un ķīniešu saknīšu maisījums garšoja pretīgi. Finlijs izdzēra maisījumu ātri, vienā paņēmienā, it kā tas būtu svaigais, dzidrais ūdens no jaunības strūklakas. Viņš sevi par to bija pārliecinājis.

Finlijs atlaida sulaini, atdodot tam gan mitro dvieli, gan tukšo glāzi.

Tagad, kad rīta rituāla pirmā daļa bija aiz muguras, viņš atļāvās pārdomāt Izidoras konrojas jautājumu. Problēma nemaz nav tik nepatīkama, prātoja Finlijs. Neviens nespēj pārāk skaisties par izredzēm uz sastapšanos ar jaunu, skaistu sievieti. Apsvērdams dažādas iespējas, viņš iegāja pa salona augstajām stikla durvīm.

Juzdamies drošs par savu varu, Finlijs noskalojās dušā, sakopa sevi un apģērbās. To paveicis, viņš uz lieveņa dažu pēdu attālumā no vietas, kur bija nošāvis Dikarlo, nobaudīja brokastīs svaigus augļus, rupja maluma baltmaizes grauzdiņus un zāļu tēju. Visu šo laiku viņš domāja par Izidoru. Kad prātā iešāvās atrisinājums, Finlijs pasmaidīja, pat pasmējās un nosusināja lūpas.

Tas iedarbosies, nosprieda Finlijs. Un, ja ne, - nu, tad viņš vienkārši viņu nogalinās.

Dora pūlējās nedusmoties. Viņas reakcija ir pārāk parasta, viņa sev sacīja, pārāk tipiska. Jebkura sieviete dusmotos, ja pamostos gultā viena pati bez mazākās nojautas, kur palicis viņas mīļākais vai kad viņš varētu atgriezties.

Viņa nav jebkura sieviete, Dora sev atgādināja. Un viņa nedusmosies - viņa nebūs pat viegli aizkaitināta. Viņi abi varēja nākt un iet, kad vēlējās. Viņa pat nevaicās, kur, ellē, viņš bijis.

lāču, izdzirdējusi klauvējienu pie durvīm, Dora saraustīja uz leju milzīgā svītera malu, izslēja zodu un sparīgā gaitā devās uz dzīvojamo istabu.

- Labi, Skimerhorn, ak tu cūka tāds, - viņa nomurmināja. - To tu man atcerēsies.

Dora atrāva vaļā durvis, jau izgaršojot vārdus, kas bija gatavi lēkt pār lūpām. Viņa bija spiesta tos norit, sastopoties vaigu vaigā ar I lonoriju Skimerhornu-Rodžersu.

- Ak! - Dora pieglauda matus, ko nekārtīgā mezglā bija sasējusi uz pakauša. - Rodžersas kundze. Sveicināta!

- Labrīt, Dora! - Honorija pat ar skropstu mājienu neatklāja uzjautrinājumu, ko juta, redzot pārvērtības Doras izteiksmīgajā sejā. Dusmas, pārsteigumu, kaunu. — Vai esmu ieradusies nelaikā?

- Nē. Nē. Es tikai... - Dora apspieda nervozus smiekliņus un pasmaidīja. - la jūs meklējat Džedu, izskatās, ka viņa nav tuvumā.

- Patiesībā es cerēju pārmīt kādu vārdu ar tevi. Vai drīkstu ienākt?

- Protams. - Dora soli atkāpās, neganti nožēlodama, ka nav atvērusi veikalu un tāpēc nav ģērbusies darbam. Savā "Ste-clers" svīterī un basām kājām viņa jutās kā lietota putekļu lupata, toties Honorija ienāca, Parīzes smaržu apņemta, turklāt ietinusies greznā kažokādas žaketē.

- Cik burvīgi! - Honorijas vaļsirdīgais balss tonis lielā mērā ļāva Dorai atgūties. - Cik bezgala apburoši! - Velkot nost pirkstaiņus, viņas vērtējošais skatiens slīdēja pāri istabai. - Jāatzīstas, es bieži esmu prātojusi par šiem dzīvokļiem virs veikaliņiem Dienvidu ielā. Iās ir diezgan liels, vai ne?

- Man vajag daudz telpas. Vai varu paņemt jūsu mēteli?

- Jā, paldies!

Kamēr Dora pakāra sabuļādas, Honorija apstaigāja istabu.

- Es ieskatījos pa logu tavā veikalā. Jutos vīlusies, ka tas ir slēgts. Bet šī, - viņa pārvilka ar pirkstgalu “Dcco” lampas grēcīgajām, sievišķīgajām līnijām, - nav mazākas sajūsmas vērta.

- Viena no pārdošanas priekšrocībām ir iespēja dzīvot kopā ar saviem krājumiem, cik vien ilgi gribu. Vai jūs vēlētos kafiju, tēju?

- Es labprāt iedzertu kafiju, ja tas jūs pārāk neapgrūtinās.

- Nebūt ne. Lūdzu, apsēdieties, jūtieties kā mājās.

- Paldies! Domāju, ka tieši tā ari darīšu.

Honorija neuzskatīja sevi par ziņkārīgu - vienkārši ieinteresētu. Viņai bija interesanti nopētīt un atzinīgi novērtēt skatu, kas pavērās pa Doras dzīvojamās istabas augstajiem logiem uz dzīvo un gleznaino Dienvidu ielu. Viņai patika arī dzīvokļa iekārtojums. Tas ir silts un mājīgs, viņa nosprieda, un tajā pašā laikā eklektisks un nedaudz teatrāls. Jā, istaba viņai ļoti patika -tā bija precīzs Doras personības spogulis.

Sieviete būs piemērota, viņa nodomāja, paceldama augstāk bruņrupuca čaulas tējas trauciņu, lai to apbrīnotu. Sieviete būs ļoti, ļoti piemērota.

- Klāt esam. - Dora ienesa paplāti ar “Piesta" kafijas kannu un tasītes. Viņa ilgojās, kaut spētu atrast smalkjūtīgu veidu, lai iespruktu vannasistabā un uzkrāsotu lūpas. - Vai paliksim tepat?

- Tas būtu lieliski. Es tūlīt atbrīvošu vietu uz galda. Cik brīnišķīgs aromāts! Apaļmaizītes? - Viņas acis iemirdzējās. - Cik burvīgi!

- Es vienmēr dažas turu krājumā. - Honorijas nepiespiestā sajūsma lika Dorai atkal atslābināties. - Apaļmaizītēm piemīt civilizācijas garša.

Iesmiedamās Honorija paņēma maizīti.

- Tu esi tik pieklājīga, ka pat nejautā, kāpēc es pulksten deviņos no rīta klauvēju pie tavām durvīm. - Honorija pielika pie lūpām kafiju, mirkli klusēja, iedzēra vēl vienu malku. - Izcili laba kafija.

- Man prieks, ka jums garšo. - Dora pagaidīja, kamēr Honorija uzliek maizītei mazliet melleņu želejas. - Patiesībā man ir grūtāk noturēties, nevaicājot jums par gleznu.

- Laba. - Honorija mirkli paturēja maizīti uz mēles un, to norīdama, nopūtās. - Mīļā, mana māte ar tevi būtu ļoti apmierināta. Neesmu ēdusi neko gardāku kopš viņas nāves.

- Es labprāt iedotu recepti jūsu pavārei.

- Tas būtu jauki. Tātad, - viņa izslējās krēslā, balansējot tasīti un apakštasīti ar tādu meistarību, kādu sasniegt spēj, šķita, tikai nedaudzas sievietes, - es domāju, ka mēs varam apmainīties ar informāciju.

- Jā? Man šķiet, es nesaprotu.

- Mans mazdēls prasa, lai es savā mājā glabāju gleznu un atļauju senai draudzenei ar to strādāt. Man tas jādarot pilnīgā slepenībā un policijas apsardzībā. - Piešķiebusi galvu, viņa pasmaidīja. - Prasībai, protams, neseko nekādi paskaidrojumi.

- Protams. - Atbildējusi viņas smaidam, Dora pieliecās tuvāk. - Pasakiet, Rodžersas kundze, - kāpēc mēs viņam paklausām?

- Sauc mani par Riju - tā mani sauca vīrs. Mīļais bērns, mēs viņam paklausām tāpēc, ka viņš mums ir pārāk dārgs, lai nepaklausītu. - Smalkjūtīga pauze. - Vai man ir taisnība?

- Jā. Jā, jums ir taisnība. Bet tas nenozīmē, ka taisnība ir viņam. - Doras agrākais aizkaitinājums atgriezās ar pilnu spēku. - Es jums pateikšu visu, ko zinu, Rija, pēc tam jūs pastāstīsiet, kā sokas ar gleznu.

- Gluži manas domas.

Dora sāka stāstīt no paša sākuma. Viņa pieņēma, ka Džedam varētu būt vairāki loģiski iemesli, kāpēc vajadzētu aiztaupīt vecaimātci ziņas par gleznu un raizes, kas nāca tām līdzi.

Tomēr viņa sprieda, ka Džeds jau Honoriju ir iesaistījis, turklāt pilnīgi apzināti. Viņa sniedza informāciju tikai aiz pieklājības.

Honorija klausījās, ne reizes nepārtraukdama Doras stāstu. Viņa malkoja kafiju, atklājot emocijas tikai ar satumsušo skatienu, sakniebtajām lūpām, vai laiku pa laikam saraucot glīti veidotās uzacis. Emocijas bija viena lieta, bet audzināšana neļāva tām izpausties.

Lūk, domāja Dora, no kā Džeds mantojis tādas savaldīšanās spējas.

- Kas tik tev nav bijis jāpārdzīvo! - sacīja Honorija pēc laba laiciņa.

- Visļaunāk ir ar Lailas kundzi. Lai ko Džeds sacītu, es jūtos atbildīga.

- Protams, tu jūties. - Tas bija pateikts kategoriskā tonī, kas Doru nomierināja vairāk par duci pieklājīgu noliegumu. - Tu nebūtu tā sieviete, kas esi, ja nejustu atbildību. Šis Dikar-lo... - Vārds Honorijas lūpās ieguva izsmalcinātu pretīguma piegaršu. - Vai varas iestādēm ir kaut mazākais priekšstats, kur viņš varētu slēpties?

- Nedomāju vis. - Dora bezcerīgi pacēla rokas un ļāva tām nokrist atpakaļ. - Ja arī ir, viņi nav uzskatījuši par vajadzīgu man to pateikt.

- Tā rīkojas vīrieši. Zini, es domāju, ka tas saglabājies vēl no tiem laikiem, kad viņi rāpās laukā no alām un ar akmeņiem un bomjiem medīja pārtiku. Mednieki. - To sakot, Honorija pasmaidīja vēsi piedodošu smaidu, ko Dora apbrīnoja. - Sievietes, protams, atstāja alā, lai tās dzemdētu dubļos un tumsā, ceptu ugunskurā gaļu un apstrādātu ādas. Taču vīrieši tik un tā domāja, ka viņi zina labāk.

- Džeds nav pat man pastāstījis, ko darīs ar gleznu.

- Nu, vai redzi? - Honorija no jauna piepildīja vispirms savu, tad Doras kafijas tasīti. - Es labprāt tev pastāstītu, kādi ir viņa plāni, bet arī ar mani viņš nav uzskatījis par vajadzīgu apspriesties. Taču es tev varu ko pateikt par gleznu. Tā ir izcila.

Honorijas seja atplauka.

- Kaut arī vēl izdarāmas analīzes, par tās autentiskumu nav jāšaubās. Vismaz man. Tā ir viena no viņa Giverni gleznotajām ūdensrožu studijām. - Honorijas skatiens kļuva sapņaini vaigs. Viņas balss atmaiga kā sievietei, kas runā par mīļāko. - Ak, šī gaisma! Ēteriska un liriska. Tā ir maigais, pavedinošais spēks, kas ievelk gleznā un liek noticēt, ka smaržo pēc mikliem ziediem un rāma ūdens. - Viņas skatiens atkal noskaidrojās. - Viņam tajā sērijā ir vairāk nekā septiņpadsmit darbu.

- Es zinu. Tā sagadījies, ka Monē ir mans mīļākais gleznotājs impresionists. Nekad nebiju domājusi, ka man, kaut netieši, piederēs kāda no viņa gleznām.

- Man viena ir - dāvana no vira mūsu desmitajā kāzu gadadienā. Viena no Monē dārza etīdēm. Noliekot šīs gleznas vienu otrai blakus, aizraujas elpa. Pirms policija gleznu paņēma, es stāvēju savā guļamistabā, skatījos uz. tām un raudāju. Kaut es spētu noticēt, ka šis Dikarlo nozadzis gleznu tās skaistuma, nevis naudas dēļ. To gandrīz vai varētu saprast.

- Jūs domājat, ka man kāds ļāva to apskatīt? - žēlojās Dora. - Es taču to nopirku. Bet nē, šorīt pamostos, un gulta tukša. Džeds kaut kur aizgājis - un vai viņš man pateica, uz kurieni vai kas viņam padomā? Nē. Pat pie ledusskapja piestiprinātu zīmīti neatstāja. Man šķiet... - Viņa apstulbusi aprāvās. Tā taču bija Džeda vecmāmiņa. Viņa vecmāmiņa. - Es atvainojos, -viņa izstomīja.

- Tas nekas. - Lai to pierādītu, Honorija atmeta galvu un iesmējās. - Nē, nē, nekas. Es priecājos. Es no tiesas ceru, ka tu, mana mīļā, viņam kārtīgi sadosi, kad viņš atgriezīsies. Viņam vienmēr vajadzējis dabūt pa kaklu no kāda, kas viņu mīl. Dievs zina, ka viņš daudz dabūjis no tiem, kuri viņu nemīlēja. Zini, tas nav viens un tas pats.

- Jā, droši vien nav. - Doras apmulsums bija gandrīz izgaisis, bet sārtums palika. - Rodžersas kundze... Rija, es negribu, lai jūs domātu, ka man parasti... ir intīmas attiecības ar saviem īrniekiem.

- Tu vēl aizvien gaidi, ka es būšu satriekta. - Uzjautrinādamās par Doras apjukumu, Honorija pasmaidīja un paņēma otru maizīti. - Es tev pastāstīšu, kāpēc apprecējos ar Džeda vecotēvu, labi? Viņš bija neiedomājami izskatīgs vīrietis - ļoti spēcīgs, gaišmatains un fiziski pievilcīgs. Citiem vārdiem, es viņā iemīlējos.

Uzjautrināta, dzirkstošām acīm, viņa lēnītēm knibinājās ap maizīti.

- Par laimi, Džeds ir mantojis daudzas sava vecātēva fiziskās īpašības, bet nevienu no emocionālajām. Valters Skimer-horns bija auksts, bieži vien cietsirdīgs un bezgala garlaicīgs vīrietis. Tie visi ir vīram nepiedodami trūkumi. Man nevajadzēja pat gadu, lai saprastu, ka mana laulība ir kļūda. Diemžēl vajadzēja daudz vairāk laika, lai šo kļūdu labotu.

Turklāt nožēlas rūgtums nebija pagaisis vēl joprojām.

- Toties tu, - turpināja Honorija, - jau esi atklājusi, ka manā mazdēlā ir daudz, daudz vairāk par lieliskiem fiziskajiem dotumiem. Ja man šodien būtu jādod padoms jauniem cilvēkiem, es teiktu, lai viņi pirms laulībām padzīvo kopā - kā to darāt jūs ar Džedu.

- Mēs ne... - Doras sirds spēji un - viņai par apjukumu -ļoti sievišķīgi notrīsēja. - Es ceru, ka neesmu devusi jums iemeslu uzskatīt, ka mēs domājam par laulībām.

- Pilnīgi nekādu, - bezrūpīgi atteica 1 lonorija. Padodamās sentimentam, viņa apcerēja, cik skaistus mazbērnus viņai dāvās Džeds un Dora. - Džeds apgalvo, ka tavi vecāki esot no teātra "Liberty". Esmu noskatījusies tur daudzus iestudējumus. Ceru, ka varēšu ar viņiem iepazīties.

- Ak... - Dora nepaspēja atbildēt, kad viņas iztraucēja klauvējiens pie durvīm. - Atvainojiet uz mirkli!

Apmulsusi pēc sarunā minētajām precībām un veiklās pārejas uz tematu par viņas vecākiem, Dora atvēra durvis. Otrpus sliekšņa stāvēja Džeds. Viņš veltīja Dorai vienu ilgu skatienu, pārlaižot skatienu no basajām kājām līdz izjukušo matu galiņiem. Viņa izskatījās saburnīta, iekārojama un skaisti piesarkusi.

- Konroja! - Dora nepaspēja bilst ne vārda, kad, piekjāvis viņu sev klāt, Džeds aizspieda viņai muti ar karstu, tveicīgu skūpstu. - Vai tev ir kaut kas apakšā zem tā svītera?

- Skimerhorn! - Viņa jau bija piesarkusi, bet tagad kļuva pilnīgi sarkana. - Tava...

- Es noskaidrošu pats. - Pacēlis Doru uz rokām, Džeds, no jauna uzspiedis skūpstu viņas lūpām, spēra soli istabā.

Bezgala nokaunējusies, Dora mēģināja viņu atgrūst.

- Skimerhorn! - Atrāvusi lūpas, viņa dziļi ievilka gaisu. - Els domāju, labāk noliec mani zemē un sasveicinies ar savu veco-māti.

-Ko?

- Labrīt, Džedidij! - Honorija viegli pieskārās ar pirkstiem linu salvetei. - Mēs ar Doru dzeram kafiju. Droši vien tu vēlēsies mums piebiedroties.

- Vecomāt! - Sev par godu viņš to pateica nepiespiesti, varbūt vienīgi pārāk spēji nolika Doru uz grīdas. - Vai tu gaidīji mani?

- Nebūt ne, es atnācu paciemoties. - Viņa pameta skatienu uz Doru, kas tobrīd ienāca, nesot vēl vienu tasīti un apakštasīti.

- Mēs ar Doru apmainījāmies domām par Monē. Tā sagadījies, ka viņš mums abām ir mīļākais gleznotājs.

-Tagad tā ir policijas darīšana.

- Kur tad ir tava zīmotne, Skimerhorn? - Dora mīlīgi apvaicājās, lejot viņam kafiju.

- Pastāvi klusu, Konroja.

- Viņa manieres ir mana vaina, - paskaidroja Honorija.

- Ceru, ka tu man piedosi.

- Nepievērsiet tām uzmanību, - Dora viņai sacīja. - Es neliekos ne zinis. Džedidij, - viņa sacīja sajūsmināta, kad Džeds nikni sacirta zobus, - mēs ar tavu vecomāti vēlamies zināt, kas turpmāk notiks ar Monē.

Džedam šķita vieglāk kādu mazumiņu pastāstīt nekā pretoties viņām abām.

- Mēs... Brents, - viņš izlaboja, - šorīt nodeva visu lietu komisāram Raikeram. Kādu laiku to turēs pilnīgā noslēpumā.

- Tātad, - prātoja Honorija, - viņš ir apgājis to pretīgo Goldmenu. Prātīgi darīts. Tas cilvēks ir pilnīgs idiots, un darbā no viņa nav nekādas jēgas.

-Vai tas ir tavs profesionālais spriedums, vecomāt? - Džeds apvaicājās un izpelnījās skatienu, kas jaunībā bija licis viņam nosarkt.

- Zini, Dora, - turpināja Honorija, - es kļūdījos, nekad pilnībā neatbalstīdama Džedidija lēmumu kļūt par policijas virsnieku, līdz brīdim, kad viņš nolēma aiziet. Baidos, es nepateicu pietiekami agri, ka ar viņu lepojos.

- To pateikt nekad nav par vēlu, - atteica Dora.

- Tu esi ļoti līdzjūtīga. - Visai apmierināta ar rīta darbu, Honorija piecēlās. - Viņam tas ir vajadzīgs. Liels paldies par kafiju! Ceru, ka drīkstēšu vēl kādreiz iegriezties.

- Jebkurā laikā. - Dora saņēma Honorijas plaukstu un izdarīja to, kas Džedam vēl bija priekšā. Viņa noskūpstīja sievieti uz vaiga. - Es atnesīšu jūsu mēteli.

- Man norunāta tikšanās. - Honorija vilka rokās pirkstaiņus. -Tāpēc man neiznāks laika apskatīt tavu dzīvokli.

- Tur nav nekā, ko redzēt, - sausi noteica Džeds. Iaču viņš paņēma no Doras mēteli un palīdzēja vecaimātei to uzvilkt. - Es pateicos par tavu palīdzību. - Viņš pieliecās un noskūpstīja Honoriju, par spīti neveiklībai, kas viņu pārņēma Doras klātbūtnē. - Es būtu vēl pateicīgāks, ja tagad tu to aizmirstu.

Viņa tikai pasmaidīja.

- Es gribētu, lai tu drīzumā atvestu Doru pie manis vakariņās. Piezvani man - un norunāsim. Vēlreiz paldies, mīļā! - viņa sacīja Dorai. - Es atnākšu atkal, kad veikals būs vaļā. Logā bija skulptūriņa - bronzas medniece.

- Jā, es to zinu.

- Tā mani ļoti ieinteresēja. - Aši pamirkšķinājusi Dorai, viņa cēli izgāja pa durvīm.

- Cik satriecoša dāma!

- Ko viņa gribēja?

- Tik daudz pieklājības kā informāciju. - Dora gribēja pacelt paplāti, bet ar troksni to nolika, kad Džeds saņēma viņu aiz pleca.

- Ja es gribētu viņu informēt, - viņš ierunājās, ar pūlēm valdot dusmas, - es viņai visu būtu izstāstījis.

-Tu spēri pirmo soli, iedodot Rijai gleznu. Atvaino, D/.ed, bet, kad viņa vaicāja, es atbildēju.

- Sasodīts! - Doras rāmā vaļsirdība bija adata, kas pārdūra viņa dusmu balonu. - Vai tu zini, kā mums jādanco, lai paturētu to slepenībā?

- Man ir aptuvena nojauta. - Viņa savilka uzaci. - Vai tu domā, ka tava vecmāmuļa tagad izliks sludinājumu pa visu avīzes atvērumu?

Džeda lūpas noraustījās, dzirdot, kā eleganto Honoriju nodēvē par viņa vecmāmuļu.

- Jo mazāk cilvēku zina nianses, jo labāk.

Tātad arī man nav jāzina. - Viņa paņēma paplāti un stīvu soli izgāja ar to virtuvē. - Tāpēc es šorīt pamodos viena pati gultā, nesaņēmusi nekādu paskaidrojumu, kur tu dodies un ko tu domā darīt.

- Nesaprotu. Par ko tu īsti runā?

- Ne par ko. - Viņas balss bija klusa un nikna. Viņa lika izlietnē kafijas traukus. - Pilnīgi ne par ko.

- Konroja. - Pa pusei uzjautrināts, pa pusei aizkaitināts, Džeds atbalstījās pret durvju stenderi. - Tu skaities tāpēc, ka es šorīt izgāju laukā?

- Kāpēc lai es skaistos? - Viņa spēji pagriezās, uzlūkodama Džedu ar aizvainotu, dusmīgu skatienu. - Es esmu pieradusi pamosties gultā viena pati.

- Sasodīts! - Viņš apstulbis paberzēja ar plaukstām seju. - Paklau, es agri piecēlos. Es negribēju tevi modināt. - Viņš atcerējās, kā Dora bija saritinājusies gultā - pār spilvenu izrisu-šiem matiem. Jā, viņš bija gribējis viņu pamodināt, Džeds domāja. Taču ne tādēļ, lai pateiktu, ka iet projām. - Es stundiņu biju vingrošanas zālē, paēdu brokastis ar Brentu, mums šis tas bija pārrunājams.

-Vai cs prasīju paskaidrojumus? - Viņas balss skanēja auksti, un aizvainojuma dusmas, ejot garām Džedam, vēl nebija noplakušas.

- Jā. - Viņš piesardzīgi gāja nopakaļ Dorai dzīvojamā istabā. - Prasīji gan.

- Ak, nav vērts atcerēties! - Skaizdamās uz sevi, viņa saņēma virsdeguni starp īkšķi un rādītājpirkstu.

- Man tiešām jāapmierina sava ziņkārība. Ko sievietes valkā zem milzīgiem futbola svīteriem? - Džeds no jauna pacēla viņu rokās un, skūpstot viņas kaklu, nesa uz guļamistabu.

- Neko svarīgu. Patiesībā... - Viņa iesmējās, kad abi kā bērni lauzdamies iekrita gultā. - Pilnīgi neko.

-Tev ir caurums uz pleca.

- Zinu. Es biju satriekta, kad tava vecāmāte mani ieraudzīja tādā izskatā.

- Un traips. - Viņš pārvilka ar pirkstu pār viņas krūti. - Šajā vietā.

- Jauks, pilnasinigs burgundietis. Es nedaudz nošļakstījos, kad gatavoju lazanju. - Viņa nopūzdamās iegremdēja pirkstus Džedam matos. - Biju domājusi izmest to lupatās, bet... - Viņa satriekta noelsās, kad Džeds pārplēsa svītcfi vidū pušu.

- Tam vajadzētu šo jautājumu atrisināt. - Dora nepaspēja izdomāt, smieties vai izrādīt sašutumu. Džeds saņēma viņas krūti mutē, liekot asinīm saviļņoties nepārvaramā iekārē. - Esmu gribējis saplēst tavas drēbes kopš pirmās reizes, kad tevi ieraudzīju.

- Tu... - Noreibusi un uzbudināta viņa tvēra ar muti gaisu, kad Džeda rokas sāka prasīgi slīdēt lejup gar viņas vidukli.

- Pirmoreiz, kad tu mani ieraudzīji, tu aizcirti durvis man deguna galā.

- Tobrīd tā šķita saprātīgākā rīcība. - Ar vienu spēcīgu rokas vēzienu viņš norāva svīterim pieskaņotās sporta bikses.

- Varbūt cs kļūdījos.

Viņš noliecās, piespiedis viņas plaukstas pie gultas pārklāja. Pa atvilktajiem aizkariem, dāsni liedama starus pār Doras seju, ādu, matiem, plūda spoža saule. Vairs nelietojamie apģērba gabali gulēja skrandās zem viņas. Lai cik neiedomājami tas būtu, Džeds jutās kā iekarotājs, kas grasās ievākt kara trofejas.

Viņas atmodinātais, uzbudinātais, vilinošais augums nodrebēja, it kā tam pāri slīdētu nevis viņa skatiens, bet plaukstas. Viņas krūtis bija mazas, stingras, pienbaltas, krūšgali kārdinoši piebrieduši.

Noliecis galvu, viņš ar mēli vilka apļus ap katru rožaino smaili, kamēr viņas elpa kļuva strauja un sekla, bet augums saspringa kā uzvilkts loks. Pulss zem viņa pirkstiem dunēja kā lielgabala šāvieni.

- Es gribu tevi redzēt. - Viņa balss, atraujot vienu plaukstu no Doras delnas un ieslidinot viņai starp kājām, bija piesmakuši. Pirksti sataustīja vispirms zīdu, tad samtu, tad miklu atlasu.

Orgasms ritinājās viņas augumā kā čūska, trāpīdams spēji, nevaldāmi, liekot kliedzienam izlauzties pār viņas lūpām un augumam kaislē izliekties augšup.

- Šķiet, nekad nav diezgan, - Džeds nočukstēja. Viņš bija pārsteigts, ka spēj elpot. Vērot Doru baudas mirklī bija neizsakāmi erotiski, neaprakstāmi pavedinoši. Viņa alkatīgi uzņēma un dāsni dāvāja. Viņas spēja dot un ņemt kaisli bija tik vaļsirdīga, ka tai nebija iespējams pretoties.

Tāpēc, vērojot, kā viņa uzsūc sevī sajūtu viļņus, Džeds sāka atbrīvoties no apģērba.

Viņam vajadzēja Doru redzēt, skatīt katru emociju zibsni un uzliesmojumu viņas sejā. Nometies ceļos, viņš pacēla augšup Doras gurnus, lēnām pievilka viņu sev tuvāk un nesteidzīgi ieslīdēja viņas miesā.

Savienojoties viņa izgrūda ņaudienam līdzīgu rīkles skaņu. Džeds ne mirkli nenolaida skatienu no viņas sejas, arī tad ne, kad viņa skatiens aizmiglojās un spēja valdīt pār sevi sadrupa sīkos gabaliņos.

- Es tev esmu parādā sporta kreklu. - Džeds ar draudzīgu žestu pārvilka savu kreklu viņai pār galvu.

Dora to nopētīja.

- Sis ir vēl skrandaināks par manējo. - Viņa nebūtu no tā šķīrusies pat par briljantiem. - Turklāt tu esi man parādā arī sporta bikses.

- Manējās tev nederēs. - Uzvilcis tās kājās, viņš noskatījās uz Doru, kas apsēdās uz gultas malas. Pastiepis roku, viņš apvija vienu Doras matu šķipsnu sev ap pirkstu. - Mēs varētu iekurt kamīnu un pavadīt atlikušo rīta cēlienu gultā, skatoties parādes demonstrējumus.

Dora piešķieba galvu.

-Tas izklausās ārkārtīgi vilinoši, Skimcrhorn. Kā tev šķiet, kāpēc mani neatstāj savāda sajūta, ka tu centies pastumt mani malā?

- Kur malā?

- No sava ceļa.

- Kā tu vari būt nost no mana ceļa, ja es domāju pavadīt cik vien iespējams daudz laika tev virsū?

- Jūs ar Brentu kaut ko esat izplānojuši, un tu negribi, lai es zinu, ko. - Viņa jutās vīlusies un ārkārtīgi apbēdināta, ka Džeds uz viņas apsūdzībām nekādi nereaģēja. - l'as nekas. -Viņa atvairīja nomāktību un nogludināja saburzīto gultas pārklāju. - Es tik un tā uzzināšu.

-Kā?

Viņa pasmaidīja.

- Kad būšu virsū tev. Es izsūkšu tavus noslēpumus līdz ar asinīm kā vampīrs.

- Vampīrs? - Džeds apvaldīja smieklus, vilkdams laukā no paciņas saplacinātu cigareti. - Pēc tāda paziņojuma tu taču negaidi, ka es pievērsīšu visu uzmanību Bobam Bārkeram vai Vannai Vaitai?

- Bobam Bārkeram? - Viņa smējās un, sajūsmināta par

Džedu, pielēca kājās un iekrita viņa apskāvienos. - Bobam Bār-keram? Ak Dievs, Skimerhorn, es tevi mīlu.

Dora gribēja atliekties un skūpstīt viņu līdz neprātam, bet sajuta, ka viņš sastingst. Ļoti lēnām, ļoti klusi Doras sirds noslīdēja papēžos.

- Vai! - Pūlēdamās runāt bezrūpīgā balsī, viņa raisījās vaļā no Džeda rokām. - Es nedrīkstēju ļaut, ka tas pasprūk, vai ne? Piedod! - Tā kā smeldze dūrās sirdī, Dora aizgriezās, vairoties no viņa skatiena. - Noraksti to uz situācijas rēķina vai vienalga uz ko, kā tev pašam labāk patīk.

Džeds nebija pārliecināts, ka spēj apgrozīt mēli mutē, taču beigu beigās izstomīja viņas vārdu.

- Dora...

- Nē, tiešām. - Ak Dievs, ak Dievs, viņa domāja, panikas pārņemta. Viņa sāks raudāt, ja tūlīt kaut ko neizdarīs. - Tā bija tikai pārteikšanās, nekas tāds, par ko būtu jāraizējas.

Piespiedusi sevi uzsmaidīt, viņa pagriezās atpakaļ. Bija tik slikti, cik slikti viņa bija domājusi. Džeda seja bija noslēgta, viņa skatiens pilnīgi tukšs.

- Klausies, Skimerhorn, man šis vārds ļoti viegli nāk pār lūpām. Mana ģimene to mētā apkārt kā futbolbumbu - tu jau pazīsti mūs, teātra cilvēkus.

Vēlreiz pacēlusi roku, viņa pieglauda matus ar to pašu nemierīgo un skaisti sievišķīgo kustību, ko Džeds bija iemīļojis.

- Paklau! - Viņas balss atkal skanēja mundri, pārmēru priecīgi. - Varbūt tu varētu iekurt to kamīnu? Es pagatavošu kādas uzkodas, kamēr skatīsimies televīziju.

Paspērusi soli uz priekšu, viņa apstājās. Džeds nebija pakustējies, tomēr aizšķērsoja viņai ceļu tikai ar gribasspēku.

- Tu to teici nopietni, vai ne? - viņš jautāja klusi, un skatiens, kas bija kā piekalts Doras sejai, izlocīšanos padarīja neiespējamu.

- Jā, es runāju nopietni. - Viņa nedomājot ieņēma aizsarg-pozīcijas. Džeds redzēja, kā viņa iztaisno plecus, izslien zodu. - Tās ir manas jūtas, Džed, un es zinu, kā tikt ar tām galā. Es

neprasu, lai tu tām pielāgotos vai tās pieņemtu, ja tevi tās apgrūtina. - Viņas skatienā iedegās pirmās dusmu uguntiņas. - Un, tā kā tev acīmredzot ļoti nepatīk to dzirdēt, es piesargāšos, lai to vairs nepieminētu. Nekad. Labi?

Nē, bija tālu no “labi”. Džeds nemācēja noteikt mirkli, kad viņu attiecībās bija noticis pavērsiens, nedz arī viņš spēja izprast pats savas jūtas. Taču viņš varēja kaut ko darīt, lai stabilizētu draudīgo situāciju.

- Apģērbies, - viņš sacīja Dorai. - Man tev kaut kas jāparāda.

23. nodaļa

Vismaz laiks izskatījās daudzsološs. Saule smagi spieda "Thimderbird” vējstiklā, dodot Dorai labu ieganstu uzlikt tonētās saulesbrilles. Kad citi aizsarglīdzekļi bija paplāni, viņa jutās labāk, ja bija paslēpusies aiz tām.

Džeds zem spilgti zilajām debesīm stūrēja pa Džīrmentau-nas avēniju uz ziemeļiem, Dora kavēja laiku, vērojot gājēju straumi. Temperatūra bija pacēlusies gandrīz līdz piecdesmit grādiem, ļaujot cilvēkiem spert mazliet priecīgāku soli. Viņi brauca cauri pilsētas centram, kas atradās tālu no upēm ar dzestrajiem vējiem, un tuvojās Čestnathilai.

No Dienvidu ielas līdz turienei nemaz nebija tik tālu, ja ceļu mēroja jūdzēs, taču abas vietas šķīra nepārvarami kontrasti, mērojami ambīcijās un ienākumos.

Kopš brīža, kad viņi sāka braukt, Džeds nebija teicis ne vārda. Dora nevaicāja par ceļa mērķi. Viņa bija gandrīz pārliecināta, ka viņai tas zināms. Drīz kļūs skaidri iemesli, kāpēc Džeds uzņēmās šo braucienu - viņas neapdomātās un impulsīvās atzīšanās sekas.

Negribēdama domāt par gaidāmo, Dora iekārtojās sēdeklī ērtāk un mēģināja baudīt ainavu, skaisti izremontētās ēkas un veikalu fasādes, kristāla un zelta mirdzumu veikalos, bruģakmeņu valdzinājumu zem “ThutuJerbird” platajām riepām.

Tālāk uz pakalna koki bija veci un stalti, ēkas koptas un elegantas. $is bija sabuļādu un briljantu, mantinieku un biezu portfeļu, lauku klubu un labi audzinātu klēpja sunīšu rajons. Dora mirkli iedomājās, kā šeit jūtas mazs zēns savā bērnībā.

Džeds iebrauca šaurā piemājas ceļā, kas veda uz skaistu, vecu koloniālā laika celtni. Ķieģeļi bija izbalējuši līdz maigi dūmakainam sārtumam, tos apjoza eleganta un neizbalojusi Ved/.vuda zilās nokrāsas apmale. Spēcīgajā saulē augstie logi mirdzēdami miedza acis, mezdami spožus atspulgus un neļaudami ziņkārīgajiem no āra ielūkoties ēkas noslēpumos.

Skaista māja, prātoja Dora. Labi uzturēta, ideālā vietā un nezin kāpēc ļoti sievišķīga; to uzsvēra glītās līnijas un cildeni pašapzinīgā stāja. Ja Dorai vajadzētu izvēlēties mājas sev, viņa saprata, ka šīs būtu pašas ideālākās. Vecums, tradīcija, atrašanās vieta, viss, klusi noklikšķot, nostājas savā vietā - tādu viņa iztēlojās ideālu ģimenes māju.

Viņa iedomājās vasaru, kad zem Šiem augstajiem logiem iestādītas rozes krāšņi ziedētu, priecējot acis ar drosmīgām krāsām un izplatot reibīgu smaržu. Viņa iztēlojās to rudenī, kad lielie, lapotie koki krāsotos zeltā un visās sarkanajās nokrāsās. Ainu pabeidza mežģīnes logos un suns pagalmā.

Un, tā kā Dora to visu tik labi iztēlojās, viņas sirds mazliet iesmeldzās. Viņa šaubījās, ka Džeds šo māju redz tādām acīm, kādām to skatīja viņa.

Neko neteikusi, viņa izkāpa no mašīnas un paskatījās apkārt. Līdz šejienei, augšā kalnā, nonāca pavisam neliela daļa pilsētas trokšņu. Tūristi, klikšķinot fotoaparātus, šeit nemeklēja pieminekļus, pa ietvi nešaudījās izaicinoši braucēji ar skrituļ-dēļiem, no stūra kulinārijas veikala neplūda kārdinošs picu un hamburgeru aromāts.

Vai tad tc nav tas, ko vēlos, Dora sev vaicāja. Troksnis, smaržas un brīvība atrasties tam visam vidū.

- Vai tu šeit uzaugi? - viņa vaicāja.

- Tieši tā. - Džeds devās viņai pa priekšu uz durvīm, ko ieskāva skaisti izliektas stikla priekšdurvis. Atslēdzis tās, Džeds atkāpās un palaida Doru pa priekšu.

Vestibils bija divos stāvos, to apgaismoja daudzžuburu lustra, kuras maigā gaisma sniedzās līdz pat diženajām ozolkoka kāpnēm. Grīdu klāja melnas un baltas kvadrātveida flīzes. Doras soļi uz tām mīkstajos zamša puszābakos nebija gandrīz dzirdami.

Tukšām mājām piemīt kaut kāds dziļš valdzinājums. Tās pilda smalka, caurspīdīga atbalss un plašuma izjūta. Tajās pārņem ziņkāres pilns izbrīns par cilvēkiem, kas šeit dzīvojuši, un neapzināta sevis projicēšana telpās, šeit es liktu savu iemīļoto lampu un šeit - savu mazo galdiņu.

Dora juta šo valdzinājumu, un to caurvija dziļa vēlēšanās izdibināt, kur šajā arhitektūrā un dizainā bijusi Džeda vieta.

Dora viņu šeit nejuta. Pat zinot, ka viņš stāv blakus, šķita, ka svarīgākā viņa daļa ir atkāpusies un palikusi aiz sliekšņa, ļaujot viņai šeit ienākt vienai.

Uz tapetēm ar sīko tējrozīšu rakstu bija redzami nedaudz gaišāki taisnstūra laukumi vietās, kur bija karājušās gleznas. Kailais vestibils raud pēc puķēm, domāja Dora. Pēc augstiem traukiem, pār kuru malām plūst frēziju viļņi un kā smailes slie nas liliju drosmīgie stublāji, pēc aicinoša paklāja pāri aukstajam marmoram, kas mīkstinātu ieejas oficiālo stīvumu.

Dora pārvilka plaukstu pār spožajām margām. Margas, viņa nodomāja, tik piemērotas bērna dibentelim vai sievietes izklaidīgi slīdošiem pirkstiem.

- Tu domā to pārdot.

Džeds uzmanīgi vēroja, kā Dora ieklīst no vestibila salonā. Viņa muskuļi, tikai šeit ienākot vien, bija saspringuši. Dorai bija taisnība, Džeds neredzēja skaistās puķes un aicinošos paklājus.

- Māja jau tiek pārdota. Mēs ar Eleinu to mantojām uz pusēm, un viņai nepatika neviens no piedāvājumiem, ko saņēmām. Man patiesībā bija vienalga. - Plaukstas neviļus gribēja savilkties dūrēs, tāpēc viņš sabāza tās žaketes kabatās. - Tā kā Eleinai bija pašai sava māja, es kādu laiku dzīvoju šeit. - Viņš palika stāvam, kad Dora piegāja tuvāk noberztajam, tukšajam kamīnam, lai to aplūkotu. - Tagad māja pieder man, un nekustamo īpašumu aģents pārņem darbu.

- Skaidrs. - Uz kamīna malas vajadzētu būt ierāmētām ģimenes fotogrāfijām, viņa nodomāja. Pulkiem tuvinieku, kas cīnās par vietu, svin paaudžu dzimšanas un nāves dienas. Pašā centrā būtu jāatrodas vecam “Seth Thomas” pulkstenim, kas rāmi aiztikšķina sekundi pēc sekundes.

Kur masīvās sveces ar krietni nodegušiem degļiem? Dora gandrīz izmisīgi brīnījās. Kur mīkstie, polsterētie krēsli ar maziem kāju soliņiem, kas pavērsti uz uguns pusi?

Uguns aizgainītu dzestrumu, viņa domāja un izklaidīgi saberzēja rokas, atgriežoties vestibilā, šeit bija daudz aukstāks, nekā vajadzētu būt.

Viņa atrada bibliotēku, kurā vairs nebija grāmatu, vēl vienu salonu ar skatu uz bruģētu iekšpagalmu, kas lūdzās pēc puķu kastēm, ēdamistabu, plašu un tukšu, ar vienu vienīgu lustru, un visbeidzot virtuvi ar lielisku pavardu un ķieģeļu krāsni.

Šeit bija vieta, kur koncentrētos siltums, viņa domāja, kur saule, straumēm līstot pa logu, apspīdētu izlietni un kur ceptos smaržīga maize. Taču viņa nejuta šeit ne mazāko siltumu, tikai aukstu un tukšu neapdzīvotas un negribētas mājas klusumu.

- No šejienes paveras brīnišķīgs skats, - viņa sacīja tikai tādēļ, lai pārtrauktu klusumu. Pagalmā jābūt smilšu kastei, viņa nodomāja, savīdama stingos pirkstus, šūpolēm vajadzētu karāties no resnā kļavas zara.

- Mēs nedrīkstējām šeit ienākt.

- Atvaino? - Dora aizgriezās no loga, pārliecināta, ka nav sapratusi.

- Mēs nedrīkstējām šeit ienākt, - viņš atkārtoja, nenolaizdams no viņas skatienu, it kā riekstkoka skapīšu un rožaino darba virsmu nemaz nebūtu. - Tikai kalpotāji. Viņu spārns bija tur tālāk. - Viņš neskatoties norādīja uz sāndurvīm. - Tur ir arī veļas mazgātava un pieliekamie. Virtuve bija nepieejama.

Dorai gribējās smieties un teikt, ka viņš to izdomājis. Taču viņa skaidri redzēja, ka Džeds stāsta patiesību.

- Bet ja nu tev nepārvarami sakārojās cepumu?

- Mēs neēdām starp ēdienreizēm. Galu galā pavāram maksāja, lai viņš tās sagatavotu, un no mums gaidīja, lai mēs neko vairāk neprasītu - tikai astoņos no rīta, vienos dienā un septiņos vakarā. Es mēdzu atnākt šurp naktī, tikai tāpat vien, principa pēc. - Viņš paskatījās apkārt, bet skatiens bija tukšs un neizteiksmīgs. - Es vēl aizvien šeit jūtos kā robežpārkāpējs.

- Džed...

- Tev jāredz pārējais. - Viņš pagriezās un izgāja no virtuves.

Jā, es gribu, lai Dora to visu redz, drūmi domāja Džeds. Katru akmeni, katru £ipša rotājumu, katru krāsas pēdu. Kad tas būs paveikts, kad viņš būs šo māju izstaigājis kopā ar Doru, viņš nekad vairs pa šim durvīm neienāks.

Dora panāca Džedu kāpņu lejasgalā, kur Džeds viņu gaidīja.

- Džed, tas nav obligāti jādara.

- Kāpsim augšā. - Nelikdamies ne zinis par Doras šaubām, Džeds saņēma viņu aiz rokas.

Viņš atcerējās, kā šeit bija smaržojis - gaisā turējās smags bišu vaska un bēru ziedu aromāts, uzvēdīja pēc dārgajām mātes un māsas smaržām, nosmaržoja viens no tēva llavanas cigāriem.

Viņš atcerējās arī laiku, kad mājā nevaldīja klusums. Kad balsis dusmās skanēja skaļas un apsūdzošas vai pretīgumā pieklusinātas. Kā kalpotāji bija staigājuši nolaistiem skatieniem, turējuši ausis ciet un rokas pie darba.

Viņš atcerējās, kā sešpadsmit gadu vecumā bija iemīlējies vienā no jaunajām istabenēm. Kad māte bija ieraudzījusi abus nevainīgi flirtējam augšstāva gaitenī - šajā pašā, Džeds nodomāja, - viņa meiteni bija uzreiz atlaidusi.

- Manas mātes istaba. - Džeds piešķieba galvu uz durvju pusi. - Mana tēva guļamistaba ir gaiteņa otrā galā. Kā redzi, tās šķir vairākas istabas.

Dorai gribējās nopūsties un sacīt, ka redzējusi diezgan, bet zināja, ka viņam ar to nepietiek.

- Kura bija tavējā?

- Tur.

Dora devās pa gaiteni uz priekšu un ieskatījās telpā. Tā bija liela un gaiša, pa logiem ieplūda spoža pēcpusdienas saule. No istabas pavērās skats uz zālienu aiz mājas un glīts dzīvžogs, kas stiepās gar pašu īpašuma robežu. Apsēdusies uz palodzes, Dora palūkojās laukā.

Viņa zināja, ka vecās mājās mitinās spoki. Ēka nevar nostāvēt divsimt gadu un nepaturēt sevī atmiņas par tiem, kas tajā reiz staigājuši. Tie bija Džeda spoki, un viņš negribēja ar tiem dalīties. Kāds labums, viņa prātoja, būtu stāstīt Džedam, ka no tiem viegli atbrīvoties?

Bija vajadzīgi tikai cilvēki. Kāds, kas smiedamies skrien lejup pa kāpnēm vai saritinājies sapņo pie kamīna. Bija vajadzīgi bērni, kas, aizcirzdami durvis, trokšņaini joņo pa gaiteņiem.

- Te aiz loga kādreiz auga kastaņa. Tādējādi es vakaros izkļuvu no savas istabas, apturēju kādu automašīnu un devos uz Mārketstrītu izklaidēties. Kādu vakaru viens no kalpotājiem mani pamanīja un nosūdzēja tēvam. Nākamajā dienā viņš lika koku nocirst. Tad viņš atnāca pie manis, aizslēdza durvis un pamatīgi piekāva. Man bija četrpadsmit gadu. - Džeds stāstīja bezkaislīgi, izņēma cigareti, aizsmēķēja. - Kopš tā laika es sāku cilāt svarus. - Viņa skatiens caur dūmiem uzzibsnīja. - Man nenāca ne prātā ļaut, lai viņš mani vēl kādreiz piekauj. la viņš mēģinātu, es biju tik stiprs, ka tiktu ar viņu galā. Pēc pāris gadiem tāda izdevība radās. Un tā es izpelnījos pansijas skolu.

Kaut kas sājš sakāpa Dorai kaklā. Viņa piespieda sevi to norīt.

- Laikam jau man ir grūti to saprast, - viņa klusi sacīja. - Jo mans tēvs nekad nepacēla pret mums roku. Ari tad ne, kad bijām to pelnījušas.

Džeds nopētīja cigaretes galu un tad nokratīja pelnus uz grīdas.

- Manam tēvam bija lielas rokas. Bieži viņš tās nelika lietā, bet, kad lika, nevaldīja pār sevi.

- Un māte?

- Viņa labāk meta ar priekšmetiem, dārgiem priekšmetiem. Reiz es zaudēju samaņu, kad viņa trāpīja man ar Meisenes vāzi. Pēc tam viņa izņēma divus tūkstošus dolāru no mana koledžas fonda zaudējuma kompensācijai.

Dora pamāja un, klusībā cīnīdamās ar nelabumu, turpināja vērties laukā pa logu.

- Māsa?

- Pret viņu izturējās vai nu kā pret Drēzdenes lelli, vai cietumnieci. Vienu dienu tējas dzeršanas vakari, nākamajā - aizslēgtas durvis. - Džeds paraustīja plecus. - Vecāki gribēja, lai viņa būtu nevainojama dāma, jaunavīga debitante, kas - pēc Skimerhornu tradīcijām - izdevīgi apprecēsies. Ik reizes, kad Kleina nepakļāvās, viņu ielika vieninieku kamerā.

- Kā, lūdzu?

- Ieslēdza viņas istabā. Uz pāris dienām, varbūt uz nedēļu. Pēc tam viņu piekukuļoja ar iepirkšanās orģijām vai ballēm, līdz viņa izdarīja to, ko no viņas prasīja. - Lai apslāpētu rūgtumu mutē, Džeds ievilka vēl vienu dūmu. - Varētu domāt, ka kopīgai nelaimei vajadzētu mūs tuvināt, bet nezin kāpēc tas nenotika. Mēs nospļāvāmies viens par otru.

Dora lēnām pagrieza galvu un pār plecu palūkojās uz Džedu.

- Tev nav man jāatvainojas par savām jūtām.

- Es neatvainojos, - viņš asi izmeta. - Es tās paskaidroju.

Viņš neļāva Doras klusajai līdzjūtībai sevi mierināt.

- Man piezvanīja un pateica, lai satiekos ar Kleinu, - it kā viens no viņas kalpotājiem, bet tas bija Speķa cilvēks. Viņi gribēja, lai es būtu klāt, kad tas notiks. Viņi zināja, ka Elcina katru trešdienu pulksten vienpadsmitos dodas pie frizieres. Es nezināju. - Viņš pacēla skatienu, tas sastapās ar Doras skatienu. - Es neko par viņu nezināju, neko negribēju par viņu zināt. Es biju dažu minūšu attālumā no viņas mājas un neganti pārskaities, ka mani aicina, un tad atskanēja paziņojums par sprādziena draudiem. Varētu teikt, Spēkam bija laba laika izjūta.

Džeds uz mirkli apklusa un, piegājis pie neliela kamīna, izdzēsa cigareti pret akmeni.

- Es biju pirmais, kas ieradās notikuma vietā, - tieši tā, kā Spēks bija iecerējis. Skrienot redzēju Eleinu mašīnā. Ziedēja rozes, - viņš klusi piebilda, skatot ainu no jauna, nevis kā filmā, nevis kā sapnī, bet gan skarbā īstenībā. -Viņa skatījās uz mani. Es redzēju pārsteigumu viņas sejā - un aizkaitinājumu. Eleinai nepatika, ka izjauc viņas dienas kārtību, un es iedomājos - viņu saniknojusi doma, ka kaimiņi varētu ieraudzīt mani skrienam pāri zālienam ar izvilktu ieroci. Nākamajā mirklī viņa pagrieza aizdedzes atslēgu, un mašīna uzsprāga. Sprādziena vilnis ietrieca mani atpakaļ rozēs.

-Tu mēģināji viņu glābt, Džed.

- Es viņu neizglābu, - viņš sausi noteica. - Ar to man būs jādzīvo, tāpat kā ar vainas apziņu, ka viņa man nenozīmēja vairāk kā jebkurš svešinieks. Mazāk, jo viņa nebija svešiniece. Mēs nodzīvojām šajā mājā gandrīz astoņpadsmit gadu, un mums nebija nekā kopīga.

Dora pagriezās atpakaļ pret logu un palika klusi sēžam. Pēkšņi Džeds pārsteigts atskārta, cik skaista, cik nevainojama viņa izskatās, peldoties saules zeltainajos staros, ar savu rāmi vērīgo skatienu un nopietnajām lūpām. Savādi, viņš nodomāja, šajā mājā nav nekā tāda, ko viņš būtu uzskatījis par skaistu. Līdz šim brīdim.

- Es saprotu, kāpēc tu atvedi mani šurp, - viņa ierunājās. - Kāpēc tu juti, ka tev tas jādara. Priecājos, ka tu to izdarīji, bet tas nebija vajadzīgs. - Viņa nopūtās un nolaida rokas klēpī. - Tu gribēji, lai es redzu auksto, tukšo māju, kurā nav palicis gandrīz nekas, jo tajā ari nekad vairāk nav bijis. Tu gribēji, lai es saprotu, ka tev, tāpat kā mājai, nav nekā, ko man piedāvāt.

Džedu pārņēma vēlēšanās, gandrīz izmisīga nepieciešamība paspert soli uz priekšu un noguldīt galvu viņas klēpī.

- Man nav nekā, ko tev piedāvāt.

- Tu negribi piedāvāt, - viņa izlaboja. - Pēc tāda ģimenes modeļa, kādu esi redzējis, tas ir pavisam loģiski. Vienīgā problēma, Skimcrhorn, ir tā, ka jūtas nav loģiskas. Manējās nav. -Dora piešķieba galvu, un saules stari, slīdot pāri viņas ādai, sasildīja to tikpat siltu, cik silta bija viņas balss, cik silta šķita telpa, kad viņa bija tajā. - Es teicu, ka tevi mīlu, bet tev varbūt labāk būtu paticis pliķis sejā, taču tā nu tas ir. Es negribēju to pateikt... bet varbūt gribēju.

Ar neaizsargātu un gurdenu kustību Dora pārvilka plaukstu pār matiem.

- Varbūt gribēju, - viņa atkārtoja. - Jo, kaut arī sapratu, kāda var būt tava reakcija, es gluži vienkārši neesmu radusi turēt savas jūtas sevī. Taču tās ir manas jūtas, Džed. Tās neko no tevis neprasa.

- Kad sieviete saka vīrietim, ka viņa to mīl, viņa prasa visu.

- Vai tāds ir tavs priekšstats? - Dora vāri pasmaidīja, bet viņas acis aizmigloja skumjas. - Ļauj man pastāstīt, kā es to saprotu. Mīlestība ir dāvana, un no dāvanas, protams, var atteikties. Atteikšanās nenozīmē, ka dāvanu iznīcina, to tikai noliek malā. Tu vari darīt pēc sava prāta. Es neprasu dāvanu pretī. Tas nenozīmē, ka es to negribu, bet es to negaidu.

Dora piecēlās un, šķērsojusi istabu, maigi saņēma Džeda seju savās plaukstās. Viņas skatiens vēl aizvien bija skumjš, taču tajā bija bezgalīga līdzjūtība, kas Džedu pazemoja.

- Ņem to, ko tev piedāvā, Džed, it sevišķi, ja tev piedāvā dāsni un negaida neko pretī. Es turpmāk nemetīšu savas jūtas tev sejā. Tas tikai mulsinātu mūs abus.

- Tu atstāj sevi neaizsargātu, Dora.

- Zinu. Man tas šķiet pieņemami. - Viņa noskūpstīja Dže-du uz viena vaiga, uz otra, uz lūpām. - Atslābinies un priecājies, Skimerhorn! Es katrā ziņā tā darīšu.

- Es neesmu tas, kas tev vajadzīgs. - Taču viņš piekļāva Doru sev klāt un apskāva. Tāpēc ka viņa bija vajadzīga viņam. Tieši tā, kas vajadzīga viņam.

- Tu maldies. - Aizvērusi acis, viņa aizgainīja asaras, kas draudēja izlauzties. - Tu maldies arī par māju. Jūs abi tikai gaidāt.

Džeds atkal un atkal zaudēja domu pavedienus. Viņš zināja, ka fakti, ko viņi ar Brentu apspriež, ir būtiski, bet redzēja savā priekšā Doru, kas sēž uz palodzes viņa vecajā, ienīstajā istabā, un viņai apkārt skalojās saule.

Viņš ik pa brīdim atcerējās Doras pirkstu pieskārienus sejai, kad viņa smaidot lūdza pieņemt mīlestību.

- Džed, tu liec man justies kā garlaicīgam vēstures skolotājam.

Džeds samirkšķināja acis, koncentrējās.

-Ko?

- Tieši tā. - Brcnts, skaļi nopūties, atliecās krēslā. - Vai negribi pastāstīt, kas nodarbina tavu prātu?

- Nekas. - Džeds aizskaloja noskaņu ar malku sprāgstvielai līdzīgas kafijas, kādu vārīja iecirknī. - Fakti, ko esi savācis par Vainsepu, liek domāt, ka viņš ir vēl viens aizdomās turamais. Es joprojām uzskatu, ka vispareizāk šajā situācijā būtu tuvoties pašam galvenajam, Finlijam. Netieši. Jo ilgāk mēs spēsim paturēt noslēpumā kontrabandas gleznu, jo labāk.

- Tas, ko varu par viņu savākt, nepiepildīs pat tējkaroti, -žēlojās Brents. - Viņš ir bagāts - pietiekami bagāts, lai tu izskatītos pēc utubungas, draudziņ, - veiksmīgs, neprecējies, ārkārtīgi noslēgts.

- Un, tā kā ir lielas importa un eksporta firmas vadītājs, viņš būtu ideāla kontrabandas preču noliktava.

- Ja pietiktu ar “būtu”, - nomurmināja Brcnts. - Mums pret Finliju nav nekādu neapstrīdamu pierādījumu. Protams, sūtījums bija adresēts viņa asistentam, un Dikarlo ir viņa padotais.

- Dikarlo ir zaglēns, šantāžists. Tev tikai jāieskatās viņa lietā.

- Bet Finlijam nav lietas. Viņš ir amerikāņa ideāls, pieticīgs cilvēks, kas visu sasniedzis saviem spēkiem, kārtīgs pilsonis.

- Tad nenāks par ļaunu parakt mazliet dziļāk, - norādīja Džeds. - Es gribu doties uz Losandželosu.

- Tā jau es domāju. - Brents neveikli sagrozījās. - Klausies, Džed, es zinu, ka tu šajā lietā esi personiski ieinteresēts. Departaments nešķiedīs laiku arī bez tevis.

- Bet, - Džeds viņu pārtrauca, - es neesmu saistīts ar departamentu.

Juzdamies nožēlojami, Brents pastūma augstāk noslīdējušās brilles un paknibinājās ap papīriem uz sava rakstāmgalda.

- Goldmens uzdod jautājumus.

- Varbūt ir pienācis laiks uz tiem atbildēt.

- Komisārs arī tā domā.

- Es esmu civilais, Brent. Nekas nevar atturēt mani no ceļojuma uz piekrasti - pašam par saviem līdzekļiem, savā brīvajā laikā.

- Vai tu nepārstātu runāt muļķības? - pikti ievaicājās Brents. - Es zinu, ka tev pēc stundas norunāta tikšanās ar komisāru, un mēs abi zinām, ko viņš teiks. Tu nevari tā turpināt. Atvieglo man dzīvi un pasaki, ka esi nolēmis atgriezties darbā.

- To es tev nevaru pateikt. Es varu pateikt, ka par to domāju.

Eāsti noslāpa Brentam uz lūpām.

- Nopietni?

- Nopietnāk, nekā es būtu domājis. - Džeds piecēlās un piegāja pie matētajām stikla durvīm, tad pie nobružātās kartotēkas, pie biezumiem pieaugušā kafijas automāta. Gandrīz uzjautrināts par sevi, viņš pagriezās. - Vai tas nav pagalam muļķīgi? Esmu pēc tā visa noilgojies - pēc garlaicīgās rutīnas, sasodītajiem ziņojumiem, pēc neaptēstajiem iesācējiem. Deviņos rītos no desmit es sniedzos pēc savas plecu siksnas un tikai tad atceros, ka tās vairs nav. Es pat biju domājis nopirkt vienu no idiotiskajām policijas lapelēm, lai zinātu, kas, pie velna, notiek.

- Allelujā! - Brcnts kā lūgšanā salika rokas. - Ļauj, lai pasaku Goldmenam. Lūdzu, ļauj, lai to viņam pasaku es.

- Es neteicu, ka atgriežos.

- Teici gan. - Impulsa vadīts, Brcnts pielēca kājās, satvēra Džedu aiz pleciem un noskūpstīja.

- Jēzus, Čepmen! Saņem sevi rokās!

- Vīri sagaidīs tevi atpakaļ kā Dievu. Ko Dora par to domā?

Džeda muļķīgais smaids izdzisa.

- Viņa neko nedomā. Mēs neesam par to runājuši. Tas uz viņu neattiecas.

- Ak! - Brcnts aizbāza mēli aiz vaiga. - Uhū! Es un Mērija Pēta esam noslēguši derības. Viņa apgalvo, ka es nomāšot smokingu, lai būtu tavs līgavaiņa brālis, uz mācību gada beigām. Es saku, uz Lieldienu brīvdienām. Mēs esam paraduši skaitīt laiku pēc mācību kalendāra.

Spējais panikas vilnis pakrūtē lika Džedam sagrīļoties.

- Tu esi zaudējis prātu.

- Paklau, kaptein, tu viņas dēļ esi zaudējis prātu. Pirms desmit minūtēm tu sēdēji un sapņoji nomoda sapņus. Un, ja viņa nav šo sapņu galvenā varone, es noskūpstīšu Goldmenu uz lūpām.

- Tu pēdējā laikā pārāk brīvi izrādi savas jūtas. Pārstāj, labi?

Brcnts pazina šo toni - tas bija ķieģeļu sienas vārdiskais ekvivalents.

- Labi, bet es zinu, ka tev “Chart Housc" pasūtītas vakariņas divām personām. - Brcnts atbalstījās pret rakstāmgalda malu. - Es labprāt uzzinātu, ko jūs ar komisāru būsiet izsprieduši. Vienalga, vai tu dodies uz Losandželosu oficiāli vai ne, es varētu noorganizēt zināmu aizmuguri.

- Parunāsim rit.

- Un, kaptein, - Brents piebilda, iekams Džeds bija izgājis pa durvīm. - Izdari man pakalpojumu un ļaujies, lai viņi tevi piekukuļo, labi? Es varētu sastādīt sarakstu, kas mums šeit būtu vajadzīgs.

Plati pasmaidījis, Brents apsēdās un sāka fantazēt, kā pastāstīs jaunumus Goldmenam.

Kad Dora atmeta cerības uz miegu un ietinās rītakleitā, bija jau gandrīz pusnakts. Parastā bezmiega nakts. Nebūt ne tāpēc, ka Džeds nebija nedz pārradies, nedz piezvanījis.

Un, ja viņa meloja pati sev, atzina Dora, tad stāvoklis tiešām bija nopietns.

Viņa ieslēdza stereoatskaņotāju, bet Bonijas Raitas īdzīgie blūzi šķita pārāk piemēroti, tāpēc viņa to atkal izslēdza. Iegājusi virtuvē, Dora uzlika tējkannā vārīties ūdeni.

Kā viņa varēja visu tā sabojāt, viņa prātoja, vienaldzīgi pūlēdamās izšķirties starp “Letnon Lift” un kumelītēm. Vai tad viņa nezināja, ka, izdzirdējis šos trīs liktenīgos vārdus, vīrietis ņems kājas pār pleciem? Nē. Dora iemeta tējas maisiņu tasītē. Viņa nezināja, jo nekad nebija tos nevienam teikusi. Un tagad, dabūjusi galveno lomu, viņa bija rīkojusies tik neapdomīgi.

Jā, vārdus atpakaļ nevar paņemt, viņa nosprieda. Žēl, ka viņi ar Džedu nelasīja vienu un to pašu scenāriju.

Džeds nebija kā atbalss atsaucies viņas teiktajam, nedz ari sajūsmā pacēlis viņu uz rokām. Kopš liktenīgā mirkļa pirms kādām trīsdesmit sešām stundām viņš bija noteikti un nepārprotami attālinājies. Dora pavisam nopietni baidījās, ka viņš attālināsies un attālināsies, līdz izgaisīs pavisam.

Tur neko nevarēja līdzēt. Ielējusi tasītē karsto ūdeni, viņa ļāva tējai ievilkties un sameklēja cepumus. Viņa nevarēja piespiest Džedu, lai viņš ļauj parādīt, ko nozīmē dāvāt un ņemt mīlestību. Viņa varēja tikai turēt solījumu un nepārsteigt vairs viņu ar tādiem vārdiem. Lai cik sāpīgi tas būtu.

Jā, viņai vēl bija palicis lepnums - šajā ziņā Bonija Raita kļūdās, domāja Dora. Mīlestībai bija lepnums. Viņa saņems sevi rokās un dzīvos tālāk - kopā ar Džedu, viņa cerēja. Bez viņa, ja vajadzēs. Dora, kāpjot lejā un liekot savas no miega izsprukušās smadzenes pie darba, nosprieda, ka šo dzīvi varētu sākt jau tagad.

Nesot tasi ar tēju, Dora devās laukā, pēdējā brīdī atcerēdamās iemest rītakleitas kabatā atslēgas un aizslēgt aiz sevis durvis. Viņa necieta šo sajūtu, ka nevar justies pavisam droša pati savās mājās. $ā iemesla pēc viņa juta nepieciešamību pa ceļam visās telpās iedegt elektrību.

Iekārtojusies noliktavā, Dora ķērās pie nogurdinošā uzdevuma no jauna sakārtot Dikarlo izpostīto kartotēku.

Darba ritms un klusums, kā vienmēr, viņu nomierināja un paņēma savā varā. Viņai sagādāja baudu nolikt īsto lietu īstajā vietā un laiku pa laikam pārtraukt darbu, lai papētītu kādu čeku un atcerētos satraukumu, kas bija pārņēmis pirkšanas brīdī.

Četrdesmit dolāru vērta papīra prese par godu Ņujorkas gadatirgum. Inkrustēts tualetes spogulītis par trīstūkstoš dolāriem. I ris reklāmas zīmes “Brasso”, “Olytnpic ak" un “Players" cigaretēm attiecīgi par simt deviņdesmit, divdesmit septiņiem un simt astoņdesmit pieciem dolāriem.

Džeds stāvēja kāpņu vidū un viņu vēroja. Kā bērns, kas naktī palicis viens pats mājās, viņa bija atstājusi degam visas gaismas. Viņai mugurā bija zaļā rītakleita un kājās violetas īsās zeķes, kas viņai bija par lielu. Ik reizes, kad Dora pieliecās, lai izlasītu kādu papīru, viņas mati mīksti noslīdēja pār vaigu, aizsedzot seju. Pēc mirkļa viņa tos atglauda ar līganu un dabisku kustību, pēc tam nolika papīra lapu un pasniedzās pēc nākamās.

Džeda sirds, kas, redzot gaiteņa durvis atvērtas, bija sākusi neganti joņot, norima. Pat par spīti iekārei, kas šķita pārņemam viņu ik reizes Doras tuvumā, lūkošanās uz viņu nomierināja.

Kad Dora pagriezās, Džeds jau bija paslēpis izvilkto ieroci zem žaketes.

Pamanot neskaidru stāvu, Dora spēji salēcās. Papīra lapas aizlidoja uz visām pusēm, un viņa apslāpēja kliedzienu.

- Ko tu dari? - viņa nikni noprasīja. - Mēģini pārbiedēt mani līdz nāvei?

- Nē. - Džeds nokāpa pa kāpnēm. - Ko, pie velna, tu dari, Konroja? Ir jau pāri pusnaktij.

- Un kā tev šķiet, ko es daru? Vingrinos dejot menuetu? -Nokaunējusies par savām izbailēm, Dora pieliecās, lai salasītu izkaisītās papīra lapas.

- Tu esi ļoti gracioza. - Viņš noliecās un pieskārās Doras plaukstai. - Atvaino, ka tevi nobiedēju. Droši vien tu biji pārāk iegrimusi darbā, lai dzirdētu mani nākam.

- Tas nekas.

- Tev vajadzēja būt gultā. - Viņš pagrieza Doras seju pret gaismu.-Tu izskaties nogurusi.

- Milzīgs paldies!

-Turklāt tu esi kašķīga kā vilccne.

- Ks neesmu kašķīga. - Viņa aizvainota ievilka elpu. - Es nepieņemu šo apvainojumu gan kā feministe, gan kā vilku mīļotāja.

Džeds pacietīgi aizsprauda matus viņai aiz auss. Ātri gan viņai izdevās apslēpt bailes, viņš prātoja. Taču pēc tam, kad pirmais izbīlis bija garām, Doras skatiens vēl aizvien bija bažīgs un piesardzīgs. Viņš jau bija viņu sāpinājis un visticamāk sāpinās atkal.

- Nāc augšā, mazā!

- Es vēl neesmu pabeigusi.

Džeds sarauca uzacis. Viņas balsī bija ieskanējies tikko jūtams aizvainojums. Tas lika viņam justies mazam un neticami dumjam.

- Tu skaities uz mani.

- Neskaišos. - Viņa atlieca muguru, dziļi ievilka elpu un ar gribasspēka palīdzību pārvērta apgalvojumu patiesībā. - Es neskaišos, - viņa atkārtoja. - Ja esmu sliktā garastāvoklī, tad tikai tāpēc, ka jūtos nekam nederīga, jo veikals ir slēgts, un krāpniece, tāpēc ka meloju savai ģimenei.

- Tev nav jādara ne viens, ne otrs. Nav ne mazākā iemesla, kāpēc veikals rīt nevarētu atsākt darbu, un tu jutīsies labāk, ja izstāstīsi visu tuviniekiem.

Dora pārdomāja teikto.

- Es vēršu vaļā, - viņa nolēma, - bet nestāstīšu ģimenei. Vēl par ātru. Man pašai jātiek skaidrībā ar sevi.

Džeds gribēja iebilst, bet atklāja, ka nespēj. Arī viņš savu sirdsapziņu neatviegloja, tieši tādu apsvērumu vadīts. Viņš bija nolēmis nestāstīt Dorai par savu sarunu ar komisāru un lēmumu atgriezties policijā. Vēl ne.

- Nāc augšā, - viņš atkārtoja. - Es tev pamasēšu muguru.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tu esi saspringusi, - viņš izgrūda caur zobiem. - Pie velna, Konroja, vai tev nav vienalga, kāpēc? Tev tikai jāap-gulstas un jāizbauda masāža.

Dora piemiedza acis un atkāpās.

- Tu izturies pret mani pārāk labi. Kāpēc? Tev kaut kas ir aiz ādas, Skimerhorn. Tu domā darīt kaut ko tādu, par ko jau zini, ka man nepatiks. - Dora metās augšā pa kāpnēm viņam pakaļ. - Neslēp no manis neko! - Viņa uzlika plaukstu Džedam uz pleca, kad tas slēdza vaļā durvis. - Lūdzu! Tas ir kaut kas par Dikarlo, vai ne? Par gleznu, par visu jezgu.

Vairāk vai mazāk - par to. Džeds prātoja, vai tas ir gļēvums, kas ļauj viņam stāstīt Dorai tikai daļu patiesības.

- Es braucu uz Losandželosu aprunāties ar Dikarlo bosu.

- Vainsepu? - Koncentrējot uzmanību, viņa savilka pieri grumbiņās. - Viņš taču bija tas, kam bija paredzēts piegādāt sūtījumu, vai ne?

- Pašu galveno sauc Finlijs, Edmunds Finlijs, - sacīja Džeds. - Es sākšu ar viņu.

- Un tu domā, ka viņš - Finlijs - gaidīja sūtījumu, kurā bija kontrabandas preces?

- Jā. - Džeds viņiem abiem ielēja viskiju. - Tā es domāju.

- Ko tu par viņu zini?

- Pietiekami daudz, lai nopirktu biļeti līdz Losandželosai. -Pasniedzis Dorai glāzi, viņš īsumā pastāstīja, ko zina.

- Imports un eksports, - viņa prātoja, kad Džeds bija beidzis stāstīt. - Tad viņš, iespējams, ir kolekcionārs. Viņi gandrīz visi kolekcionē. Iespējams, viņš nezināja par Dikarlo blakus nodarbošanos - galu galā tu teici, ka tā ir liela kompānija. Taču, ja viņš...

Ievērojis spīdumu Doras acīs, viņš apslāpēja nopūtu.

- Nedomā, Konroja! Tu esi bīstama, kad domā.

- Bet es domāju. - Pacēlusi glāzi, viņa to iztukšoja vienā dedzinošā malkā. - Un es domāju, ka tu neesi īstais, kam būtu jārunā ar Finliju. - Dora pasniedza glāzi, lai viņš to piepildītu no jauna. - Jārunā man.

24. nodaļa

- Tu esi zaudējusi prātu.

- Tas ir pilnīgi saprātīgs, racionāls lēmums. - Tā kā ne mazākās pazīmes neliecināja, ka Džeds grasītos papildināt viņas glāzi ar viskiju, Dora paņēma pudeli un ielēja pati. - Un, ja tu uz mirkli aizmirstu savu vīrieša ego, tu saprastu, kāpēc.

- Tam nav nekāda sakara ar ego. - Kaut gan sakars bija, lai arī niecīgs, un tas viņu tracināja. - Tam ir sakars ar vienkāršu veselo saprātu. Nav nekāda pamatojuma, lai tu nodarbotos ar kaut ko tādu.

- Tieši otrādi. - Ideja Dorai iepatikās aizvien vairāk, un viņa sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, skalinot glāzē viskiju un iztēlojoties gaidāmo uzdevumu. - Man ir labs pamatojums. Galu galā es biju viņa padotā upuris. Es, nevainīgā cietēja, apelēšu pie Finlija līdzjūtības, ja arī viņš ir nevainīgs, un, tā kā esmu arī kolekcionāre, es vērsīšos pie viņa iztēles, ja viņš ir vainīgs. īsumā, Skimcrhorn... - Atgriezusies pie Džeda, Dora pieskandināja viņa glāzei. - $ī loma ir man kā radīta.

- Es neesmu nekāds velna režisors, Konroja.

- Bet tas ir būtiski. Ak Kungs, kad tu beidzot pagādāsi šeit kādas mēbeles? - Neatradusi pieklājīgu krēslu, Dora apsēdās uz galda malas. - Kāds tad bija tavs plāns, kaptein? Ielauzties viņa kabinetā ar uzvilktu gaili?

- Nekļūsti smieklīgāka, nekā tas ir nepieciešams.

- Es tā nedomāju. Tu, ja drīkstu interpretēt situāciju, pieprasītu tikšanos, lai apspriestu neglīto notikumu neformāli, un, iespējams, lūgtu viņa palīdzību Dikarlo meklēšanā.

Gaidot Džcda noliegumu vai piekrišanu un nesaņemot ne vienu, ne otru, Dora sarauca uzaci. Nezaudējusi drosmi, viņa turpināja:

- Tostarp tu meklēsi plaisu viņa aizsardzībā, ja vien viņam patiesi ir kāda aizsardzība vai plaisa. To darot, tu pats savām acīm pavērosi viņa operācijas, viņa darbības stilu un izveidosi uz faktiem balstītu priekšstatu par viņa vainīgumu.

- Tu runā kā tāds draņķa advokāts, - viņš nomurmināja.

- Ciest nevaru advokātus.

- Tās ir policista runas. Man ir vairāki ļoti labi draugi advokāti - un mans tēvs bija lielisks Klerenss Darovs iestudējumā “Manto vēji”. Tātad paskatīsimies. - Viņa sakrustoja kājas. Rītakleita pavērās, atsedzot slaidus, gludus augšstilbus. - Kā es to izspēlēšu?

- Tu nespēlēsi, Konroja. - Juzdams, ka kaut kas būtisks slīd laukā no rokām, viņš runāja asi, satverot plaukstā Doras zodu.

- Tu nekur nebrauksi.

- Braukšu gan, - viņa nesatricināmi atteica. - Mēs abi zinām, ka tas ir ideāls risinājums. - Viņa smaidot atbrīvoja zodu no Džeda rokas un to noskūpstīja. - Tu vari braukt man līdzi.

Ir tikai viens veids, kā tikt ar viņu galā, nodomāja Džeds.

- Dora, man nav noteiktu pierādījumu pret šo cilvēku. Mēs nevaram iegūt nekādu konkrētu informāciju. Viņš varētu būt kāds vectētiņa tips, kas brīvajā laikā kolekcionē pastmarkas un kam nav ne mazākā sakara ar kontrabandu. Vai arī Dikarlo varēja būt mēlīte viņa ierocim. Spert soli viņa teritorijā ir riskanti, un es nekādā ziņā nepakļaušu tevi riskam.

- Kāpēc? - viņa klusi vaicāja. - Varētu gandrīz nodomāt, ka tev nav vienalga.

Viņš bezcerīgi sabāza rokas kabatās.

- Sasodīts, tu taču zini, ka nav.

- Es zinu daudz ko par tevi, bet nebūt vienaldzīgam ir pavisam kas cits. Tik un tā patīkami dzirdēt.

- Pietiek runāt par to. - Dorai neizdosies atkal ievilināt viņu bīstamajās pārrunās par jūtām. - Galvenais ir Finlijs. Ja viņš ir vainīgs, viņam atliks tikai uzmest tev vienu skatienu, lai redzētu cauri tavai skaistajai sejai kā stikla rūtij.

- Vai, vai, tu vienā naktī man pateici, ka es tev neesmu vienaldzīga un ka esmu skaista. Mana sirds kūsā.

- Man vajadzētu tevi nopērt, - viņš izgrūda caur sakostiem zobiem.

- Bet tu to nedarīsi. - Viņa pasmaidīja un pastiepa plaukstu.

- Suns, kas rej, nekož. Tas teikts par tevi, Skimerhorn. Iesim mazliet pagulēt. $0 jautājumu varēsim apspriest arī no rīta.

- Tur nav ko spriest. Es braucu. Tu nebrauc.

Viņa ļāva rokai noslīdēt atpakaļ.

- Tu man neuzticies. Tur tā vaina, vai ne? - Dora iekoda apakšlūpā, lai tā netrīcētu, taču viņas balss aizžņaudzās un drebēja, bet acis pildījās ar asarām.

- Tas nav jautājums par uzticēšanos. - Izvilcis roku no kabatas, Džeds pieglauda matus. - Neuztver to tik personiski.

- Kā tad vēl es to varu uztvert? - Pirmā asara, plūstot pār vaigu, atstāja vientuļu stigu uz Doras vaiga. Viņas acīs mirdzēja vēl citas aizvainojuma asaras. - Vai tu nesaproti, ka man vajag kaut ko darīt? Ka pēc tādas varmācības pret mani un manu māju es nevaru tā vienkārši sēdēt malā? Es nespēju to izturēt, Džed. Es nevaru izturēt, ka tu uzskati mani par bezpalīdzīgu upuri, kas tikai maisās tev pa kājām!

- Pārstāj! - Doras asaras darīja Džedu vāju un nevīrišķīgu.

- Izbeidz, mazā, neraudi! - Viņš neveikli noglāstīja viņai matus. - Es nevaru to izturēt. - Viņš maigi noskūpstīja Doras trīsošās lūpas. - Es nedomāju, ka tu esi tik bezpalīdzīga.

- Un nekam nederīga. - Viņa šņukstēja.

- Nē. - Džeds ar īkšķiem notrausa viņas asaras un bija gatavs gandrīz vai lūgties.-Tu neesi apmācīta tādām lietām. Ja viņam radīsies aizdomas, plāns var izgāzties pašā sākumā.

Dora nošņaukājās un piekļāva seju viņa kaklam.

- Vai tev radās aizdomas?

- Kas?

- Vai tev ir aizdomas? - viņa noprasīja balsī, kurā nebija ne mazāko emociju. Atliekusi galvu, viņa bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem plati uzsmaidīja Džedam. - Iekriti, vai ne? -Smiedamās viņa papliķēja Džedam pa vaigu, kaut arī Džeds viņā skatījās caur piemiegtām un niknuma pilnām acīm. - Nejūties tik muļķīgi, Skimerhorn! Es jau tev reiz teicu, ka biju laba aktrise. - Viņa vēlreiz pacēla glāzi, uzteikdama pati sevi. - Un es esmu ļoti, ļoti laba aktrise. Tā vienkārši bija improvizācija.

- Varbūt es tevi tomēr nopēršu. Ja tu vēlreiz sāksi raudāt kā pirmīt, es zvēru, ka nopēršu.

- Liku tev justies kā nelietim, vai ne? - Dora tīksmi nopūtās. - Reizēm es tiešām ilgojos pēc skatuves. - Viņa paraustīja plecus. - Bet ne pārāk bieži. Tici man, kaptein, mūsu misters Finlijs redzēs tieši to, ko es gribēšu, lai viņš redz. Es spēlēšu viņu kā akordeonu.

To viņa varēja. Džeds visvairāk necieta savu pārliecību, ka viņa to spēj izdarīt pilnīgi nevainojami.

- Un, ja es patiešām tik tālu zaudētu prātu, lai sāktu apsvērt šo muļķīgo ideju, vai tu darīsi tieši tā, kā tev likšu?

- Nē... bet es centīšos darīt tieši tā, kā tu man liksi. Tā ir' tikai iepazīšanās ekspedīcija, Džcd.

Tā viņš bija domājis, taču viņam labāk patika zināt, ko viņš dara un kas no tā var iznākt.

- Es negribu, lai ar tevi kaut kas notiktu.

Viņa acumirklī atmaiga - acis, lūpas, sirds.

- Tas ir jaukākais, ko tu man esi pateicis.

- Ja ar tevi kaut kas notiks, es viņu nogalināšu.

Doras bezrūpīgais smaids apdzisa.

- Neuzliec tādu smagumu maniem pleciem. Labi? Tas mani biedē.

Džeds nocēla viņu no galda un nostatīja uz kājām.

- Konroja, es jau teicu, ka, pēc manām domām, tu neesi nedz bezpalīdzīga, nedz nekam nederīga, bet es vēl neesmu pateicis, kāda tu man esi.

- Nē, neesi. - Viņa saviebusies sagatavojās ļaunākajam.

- Svarīga, - viņš vienkārši noteica, izkausējot Doras sirdi. - Ļoti svariga.

Ap nākamās dienas pusdienlaiku Dora juta, ka vismaz daļa viņas dzīves ieiet atpakaļ normālās sliedēs. Veikals atsāka darbu. Pirmais pirkums tik ļoti atmiekšķēja Doras sirdi, ka viņa, daudz nedomājot, dāvāja pircējai desmit procentu atlaidi. Kad ienāca Lī, lai palīdzētu apkalpot pēcpusdienas pircējus, Dora sagaidīja viņu ar platu apskāvienu.

Lī smiedamās atbrīvojās no viņas rokām.

- Kas tad tas? Vai tu laimēji loterijā?

- Vēl labāk. Mēs atkal strādājam.

Lī novilka mēteli un sabužināja sev matus.

-Tu man tā arī neizstāstīji, kāpēc mēs pārtraucām darbu.

- Tas ir pārāk sarežģīti, - gaisīgi atsaucās Dora. - Man vajadzēja pāris brīvu dienu.

- Tā ielaušanās bija atstājusi uz tevi lielāku iespaidu, nekā tu izrādīji. - Lī pamāja, apmierināta ar sevi. - Es tevi pazīstu.

- Droši vien tev taisnība. Lai nu kā, pie mums jau iegriezās pāris pircēju, un es tikko atnesu tos tējas cepumus no konditorejas - tos ar šokolādes pildījumu.

Lī dziļi ievilka elpu.

- Kā tad lai es, pēc tavām domam, nometu pa brīvdienām iegūtās četras mārciņas?

- Ar gribasspēku.

- Pareizi. Ak, mamma lika pavaicāt tev par gleznu.

Cepumu kārba gandrīz izkrita Dorai no rokām.

- Gleznu?

- Tu it kā esot aizdevusi viņai gleznu, bet pēc tam bijusi spiesta paņemt to atpakaļ. - Lī atmeta ar roku gribasspēkam un izvēlējās cukuroto cepumu. - Viņa grib nopirkt to tētim uz Valentīndienu. Šķiet, viņam tā no tiesas iepatikusies.

- Ak... es to pārdevu. - Tā vismaz ir patiesība, viņa sev atgādināja. Džeda astoņdesmit dolāri vēl aizvien glabājās viņas rotaslietu lādītē kā mīlestības vēstule.

- Tev nekas nekait? - Lī modrās acis pētīja Doras seju. - Tu izskaties mazliet apjukusi.

- Hmm? Nē, nekas. Vienkārši ieeju ritmā. Patiesībā esmu mazliet izklaidīga. Var gadīties, ka man uz pāris dienām jāaizbrauc uz Losandželosu.

- Kāpēc?

- Mani gaida svarīgas darīšanas, ko varbūt vajadzēs nokārtot. Ks negribētu atkal slēgt veikalu. - Nav nekādas vajadzības, viņa sevi mierināja. Brents vēl aizvien darīja visu, lai nodrošinātu policijas aizsardzību.

- Par to neraizējies. Mēs ar Teriju varam iztikt bez tevis. -Divreiz iezvanījās telefons uz letes. Lī jautājoši sarauca uzacis.

- Gribi, lai es atbildu?

- Nē. - Dora aizgainīja vainas apziņu un pacēla klausuli, kas atradās turpat blakus. - Labdien! “Doras salons”.

- Es vēlētos runāt ar Izidoras Konrojas jaunkundzi.

- Es klausos.

- Mis Konroja. - Sēžot pie rakstāmgalda Losandželosā, Vainseps pievērsās savām pedantiski iestudētajām piezīmēm.

- Šeit runā, ak, Frānsiss Petrojs.

- Jā, mister Petroj, - sacīja Dora, kad Lī pagriezās, lai sasveicinātos ar pircēju.

- Ceru, ka es jūs neiztraucēju, bet man jūsu vārdu un telefona numuru iedeva Helēna Ovingas kundze no Frontrojālas Virdžīnijā.

- Jā. - Doras pirksti ciešāk sažņaudza klausuli. - Kā varu jums palīdzēt?

- Ceru, ka mēs varam palīdzēt viens otram. - Vainseps izlasīja savās piezīmēs “vaļsirdīgi smiekliņi” un iesmējās, atdarinot savus, viņaprāt, visvaļsirdīgākos smieklus. - Mani interesē glezna, ko jūs decembrī nopirkāt izsolē. Bilingslijs.

Dorai izkalta mute.

- Jā, es to zinu. Abstrakcija.

- Taisnība. Tā sagadījies, ka es kolekcionēju abstraktus darbus. Mana specializācija ir nepazīstami un topoši mākslinieki - kā jau jūs saprotat, diemžēl nevaru atbalstīt tik daudzus, kā gribētos.

- Protams. *

- Tā iznāca, ka nevarēju ierasties tajā izsolē - ģimenes apstākļi. Man radās nelielas cerības, kad Ovingas kundze pateica, ka glezna pārdota tirgotājam, nevis mākslas darbu kolekcionāram.

- Patiesībā, - sacīja Dora, novilcinādama laiku. - Es mazliet esmu gan viens, gan otrs.

- Ak vai! - Vainseps šķirstīja papīrus. Viņa pedantiskajās piezīmēs šāda atbilde nebija paredzēta. - Ak vai!

- Taču likumīgs piedāvājums mani vienmēr interesē, mister Petroj. Varbūt jūs vēlētos atbraukt un apskatīt gleznu? Baidos, ka tas varētu notikt kaut kad nākamās nedēļas beigās. Viņa ieturēja pauzi un izlikās, ka šķirsta biznesa dienasgrāmatu. - Līdz tam laikam mans grafiks ir visai noslogots.

-Tas būtu lieliski. Tiešām lieliski.-Vainseps atvieglots noslaucīja nosvīdušo kaklu ar kabatlakatiņu. - Kura diena jums būtu pieņemama, Konrojas jaunkundz?

- Es varētu ierakstīt jūs ceturtdien, teiksim, pulksten divos.

- Ļoti labi. - Vainseps steidzīgi pierakstīja datumu. - Ceru, ka līdz tam laikam jūs paturēsiet gleznu. Man ļoti negribētos palaist garām tādu izdevību.

- Ak, man arī ļoti nepatiktu, ja jūs to palaistu garām. -Dora drūmi uzsmaidīja sienai. - Apsolu, ka tā nekur nepazudīs, iekams mums nebūs bijusi iespēja apspriest nosacījumus. Vai jums ir numurs, pa kuru es varētu piezvanīt, ja kaut kas atgadās?

- Protams. - Kā bija rakstīts piezīmēs, Vainseps noskaitīja numuru, kas atradās kādā no Finlija Ņūdžersijas kantoriem. - Darba laikā, - viņš sacīja. - Diemžēl savu privāto numuru es parasti nedodu.

- Es ļoti labi to saprotu. Tātad nākamo ceturtdienu, mister Petroj.

Dora nolika klausuli, gandrīz vai pārāk saskaitusies, lai izbaudītu pacilātību. Viņš uzskata viņu par idioti, Dora nespēja nomierināties. Labi, Dikarlo, Finlij vai Petroj, lai kas tu, pie velna, būtu, tevi gaida pamatīgs pārsteigums!

- Lī! Man uz stundu jāiziet. Ja ienāk Džeds, pasaki viņam, ka man ar viņu jārunā.

- Labi, bet kur... - Lī aprāvās un, iespriedusi dūres sānos, noskatījās, kā aizveras durvis.

Viņai vajadzēja vispirms piezvanīt. Pēc neauglīga gājiena uz policijas iecirkni Dora atgriezās autostāvvietā. Leitnants čepmens bija “teritorijā”. Izklausās, ka viņš būtu izsaukts uz zvērudārzu, viņa sapīkusi nodomāja.

Kā gan viņa varēja kādam pastāstīt par zvanu, ja neviena, kam pastāstīt, nebija tuvumā? Ieraudzījusi Džeda automobili, viņa noslēpumaini pasmaidīja. Tūlīt viņš uzzinās, ka nav vienīgais, kas spēj domāt.

Dora atrada viņu noliktavas telpā rāmi krāsojam plauktus.

- Re, kur tu esi! Man nepatīk klišejas, bet jāteic, ka policijas nekad nav tuvumā, kad tā vajadzīga visvairāk.

Džeds turpināja darbu.

- Ja tev vajadzīgs policists, tev bija jāzvana uz deviņi viens viens.

- Es devos uz iecirkni. - Izbaudīdama noslēpumainību, viņa lēni novilka mēteli. - Bet Brents bija izgājis. Kāpēc viņi to sauc par teritoriju? Man tas atgādina zvērudārzu. Nekad nebiju domājusi, ka Filadelfija ir viens liels zvērudārzs.

- Tas ir tikai paņēmiens, kā atstāt iespaidu uz civilajiem. Kāpēc tev bija vajadzīgs Brents?

- Tāpēc. - Viņa ieturēja pauzi, lai izklausītos dramatiskāk. - Man piezvanīja.

-Kas?

- Tas, Skimerhorn. Neesi cietpauris. Man piezvanīja misters Pctrojs - tikai es nedomāju, ka tas bija misters Petrojs. Tas varēja būt Dikarlo, bet balss gan neskanēja kā Dikarlo. Varbūt viņš to pārveidoja, bet es labi pazīstu balsis. Viņš varēja likt, lai piezvana kāds cits, - viņa domīgi sacīja. - Tas varēja būt arī Finlijs, bet...

- Apsēdies, Konroja! - Džeds nolika otu šķērsām pāri krāsas bundžai. - Pamēģini Džeka Veba lomu.

- Džeka Veba? Ak! - Viņas acis iemirdzējās. - Tikai faktus. Es sapratu.

- Tu esi īsta tarkšķe. Apsēdies!

- Labi. - Dora apsēdās un iztēlojās, ka sniedz ziņojumu. Beigu beigās viņa precīzi atstāstīja visu telefona sarunu, turklāt bez izpušķojumiem. - Nu kā? - viņa vaicāja, kad tas bija paveikts.

- Ko īsti tu, pie velna, domāji, norunājot tikšanos ar viņu bez manas ziņas?

Dora bija gaidījusi, ka Džeds viņu apbrīnos, nevis dusmosies.

- Man taču vajadzēja to norunāt, vai ne? Vai tad viņam nerastos aizdomas, ja tirgotājs nevēlētos ar viņu satikties? -Doras mugura, nostājoties aizsargpozīcijā, saspringa. - Bet tas katrā ziņā ir apšaubāmi. Mākslas kolekcionārs vaicā par gleznu, ko gleznojis, iespējams, nemaz neesošs gleznotājs. Es painteresējos par Bilingsliju. Nav tāda Bilingslija. Tad kāpēc kādam būtu jāpūlas atrast, kur palikusi Bilingslija glezna? Tāpēc, -viņa uzsvaram pacēla pirkstu, - ka viņš grib Monē.

- Spoži, Konroja. Vienkārši sasodīti spoži. Bet tas nav galvenais.

- Protams, ir. - Viņa spēji izelpoja, uzkurinādama aizvainojumu. - Viņš domāja, ka esmu muļķe. Viņš domāja, ka esmu kaut kāda naudaskāra grabažu tirgotāja, kas neatšķir savu sēžamvietu no Dclftas fajansa vāzes, bet viņš drīz vien uzzinās pretējo.

- Iās ari nav svarīgi. Tev vajadzēja likt, lai viņš pagaida, kamēr es atgriezīšos.

- Paldies, es ļoti labi iztiku bez tevis. Es neesmu idiote.

- Vai tavam telefonam ir zvaigznīte sešdesmit deviņi?

Viņa nesaprata.

- Kā, lūdzu?

- Atbildes zvans. Tu nospied pāris pogu, un tavs telefons piezvana tam, kas pēdējais zvanījis.

- Ak! - Vēja piepūstajām burām noplokot, Dora nopētīja savus nagus. - Jā. Droši vien ir.

Viņš palūkojās uz Doras nokārto galvu.

- Droši vien tev neienāca prātā pamēģināt?

- Es nevaru iedomāties visu, - Dora nomurmināja. Viņa cerīgi pacēla skatienu.-Varam pamēģināt tagad.

- Kopš manas atgriešanās telefons zvanīja trīs reizes.

- Ak! - Viņa pielēca kājās no krēsla. - Turpini vien, pasaki man, ka es visu sabojāju.

- Man nav jāsaka, tu pati nupat pateici. - Viņš paraustīja Doru aiz matu šķipsnas. - Neņem pārāk pie sirds, Ncnsija Drū, pat detektīviem amatieriem šad tad gadās kļūdīties.

Viņa atgrūda Džeda roku.

- Liecies mierā, Skimerhorn!

- Mēs ar Brentu izdomāsim, ko lai dara ar Petroju ceturtdien. Līdz tam laikam būsim atgriezušies.

- Atgriezušies? Vai jūs ar Brentu kaut kur dosieties?

- Nē, dosimies mēs abi - es un tu. - Džeds sabāza īkšķus kabatās. Ideja viņam vēl aizvien nepatika, bet sava taisnība Doras vārdos bija. - Mēs rīt izlidojam uz Losandželosu.

- Es to darīšu? - Viņa piekļāva plaukstu pie sirds un nākamajā mirklī, plati iepletusi rokas, metās Džedam ap kaklu. - Es patiešām to darīšu! - Sajūsmināta par izredzēm, Dora noklāja viņa seju ar skūpstiem. - Es zināju, ka tu man piekritīsi.

- Es nepiekritu. Mani pārbalsoja. - Viņam nenāca ne prātā atzīties, ka viņš bija ieraudzījis Doras idejas vienkāršo skaistumu un ieteicis to Brentam.

- Vienalga. - Dora atkal viņu cieši noskūpstīja. - Rīt? -viņa pārvaicāja atkāpdamās. - Ak Dievs, tik ātri! Man taču jāizdomā, ko vilkt mugurā.

- Par to tev būtu vismazāk jāraizējas.

- Nē, nē, nē, nav nekā svarīgāka par sava tēla veidošanu. Mans tumšzilais kostīms ar sīkajām svītriņām, - viņa prātoja. - Tas ir pieklājīgs un lietišķs. Varbūt vilkt sarkano ar divrindu pogām - vairāk varas un seksa. Es varētu savaldzināt viņu ar savām kājām.

- Izvēlies lietišķo.

Tā kā Dorai sagādāja prieku tikko jaušamais sašutums Džeda balsī, viņa pasmaidīja.

- Sarkano, par to nav Šaubu.

- Cik es zinu, viņš tevi pat neredzēs.

- Protams, viņš mani redzēs. - Viņa apstājās un sarauca pieri. - Kā tad mēs panāksim, lai viņš grib mani ieraudzīt?

- Tu viņam piezvanīsi un pateiksi to, ko es tev likšu pateikt.

- Skaidrs. - Piešķiebusi galvu, viņa savilka uzaci. - Vai esi uzrakstījis man scenāriju, Skimerhorn? Man ir laba galva. Es varu iemācīties tekstu vienā mirklī.

- Vienkārši dari, ko tev saka.

Losandželosā, ieejot Finlija kabinetā, Vainsepa seja bija saraukta raižpilnās grumbās.

- Mister Finlij, zvana mis Konroja. Viņa ir pie otrās līnijas. Viņa grib ar jums runāt.

- Tiešām? - Finlijs aizvēra dokumentu mapi, ko tobrīd pētīja, un sakrustoja uz tās rokas. - Interesants pavērsiens.

Vainsepa rokas savijās kā nervozi kaķi.

- Mister Finlij, kad pirmīt runāju ar viņu pa telefonu, viņa bija visai atsaucīga. Es nekādā ziņā nepieminēju, ka esmu saistīts ar jums. Es nezinu, ko tas varētu nozīmēt.

- Tad mēs to noskaidrosim, vai ne? Apsēdies, Eibel! - Viņš pacēla klausuli un smaidot atgāzās savā krēslā. - Mis Konroja? Edmunds Finlijs klausās.

Klausoties viņa smaids kļuva aizvien platāks un plēsonīgāks.

- Baidos, ka nesaprotu jūs, mis Konroja. Jūs vaicājat man par vienu no maniem padotajiem - Entoniju Dikarlo? Skaidrs. Skaidrs. - Paņēmis no rakstāmgalda vēstuļu nazīti, viņš pārbaudīja asmeni ar īkšķa spilventiņu. - Protams, es saprotu jūsu vēlēšanos tikties personiski. Mēs esam pastāstījuši policijai visu, ko zinām par Dikarlo mīklaino nozušanu, un tas diemžēl nav pilnīgi nekas. Ļoti labi, - viņš pēc mirkļa piebilda. - Ja domājat, ka nevaram apspriest to pa telefonu, es labprāt ar jums tikšos. Rīt? - Finlija uzacis saraucās. Viņš vieglītēm paskrāpēja ar naža galu Konrojas mapi. - Tas ir diezgan ātri. Dzīvības un nāves jautājums? - Viņš ar pūlēm apspieda smiekliņus. - Es paskatīšos, vai varu to nokārtot. Vai uzgaidīsiet? Es savienošu jūs ar savu asistentu. Viņš paskatīsies, kad esmu brīvs. Gaidīšu tikšanos ar lielāko prieku.

Finlijs ar izteiksmīgu žestu nospieda pogu “Uzgaidīt”.

- Nozīmē viņai laiku pulksten četros!

- Jums trijos un trīsdesmit minūtēs paredzēta tikšanās, ser.

- Nozīmē viņai laiku pulksten četros! - atkārtoja Finlijs un pasniedza viņam klausuli.

- Jā, ser. - Vainseps paņēma klausuli miklā plaukstā un pieslēdzās līnijai. - Mis Konroja? Šeit runā Eibels Vainseps, mistera Finlija asistents. Jūs gribējāt rītdien tikties? Baidos, ka misters Finlijs ir brīvs tikai pulksten četros. Jā? Vai jums ir adrese? Lieliski. Mēs jūs gaidīsim.

- Brīnišķīgi. - Finlijs atzinīgi pamāja, kad Vainseps nolika klausuli. - Vienkārši brīnišķīgi. Muļķi nāk paši, Eibel. - No jauna atvēris Konrojas mapi, Finlijs uzsmaidīja par viņu savāktajiem materiāliem. - Es katrā ziņā gaidu šo tikšanos. Izbrīvē man rīt visu pēcpusdienu! Es negribu, lai mani kāds traucētu, kad tiekos ar Izidoru Konrojas jaunkundzi. Viņai piederēs visa mana uzmanība.

- Rit pulksten četros, - sacīja Dora, pagriezdamās pret Džedu. - Viņš izklausījās apmulsis, bet atsaucīgs, pieklājīgs, bet atturīgs.

- Un tu izklausījies tā, it kā tik tikko spētu valdīt histēriju. -Par spīti sev pašam, Džeds, apbrīnodams Doru, pagrieza viņas seju pret sevi un noskūpstīja. - Nav slikti, Konroja. Nemaz nav slikti.

- Tas nav viss. - Dora, kaut arī gribēja, tomēr nesaņēma viņa plaukstu, ļa viņa to saņemtu, Džeds justu, ka tā ir ledaina. - Man šķiet, es nupat runāju ar misteru Pctroju.

- Finlijs?

- Nē. - Viņa izmocīja vāru smaidu. - Viņa asistents Vain-seps.

25. nodaļa

Kad taksometrs piebrauca pie viesnīcas “Bevcrlihilza”, villas, ko klāja sārts apmetums, Dora jutās patīkami pārsteigta un iepriecināta.

- Labi, labi, Skimerhorn, tu mani pārsteidz. Tā ir kompensācija par to, ka negribēji pavadīt nakti Ņujorkas “Plaza".

- Numurs ir pasūtīts uz tava vārda. - Džeds vēroja, kā Dora graciozi pasniedz roku šveicaram. Tā varēja izturēties sieviete, kas visu mūžu to vien darījusi kā kāpusi laukā no limuzīna. - Tev vajadzēs atmaksāt izdevumus ar savu kredītkarti.

Dora pār plecu veltīja viņam iznīcinošu skatienu.

- Milzīgs paldies par tavu dāsnumu!

- Vai tad tu gribēji, lai visi uzzina, ka tu ceļo ar pavadoni? -apvaicājās Džeds, kad, Dorai eleganti ieslīdot pa durvīm, viņi nonāca vestibilā. - Ar policistu?

- Tu izlaidi vārdiņu “bijušo”.

- Tas gan, - viņš nomurmināja un gaidīja, kamēr Dora piereģistrējas. Viesnīcas “Beverlihilza" smalkais vestibils nešķita gluži tā vieta, kur pastāstīt viņai, ka “bijušais” vairs nav uz ilgu laiku.

Pasniedzot reģistratoram savu kredītkarti, Dora acīgi nopētīja garāmejošās kinozvaigznes.

-Tu man par to vēl samaksāsi, Skimerhorn.

- Braukt uz šejieni bija tava ideja.

Balta patiesība.

- Tad tu man samaksāsi pusi. - Viņa paņēma kredītkarti un divas atslēgas, no kurām vienu padeva nesējam. - Daži no mums nav neatkarīgi no finansēm.

- Daži no mums, - sacīja Džeds, apliekot roku viņai ap vidukli, - samaksāja par biļetēm.

Dodoties nopakaļ bagāžai uz liftu un tālāk uz numuru, Dora jutās aizkustināta, cik nepiespiesti Džeds bija visu nokārtojis.

Viņa veikli nometa kurpes un basām kājām piegāja pie loga, lai noskaidrotu, kāds skats paveras aiz tā. Nav nekā raksturīgāka Kalifornijai, viņa prātoja, par sulīgiem zālieniem, karaliskām palmām un omulīgām kotedžām.

- Neesmu bijusi Kalifornijā kopš piecpadsmit gadu vecuma. Mēs apmetāmies neiedomājami sliktā viesnīcā Bērbenkā, kamēr mans tēvs piedalījās mazas, necilas filmiņas uzņemšanā kopā ar Jonu Voitu. Lomas nebija būtiskas ne viena, ne otra karjerai.

Viņa iztaisnoja muguru, izstaipīja plecus.

- Droši vien esmu snobs. Austrumu piekrastes snobs, jo Losandžclosa nav manā gaumē. Tā liek man domāt par nevajadzīgām acu operācijām un jogurta dizainu. Vai arī acu operāciju dizainu un nevajadzīgu jogurtu. Gplu galā - kam gan dzīvē vajadzīgs jogurts?

Dora uzlūkoja Džedu, un viņas smaidā iezagās mulsums, jo Džeds tikai raudzījās viņā, acis nenolaizdams.

- Kas noticis?

- Nekas, man tikai reizēm patīk uz tevi skatīties.

-Ak!

Ieraudzījis, ka viņa vārdi Doru gan iepriecinājuši, gan samulsinājuši, Džeds pasmaidīja pretī.

- Tu esi tā nekas, Konroja. Pat ar visu savu smailo zodu.

- Mans zods nav smails. - Viņa dusmīgi paberzēja zodu. - Tas ir smalki veidots. Zini, varbūt mums vajadzēja pasūtīt apartamentus, šis numurs nav lielāks par skapi. Varbūt mēs varam vienkārši iziet laukā, paēst, uzsūkt nedaudz smoga.

- Tu nervozē.

- Protams, ne. - Nometusi somu uz gultas, viņa atsprādzēja siksnas.

- Tu nervozē, - atkārtoja Džcds. - Tu pārāk daudz runā, kad nervozē. Patiesībā tu visu laiku runā pārāk daudz, bet, kad tu nervozē, tava burbuļošana ir citāda. Un tu nezini, kur likt rokas. - Viņš tās maigi saņēma.

- Acīmredzot esmu kļuvusi pārāk viegli izprotama. Tas ir pirmais nāves mezgls jebkurās attiecībās.

Džcds pagrieza Doru pret sevi, neatlaizdams vaļā viņas plaukstas.

- Tev ir pilnīgs pamats nervozēt. Es par tevi vairāk raizētos, ja tu nenervozētu.

- Es negribu, lai tu raizējies. - Viņa ļāva savām plaukstām atslābt Džeda rokās. - Viss būs labi. Lampu drudzis pirms pirmizrādes klasiskā formā, nekas vairāk.

- Tev tas nav jādara. Es varu aiziet uz tikšanos tavā vietā.

- Es nekad nedodu iespēju savam māceklim nozagt manus ieročus. - Viņa divreiz dziļi ieelpoja un izelpoja. - Viss kārtībā. Tu tikai pagaidi, kad varēsi lasīt atsauksmes.

Juzdams Doras nepieciešamību pēc saspēles, D/.eds vaicāja:

- Ko tu parasti darīji pirms pirmizrādes?

Atcerēdamās Dora apsēdās uz gultas malas.

- Nu, es daudz staigāju šurpu turpu. Staigāšana nomierina. Un visu laiku prātā atkārtoju tekstu, lai tiktu pāri aizturei. Es novilku savu ielas apģērbu un uzvilku rītakleitu - savā ziņā mainīju ādu kā čūska. Un vingrināju balsi. Es ļoti bieži skaitīju mēles mežģus.

- Piemēram?

- Kārlis nozaga Klārai korāļus, Klāra nozaga Kārlim klarneti, Kārlim klarnetes joprojām žēl un tamlīdzīgi. - Viņa smaidot pakustināja mēli starp zobiem. - Mēle jāatbrīvo.

- Man tavējā vienmēr šķitusi visai atbrīvota.

- Paldies! - Iesmējusies viņa paskatījās uz Džcdu. - Labs darbiņš, Skimerhorn. Es jūtos labāk.

- Labi. - Puiciski sabužinājis Dorai matus, viņš piegāja pie telefona. - Es pasūtīšu kaut ko ēdamu, pēc tam vēlreiz izmēģināsim tekstu.

Dora novaidēdamās atkrita gultā.

- Nevaru ciest tirāniskus režisorus.

Taču Džeds neatlaidās. Divas stundas vēlāk viņi bija paēduši, izstrīdējušies, apsprieduši jebkuru iespējamo notikumu gaitu, bet Džeds vēl aizvien nebija apmierināts. Viņš klausījās, kā Dora vannasistabā skaita mēles rnežģus, un rauca pieri. Viņš justos labāk, ja Dorai būtu mikrofons. Muļķīgi, viņš domāja, viņa taču ieies ļaužu pārpildītā kantora ēkā, gaišā dienas laikā, taču tas būtu nomierinājis viņa prātu. Ja Džeds nebažītos, ka Einlija apsardze mikrofonu varētu atklāt, viņš noteikti būtu uzstājis, ka tas vajadzīgs.

Uzdevums ir vienkāršs, viņš sev atgādināja. Tāds, kas neprasa vai gandrīz nemaz neprasa risku. Turklāt viņš jau bija gādājis, lai novērstu arī šo minimālo briesmu iespēju.

Tas bija it kā viss, kas nedeva viņam mieru.

Durvis atvērās, un Dora iznāca no vannasistabas, ģērbusies sarkanajā kostīmā, kas izcēla ikvienu viņas jutekliskā auguma apbrīnas vērto izliekumu, it sevišķi kājas, tik lieliski, ka jebkuram vīrietim, ja tas nebija miris, vajadzētu viņu iekārot, tiklīdz ieraudzīs.

- Kā tev šķiet? - Viņa turēja pie ausīm divus dažādus auskarus. - Lāses vai mezglus?

- Kā es to varu zināt?

- Mezglus, - viņa nolēma. - Nav tik uzkrītoši. - Viņa iesprauda tos ausīs. - Biju aizmirsusi, cik labi jūtos, kad esmu ģērbusies kostīmā. Tagad palikuši tikai nelieli satraukuma vilnīši, kas neļauj apsīkt adrenalīnam. - Viņa pasniedzās pēc smaržu pudelītes.

Džeds sarauca pieri, kad viņa sāka iesmaržoties - kaklu, skaustu, delnas, ceļu iedobes. Kaut kas šajā sievišķīgajā rituālā lika viņa vēderam sažņaugties. Kad Dora paņēma savu antikvāro sudraba suku un sāka lēnām sukāt matus, viņš saprata, kas ir šis kaut kas. Tas lika viņam justies kā glūnētājam.

- Tu labi izskaties. - Viņam vajadzēja nokremšļoties. - Tagad vari beigt greznošanos.

- Matu sukāšana nav greznošanās. Tā ir elementāra nepieciešamība. - Vēlreiz laižot suku caur matiem, viņa notvēra Džeda skatienu spogulī. - Varu apzvērēt, ka tu nervozē vairāk par mani.

- Tu tikai neatkāpies no plāna un centies atcerēties visu, ko redzi. Nesāc runāt par gleznu! Tev nav ne jausmas par gleznu. Mēģini izprast Vainsepu. Mēs viņu izsekojam, bet es gribu dzirdēt tavus iespaidus - nevis tavas pārdomas, bet tavus iespaidus.

- Es zinu. - Dora pacietīgi nolika malā suku. - Džed, es labi zinu, kas man jādara un kā jādara. Tas ir vienkārši. Vienkārši tāpēc, ka tieši tā es rīkotos, ja nezinātu par gleznu. Tas ir ļoti loģisks solis.

- Tikai piesargā savu dibengalu.

- Mīļais, es paļaujos, ka tu to izdarīsi manā vietā.

Sēžot Finlija uzgaidāmajā telpā, Dora mēģināja ieraudzīt kādu niansi, kas kaut ko liecinātu par kabineta saimnieku. Telpas iekārtojums atstāja iespaidu. Kā jau viņa bija domājusi, Finlijs bija kolekcionārs, un abu kopīgajai interesei vajadzēja veidot stipru pamatu. Viņai sala rokas. Arī tas bija labi. Nervu drudzim, ko viņa patiesībā izjuta, bija jāpiešķir pareizais tonis viņas apmeklējumam.

Bija grūti saglabāt ārēju mieru un savu tēlu, kad tik ļoti gribējās pieiet un pirmām kārtām izpētīt dažus no Finlija dārgumiem. Dora juta simpātijas pret katru, kas savā uzgaidāmajā telpā izvietojis malahīta vāzes un antīkas Figūras. Zemais dīvāns, uz kura viņa sēdēja, nebija atdarinājums. Agrīnais Čipcn-deils, ar bijību nodomāja Dora, augstā stila rokoko.

Viņa no sirds cerēja, ka Finlijs būs godavīrs. Viņa labprāt uzsāktu biznesa attiecības ar viņu.

Bet ja ne...

To iedomājoties, satraukums piezagās no jauna. Viņas pirksti pieskārās kallas zieda piespraudei pie atloka, roka noglauda svārkus, viņa ieskatījās pulkstenī.

Sasodīts, tas rāda desmit minūtes pāri četriem, viņa nodomāja. Cik ilgi viņš domā likt viņai gaidīt?

- Lieliski. Lieliski, - Finlijs murmināja, vērojot Doras vi-deoattēlu. Viņa bija tieši tik piemīlīga, kā viņš bija gaidījis, aplūkojot izbalējušos fotoattēlus laikrakstā, ko Vainscps bija sameklējis starp veciem “Show” un “Style” eksemplāriem. Viņas garderobe apliecināja dabisku krāsu un līniju izjūtu, kā arī mīlestību pret sievišķīgo. Finlijs cienīja sievieti, kas zināja, kā parādīt sevi labākajā gaismā.

Viņam patika, kā Doras plaukstas satraukti pārslīdēja matiem, augumam. Nervi, viņš apmierināts nodomāja. Zirneklis guva lielāku baudu no panikā kritušas mušas nekā no tādas, kas bija samierinājusies ar savu likteni. Viņš ievēroja, ka, par spīti nerviem, Doras skatienu atkal un atkal piesaista viņa kolekcija. Tas glaimoja.

Viņi ļoti labi sapratīsies, viņš nolēma. Patiešām ļoti labi.

Viņš piezvanīja savai sekretārei. Bija laiks sākt.

- Misters Finlijs jūs gaida.

- Paldies! - Dora piecēlās, paņēma padusē rokassomiņu un iegāja nopakaļ sievietei pa divviru durvīm.

Viņai ienākot, Finlijs smaidot piecēlās kājās.

- Konrojas jaunkundz, ļoti atvainojos, ka liku jums gaidīt.

- Es priecājos, ka jūs piekritāt ar mani tikties. - Šķērsojusi baltā paklāja plašumus, viņa saņēma pastiepto roku. Viņas pirmais iespaids liecināja par enerģiju, veselību un labi kontrolētu spēku.

- ļums tas šķita svarīgi. Ko varam jums piedāvāt? Kafiju, tēju, varbūt vīnu?

- Vīns - tas būtu jauki. - Turklāt viņai būtu rekvizīts, ko grozīt rokās, stāstot savu stāstu.

- Barbara, atnesiet “Pouilly-Fume”! Lūdzu, apsēdieties, Konrojas jaunkundzi Jūtieties ērti. - Ar eleganci, kas bija paredzēta, lai Doru atbruņotu, Finlijs apgāja apkārt rakstāmgaldam un apsēdās viņai blakus. - Un kāds bija lidojums?

- Garš. - Dora gaistoši pasmaidīja.-Taču man nevajadzētu žēloties. Mājās laiks kļuva nejauks. Taču es, protams, rīt atgriezīšos.

- Tik drīz? - Viņa spožajās acīs iemirdzējās tieši vajadzīgais daudzums ziņkārības. - Es jūtos glaimots, ka tik skaista, jauna sieviete ceļojusi tik tālu ceļu tikai tādēļ, lai tiktos ar mani.

Viņa sekretāre bija atkorķējusi pudeli. Acīmredzot, prātoja Dora, viņas pienākumos ietilpst arī bārmenes darbs. Viņa pasniedza Finlijam aizbāzni un ielēja viņa glāzē uzpirksteņa tiesu nomēģināšanai.

- Jā, - noteica Finlijs, kad bija izgaršojis vīnu uz mēles un norijis. - Tas būs labs. - Kad vīns bija saliets abās glāzēs, sekretāre nedzirdami izslīdēja no kabineta. Finlijs pacēla glāzi. - Uz jūsu veselību, Konrojas jaunkundz, un par veiksmīgu atgriešanos mājās!

- Paldies! - Vīns bija brīnišķīgs, viegli dūmakains, tas zīdaini glaudās ap mēli. - Es zinu, varbūt tas izklausās muļķīgi, mister Finlij, ka esmu mērojusi tik tālu ceļu tikai tādēļ, lai tiktos ar jums. Taču es no tiesas jutos spiesta to darīt. - It kā lai pārvarētu neērtības sajūtu, viņa ielūkojās savā glāzē, kurā skalojās bāli zeltainais vīns, un viņas pirksti ciešāk sažņaudza glāzes kāju. - Tagad, kad esmu ieradusies, es nezinu, ar ko sākt.

- Es redzu, ka jūs esat satraukta, - laipni noteica Finlijs. - Nesteidzieties. Jūs pa telefonu teicāt, ka tas saistīts ar Entoni-ju Dikarlo. Vai jūs... - viņš ieturēja smalkjūtīgu pauzi, - esat draugi?

- Ak nē. - Viņas balsī un acīs, no jauna pievēršot skatienu

Finlijam, pavīdēja šausmas. Dora iztēlojās Dikarlo čukstus pie savas auss, un viņas balsi ieskanējās pretīguma rūsainais asums.

- Nē. Viņš... Man jums jāvaicā, mister Finlij, cik daudz jums par viņu zināms?

- Personiski? - Finlijs domājot savilka lūpas. - Baidos, ka daudzus savas filiāles darbiniekus es nepazīstu tik labi, kā vajadzētu pazīt. Kompānija šobrīd ir ļoti liela, un tas diemžēl padara attiecības bezpersoniskas. Mēs sastapāmies šeit tieši pirms Ziemassvētkiem. Ks neievēroju neko neparastu. Viņš šķita tikpat zinošs kā vienmēr.

- 'lād jau viņš kādu laiku pie jums ir strādājis?

- Manuprāt, sešus gadus. Vairāk vai mazāk. - Viņš pielika pie lūpām vīna glāzi. - Pēc mistera Dikarlo pazušanas es, lai atsvaidzinātu atmiņu, izpētīju viņa lietu. Kompānijā par viņu saņemtas tikai labas atsauksmes. Misters Dikarlo diezgan strauji virzījās pa karjeras kāpnēm. Viņam bija iniciatīva un ambīcijas. Abas šīs īpašības es uzskatu par atlīdzināšanas vērtām. Ziniet, viņš nācis no trūcīgas ģimenes.

Kad Dora tikai pakratīja galvu, Finlijs pasmaidīja un turpināja:

- Tāpat kā es pats. Vēlēšanās tikt uz augšu - tā ir iezīme, ko es padotajos cienu un cenšos arī atalgot. Misters Dikarlo ir viens no maniem augstākā līmeņa darbiniekiem Austrumu piekrastē, un viņš pierādījis, ka ir uzticams un attapīgs. - Viņš atkal pasmaidīja. - Zināt, mūsu nozarē jābūt attapīgam. F.s ļoti baidos no krāpšanām. Atsauksmes par mistera Dikarlo darbu rāda, ka viņš nav no tiem cilvēkiem, kurš tā izturas pret saviem darba pienākumiem.

- Es domāju... es domāju, ka zinu, kur viņš atrodas.

- Tiešām? - Finlija skatienā kaut kas uzzibsnīja.

- Es domāju, ka viņš ir Filadelfijā. - It kā lai saņemtu drosmi, Dora steidzīgi pielika pie lūpām glāzi, un viņas roka vieglītēm iedrebējās. - Es domāju, ka viņš... mani novēro.

- Kādas šausmas! - Finlijs pasniedzās pēc viņas plaukstas.

- Novēro jūs? Kā jūs to domājat?

- Es atvainojos. Tas neko nepasaka. Es mēģināšu sākt no paša sākuma.

Dora labi izstāstīja savu stāstu, ieturot vairākas pauzes, lai atgūtu līdzsvaru, tomēr atļaudamās spēcīgākas emocijas, runājot par uzbrukumu.

- Un es nesaprotu, - viņa pabeidza savu stāstu ar asaru pilnām acīm. - Es nesaprotu, kāpēc.

- Mans Dievs, kādas šausmas jums bijušas jāpārdzīvo!

Finlijs bija satriekts, pats līdzjūtības iemiesojums, toties viņa prāts izdarīja steidzīgus aprēķinus. Izrādās, Dikarlo izlaidis dažas svarīgas nianses, viņš prātoja. Viņa ziņojumā nebija minēts ne izvarošanas mēģinājums, ne bruņnieciskais kaimiņš, kas atsteidzies palīgā. Tagad kļuva saprotami zilumi uz Dikarlo sejas viņa pēdējā apmeklējuma laikā.

- Jūs man sakāt, - Finlijs ierunājās nedaudz satrauktā balsī, - ka cilvēks, kurš ielauzās jūsu veikalā, cilvēks, kurš jums uzbruka, bija Entonijs Dikarlo.

- Es redzēju viņa seju. - It kā atmiņu pārņemta, Dora aizklāja ar plaukstām savējo. - Es to nekad neaizmirsīšu. Un es identificēju viņu policijā. Viņš nogalinājis policijas virsnieku, mister Finlij, un sievieti. Otru sievieti, vienu no manām klientēm, viņš atstāja nomirt. - Doma par Lailas kundzi lika pirmajām asarām noritēt pār Doras vaigu. - Piedodiet! Es jutos tik nelaimīga, tik pārbijusies. Paldies! - viņa izmocīja, kad Finlijs viņai galanti piedāvāja mutautiņu. - Redzat, tas viss ir pilnīgi nesaprotami. Viņš nozaga tikai dažus niekus, un, ja runājam par manu klienti Lailas kundzi, viņš nepaņēma neko tiešām vērtīgu. Tikai porcelāna suni - statueti, ko viņa iegādājās pie manis iepriekšējā dienā. Manuprāt, viņš ir zaudējis prātu, -Dora nomurmināja, atkal nolaižot plaukstu. - Es domāju, ka viņš ir traks.

- Ceru, jūs saprotat, ka man to ir grūti aptvert. Misters Dikarlo pie manis ir nostrādājis vairākus gadus. Doma par to, ka viens no maniem darbiniekiem uzbrucis sievietēm, nogalinājis policistus... Konrojas jaunkundz... Izidora. - Viņš no jauna maigi saņēma Doras plaukstu, kā tēvs, kas mierina bērnu pēc slikta sapņa. - Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka šis cilvēks bija Entonijs Dikarlo?

- Es redzēju viņa seju, - Dora atkārtoja. - Policijā teica, ka viņš esot uzskaitē. Nekas... nekas līdzīgs jau vairākus gadus, bet...

- Es zināju, ka viņam bijušas nepatikšanas. - Finlijs nopūzdamies atgāzās krēslā. - Bet man šķita, ka jādod iespēja labot pagātnes kļūdas. Taču es nemūžam nespētu ticēt... Šķiet, ka mani priekšstati par viņu bijuši ļoti maldīgi. Kā es varētu jums palīdzēt?

- Nezinu. - Dora žņaudzīja rokās kabatlakatiņu. - Droši vien es cerēju, ka jums būs kāda ideja, ko darīt, kur policija varētu viņu meklēt. Ja viņš jums piezvana...

- Mana mīļā, es apsolu, ja viņš man piezvanīs, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai uzrādītu viņu varas iestādēm. Varbūt viņa ģimenei kaut kas ir zināms?

Dora noslaucīja asaras un, mazliet nomierinājusies, pakratīja galvu.

- Domāju, ka policija jau viņus nopratinājusi. Patiesībā biju domājusi apciemot viņa māti, bet nespēju. Es nespēju saņemties.

- Es piezvanīšu dažiem cilvēkiem. Darīšu visu, lai jums palīdzētu.

- Paldies! - Viņa vāri nopūtās, pēc tam tikpat vāri pasmaidīja. - Es jūtos labāk, kad kaut ko daru. Visļaunākais ir gaidīšana, neziņa, kur viņš ir un ko domā darīt. Es baidos naktīs gulēt. Ja viņš atgriežas... - Viņa vaļsirdīgi nodrebinājās. - Es nezinu, ko izdarīšu.

- Jums nav nekāda iemesla domāt, ka viņš atgriezīsies. Varbūt viņš kaut kā lika saprast, kāpēc izvēlējies tieši jūsu veikalu?

- Jā. Tieši tas ir pats briesmīgākais. Ka mani izvēlējās nejauši. Pēc tam Lailas kundzi. Dikarlo nošāva viņas mājkalpotāju un atstāja pašu Lailas kundzi nomirt, un tas viss mazas figūriņas dēļ. - Viņas vēl aizvien miklās acis raudzījās vientiesīgi un uzticīgi. - Tāpēc taču nenogalina, vai ne?

- Kaut cs to zinātu! - Finlijs izjusti nopūtās. - Varbūt, kā jūs sakāt, viņš sajucis prātā. Taču es uzticos policijai. Esmu dziļi pārliecināts, ka misters Dikarlo jūs vairs netraucēs.

- Es dzīvoju ar šo ticību. Jūs bijāt ļoti laipns, mister Finlij.

- Edmunds.

- Edmund. - Viņa vēlreiz pasmaidīja, šoreiz drosmīgi. - $ī saruna man ļoti palīdzēja. Es gribētu lūgt, ja jūs kaut ko noskaidrojat, kaut mazāko sīkumu, piezvaniet man. Policija nelabprāt sniedz informāciju.

- Saprotu. Un, protams, es jums zvanīšu. Mums ir lieliska apsardze. Es gādāšu, lai viņi parūpējas par jūsu drošību. Ja Dikarlo ir atstājis pēdas, viņi tās atradīs.

- Jā. - Dora aizvēra acis un ļāva pleciem atslābt. - Es zināju, ka daru pareizi, ierazdamās pie jums. Paldies! - Kad viņa piecēlās, Finlijs saņēma abas viņas plaukstas. - Liels paldies, ka mani uzklausījāt.

- Es nožēloju vienīgi to, ka nespēju darīt neko vairāk. Es uzskatītu par laipnību, ja jūs šovakar paēstu ar mani vakariņas.

- Vakariņas? - Dora apstulba.

- Es negribētu domāt, ka jūs esat viena pati un nomākta. Es jūtos atbildīgs. Dikarlo galu galā ir mans cilvēks. Vai bija, -viņš, tikko jaušami pasmaidot, izlaboja.

- Jūs esat ļoti laipns.

- Tad nenoraidiet manu lūgumu. Atvieglojiet kaut nedaudz manu sirdsapziņu. Atzīšos, ka man būtu ļoti patīkami pavadīt vakaru ar skaistu, jaunu sievieti, kam ir tādas pašas intereses kā man.

- Intereses?

- Kolekcionēšana. - Dikarlo norādīja uz vitrīnas pusi. - Ja jums pieder antikvāru lietu veikals, tad, manuprāt, jūs interesēs daži mani dārgumi.

- Jā gan. Nešaubos, ka jūs zināt daudz vairāk nekā es, bet es jau esmu apbrīnojusi dažus jūsu šedevrus. Zirga galva? - Viņa pamāja uz akmens figūras pusi. - Hanu dinastija?

- Tieši tā. - Viņš starojoši uzsmaidīja kā skolotājs izcilam skolniekam. - Jums ir laba acs.

- Man patīk lietas, - viņa atzinās. - Patīk iegūt tās īpašumā.

- Ak jā. Es saprotu. - Viņš ar pirkstu vieglītēm pieskārās piespraudei pie Doras žaketes atloka. - Plique-a-jour - deviņpadsmitā gadsimta sākums.

Dora atzinīgi pasmaidīja.

- Jums arī ir laba acs.

- Man ir piespraude, ko es gribētu jums parādīt. - Finlijs iedomājās safīru un baudu, ko gūs, kārdinot viņu ar to. - Es to ieguvu pavisam nesen un zinu, ka jūs to pratīsiet novērtēt. Tātad tas ir nolemts. Likšu automašīnai piebraukt pie jūsu viesnīcas. Teiksim, septiņos un trīsdesmit minūtēs.

- Es...

- Lūdzu, nepārprotiet! Manās mājās ir viss nepieciešamais personāls, un jūs pienācīgi apkalpos. Man negadās bieži tāda izdevība - izrādīt savus dārgumus kādam, kurš zina to patieso vērtību. Es gribētu dzirdēt jūsu domas par savu pomanderu kolekciju.

- Pomanderi? - Dora pārvaicāja un nopūtās. Viņai bija jāpiekrīt. Kā gan viņa varētu pretoties pomanderu kolekcijai? - Ar lielāko prieku.

Dora iegāja viesnīcas numurā, panākumu spārnota. Viņa atrada Džedu soļojam šurpu turpu, gaisu pildīja zili cigarešu dūmi, un televizorā grabēja veca filma par karu, kam viņš nepievērsa uzmanību.

-Velns, kur tu tik ilgi biji?

- Es biju prom tikai stundu. - Pieiedama pie Džeda, Dora pa ceļam izkāpa no kurpēm. - Biju izcila, - viņa sacīja un apvija rokas Džedam ap kaklu.

- Ja tu būsi bijusi izcila, es tev to pateikšu. - Uzlicis plaukstu viņai uz pakauša, Džeds iestūma viņu krēslā. Satvēris tālvadības pulti, viņš izslēdza televizoru, atskanot pēdējam šāvienam. - Stāsti man par Finliju! Visu no paša sākuma.

-Vai kafija vēl ir? - Paņēmusi kafijas kannu, Dora paostīja saturu. - Ļauj man izbaudīt mirkli, labi? - Ielējusi kafiju, viņa lēnītēm malkoja melno un remdeno šķidrumu. - Es gribu siera kūciņu, - viņa nolēma. - Pasūti mums dažas siera kūciņas, labi?

- Nekaitini mani, Konroja!

-Tu gan zini, kā iznīcināt prieku. Nu labi. - Izdzērusi pēdējo malku kafijas, viņa apsēdās taisni un visu izstāstīja.

Viņš bija patiesi jauks, - Dora beigās piebilda. - Ļoti saprotošs, un mans stāsts viņu tiešām satrieca. Es, protams, notēloju ļoti satrauktas, baiļu pārņemtas varones lomu līdz pilnībai. Policija gluži vienkārši nerīkojas tā, lai nomierinātu manu prātu, tāpēc viņš ļoti galanti piedāvājās darīt visu, kas viņa spēkos, pat noalgot privātdetektīvus, lai sameklētu Dikarlo.

- Ko tu zini par Vainsepu?

- Viņa tur nebija. Sākumā es par viņu apvaicājos, bet sekretāre teica, ka viņa šodien neesot kantorī.

- Ja viņš ir tas, kuram jāsatiekas ar tevi nākamajā ceturtdienā, viņš nevarēja pieļaut, ka tu viņu ieraugi.

- Es jau tā domāju. Tāpēc, projām ejot, apstājos parunāties ar apsargu lejas vestibilā. Teicu viņam, ka esmu redzējusi uz plāksnītes Eibela Vainsepa vārdu un ka mans tēvs pirms daudziem gadiem strādājis kopā ar Eibelu Vainsepu, bet tagad pazaudējis viņa pēdas. Tāpēc apvaicājos, vai viņš nav gara auguma, muskuļots un rudiem matiem. Izrādās, šis Vainseps ir maza auguma, kalsns, toties plecīgs, un mati viņam pakausī jau sākuši izkrist.

- Laba meitene, Nensija.

- Paldies, Ned! Kā tev šķiet, vai Nensija un Neds kādreiz mīlējušies? Zini, sava automobiļa aizmugurē pēc sevišķi veiksmīgas lietas atrisinājuma.

- Gribētos jau domāt, ka jā. Atgriezies pie lietas, Konroja!

- Labi. - Tagad nāk pats grūtākais, prātoja Dora. Viņai vajadzēs rūpīgi izvēlēties vārdus. - Finlija kabinets ir apbrīnojams - ak, es aizmirsu pieminēt ekrānus. Viņam veselu sienu klāj ekrāni. Zini, tas ir mazliet baisi. Visas ainas, kurās klusi risinās darbība dažādās ēkas daļās. Droši vien viņam visur ir iebūvētas videokameras. Bet ne jau tāpēc viņa kabinets ir apbrīnojams. Viņam ir “Gaile” lampa, kas manī modināja vēlēšanos sēdēt un lūgties. Un Hanu zirgs. Tas nebūt nav viss. Šovakar es redzēšu viņa personisko kolekciju un...

Džeds neļāva Dorai pabeigt teikumu, satverdams viņu aiz delnas.

- Atkārto vēlvienreiz, Konroja, un lēnāk!

- Es braucu pie viņa vakariņās.

- Kas tev liek tā domāt?

- Tas, ka viņš mani uzaicināja, un es piekritu. Un, pirms tu sāc uzskaitīt visus punktus, kāpēc man nevajadzēja piekrist, es tev pastāstīšu, kāpēc vajadzēja. - Braucot taksometrā atpakaļ uz viesnīcu, Dora bija pamatīgi apsvērusi visu pēc kārtas. - Viņš pret mani izturējās ļoti laipni - ļoti ieinteresēti un labvēlīgi. Viņš domā, ka pilsētā esmu viena pati un ka esmu nomākta. Viņš zina, ka mani ļoti interesē kolekcijas un antikvāri priekšmeti. Ja es atteiktos, tas izklausītos pavisam neiederīgi.

- Ja viņš ir vainīgs, tad vienatnē pie viņa mājās būtu pēdējā vieta, kur tev vajadzētu atrasties.

- |a viņš ir vainīgs, - viņa atsaucās, - tad pēdējā vieta, kur viņš gribētu, lai kaut kas notiek, ir viņa mājas. It sevišķi, kad cs viņam pateikšu, ka esmu piezvanījusi saviem vecākiem un pastāstījusi, ka vakariņoju pie viņa.

- Muļķīga ideja.

- Nebūt ne. Es varēšu viņu pamatīgāk paverot. Es viņam patīku, - piebilda Dora un piegāja pie drēbju skapja. Viņa bija paņēmusi līdzi mazu, melnu kleitiņu un pieskaņotu spīdīgu bolero žaketi ar sarkanām un zeltainām svītrām, lūrot apģērba gabalus sev priekšā, viņa pagriezās pret spoguli. - Viņam nepatīk doma, ka cs viena pati savā nomāktībā pavadīšu vakaru Losandželosā.

Džeds ar piemiegtām acīm vēroja pērlīšu mirdzumu.

- Vai viņš tev deva tādus mājienus?

Pogājot vaļā kostīma žaketi, Doras rokas uz mirkli sastinga.

- Vai esi greizsirdīgs, Skimerhorn? - Atskanēja burzguļojo-ši, sajūsmināti smiekli. - Vai tas nav jauki?

- Es neesmu greizsirdīgs. - Džeds nekad mūžā nebija jutis greizsirdību sievietes dēļ. Nekad. Viņam nenāca ne prātā to atzīt arī tagad. - Es tev uzdevu vienkāršu jautājumu un gribētu saņemt atbildi.

Dora novilka žaketi, atklājot krēmkrāsas mežģīnes.

- Tu nostādīsi sevi neveiklā stāvoklī, ja liksi man atkal pateikt, ka es tevi mīlu. To taču mēs negribēsim, vai ne?

Kad viņa pakrūte sažņaudzās, Džeds, klusībā nosodījies, tvēra pēc kārtējās cigaretes.

- Varbūt man ir līdz kaklam skatīties, kā tu posies, lai patiktu citam vīrietim.

- Tāpēc jau es te esmu, vai ne? Lai tiktos ar viņu, iegūtu viņa simpātijas, uzticēšanos un izdibinātu visu, kas vien iespējams. - Piešķiebusi galvu, Dora nopētīja Džeda noslēgto seju. - Vai tu justos labāk, ja es pateiktu, ka man nav ne mazākā nodoma ar viņu pārgulēt?

- Jā, tagad es jūtos pavisam labi. - Viņš izpūta bezcerīgu dūmu strūklu. - Man nepatīk, ka tu dosies uz turieni viena pati. Es par viņu gandrīz neko nezinu, un tas man nepatīk.

- Tu zināsi vairāk, kad es atgriezīšos, vai ne? - Dora piegāja pie skapja, lai iekārtu tajā žaketi. Džeds tik klusi šķērsoja istabu, ka viņa sarāvās, sajutusi sev uz pleciem viņa plaukstas.

- Es neesmu pieradis būt tas, kurš gaida.

Dora pedantiski sakārtoja žaketi uz pakaramā.

- Domāju, ka to es varu saprast.

- Man nekad nav bijis ne par vienu jāraizējas. Man tas nepatīk.

- Arī to es varu saprast. - Atvilkusi vaļā svārku rāvējslēdzēju, viņa kārtīgi nostiprināja svārkus uz otra pakaramā. - Man nekas nenotiks.

- Saprotama lieta. - Džeds pieglauda vaigu viņas pakausim. - Dora... - Ko viņš var pateikt? Džeds brīnījās. Nekas no tā, kas dedzināja viņu, nešķita piemērots. - Man tevis šovakar pietrūks. Droši vien esmu pieradis, ka tu esi tuvumā.

Brīnumaini aizkustināta, Dora pasmaidīja un pieskārās viņa plaukstai.

- Tu esi tik sentimentāls, Skimerhorn. Tu domā tikai par puķēm un sirsniņām.

- Vai to tu gribi? - Viņš pagrieza Doru pret sevi. - Vai to tu meklē?

Doras smaids, viņai viegli pieskaroties ar pirkstu kauliņiem Džeda sejai, nepavīdēja skatienā.

- Paldies, sirds man ir, un ziedus es varu nopirkt pati jebkurā laikā, kad vēlos. - Lai mierinātu Džedu, viņa vieglītēm noskūpstīja viņu uz lūpām. - Man vēl ir stunda brīva laika. Vai negribi aizvest mani līdz gultai?

Tas sniegtu gan baudu, gan atbrīvotu no sasprindzinājuma, bet gan baudai, gan atvieglojumam vajadzēja pagaidīt.

- Mūs gaida darbs, Konroja. Uzvelc savu rītakleitu un pēc tam apspriedīsim galvenos tavas rīcības principus vakariņu laikā.

Noelsusies Dora soli atkāpās.

- Es stāvu šeit gandrīz vienīgi mežģīņu zeķturī, un tu saki, lai uzvelku rītakleitu?

- Pilnīgi pareizi.

-Tu esi pie manis pieradis,- viņa nomurmināja.

26. nodaļa

Tieši septiņos un trīsdesmit minūtēs Dora spēra soli no ietves malas un iekāpa baltā "Mercedes". Uz sēdekļa gulēja viena pati neatplaukusi balta roze, un salonā klusi skanēja Bēthovena sonāte. Spainīti blakus kristāla traukam ar ikriem dzesējās šampanietis.

Piekļāvusi rozes ziedlapas vaigam, Dora palūkojās augšup, kur viņu vēroja Džeds.

Žēl, viņa prātoja, kad mašīna līgani uzņēma gaitu. Izrādās, ka viņai nav vajadzīgas sirdis un puķes un ka diez vai viņa tās saņems no vīrieša, kurš viņas dzīvē ir vissvarīgākais.

Viņa vēlreiz atskatījās un pamanīja vīrieti pelēkā uzvalkā iekāpjam tumšā sedanā, kas ieslīdēja mašīnu straumē viņiem aiz muguras.

Viņa aizvēra acis, nogrūda kurpes no kājām, iegremdēja basās kājas krāšņajā plīša paklājā un atstāja visas domas par Džedu sev aiz muguras.

Dažas nākamās stundas viņa būs viena pati.

Turēdama rokā šampanieša glāzi un grauzdiņu ar kaviāru,

Dora izbaudīja braucienu augšup kalnos. Citos apstākļos viņa būtu uzsākusi sarunu ar šoferi, bet šoreiz gremdējās klusumā, gatavojoties otrajam cēlienam.

Pēc pirmajiem iespaidiem kantora ēkā Dora gaidīja, ka Finlija māja būs grezna. Viņa nebija vīlusies. Skatienam pavērās plats, izliekts pievedceļš, ašs, kārdinošs mirklis cauri kokiem uz ēkas izteiksmīgo jumtu. Tad kļuva redzams viss akmenī, ķieģeļos un stiklā veidotais krāšņums, kas mirdzēja pēdējos rietošās saules ugunīgi sārtajos staros.

Skais t a s deko rācijas.

Dora paņēma rozi sev līdzi.

Viņai bija tikai mirklis, lai apbrīnotu Ādama durvju rokturi delfīna izskatā, kad durvis atvēra formastērpā ģērbusies istabene.

- Konrojas jaunkundze. Misters Finlijs vēlējās, lai jūs uzgaidāt viesistabā.

Dora nepūlējās slēpt, ka ar vaļēju muti apbrīno diženo vestibilu. Salonā viņa murminot piekrita istabenes piedāvājumam par vīnu un bija pateicīga, kad glāze bija viņai rokā, bet pati atstāta vienatnē un varēja ļauties godbijībai.

Viņa jutās tā, it kā būtu ienākusi personiskā muzejā, kas radīts vienīgi viņai. Viss, ko viņa redzēja, bija izcils, un katrs nākamais priekšmets, ko baudīja viņas acis, šķita vēl fantastiskāks par iepriekšējo. Tik fantastisks, ka nebija iespējams to neaplūkot ar aizturētu elpu.

Dora redzēja savu atspulgu Džordža Trešā spogulī, bijīgi pieskārās ar pirkstu galiem tā paša laika sarkankoka atzveltnes krēslam, dūdojot sarunājās ar japāņu kakemono tīģeri.

Kad Finlijs viņai piebiedrojās, Dora apbrīnoja neekes.

- Redzu, ka jums patīk manas rotaļlietas.

- Ak jā. - Sajūsmināta, mirdzošām acīm viņa novērsās no greznumlietiņām. - Es jūtos kā Alise, kas nokļuvusi Brīnumzemes pašā labākajā stūrītī.

Iesmējies viņš ielēja sev glāzē vīnu.

- Es nešaubījos, ka man būs patīkami palepoties jums ar savām bagātībām. Baidos, ka pavadu pārāk daudz laika vienatnē ar tām.

- Jūs esat piešķīris manam ceļojumam vērtību, mister Fin-lij.

- Tad es jūtos gandarīts. - Piegājis pie Doras, viņš vieglītēm pieskārās ar plaukstu viņas pakausim. Tas nebija divdomīgs žests. Dora neprata izskaidrot, kāpēc draudzīgais pieskāriens izraisīja skudriņām līdzīgo sajūtu uz viņas ādas. - Jūs lūkojāties uz neckēm. - Viņš atvēra vitrīnu un tīšuprāt izņēma vienu no erotiskajām Figūriņām, kuru bija atgādājis, paslēptu nāriņu grāmatu paliktņos. - Ne jau katrs spēj novērtēt humoru un seksualitāti, kā arī šo priekšmetu māksliniecisko vērtību.

Dora pasmiedamās uzlika vīrieša un sievietes figūriņu sev uz plaukstas.

- Bet viņi izskatās tik apmierināti ar sevi, uz mūžīgiem laikiem notverti priekšnojautu brīdī. Diezgan grūti iedomāties kādu stoisku samuraju ar kaut ko tādu kaklā.

Finlijs tikai smaidīja.

- Taču es to iedomājos tieši tā. Kā amuletu, ko karakungs nenoņem ne kaujā, ne gultā. Varbūt viens no Tokugavas ģimenes. Man patīk katru savu lietiņu saistīt ar vēsturi. - Viņš nolika figūriņu atpakaļ. - Vai vēlaties, lai pirms vakariņām izrādu jums savu kolekciju?

- Jā, lūdzu. - Viņa piekrītot ļāva paņemt sevi zem rokas.

Finlijs ir zinošs, erudīts un interesants, domāja Dora. Viņa

nespēja pateikt, kāds bija iemesls tam, ka jau pēc nepilnas stundas viņa jutās ārkārtīgi savādi viņa sabiedrībā.

Visi ieguvumi modināja Finlijā alkatīgu sajūsmu, tomēr viņa saprata alkatību. Viņš izturējās pret Doru nevainojami korekti, tomēr viņu aizvien vairāk un vairāk pārņēma sajūta, ka viņu smalkjūtīgi izvaro. Staigājot no istabas istabā, viņai vajadzēja likt lietā visu savu prasmi un talantu, lai notēlotu iesākto lomu līdz galam. Kad viņi gandrīz beidza apskati, Dora bija sapratusi, ka arī skaistas un nenovērtējamas lietas var būt par daudz.

- Šī ir piespraude, ko es jau minēju. - Satraukts par to, ka izrāda viņai ikvienu no kontrabandas ceļā iegūtajām lietām, Finlijs piedāvāja aplūkošanai safīra piespraudi. - Akmens, protams, ir krāšņs, bet galvenais šeit ir amatnieka darbs un atkal -vēsture.

- Cik skaista! - Dorai pretī lūkojās spīdīga, zila acs, iestrādāta smalkā zelta ietvarā ar kvēlojošiem briljantiem. Piespraude likās gan skaista, gan traģiska. Traģiska, viņa atskārta, tāpēc ka uz mūžīgiem laikiem ieslēgta aiz stikla un nekad nerotās nevienas sievietes zīda tērpu un neliks viņai smaidīt, greznojoties ar to.

Varbūt ar to viņi atšķīrās. Viņa atdeva dārgumus, dāvāja tiem jaunu dzīvi. Finlijs savējos ieslēdza.

- Apgalvo, ka piespraude piederējusi karalienei, - stāstīja Finlijs, gaidot un vērojot Doras seju, meklēdams tajā atzinību. - Marijai Stjuartei, Skotijas karalienei. Es bieži prātoju, vai viņa to bija piespraudusi, kad viņu apcietināja par nodevību.

- Es drīzāk domāju, vai viņa to piesprauda, kad jāja pāri tīreļiem.

- Un šī. - Viņš izvēlējās etui. - Tā piederējusi vēl vienai karalienei ar skumju likteni. Napoleons šo nieciņu bija dāvājis Žozefīnei. Pirms izšķīrās, jo viņa bijusi neauglīga.

- Jūs savus dārgumus saistāt ar skumīgu vēsturi, Edmund.

- Es domāju, ka pikantums palielina to nozīmi manās acis. Tās ir bagāto un aristokrātisko greznumlietiņas, kas tagad atrodas plebeja kolekcijā. Vai iesim vakariņās?

Vakariņās bija omāra kārtojums un pīle Pekinas gaumē, tik maiga, ka pati kusa mutē. Maltīti pasniedza Limožas traukos ar Džordža laika sudraba galda piederumiem, šampanieti “Dom Perignon” lēja senlaicīgās “Waterford” glāzēs, kas mirdzēja kā kristāla asaras.

- Pastāstiet man par savai veikalu! - uzaicināja Finlijs. - Droši vien katru dienu pirkt un pārdot, visu laiku turēt rokās skaistas lietas ir satraucoši.

- Man tiešām tas sagādā prieku. - Dora pūlējās atslābināties un baudīt vakariņas. - Baidos, ka lielākā daļa manu preču ne tuvu nestāv jūsu kolekcijas retumiem. Manos krājumos ir gan senlaicīgas lietas, gan sadzives priekšmeti līdz ar visādām... -Viņa gribēja teikt “grabažām”, taču domās ieraudzīja Džedu vīpsnājam. - Mūsdienīgiem priekšmetiem, - viņa sacīja mazliet ietiepīgā balsī. - Man patīk ne tikai skaistais, bet arī smieklīgais.

- Un jums, tāpat kā man, patīk iegūt, dabūt savā varā. Turklāt panākumi, kas gūti, biznesam sakrītot ar vaļasprieku, sniedz dabisku gandarījumu. Ne katram rodas izdevība vai ir drosme pārvērst mīlestību panākumos. Es ticu, Izidora, ka jūs esat visai drosmīga.

Dorai pakrūtē ietrīsējās, bet viņai izdevās norīt gabaliņu pīles.

- Mana ģimene to uzskata par stūrgalvību. Negribas atzīties, bet mani var ļoti viegli nobiedēt.

- Jūs sevi nenovērtējat. Galu galā jūs ieradāties šeit, pie manis. - Viņš smaidīja, vērojot Doru pāri glāzes malai ar acīm, kas bija asas kā noslīpēts nefrīts. - Tikpat labi Dikarlo varēja rīkoties, izpildot manas pavēles. Galu galā viņš ir - bija - mans padotais.

Kad Dora nobālēja un skaļi nolika malā dakšiņu, Einlijs iesmējies papliķēja viņai pa roku.

- Tagad es jūs pārbiedēju. Piedodiet! Es to pateicu tikai tādēļ, lai ilustrētu savu domu. Kāda gan man būtu vajadzība likt, lai Dikarlo ielaužas jūsu veikalā un nozog dažus nieciņus, kad es tos pavisam viegli varētu iegādāties pats?

- Šaubos, vai manā veikalā jūs atradīsiet īpaši daudz ko interesantu.

- Ak, es nepiekrītu. - Pasmaidījis viņš pamāja, lai atnes desertu. - Esmu pārliecināts, ka mani interesētu liela daļa no jūsu klāsta. Sakiet, - viņš turpināja, - vai jums kādreiz gadījies iegūt kaut ko no Grēbija?

- Man reiz bija zēna statuete - baidos, ka stipri sabojāta. -Kamēr pasniedza biezo šokolādes suflē, viņas plaukstas klēpī gan sažņaudzās dūrēs, gan atlaidās. - Es bibliotēkā ievēroju jūsu vāzi. Tā ir ļoti skaista.

Apspriežot keramiku, viņa atbrīvojās no sasprindzinājuma un gandrīz jau sevi pārliecināja, ka maldās, iedomādamās, ka Finlijs ievilinājis viņu slazdā.

Vēlāk viņi dzēra kafiju un brendiju rāmas uguns priekšā, kas dega viesistabas kamīnā. Saruna atkal ritēja nepiespiesti kā starp veciem draugiem. Tomēr Doras nervi visu laiku bija saspringti. Nekad mūžā viņa nebija tik ļoti gribējusi aizbēgt.

- Cik žēl, ka nevarat uzkavēties ilgāk. - Finlijs paņēma rokā mazu porcelāna plikni.

- Bizness nedod man tik daudz brīva laika, kā varētu iedomāties. Es nešaubos, ka jūs sapratīsiet.

- Jā, tiešām. Reizēm es jūtos kā savu panākumu gūsteknis. Un jūs? - Viņš vieglītēm pārvilka ar pirkstu statuetes spīdīgajai krūtij. - Vai jūtaties kā slazdā?

- Nē. - Taču Dora nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka istabas sienas kļaujas viņai apkārt. - Droši vien jums ir apbrīnojami paziņas. - Dora vēlreiz pārlaida skatienu istabai. Viņa nespēja noskatīties, kā Finlijs aptausta statueti. - Vai jūs bieži ceļojat, iegādājoties priekšmetus?

- Ne tik bieži, kā vēlētos. Gadu gaitā esmu bijis spiests nodot šo prieku citu cilvēku rokās, 'lāču šad tad es aizceļoju uz Austrumiem vai Eiropu. Reizēm pat nonāku līdz Austrumu piekrastei.

- Ceru, ka ļausiet man atdarīt viesmīlību ar viesmīlību, ja kādreiz būsiet Filadelfijā.

- Es nespēju iedomāties, ka varētu atrasties Filadelfijā un neapciemot jūs.

- Tādā gadījumā ceru, ka jūs drīz vien atradīsiet laiku, lai pabūtu Austrumu piekrastē. Maltīte bija brīnišķīga, vakars fantastisks, Edmund. - Viņa piecēlās, lai notēlotu beigu ainu, kurā apmierināta viešņa negribīgi atvadās no mājastēva.

- Ticiet man, tas man sagādāja lielu prieku. - Viņš piecēlās, saņēma Doras plaukstu un galanti noskūpstīja pirkstu kauliņus. - Es būtu laimīgs, ja varētu rīt nogādāt jūs uz lidostu savā mašīnā.

- Cik jauki! - Viņa nokaunējās par vēlēšanos noslaucīt roku žaketē. - Taču es jau esmu parūpējusies par transportu. Lūdzu, piezvaniet man, ja jūs-ja kaut ko uzzināt par Dikarlo.

- Noteikti. Man ir tāda sajūta, ka tas atrisināsies visai drīz.

Kad Dora izkāpa pie viesnīcas “Beverlihilza”, viņa nogaidīja, kamēr limuzīns aizbrauc, pēc tam palika stāvot uz ietves, lai, lēni elpodama, nomierinātos. Viņa negribēja tikties ar Dže-du, iekams nebūs atguvusi līdzsvaru.

Dora jutās bezgala muļķīgi, ka tik ļoti uztraukusies. Viņa zināja, ka vajadzēs izstāstīt Džedam, kādu iespaidu vakars uz viņu atstājis, tāpēc gribēja būt vēsa un precīza.

Nākamajā mirklī viņa redzēja, ka otrā ielas pusē piestāj tumšs sedans. Un tajā bija vīrietis pelēkā kostīmā.

Panikas pārņemta, viņa ieskrēja vestibilā.

Tu baidies no ēnām, Konroja, Dora sev pārmeta, sirdij dunot ausīs. Izslējusi zodu, viņa nospieda lifta pogu. Vainīgs nogurums. ļa tam noticēja, kļuva vieglāk. Viņa bija pārgurusi un pārnervozējusies. Kad viss būs izstāstīts Džedam, viņa labi izgulēsies un viss atkal būs kārtībā.

Uzbraukusi savā stāvā un iebāzusi atslēgu slēdzenē, Dorai likās, ka ir saņēmusi sevi rokās. Viņa pat spēja pasmaidīt, kad, iegājusi numurā, ieraudzīja Džedu stāvam pie loga un lūkojamies tumsā.

- Ak, tu mani gaidīji!

- Un tu, kā vienmēr, joko, Konroja. Tev tiešām vajadzētu... - Pagriezies un palūkojies uz Doru, viņš aprāvās. Viņš nebija nojautis, ka cilvēks var izskatīties tik izsmelts un vēl aizvien turēties kājās.

- Kas? - Doras nervi saspringa, un, piekļāvusi plaukstas kaklam, viņa soli atkāpās. - Kas noticis?

- Nekas. Biju aizdomājies. Apsēdies!

- Es vispirms gribētu izkļūt laukā no šīs kleitas. - Pieradums lika viņai doties pie skapja pēc pakaramā.

- Ļauj man palīdzēt. - Viņš atvilka kleitas rāvējslēdzēju un sāka ierasti masēt Doras plecus, ievērodams, ka tie, kā jau viņš bija gaidījis, ir saspringti līdz beidzamai iespējai. - Tu vēlies naktskreklu vai ko citu?

- Ko citu. - Viņa gurdeni apsēdās uz gultas malas, lai novilktu zeķes. - Tev taču bija kaut kas vakariņās, vai ne?

- Es jau esmu liels zēns, Konroja. - Atāķējis melno krūšturi bez lencītēm, viņš to nometa malā un pārvilka Dorai pār galvu plānu naktskreklu.

- Mēs ēdām pīli.

- Šaubos, vai tā varēja sacensties ar manu čīzburgeru.

- Pīle bija lieliska. Māja - tiešām, tev to vajadzētu redzēt. Tā ir milzīga, ar daudzām jo daudzām plašām istabām, kas ved uz citām plašām istabām. Es nekad neesmu redzējusi tik daudzas muzeja vērtības vienuviet.

Kad acis sāka krist ciet, Dora sapurināja galvu.

- Man jānomazgā seja. Tev jālūko, vai nevari dabūt kaut kādu ziņojumu par “E. F. Incorporated" finansiālo stāvokli. -Vannasistabā viņa palaida auksto ūdeni un ar abām rokām apslacīja seju. - Virssulainis pasniedza kafiju Meisenes servīzē, kuras vērtība ir desmit, divpadsmit tūkstoši. - Nožāvājusies viņa vēlreiz apšļāca s^ju ar ūdeni. - Un papīra prese bibliotēkā -“Almeric Walter". Pirms pāris gadiem es redzēju, kā viena izsolē aiziet par piecpadsmit tūkstošiem. Turklāt vēl...

- Man nav vajadzīga inventarizācija.

- Atvaino! - Izvēlējusies vannasistabas skapīti tūbiņu, Dora sāka tīrīt nost grimu. - Es nekad mūžā neesmu redzējusi kolekciju, kas spētu līdzināties tai. Nekad neesmu dzirdējusi par kaut ko tamlīdzīgu. To pat nevar saukt par kolekciju. Tā drīzāk ir neliela privāta impērija. - Viņa, paklausot ieradumam, samitrināja seju ar losjonu. - Turklāt mani pārsteidza savādais veids, kādā viņš to visu izrādīja.

- Kāds veids?

- It kā viņš gaidītu, ka es kaut ko darīšu, kaut ko sacīšu. -Dora pakratīja galvu. - Es nezinu. Nespēju izskaidrot, bet gaisotne bija citāda nekā viņa kabinetā. - Abu skatieni sastapās spogulī. Zem Doras acīm bija tikko redzami noguruma plankumi, un āda, kad no tās bija notīrīts kosmētikas vairogs, izskatījās neaizsargāta. - Viņš mani nobiedēja, Džed. Viņš izturējās kā nevainojams džentlmenis, nevainojams mājastēvs. Tomēr vienatnē ar viņu mani pārņēma šausmas.

- Pastāsti! - Viņš noglāstīja Dorai matus. - Lai cik nesakarīgi tas izklausītos.

Viņa atviegloti pamāja un atkal apsēdās turpat uz gultas malas.

- Viņš izvadāja mani pa visu māju, - viņa iesāka. - Un, kā jau teicu, viņš izrādīja savus dārgumus kaut kā savādi. It sevišķi dažus no tiem. Kad tos aplūkoju, es jutu, ka viņš mani vēro, un tas šķita... tāpat kā skatīties kādu masturbējam. Es sev mēģināju iestāstīt, ka tikai iztēlojos, jo viņš bija ļoti uzmanīgs. Mēs ēdām vakariņas, elegantas vakariņas elegantā telpā no elegantiem porcelāna traukiem. Mēs apspriedām mākslu un mūziku un tā tālāk. Viņš ne reizes man nepieskārās tā, ka tas būtu kaut mazākajā mērā divdomīgi, bet...

Viņa iesmējās.

- Es tiešām priecātos, ja tu pēc visa, ko t'*v stāstu, neteiktu, ka esmu sieviete ar pārmērīgi aktīvu fantāziju, jo tieši tā es jūtos. Taču man šķita, ka viņš mani redz kailu. Mēs ēdām bezgala maigo suflē ar Džordža laika karotēm, un es jutos tā, it kā viņš redzētu cauri manai kleitai. Es nezinu, ar ko tas izskaidrojams, bet mani neatstāja šī nepārprotamā un nepatīkamā sajūta.

- Varbūt viņš par tevi tā domāja. Vīrieši tā mēdz domāt, pat eleganti vīrieši.

Dora spēja tikai pakratīt galvu.

- Nē, tas bija kas cits - nekas īsti seksuāls ne no vienas, ne otras puses. Es jutos drīzāk neaizsargāta.

- Tu biji viena pati.

- Nc gluži - un nc bieži. Viņam ir vesela armija kalpotāju. Īstenībā es nebaidījos, ka viņš varētu man kaut ko nodarīt. Es baidījos, ka viņš grib nodarīt. Un vēl tas notikums tualetē.

- Viņš tevi veda uz tualeti?

- Nē, es devos uz turieni pēc vakariņām. Atjaunoju kosmētiku un nespēju atvairīt sajūtu, ka viņš ir turpat blakus un vēro mani pār plecu.

Dora spēji izelpoja, pateicīga, ka Džeds nevīpsnā un nesauc viņu par muļķi.

- Vaļsirdīgi runājot, pēc tam kad šodien izgāju no viņa kabineta, es nedomāju, ka viņam ir kāds sakars ar visu šo lietu. Taču tagad nezinu, ko domāt. Toties zinu, ka negribētu atgriezties tajā mājā, pat ja viņš piedāvātu man savus pomanderus. Kuri, varu sacīt, bija brīnišķīgi.

-Tev nav tur jāatgriežas. Paskatīsimies, vai ieņēmumu dienests negribēs iebāzt dažus pirkstus Finlija pīrāgā.

- Labi. - Arī berzējot pieri, Dora nespēja atbrīvoties no pulsējošām sāpēm virs kreisās acs. - Tu vari painteresēties par safīra piespraudi - iespējams, no sešpadsmitā gadsimta. Akmens izskatījās apmēram astoņu karātu vērtībā. Tas ir iestrādāts smalkā zelta ietvarā ar dažiem maziem apaļa slīpējuma briljantiem. Viņš to rādīja man kā īpašu dārgumu.

- Jauki. Tu labi strādāji.

- Jā. - Dora miegaini viņam uzsmaidīja. - Vai es saņemšu detektīva zelta zvaigzni?

-Tas ir zelta vairogs, Nensija. Un nē, nesaņemsi. Tu ej pelnītā atpūtā.

- Labi.

- Vai vēlies kaut ko pret galvassāpēm?

Dora uz mirkli pārstāja berzēt deniņus un saviebās.

- Morfīnu, bet es nepaņēmu līdzi nevienu tableti. Tomēr man ir kaut kas mazāk iedarbīgs kosmētikas makā.

- Es sameklēšu. Liecies gultā.

Viņa paklausīja, pat nepūlēdamās palīst zem segas.

- Es aizmirsu. Es redzēju vīrieti tumšā sedanā - ak Dievs, tas izklausās pēc Čārlija Čana filmas. Redzēju, ka viņš piebrauc dažas minūtes pēc tam, kad atgriezos es. lāču nezinu, kāpēc Finlijam vajadzēja likt, lai kāds man seko turp un atpakaļ no viņa mājas.

- Viņš nesekoja. Es sekoju. Kur tu, pie velna, glabā tabletes? Te ir tik daudz visādu pudelīšu!

- Tabletes nav pudelītē, tās ir kārbiņā. Tajā, ko mēs ikdienā saucam par zāļu kārbiņām.

- Cik asprātīgi!

- Kārbiņā ar emaljētām vijolītēm. Ko tu domāji, teikdams, ka man sekoji?

-Tev sekoja visu dienu. Vietējais privātdetektīvs.

Dora smaidīja, kad viņš pienāca ar tabletēm.

- Gandrīz tikpat labi kā saņemt ziedus, - viņa nomurmināja. -Tu man nolīgi miesassargu.

- Es viņu nolīgu sev, - Džeds nevērīgi attrauca.

Nolikusi galvu uz sakļautajām rokām, Dora aizvēra acis.

Nometies jāteniski, Džeds sāka masēt viņas kaklu un plecus.

- Atslābinies, Konroja, sasprindzinājusies tu netiksi vaļā no galvassāpēm.

Taču viņa pirksti jau darīja brīnumus.

- Džed? - Viņas balss skanēja kā aizsmakusi, tikko dzirdama murmināšana.

-Jā.

- Spoguļi. Es aizmirsu. Viņam ir dučiem spoguļu. Nevar ieiet nevienā istabā, neredzot, kā tu ieej vai izej no tās.

- Tātad viņš ir ārišķīgs.

- Man ir viens spogulis, ko es varbūt varētu viņam pārdot.

-Apklusti, Konroja! Tu sāc runāt muļķības.

- Labi, bet es nedomāju, ka viņam patīk vērot sevi. Es domāju, ka viņam vienkārši patīk vērot.

- Labi. Tad viņš ir slimīgi ārišķīgs. - Džeds ar plaukstu ārmalām apstrādāja Doras sānus.

- Es zinu. Tas nepadara viņu par kontrabandistu. Es vēlētos...

- Ko tu vēlētos?

Taču, lai ko viņa vēlētos, tas palika neizteikts. Dora bija aizmigusi.

Džeds atlocīja segas un, viņu pacēlis, noguldīja zem tām. Dora pat nesakustējās. Brīdi viņu vērojis, Džeds nodzēsa gaismu un apgūlās gultā viņai blakus. Pēc maza brītiņa viņš piebļāva sev viņas augumu un paņēma viņu aizmigušu.

Tā kā Džeds turēja Doru savās skavās, viņu pamodināja Doras pirmie drebuļi. Instinktīvi apskāvis viņu ciešāk, Džeds sāka glāstīt viņas kaklu.

- Ei, ei, Dora, mosties! Tas pāries. - Viņš dzirdēja, kā Dora tver pēc gaisa, un viņas augums spēcīgi noraustījās, laužoties cauri sapnim realitātē. - Slikts sapnis, ko? - viņš nomurmināja.

Dora piekļāva seju viņa krūtīm.

-Vai vari aizsniegt lampu? Man vajadzīga gaisma.

- Protams. - Neatlaižot Doru, viņš pavirzījās, lai aizsniegtu slēdzi. Iedegās gaisma, pārplēšot necaurredzamo tumsu. - Vai labāk?

- Jā. - Taču viņa joprojām drebēja.

-Varbūt gribi ūdeni?

- Nē. - Taču panika, kas izskanēja šajā vārdā, lika viņai iekost apakšlūpā. - Tikai paliec tepat, labi?

- Labi.

- Un nelaid mani vaļā.

- Nelaidīšu.

Un, tā kā viņš nelaida, Doras sirds pamazām nomierinājās.

- Sis bija pirmais murgs, ko esmu redzējusi, kopš pārlasīju Stīvena Kinga “Spīdīgo”.

- Baisa grāmata. - Kaut arī viņa skatiens ne tuvu nebija mierīgs, skūpsts, ar kuru viņš vieglītēm skāra Doras matus, bija gaišs un nepiespiests. - Filma bija vēl sliktāka.

- Jā. - Viņas smiekli bija saraustīti, bet tic tomēr bija smiekli. - Nemaz nezināju, ka tu interesējies par šausmu stāstiem, Skimerhorn.

- Tas palīdz atbrīvoties no spriedzes. Nav iespējams raizēties par dzīves sīkajām problēmiņām, kad lasi par bērniem vampīriem vai staigājošiem miroņiem.

- Mani vienmēr interesējuši staigājoši miroņi. - Tā kā viņš nevaicāja, neuzspieda, viņa saņēmās un pastāstīja pati. - Es biju tajā mājā, Finlija mājā ar visām daudzajām istabām un spoguļiem. Visām viņa lietām, skaistām lietām. Vai esi lasījis “Kaut kas ļauns”?

- Bredberijs. Protams.

- Karnevāls, spoguļu māja. Atceries, tur bija teikts - ja nopirksi biļeti, tad atradīsi to, ko zemapziņā esi gribējis? Taču tas bija ļoti nejauks triks. Tāpat bija arī tagad. Es gribēju redzēt visus tos skaistos priekšmetus. Pēc tam es nevarēju tikt laukā. Arī Dikarlo bija tur un Finlijs. Ik reizes, kad pagriezos, tur bija viens no viņiem, un viņu atspīdumi bija man visapkārt. Es nepārtraukti skrēju stikla sienās. - Juzdama mierinājumu, ko sniedza Džeda siltais augums, muskuļu spēks, viņa piekļāvās ciešāk. - Es jūtos kā idiote.

- Nevajag. Man ir klājies vēl trakāk.

- Tev arī? - Ieintriģēta Dora piešķieba galvu un ieskatījās viņam sejā. - Tiešām?

- Tikko sākot strādāt, man laimējās pirmajam nokļūt pašnāvības vietā. - Džeds nepiebilda, ka tas, kas bija palicis pāri no cilvēka galvas, kad vaļā bija gājis šāviens, neizskatījās pārāk pievilcīgs. - Mana zemapziņa šo mazo ainiņu nedēļām ilgi atdzīvināja nakts vidū. Un pēc Elcinas... - Brīdi vilcinājies, viņš turpināja: - Es labu laiku to redzēju. Redzēju, kā skrienu pāri zālienam, cauri rozēm. Redzēju, kā viņa pagriež galvu, lai paskatītos uz mani. Dzirdēju sprādziena troksni, kad viņa pagrieza aizdedzes atslēgu. Es labāk katru dienu lasītu par bērniem vampīriem.

- Jā. Es arī. - Kādu brīdi viņi gulēja klusēdami. - Džed?

- Hmm?

- Vai negribi paskatīties, varbūt televīzijā rāda kādu vecu šausmu filmu?

- Konroja, ir gandrīz seši no rīta.

- Pārāk tumšs, lai būtu gandrīz seši no rīta.

- Aizkari ir aizvilkti.

• -Ak!

- Zini ko? - Viņš sagrozījās un, uzvēlies viņai virsū, satvēra ar zobiem Doras zodu. - Es tev varētu parādīt kaut ko patiesi briesmīgu.

Kad icsmējusics Dora apvija rokas viņam ap kaklu, blakus spalgi iezvanījās telefons. Doras sirds salēcās līdz mutei, izgrūžot pār lūpām kliedzienu.

- Neaizmirsti, ko tev teicu, - viņš nomurmināja un pacēla klausuli. - Skimerhorns.

- Džed! Piedod, ka es tevi pamodināju! - Taču sajūsminātajā Brcnta balsī ncieskanējās ne mazākā vainas apziņa. - Man ir ziņas, ko tu, iespējams, gribēsi dzirdēt.

- Jā? - Džeds nedomājot pārvēlās uz sāniem un paņēma no naktsgaldiņa pildspalvu.

- Es tikko saņēmu faksu no šerifa departamenta. Pāris tūristu pirms dažām dienām uzdūrušies līķim, kas paslēpts seklā kalnu ieplakā. Pāri palicis pietiekami daudz, lai noņemtu pirkstu nospiedumus. Mēs varam vairs nemeklēt Dikarlo. Viņš patiešām ir miris.

- Cik ilgi?

- Laika apstākļi, plēsoņas... to ir ļoti grūti noteikt. Apmēram gada sākumā. Tā kā tu atrodies tuvumā, es domāju, varbūt gribēsi aprunāties ar patologu, ar izmeklētājiem.

- Nosauc uzvārdus! - Džeds tos pierakstīja.

- Es viņiem aizsūtīšu faksu, tiklīdz būšu beidzis runāt ar tevi, - turpināja Brents. - Pateikšu, ka tu izmeklē saistītu noziegumu šeit, Filadelfijā. Viņi būs sagatavoti.

- Paldies! Es tev zvanīšu.

Dora, pievilkusi kājas pie krūtīm un atbalstījusi uz tām zodu, pētīja Džedu, kad viņš beidza runāt.

-Tev sejā ir skaidri rakstīts, ka tu esi policists. Tās ir interesantas pārmaiņas.

- Varbūt tu pasūtīsi brokastis? - Viņš jau bija izkāpis no gultas un devās uz dušu. - Mums būs jāizlido vēlāk.

- Labi. - Viņa dzirdēja, ka sāk šļākties ūdens, un sakoda zobus. Atmetusi segas, viņa iesoļoja vannasistabā un atrāva vaļā dušas aizkaru. - Nepietiek ar to, ka izdala pavēles, kaptein. Dažiem no mums, jauniņajiem, ir vajadzīga minimāla informācija.

- Man kaut kas jānoskaidro. - Viņš paņēma ziepes. - Iekšā vai ārā, Konroja, citādi ūdens tek uz grīdas.

- Kas tev jānoskaidro?

Viņš izšķīra jautājumu, pastiepdams rokas un pārvilkdams naktskreklu pāri Doras galvai. Viņa neiebilda, kad Džeds viņu pacēla un nolika sev blakus vannā. Neko neteikusi, Dora noregulēja karsto ūdeni tā, lai uz ādas nemestos čūlas, un atgrūda no acīm slapjos matus. - Kas tev jānoskaidro? - viņa atkārtoja.

- Dikarlo, - neizteiksmīgā balsī noteica Džeds. - Viņš ir atrasts.

27.nodaļa

šerifam Kērtisam Dērbornam no laika gala bija piemitusi nepatika pret svešiniekiem. Tā kā viņš jebkuru L.osandželosas policijas departamenta darbinieku uzskatīja par svešinieku, tad policists no Austrumu piekrastes bija vienība, kas uzlūkojama ar īpašu piesardzību.

Kērtiss bija milzīga auguma muskuļots virietis, kura formastērps vienmēr bija lepni iecietināts, smilškrāsas ūsas glīti ap grieztas un viegli ievaskotas, bet zābaki nospodrināti līdz mirdzumam. Aiz militārās stājas un stila slēpās labdabīgs lauku zēna valdzinājums, ko viņš lika lietā gudri un ar lieliem panākumiem.

Kad ienāca Džeds un Dora, viņš piecēlās no sava rakstāmgalda. Viņa glītā, stūrainā seja bija nopietna, bet rokasspiediens - sauss un stingrs.

- Kapteini Skimerhorn, cik parocīgi sagadījies, ka jūs esat mūsu pusē tieši tad, kad mēs identificējam Džonu Do.

Džeds acumirklī juta savu cilvēku. Dērborns augstu vērtēja savu teritoriju. Tātad Džcdam vajadzēja jau pašā sākumā atzīt viņa autoritāti.

- Esmu pateicīgs, ka esat piekritis dalīties informācijā, še-rit. Nešaubos, ka leitnants Čepmens pastāstīja par nebūšanām, kas notika pie mums mājās. Jūsu ātrais darbs būs zināms mierinājums virsnieka Treinora atraitnei.

Viņš bija nospiedis pareizo podziņu. Dērborna skatiens pārvilkās ar ledus kārtiņu, viņa lūpas sakniebās.

- Jūsu leitnants man teica, ka līķis esot policista slepkava. Varu tikai nožēlot, ka koijoti nav izrādījuši par to lielāku interesi. Apsēdieties, kaptein, Konrojas jaunkundzi

- Paldies! - apvaldīdams nepacietību, Džeds apsēdās, ļa viņš sāks Dērbornu steidzināt, tas droši vien izmaksās viņam vairākas stundas diplomātijas. - Man teica, ka pie līķa nav atrasts nekas tāds, kas apliecinātu viņa personību.

- Ne kripatiņas. - Dērborna krēsls omulīgi iečīkstējās, viņam atgāžoties tajā. - Taču mēs tūlīt pat atteicāmies no pieņēmuma par laupīšanu. Maks bija paņemts, bet līķim uz mazā pirkstiņa bija gredzens ar briljantu un ap kaklu zelta ķēdīte. -Pērborns pasmīnēja tieši tik daudz, lai Džeds saprastu, ka viņš šādus rotājumus uzskata par apšaubāmiem un nevīrišķīgiem.

Līķis nebija pārāk labā stāvoklī, bet man nebija vajadzīgs patologs, lai noteiktu viņa nāves cēloni. Viņš bija nogalināts ar šāvienu vēderā. Tomēr uz brezenta, kurā viņš bija ievīstīts, nebija īpaši daudz asiņu. Tāpēc jādomā, ka līķis tika pārvietots pēc tam, kad bija noasiņojis līdz nāvei. Droši vien pagāja diezgan ilgs laiks. Piedodiet, kundze, - viņš vērsās pie Doras. - Patologs to apstiprināja.

- Ja jums nav iebildumu, es labprāt ieskatītos viņa ziņojumā, - ierunājās Džeds. - Un aplūkotu jebkādas materiālas liecības, kas varētu būt jūsu rīcībā. Jo vairāk informācijas es aizvedīšu sev līdzi uz mājām, jo labāk.

Pārliekot prātā Džeda vārdus, Pērborns brīdi bungoja ar pirkstiem pa rakstāmgalda virsmu. Austrumu piekraste nav iedomīga, viņš nolēma.

- Es domāju, ka mēs varam jums palīdzēt. Lejā mums ir brezents un tas, kas palicis pāri no viņa apģērba. Pārējos doku

mentus es likšu atnest, kad būsiet beiguši apskati. Ja vēlaties apskatīt līķi, varam aizskriet pie patologa.

- Es būtu pateicīgs. Vai Konrojas jaunkundze drīkst uzgaidīt tepat? - viņš sacīja, kad Dora gribēja piecelties kājās.

- Saprotams. - Dērborns apbrīnoja sievieti, kas zināja savu vietu. - Jūs tikai iekārtojieties ērtāk.

- Paldies, šerif! Es negribētu stāties jums ceļā. - Sarkasms bija vāji apslēpts, bet Dērborns nebija no tiem, kas pamana smalkumus. - Vai varu izmantot savu kredītkarti, lai piezvanītu?

- Esiet tik laipna. - Dērborns norādīja uz telefonu, kas atradās uz viņa rakstāmgalda. - Izmantojiet pirmo līniju.

- Paldies! - Nav jēgas dusmoties uz Džedu, viņa prātoja. Vismaz, kamēr Džeds nodarbojās ar policista lietām, viņa varēja pavēstīt savai ģimenei, ka par dažām stundām aizkavēsies. Pēc tam kad Džeds un Dērborns bija aizgājuši, viņa iekārtojās pie Dērborna rakstāmgalda. Viņa smaidīja. Diez vai Džeds bija pamanījis, ka Dērborns nosauca viņu par kapteini - un ka Džeds nebija pat aci pamirkšķinājis.

Viņš atgūs savu zīmotni uz pavasara pusi, paredzēja Dora, prātojot, kāds varētu būt Džeds Skimerhorns, kad viņš būs pilnīgi laimīgs.

- Labdien! “Doras salons”.

- Tev ir lieliska balss, mīļā. Vai esi kādreiz apsvērusi seksu pa telefonu?

I.ī par atbildi sirsnīgi iesmējās.

- Visu laiku domāju par to. Klau, kur tu esi? Vai trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā?

- Nē. - Atgrūdusi no acīm matus, Dora apveltīja ar smaidu virsnieku, kas ienesa kafijas krūzi un dokumentu mapi. - Paldies, seržant! - viņa sacīja, apzināti sajaukdama viņa pakāpi.

- Ak, es vēl neesmu, kundze. - Taču puisis piesarka un pasmaidīja. - Lūdzu, cienājieties!

- Seržants? - noprasīja Lī. - Vai tu esi cietumā, vai? Vai man jāsūta paciņa?

- Vēl ne. - Dora paņēma krūzi un domīgi pabungoja ar pirkstu pa policista atstāto dokumentu mapi. - Vienkārši kārtojam nelielas darīšanas, kamēr mēs ar Džedu esam šeit. - Nav nekādas vajadzības pieminēt līķus un šāvienus vēderā, viņa sprieda. Pilnīgi nekādas vajadzības. - Tāpēc mēs izlidosim vēlāk. Vai pie jums viss kārtībā?

-Viss kārtībā. Šorīt pārdevām šērbornas rakstāmgaldu.

- Ak! - Kā vienmēr, kad vajadzēja dot projām sevišķi iemīļotu lietu, Doru vienlaikus pārņēma prieks un nožēla.

- Turklāt bez jebkādas kaulēšanās. - Dora saklausīja slēptu lepnumu māsas balsī. - Jā, un kā noritēja tava tikšanās?

- Tikšanās?

- Ar vīru no eksporta un importa kompānijas.

- Ak! - Dora izvairīgi grozīja dokumentu mapi. - Noritēja. Nedomāju, ka mums beigās kas iznāks. Viņš nav mana kalibra komersants.

- Nu, nedomāju, ka tu aizbrauci veltīgi. Vai redzēji kādu kinozvaigzni?

- Nevienu pašu, piedod!

- Nekas. Tev blakus bija Džeds, kas palīdzēja uzņemt Los-andželosas sauli.

- Tas gan. - Dora nepiebilda, ka, pēc viņas aprēķiniem, viņa vairāk laika pavadījusi kopā ar Džedu pārlidojuma laikā nekā pēc nolaišanās.

- Piezvani no lidostas, kad atlidosi, lai es zinu, ka tu esi sveika un vesela.

- Labi, mammīt. Nedomāju, ka mēs ieradīsimies daudz ātrāk par desmitiem, tāpēc nesāc raizēties pirms vienpadsmitiem.

- Es centīšos savaldīties. Jā, man tevi jābrīdina, mamma iecerējusi neformālu pulcēšanos - lai varētu pavērot Džedu no tuvāka attāluma. Man šķita, tev nenāks par ļaunu to zināt.

- Liels paldies! - Dora nopūzdamās pavēra vaļā mapi. - Es mēģināšu Džedu sagatavot, lai... - Viņai mute kļuva sausa, veroties fotogrāfijā. Cauri dūkoņai galvā viņa izdzirdēja māsas balsi.

- Dora? Doriņ? Vai tu vel klausies? Nolāpīts! Vai mūs atvienoja?

- Nē. - Dora ar milzīgām pūlēm apvaldīja balsi. Pat paceļot skatienu pret sienu, drūmais fotoattēls palika iegravēts viņas apziņā. - Atvaino, man jāiet. Es tev piezvanīšu vēlāk.

- Labi. Līdz rītam, mīļā! Laimīgu ceļu!

- Paldies! Sveika! - Dora ļoti saudzīgi, ļoti apzināti nolika klausuli. Viņas plaukstas zem biezās sviedru kārtas bija kļuvušas ledaini aukstas. Sekli elpojot, viņa palūkojās lejup.

Tas bija Dikarlo. No viņa sejas bija palicis pāri tik daudz, lai par to nebūtu šaubu. Viņa bija pārliecināta arī, ka viņš nav miris bez sāpēm, ka viņš nav miris viegli. Ar nejutīgiem pirkstiem viņa pabīdīja pirmo policijas fotogrāfiju un vērās nākamajā.

Tagad viņa redzēja, cik ļauni un cietsirdīgi nāve apietas ar cilvēka miesu. Nekādas Holivudas šausmu fantāzijas virtu nebija sagatavojušas atbaidošajai īstenībai. Viņa redzēja, kur plosījusies lode, kur - dzīvnieki. Tuksneša saule bija iedarbojusies tikpat nežēlīgi kā lode un sabrukuma process. Krāsainā fotogrāfija bija gan drausmīga, gan bezkaislīga.

Dora nespēja atraut skatienu no fotogrāfijām pat tad, kad dūkšana galvā bija pārvērtusies rēkoņā. Viņa nespēja novērsties, kaut gan skatiens aizmiglojās un aptumšojās, kaut gan plankumainais līķis šķita atraujamies no fotogrāfijas virsmas un tuvojamies viņas šausmu pārņemtajām acīm.

Džcds izgrūda vienu vienīgu lakonisku lāstu, kad, ienācis kabinetā, ieraudzīja Doru nobālušu sēžam ar atvērto mapi priekšā. Viņš nepaspēja pieiet tuvāk, kad viņas acis pārgriezās. Divās straujās kustībās viņš bija atgrūdis Doras krēslu no rakstāmgalda un noliecis viņas galvu starp ceļgaliem.

- Elpo lēnām! - Džcda balss bija saspringta, bet plauksta viņai uz pakauša, kura mirkli pasniedzās augšup, lai aizcirstu mapi, maiga.

- Es zvanīju I.ī. - Dora izmisīgi norija siekalas, pūloties apspiest nelabumu, kas kāptin kāpa augšup. Rīkli ļaunā priekā dedzināja žults. - Es tikai zvanīju Lī.

- Turi galvu uz leju! - viņš komandēja. - Un elpo!

- Pamēģiniet šo. - Dērborns pasniedza Džedam glāzi ūdens. Viņa balsī bija dzirdama līdzjūtība. Viņš atcerējās savu pirmo slepkavības upuri. Lielākā daļa labu policistu tos atcerējās. - Dibenistabā ir dīvāniņš, ja viņa vēlas atgulties.

- Viņai tūlīt pāries. - Sniedzoties pēc ūdens glāzes, Džeds joprojām vieglītēm spieda Doras galvu uz leju. - Vai dosiet mums mirkli laika, šerif?

- Protams. Nesteidzieties, - piebilda Dērborns, pirms aizvēra aiz sevis durvis.

- Es gribu, lai tu atgūsties ļoti lēnām, - sacīja Džeds. - Ja tev šķiet, ka atkal tuvojas ģībonis, noliec galvu uz leju.

- Es jau atguvos. - Taču drebuļi bija ļaunāki par nelabumu, un tos bija daudz grūtāk apvaldīt. Viņa ļāva galvai atkrist pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. - Droši vien es uz šerifu atstāju neizdzēšamu iespaidu.

- Pamēģini mazliet iedzert. - Džeds pielika viņai pie lūpām ūdens glāzi. - Es gribu, lai tu jūties labāk, kad sākšu uz tevi kliegt.

- Var gadīties, ka tev kādu brīdi vajadzēs pagaidīt. - Viņa dzerot atvēra acis. Jā, viņa skatiens ir dusmīgs, Dora nodomāja. Patiesi dusmīgs. Taču viņa vēl nespēja par to raizēties. - Kā tu vari uz to skatīties? - viņa klusi vaicāja. - Kā tu vari gandrīz, ik dienas skatīties uz kaut ko tādu?

Iemērcis pirkstus vēsajā ūdenī, Džeds paberzēja ar tiem Doras pakausi.

- Vai gribi atgulties?

Nē, es negribu atgulties. - Viņa novērsās. - Un, ja tev jāklicdz, tad kliedz. Bet pirms tam tev jāzina, ka es neokšķerēju un netēloju detektīvu. Tici man, es negribēju to redzēt. Man nebija vajadzības to redzēt.

- Tagad vari sākt vingrināties, lai aizmirstu.

- Vai tu tā dari? - Viņa piespieda sevi paskatīties uz Džedu. -Vai tu vienkārši noliec tādas lietas malā un aizmirsti?

- Mēs nerunājam par mani. Tev nav jānāk tik tuvu, Dora.

- Kā “nav jānāk”? - Viņa aplaizīja sausās lūpas un, nolikusi malā glāzi, lēni piecēlās. - Tas vīrietis, kas redzams tajā mapē, mēģināja mani izvarot. Viņš pavisam noteikti būtu mani nogalinājis. Tas mani sasodīti tuvina viņam. Pat zinot, ko viņš izdarījis un ko mēģināja izdarīt, es nespēju attaisnot to, ko redzēju šajos attēlos. Es vienkārši nespēju. Droši vien es gribu zināt, vai tu spēj.

Džeds bija redzējis diezgan, lai saprastu, kāda aina iespiedusies viņai apziņā. Viņš bija redzējis diezgan, lai zinātu, ka tā bija ļaunāka nekā lielākā daļa redzētā.

- Es neattaisnoju, Dora. Ja gribi zināt, vai es spēju ar to dzīvot, tad - jā, es spēju. Es varu skatīties uz to. Es varu kurā katrā laikā aiziet uz patologa telpām un pamatīgi visu apskatīt. Un es varu ar to dzīvot.

Pamājusi Dora spēra nedrošu soli uz durvīm.

- Es pagaidīšu mašīnā.

Džeds pagaidīja, līdz viņa bija aizgājusi, tad paņēma mapi un nopētīja fotogrāfijas. Viņš lādējās, bet nevis par to, ko redzēja, bet par to, ko bija redzējusi Dora.

- Vai viņa atguvās? - apvaicājās Dērborns, atgriezies kabinetā.

- Gan jau atgūsies. - Viņš pasniedza Dērbornam mapi. - Es gribētu izmantot jūsu piedāvājumu aprunāties ar patologu.

- Droši vien jūs gribēsiet redzēt arī stīvo?

- Es būtu pateicīgs.

- Tā nav problēma. - Paņēmis platmali, Dērborns uzlika to galvā. - Pa ceļam varat izlasīt ziņojumu par sekciju. Tas ir interesants. Mūsu draugs dabūjis krietnu pēdējo maltīti.

Dora atteicās no stjuartes piedāvātajām uzkodām un aprobežojās tikai ar atdzesētu ingveralu. Viņas organisms pretojās pat domai par ēdienu. Viņa darīja, ko spēja, lai nejustu gaļas un majonēzes smaržu, kad pārējie pasažieri ķērās pie maltītes.

Guļot uz priekšējā sēdekļa īrētajā mašīnā, kamēr Džeds kavējās pie Dērboma, viņai bija pietiekami daudz laika pārdomām. Pietiekami daudz laika, lai saprastu, ka savu niknumu un riebumu viņa bija izgāzusi pār Džeda galvu. Savukārt viņš savas dusmas bija savaldījis.

-Tu vēl neesi uz mani kliedzis.

Džeds risināja krustvārdu mīklu. Viņš labprāt būtu vēlreiz pārlasījis Dērboma ziņojumus, bet tie varēja pagaidīt, līdz viņš būs viens pats.

- Man nešķita, ka tas būtu kliegšanas vērts.

- Es labāk gribētu, lai tu izkliedzies un beidz uz mani dusmoties.

- Es uz tevi nedusmojos.

- Mani tu neapmānīsi. - Dora īsti nezināja, ko viņa jūt, viņa zināja tikai to, ka tas abiem jāatstāj aiz muguras. - Kopš izlidojām no Eosandželosas, tu ar mani gandrīz neesi runājis. Un, ja es nebūtu padarījusi sevi par muļķi šerifa kabinetā, tu būtu meties man virsū. - Džeds pacēla skatienu no laikraksta un sastapa Doras saspringto smaidu. - Tu gribēji.

- ļā, es gribēju. Taču es nebiju dusmīgs uz tevi. Es dusmojos tāpēc, ka tu ieraudzīji tos attēlus. Jo es zināju, ka, iegājusi pa durvīm, tu tās tik viegli neaizvērsi un nekad neaizvērsi pavisam. Es tur neko nevarēju darīt.

Dora pieskārās viņa plaukstai.

- Es nevaru teikt, ka darīju pareizi, atvērdama to mapi. Taču tev taisnība, tas mani tuvina tam visam. Es domāju, ka spēšu labāk saņemties, ja tu man pastāstīsi, ko uzzināji no šerifa Dērboma un patologa. Neziņas pilna prātošana var būt ļaunāka par īstenību.

- Nav jau daudz, ko stāstīt. - Taču viņš ļāva laikrakstam nokrist klēpī. - Mēs zinām, ka Dikarlo izlidoja uz piekrasti Vecgada vakarā, noīrēja automašīnu, reģistrējās viesnīcas numurā. Tonakt viņš numurā nav gulējis, automašīnu atpakaļ neatdeva. Arī tā vēl nav atradusies. Zināms, ka viņš pasūtījis biļeti uz Kankunu, bet nav to izmantojis.

- Tātad viņš nebija plānojis tik drīz atgriezties piekrastē. -

To pārdomājot, viņa uzlika roku Džeda plaukstai. - Vai, tavuprāt, viņš ieradās, lai tiktos ar Finliju?

- Ja viņš ieradās, viņš nereģistrējās nevienā viesnīcā. Tādu liecību nav. Ja ticam versijai, ka viņš darbojies pats savā labā, var pieņemt, ka, izbraucot no valsts, viņš iekūlies nepatikšanās. Varbūt viņam bija partneris, varbūt radās nesaskaņas par darījumiem.

- Priecājos, ka es strādāju pati sev,- nomurmināja Dora.

- Vēl ir arī trešā iespēja, ko uzskatu par visticamāko, - viņš strādāja Finlijam, ieradās nodot ziņojumu, un Finlijs viņu nogalināja vai lika nogalināt.

- Bet kāpēc? Dikarlo vēl nebija pabeidzis darbu! Glezna vēl aizvien ir pie manis.

- Varbūt tieši tāpēc. - Džeds paraustīja plecus. - lāču pagaidām nav nekādu pierādījumu, kas saistītu Finliju ar šo lietu. Mēs zinām, ka Dikarlo ieradās Losandželosā un ka viņš dabūja šeit galu. Viņu noslepkavoja kaut kad starp trīsdesmit pirmo decembri un otro janvāri - cik var spriest patologs. Viņš nomira no viena šāviena vēderā, pēc tam, kā liecina asiņu daudzums uz brezenta, dažas stundas vēlāk tika pārvietots. Kāds bijis tik apdomīgs un paņēmis Dikarlo maku, lai palēninātu viņa identifikāciju gadījumā, ja atrastu līķi. Zilumi uz sejas ir vairākas dienas veci. Es pats tos tur atstāju. Citas traumas radušās pēc nāves.

Viņš nespēja Dorai pastāstīt, ka Dikarlo sašauts arī ceļgalos.

- Skaidrs. - Lai balss netrīcētu, Dora dzēra ingveralu kā zāles. - Tātad nekas neliecina, ka viņš būtu pretojies, vai ne?

- Pilnīgi pareizi, Drū jaunkundz. - Viņš atzinīgi paspieda Dorai plaukstu. Viņa pamazām saņēmās, un Džeds viņu par to apbrīnoja. - Nelaimīgais bija baudījis pamatīgu pēdējo mielastu - fazānu, krietni daudz vīna un avenes ar balto šokolādi.

Nē, kuņģim raujoties čokurā, nodomāja Dora, viņa nekādā ziņā tik drīz neko neēdīs.

- lād varētu pieņemt, - viņa ierunājās, neviļus piespiežot brīvo roku pie dumpīgā vēdera, - ka mirušais pirms nāves juties nepiespiesti.

- Diezgan pagrūti būtu notiesāt tādu daudzumu ēdiena nervozējot. Dērbornam būs darba pilnas rokas, pārbaudot restorānu ēdienkartes. Brezentā bija iekļuvuši arī daži balti oļi un kūdra, l ādi, kas sastopami puķu dobēs un ap dekoratīvajiem krūmiem.

- Interesanti, cik puķu dobju ir Losandželosas apkārtnē.

- Es jau teicu, ka policijas darbs ir nogurdinošs. Vai Finli-jam bija dārzi?

- Turklāt plaši. - Viņas elpa nodrebēja. - Viņš ļoti ar tiem lepojās un jutās vīlies, ka debesis bija apmākušās un viņš tos nevarēja man, kā nākas, parādīt dabiskā zvaigžņu gaismā. Daļu no dārziem es apbrīnoju no solārija. - Kad viņa pagriezās, lai uzlūkotu Džedu, viņas seja atkal bija nobālusi, bet balss skanēja mierīgi. - Tie bija ļoti kārtīgi sakopti, ar šaurām taciņām, ko klāja balti oļi.

- Tev ir laba acs, Konroja. - Pieliecies Džcds viņu noskūpstīja. - Tagad uz brīdi aizmirsti tos.

- Man šķiet, es labāk noskatīšos filmu. - Dora nedroši pasniedzās pēc austiņām. - Kas tā bija par filmu, ko izziņoja?

- Jaunā Kostnera piedzīvojumu filma. - Džeds iesprauda vadu kontaktā. - Manuprāt, viņš tēlo policistu.

- Pašā laikā. - Dora nopūtās, uzlika austiņas un aizmirsās.

Losandželosā tobrīd Vainseps iegāja Finlija kabinetā. Bikli cilvēki, tāpat kā mazie sunīši, nereti nojauš sava saimnieka noskaņojumu pēc smaržas gaisā. Vainseps lauzīja rokas.

- Jūs gribējāt mani redzēt, mister Finlij?

Nepacēlis skatienu no papīriem, Finlijs pamāja, lai Vainseps ienāk. Viņš ar spalvas vilcienu izdarīja grozījumus līgumā, kas likvidēja gandrīz divsimt darbavietu. Atliecoties viņa skatiens bija tukšs.

- Cik ilgi tu pie manis esi strādājis, Eibel?

- Ser? - Eibels aplaizīja lūpas. - Nu jau astoņus gadus.

- Astoņi gadi. - Lēni pamājis, Finlijs salika kopā rādītājpirkstus un pabungoja pa augšlūpu. - Diezgan ilgs laiks. Un vai tu esi apmierināts ar savu darbu, Eibel? Vai tev šķiet, ka pret tevi izturas labi, ka tev ir labs atalgojums?

- Ak jā, ser. Pilnīgi noteikti, scr. Jūs esat ļoti dāsns, mister Finlij.

- Man prieks, ka tu tā domā. Un taisnīgs, Eibel. Vai tu uzskati, ka esmu arī taisnīgs cilvēks?

- Vienmēr. - Dikarlo asinīm noplūdušais ķermenis nelūgts parādījās Vainsepa acu priekšā. - Bez izņēmumiem, ser.

- Es šorit domāju par tevi, Eibel. Visu rītu līdz pašam pusdienlaikam. Un, tā domājot, man ienāca prātā, ka šajos... tu teici astoņos gados?

- Jā, astoņos. - Vainseps sāka justies kā zirneklis, kam iedzēlis sirsenis. - Astoņos, ser.

- Ka šajos astoņos gados, - turpināja Finlijs, - man bijis ļoti maz iemeslu kritizēt tavu darbu. Tu esi precīzs, tu esi izdarīgs, tu - lielākoties - visu izdari rūpīgi.

- Paldies, ser! - Taču Vainsepam ausīs dunēja tikai vārds “lielākoties”. Viņu pārņēma bailes. - Es daru, cik manos spēkos.

- Es ticu. Tieši tāpēc es šodien jūtos tik vīlies. Es ticu, ka tu darīji, cik tavos spēkos, bet tas nebija gluži pietiekami.

- Ser?, - Vainsepa balss kļuva spalga.

- Iespējams, savas aizņemtības pēc tu vēl neesi izlasījis rīta laikrakstu?

- Es uzmetu skatienu virsrakstiem, - atvainojoties noteica Vainseps. - Rīts bija diezgan drudžains.

- Vienmēr jāatrod laiks kārtējiem notikumiem. - Nenolaizdams spožās acis no Vainsepa sejas, Finlijs iebakstīja ar pirkstu laikrakstā, kas gulēja viņam uz rakstāmgalda. - Piemēram, tādiem kā šis. Izlasi tagad, Eibel, ja vēlies.

- Jā, ser. - Drebēdams šausmās, Vainseps tuvojās rakstāmgaldam un paņēma avīzi. Raksts, par ko runāja Finlijs, bija vairākas reizes apvilkts ar asinssarkanu tinti. - Tūristi atraduši līķi, - Vainseps sāka lasīt, juzdams, ka sirds sašļūk papēžos. - K-k-āds neidentificēts līķis pirms dažām dienām atrasts ie-ie-plakā...

Finlijs ar vienu vēzienu izrāva laikrakstu viņam no rokām.

- Tu slikti lasi, Eibel. Es izlasīšu tavā vietā. - Plūstošā, melodiskā balsī Finlijs izlasīja īso ziņojumu, kas beidzās ar standarta frāzi par policijas izmeklēšanu. - Protams, - viņš piebilda, nogludinot laikrakstu uz rakstāmgalda, - mēs spētu identificēt līķi, vai ne, Eibel?

- Mister Finlij! Ser! To atrada daudzu jūdžu attālumā no šejienes. Neviens, iespējams... - Nolaizdams skatienu, viņš sarāvās.

- Es no tevis gaidīju labāku darbu, Eibel. Tā bija mana kļūda. Tu nebiji rūpīgs, - viņš sacīja, atdalot katru vārdu. - Protams, agri vai vēlu viņi līķi identificēs. Un es atkal būšu spiests atbildēt uz jautājumiem. Dabiski, esmu pārliecināts, ka spēju tikt galā ar policiju, bet tās ir neērtības, Eibel. Es tiešām domāju, ka tev vajadzēja aiztaupīt man šīs neērtības.

- Jā, ser. Es jūtos briesmīgi vainīgs. - Vainseps iedomājās nožēlojamo braucienu uz kalniem, atbaidošo brezenta audeklu ar līķi, kas vilkās viņam nopakaļ. Viņa pleci saguma. - Es nevaru rast attaisnojumu.

- Nē, nē, nedomāju, ka tas ir iespējams. Tomēr, pārlūkojis atsauces par tavu darbu un nespēdams atrast nekādus nopietnus trūkumus, es mēģināšu skatīties uz šo gadījumu caur pirkstiem. Tu uz dienu vai divām dosies uz austrumiem, Eibel. Es ticu, ka pret Konrojas jaunkundzi tu izturēsies smalkāk nekā pret misteru Dikarlo.

- Jā, ser. Paldies! Es būšu... rūpīgs.

- Par to es nešaubos. - Finlijs apveltīja viņu ar mirdzošu smaidu, kas Vainsepam uzjundīja domas par haizivīm. - Izmetīsim no prāta šo nelaimīgo kļūdu. Es domāju, ka mums vairs nevajadzēs to vēl kādreiz apspriest.

- Jūs esat ļoti saprotošs, mister Finlij. - Vainseps piesardzīgi kāpās atpakaļ, lai tiktu laukā no kabineta. - Paldies!

- Jā, un - Eibcl! - Finlijs ar baudu vēroja, kā Vainseps apstājas pussoli un saraujas. - Es tiešām domāju, ka šajos apstākļos tev vajadzētu atdot man atpakaļ karoti.

- Ak! - Vainscpa seja sašļuka. - Protams.

Kad durvis bijīgi aizvērās, Finlijs, juzdamies jau daudz labāk, atgāzās krēslā. Izlasot rakstu, viņa prāts bija metis drudžainus kūleņus, un tagad viņš sevi mierināja ar dziļās elpošanas vingrinājumiem. Lai nomierinātu dvēseli, pasaulē nebija nekā labāka par jogu.

Viņam būs vairāk jāpieskata Eibels, viņš skumīgi domāja. Daudz vairāk. Ja Dikarlo lieta kļūs pārāk slidena, viņš būs spiests gluži vienkārši izmest dārgo, uzticamo Eibelu vilkiem par gaļu.

Taču viņš no sirds cerēja, ka tas nebūs jādara.

Par sevi viņš neraizējās. Ja cilvēks ir pietiekami bagāts un ietekmīgs, prātoja Finlijs, viņš parastajam likumam ir neaizsniedzams.

Policija nedrīkstēja viņam pieskarties. Neviens nedrīkstēja. Bet, ja kaut kādā apbrīnojamā kārtā viņi pienāktu par tuvu, vienmēr atradīsies kāds sīks upuris - kā Eibels -, ko viņiem pamest, lai sajauktu pēdas.

Taču viņš bija žēlsirdīgs. Finlijs smaidot paņēma etui, ko bija atnesis atpakaļ uz kabinetu, un sāka to glāstīt. Ļoti žēlsirdīgs - reizēm līdz nejēdzībai.

Ja vien Eibels rūpīgi izpildīs viņa norādījumus un tiks galā ar Konrojas jaunkundzi, nebūs nekādas vajadzības viņu nogalināt. Pilnīgi nekādas vajadzības.

28. nodaļa

Bija tik labi atrasties mājās un doties vienkāršajos ikdienas darbos. Mierinot sevi ar tiem, Dora centās nedomāt par gaidāmo tikšanos ar misteru Petroju.

Viņa nebija aptvērusi, ka ir parasta, ikdienišķa sieviete, kura vēlas dzīvi bez piedzīvojumiem. Kailā patiesība bija tāda, ka viņa vēlējās atpakaļ savu vienkāršo dzīvi. Vēl vairāk - viņa vēlējās garlaikoties.

Džeds vismaz nebija ievērojis viņas ēstgribas trūkumu. Dora bija pārliecināta, ka viņš būtu izteicis piezīmes, ja viņai nebūtu izdevies to tik labi noslēpt. Te palīdzēja arī sievišķīgā kosmētikas māksla. Lai arī viņai zem acīm bija radušās ēnas, āda kļuvusi bāla un nedzīva, ar sejas krēmiem un pūderiem to visu izdevās labi nomaskēt.

Viņa cerēja, ka spēs maskēties vēl līdz ceturtdienai.

Dora berzēja pieri starp acīm, kur koncentrējās pulsējošas sāpes, ko nespēja remdēt, šķita, nekādas aspirīna devas, un tobrīd veikala durvis atvērās. Nekas viņai nespēja sagādāt lielāku prieku par tēva smaidošo un viegli apreibušo seju.

- Izij, mana mīļā!

- Tēt, mana patiesākā mīlestība! - Viņa piegāja tēvu noskūpstīt, bet jau nākamajā mirklī atskārta, ka piekļāvusi seju viņa plecam ciešā apskāvienā.

Viņš atbildēja skāvienam. Lai gan viņa acis aptumšoja bažas, kad viņš atkāpās, tās jau atkal smaidīja.

-Tu pavisam viena, meitenīt?

- Vairs ne. Rīts bija kluss. Varbūt vēlies kafiju?

- Pusi tasītes. - Viņš domāja, vērodams, kā Dora pieiet pie kafijas galdiņa un lej tasē melno šķidrumu. Kventins pazina savus bērnus - pazina viņu sejas, viņu balss noskaņas, smalko ķermeņa valodu. Izidora kaut ko slēpj, viņš prātoja. Gan jau viņš noskaidros, ko.

- lāva māte sūta mani kā vēstnesi. - Viņš paņēma tasīti, tad izvilka savu plakanpudeli un papildināja to ar dāsnu viskija devu. - Lai es nodotu uzaicinājumu uz kokteiļiem un sarunām tev un tavam jaunajam cilvēkam.

- Ja tu runā par Džedu, es domāju, ka viņš nepiekristu aprakstam, bet uzaicinājumu pieņemtu. Kad?

- Ceturtdienas vakarā. - Kventina uzacis saraucās, kad viņš ievēroja kaut ko uzzibsnam meitas sejā. - Pirms teātra, protams.

- Protams. Ls labprāt viņam pavaicāšu.

- Ls nodošu ielūgumu pats. Vai viņš ir augšā?

- Nē, manuprāt, viņš ir izgājis. - Dora malkoja kafiju, pateicīga, ka daži skatlogu aplūkotāji paiet garām, neiegriežoties veikalā. - Ja vēlies, vari sastapt viņu vēlāk.

Kventins vēroja, kā Dora groza rokās cukurtrauku.

- Vai esat saķildojušies?

- Mēs neķildojamies. - Viņa izmocīja smaidu. - $ad tad mēs plēšamies, bet sīki strīdi neietilpst mūsu rituālos. - Viņa paņēma cepumu, tad atkal to nolika. - Zini, es šodien jūtos mazliet nemierīga. Vai nevēlies iziet pastaigāties?

- Ar skaistu sievieti? Jebkurā laikā.

- Ls paņemšu mēteli.

Kventina acis piemiedzās, prātojot, vai paša izvēlētais partneris būtu padarījis viņa meitenīti tik nemierīgu. Taču, kad Dora atgriezās, pogādama mēteli, viņa acis atkal staroja smaidā.

- Man šķiet, es atceros kādu, kam patika vizināties ar autobusu. Varbūt mums vajadzētu aizbraukt uz Ņūmārketu un pastaigāt gar veikalu skatlogiem.

- Mans varonis. - Dora apgrieza otrādi uzrakstu SLĒGTS un pieķērās tēva elkonim.

Kventins nopirka viņai želejas konfektes, un viņai pietrūka dūšas tās neēst. Viņi staigāja pa ielām, izbaudot aukstumu, bruģi, veikalu skatlogu kosmopolītisko gaisotni. Kad Dora sajuta kārdinājumu pēc Limožas kārbiņas un kašmira svītera, viņa zināja, ka jūtas labāk.

Vējš svilpoja kailajos kokos, bet viņi apsēdās uz soliņa nobaudīt vēl nedaudz kafijas. Kventina kafija atkal tika godam atšķaidīta.

- Vai gribi, lai nopērku tev dāvanu? - viņš vaicāja. - Tu vienmēr smaidīji, kad tev izdevās mani pierunāt, lai iegādājos tev kādu nieciņu.

- Es vienmēr esmu bijusi komerciāli noskaņota, vai ne? -Uzjautrināta pati par sevi, viņa nolika galvu tēvam uz pleca.

- Tev vienmēr patikušas skaistas lietas - un tu esi pratusi tās novērtēt. Tas ir talants, Izij, nevis trūkums.

Dora juta, ka acīs sakāpj muļķīgas asaras.

- Droši vien man ir kaprīzs noskaņojums. Es vienmēr biju domājusi, ka Villijs ir kaprīzs.

- Visiem maniem bērniem ir brīnišķīgi noskaņojumi, -stingrā balsī noteica Kventins. - Tas ir teātris, kas plūst tavās asinīs. Zini, ar māksliniekiem nekad nav viegli. Mēs neprotam iet vidusceļu.

- Un policisti?

Viņš brīdi klusēja, lai iedzertu, lai papriecātos.

- Arī kārtības ieviešanu es uzskatu par mākslu. Daži, protams, teiks, ka tā ir zinātne. Pareizais mirklis, horeogrāfija, drāma. Jā, tā ir māksla. - Viņš mierinādams aplika roku Dorai ap pleciem. - Pastāsti, kā tu jūties, Izij!

Un viņa stāstīja. Viņa vienmēr bija stāstījusi tēvam par savām izjūtām, nebaidoties no kritikas vai nosodījuma.

- Es tik ļoti esmu viņā iemīlējusies. Gribu par to priecāties. Es gandrīz esmu laimīga, bet viņš neuzticas tādām jūtām. Viņam šajā ziņā nav nekādas pieredzes. Viņa vecāki nav viņam devuši nekā no tā, ko mums devāt jūs ar mammu.

Nopūtusies viņa noskatījās, kā jauna māmiņa stumj pa bruģi ratiņus. Tajos sēdošais mazulis bija piesārtis un smējās. Doru piepeši līdz ar pārsteigumu un neveiklības sajūtu pārņēma ilgas. Es arī tā gribu, viņa atskārta. Es gribu veselu stundu stumt ratiņus ar savu bērnu un smaidīt.

- Es baidos, ka mēs nespējam dot viens otram to, kas mums vajadzīgs, - viņa piesardzīgi teica.

- Vispirms jums jāatklāj, ko īsti jums vajag.

Dora ar ilgām noskatījās pakaļ mātei un bērnam.

- Manuprāt, es itin labi zinu, ko man vajag. Kā var gaidīt, lai vīrietis, kam bijusi nožēlojama bērnība, spertu pirmo soli savas ģimenes radīšanā? Nav godīgi, ja es grūžu viņu pretī šim solim, un nav godīgi, ja es noliedzu, ka esmu pati to spērusi.

- Vai tev šķiet, ka tikai cilvēki, kuri nāk no laimīgām ģimenēm, rada laimīgas ģimenes?

- Es nezinu.

- Džeda vecāmāte, šķiet, domā, ka viņš jau ir spēris šo pirmo soli un piesardzīgi mēģina izšķirties par otro.

- Es ne... - Viņa aprāvās un izslējusies sarauktu pieri uzlūkoja tēvu. - Viņa vecāmāte? Tu esi ar viņu runājis?

- Mums visiem trim - Rijai, tavai mātei un man - bija jauka tikšanās, kamēr jūs bijāt projām Kalifornijā. Jauka sieviete, - viņš piebilda. - Tu viņai esi iepatikusies.

Dora piemiedza acis.

- Izskatās, man tev jāatgādina, ka esmu pieaugusi un Džcds tāpat. Šaubos, vai tas ir pareizi, ka jūs sēžat un apspriežat mūs, it kā mēs būtu neattapīgi bērni.

- Bet jūs esat mūsu bērni. - Viņš labvēlīgi pasmaidīja un papliķēja pa Doras piesārtušo vaigu. - Kad jums pašiem būs bērni, jūs sapratīsiet, ka mīlestība nekad nebeidzas, tāpat kā rūpes, lepnums un jaukšanās bērnu darīšanās. - Viņš starojoši uzsmaidīja meitai. - Es tevi mīlu, Izij, un tev ļoti ticu. - Viņš ieknieba Dorai zodā. - Tagad pastāsti, kas vēl tev sagādā raizes.

- Es nevaru. - Un viņai bija žēl, ka viņa to nespēj. - Bet varu tev pateikt, ka dažu dienu laikā tam vajadzētu atrisināties.

- Es neokšķerēšu, - viņš sacīja. Vismaz ne tagad, kad viņa tik acīm redzami saglabāja modrību. - Bet, ja tu drīzumā neizskatīsies priecīgāka, es tev uzsūtīšu māti.

- Es smaidu. - Viņa parādīja zobus. - Redzi, priecīgākai nav iespējams būt.

Sim brīdim apmierināts, Kventins piecēlās. Izmetis tukšo tasīti atkritumu tvertnē, viņš pastiepa roku.

- Iesim iepirkties.

- Viņa ir kā nervu kamols. - Džeds bija saticies ar Brentu sporta zālē, lai varētu kaut nedaudz atbrīvoties no sasprindzinājuma, dauzot smago boksa maisu. - Viņa to neatzīst, bet jūtas iekšēji sasaistīta. - Arī pats juzdamies krietni sasaistīts, Džeds apveltīja maisu ar īsiem, asiem sitieniem. Tā kā Brentam bija likts turēt maisu, viņš tikai nostenējās zem sitienu spēka. - Es neesmu nekāds palīgs.

- Mēs strādājam, cik ātri vien varam. - Brents juta, kā sviedri straumītēm plūst zem krekla, un vēlējās, kaut viņi būtu norunājuši satikties kādā jaukā kafijas veikalā. - Pēc ceturtdienas tikšanās mums vajadzētu turēt viņu no tā visa pēc iespējas tālāk.

- Tas nav viss. - Džeds no smagā maisa pārgāja pie vieglā, sagādājot Brentam neizsakāmu atvieglojumu. Acis piemiedzis, Džeds tik sparīgi dauzīja maisu, ka tā kontūras vairs nebija saskatāmas. - Viņa mani mīl.

Brents noņēma aizsvīdušās brilles, lai notīrītu stiklus.

- Vai tas būtu kaut kas jauns?

- Viņai vajag vairāk, nekā es spēju dot. Viņa ir pelnījusi vairāk.

- Varbūt. Vai viņa sūdzas?

- Nē. - Mirkšķinot sviedriem pieplūdušās acis, Džeds nikni vicināja dūres.

-Tad nomierinies un baudi priekus.

Džeds pagriezās pret viņu spēji un neganti, un Brents gaidīja, ka teju, teju sekos sitiens.

- Es neesmu nekāds nolādēts baudītājs. Dora arī neizskatās pēc tādas. Tas ir... - Viņš aprāvās, saskaities par noslēpumaino smaidu Brenta sejā. - Neizaicini mani, - viņš ļoti klusi sacīja.

- Tikai ķemmēju ūdeņus, kaptein. - Kad Džeds pastiepa savus cimdus, Brents tos paklausīgi atsaitēja. - Ja jau par to runājam, klīst baumas, ka tu ap pirmo datumu atgriezīšoties darbā. Goldmcns staigā sapīcis.

- Viņš jutīsies labāk, kad es parakstīšu papīrus par viņa pārcelšanu.

- Ak, ļauj man pielūgsmē mesties pie tavām kājām.

Atlaižot vaļā sažņaugto dūri, Džeds pasmaidīja.

- Pirmdien sniegsim oficiālu paziņojumu. Un, ja tu, draugs, mēģināsi mani šeit noskūpstīt, es tevi nogāzīšu uz matrača. - Viņš paņēma dvieli, lai noslaucītu seju. - Pagaidām Goldmens ir vadībā. Vai ceturtdienai viss noorganizēts?

- Mums būs divi vīri veikalā. Vēl divi ārpusē un sakaru furgons puskvartāla attālumā, ļa vien Dora sekos mūsu norādījumiem, mēs uztversim katru izteikto vārdu.

-Viņa tiem sekos.

Kopā ar tēvu pavadītā stunda bija modinājusi Dorā vēlēšanos pēc ģimenes. Viņa tai padevās, slēdzot veikalu stundu agrāk un apciemojot Lī. Troksnis, kas skanēja no dzīvojamās istabas, remdēja viņas dvēseli.

- Manuprāt, Riči ja trompetes spēle ir pamatīgi uzlabojusies, - atzīmēja Dora.

Piešķiebusi galvu, Lī ieklausījās nenoslīpētajās mūzikas skaņās ar dalītām jūtām - lepnumu un samiernieciskumu.

- Pēc trim nedēļām skolā paredzēts orķestra koncerts. Esmu aizrunājusi tev vietu pirmajā rindā.

- Lai Dievs tevi svētī. - No blakusistabas atskanēja slāpēti būkšķi, kas bija - tad, ja cilvēkam netrūka iztēles, - kavalērijas parāde un pārdroši aicinājumi uz dumpi. - Man tas bija vajadzīgs. - Dora apmierināta noslīga uz taburetes pie virtuves letes.

- Es labprāt tevi atstātu uz pāris stundām. - Lī pielēja vēl mazliet burgundieša sautējumam, kas tobrīd burbuļoja uz pavarda.

- Tik daudz man nav nepieciešams. - Dora iedzēra steidzīgu vīna malku. - Nē. Šodien es kādu laiku pavadīju kopā ar tēti, un tas man lika pārdomāt, ko es darītu, ja viņš nebūtu gadījies pa rokai. Tas arī viss.

- Kaut kas notiek. - Lī sarauktu pieri piesita karoti pie kastroļa sāna un nolika to uz karošu paliktņa pīles izskatā. - Tev starp uzacīm radusies grumba. Un tu esi bāla. Tu vienmēr izskaties bāla, kad esi par kaut ko noraizējusies.

- Tu arī būtu noraizējusies, ja tieši pirms janvāra beigu inventarizācijas būtu spiesta meklēt jaunu grāmatvedi.

- Nav labi. - Lī pētīdama pieliecās tuvāk. - Tu esi dzēlīga, Dora, un tam nav nekāda sakara ar veikala lietām. Ja tu man visu neizstāstīsi, es tev uzsūtīšu mammu.

- Kāpēc visi mani biedē ar mammu? - noprasīja Dora. - Es jūtos nemierīga, jā? Manā dzīvē radies pāris dīvainu pavērsienu. Es vēlētos, lai mana ģimene respektētu manu privāto dzīvi tik daudz, ka ļautu pašai tikt galā ar savām problēmām.

- Labi. Piedod! Tiešām.

Pārvilkusi plaukstu pār seju, Dora ievilka elpu.

- Nē, tu piedod! Man nevajadzēja tev uzbrukt. Droši vien tas vēl pēc lidojuma. Es labāk došos mājās, ieiešu karstā vannā un divpadsmit stundas nogulēšu.

- Ja rīt tu nejutīsies labi, es varu atnākt agrāk.

- Paldies! Es tev piezvanīšu. - Viņa jau gribēja noslīdēt no taburetes, kad pie sētaspuses durvīm atskanēja klauvējiens.

- Sveikas! - Durvīs galvu pabāza Mērija Pēta. - Es atnācu pakaļ saviem briesmoņiem. - Viņa kādu brīdi ieklausījās klaigāšanā un trompetes skaņās. - Ak, šī mazo kāju dipoņa! Brīnišķīgi, vai ne?

- Apsēdies! - uzaicināja Lī. - Ja vien tu nesteidzies.

- Es labprāt apsēstos. - Viņa nopūzdamās ieņēma vietu blakus Dorai. - Esmu bijusi uz kājām tieši astoņas stundas. -Viņa dziļi ievilka nāsīs gaisu. - Ak Dievs, kā tu paspēj audzināt bērnus, strādāt un vēl tik labi gatavot?

- Man ir saprotoša priekšniecība. - Lī smaidot ielēja Mērijai Petai glāzē vīnu. - Viņa man iedeva brīvdienu.

- Ja pieminam darbu, vai nav satriecoši jaunumi par Džedu, ko?

- Kādi jaunumi?

- Viņš atgriežas darbā. - Aizvērusi acis, viņa apļoja kaklu un nepamanīja Doras neizpratnes pilno skatienu. - Brents jūtas kā septītajās debesīs. Protams, viņš nevarēja ciest Goldme-nu. Kurš gan varēja? Taču tas ir kas vairāk. Departamentam ir vajadzīgs Džeds, un Džedam ir vajadzīgs departaments. Tagad, kad viņš pieņēmis lēmumu atgriezties, kļūst pavisam skaidrs, ka viņš dabūs atpakaļ savu posteni. Nedomāju arī, ka viņš gaidīs līdz pirmajam datumam, lai pārņemtu vadību. Citādi... - Viens skatiens Doras sejā lika Mērijai Petai spēji aprauties. - Ak, sasodīts! Vai es atkal būtu pasteigusies? Kad Brents man pateica, ka oficiālais apstiprinājums būšot pirmdien, es vienkārši pieņēmu, ka tu jau to zini.

- Nē, Džeds neko neteica. - Viņa pūlējās savilkt lūpas smaidā, bet nespēja panākt, lai smaids iegultu skatienā. - Taču tās ir labas ziņas. Nē, lieliskas ziņas. Es nešaubos, ka tieši tas viņam bija vajadzīgs. Cik ilgi tu jau zini?

- Pāris dienu. - Idiotisms, nodomāja Mērija Pēta, bet nebija īsti pārliecināta, kam šo apzīmējumu velta - sev vai Džedam. - Esmu pārliecināta, ka viņš pats tev to gribēja pastāstīt. Tiklīdz viņš, ak... - Viņa nespēja izdomāt nevienu piemērotu atrunu. - Atvaino!

- Nevajag. Es tiešām priecājos to dzirdēt. - Piecēlusies no taburetes, Dora mehāniski pasniedzās pēc mēteļa. - Man jāiet.

- Paliec uz vakariņām, - steigšus ieteicās Lī. - Te ir diezgan.

- Nē, man šis tas vēl darāms. Pasveicini Brentu! - viņa sacīja Mērijai Pctai.

- Protams. - Kad durvis aizvērās, Mērija Pēta nolieca galvu uz sažņaugtajām dūrēm. - E's jūtos tā, it kā būtu nobraukusi kucēnu. Kāda velna pēc viņš nav viņai pastāstījis?

- Tāpēc, ka viņš ir kretīns. - Lī balss bija dusmās aizsmakusi. - Visi vīrieši ir kretīni.

- Tas ir pierādīts, - Mērija Pēta piekrita. - Bet kāpēc viņš nepateica? Tā nu gan ir salta rīcība. Lī, es pazīstu Džedu ilgu laiku, un viņš nav salts. Piesardzīgs, bet ne salts.

- Varbūt viņš aizmirsis, kāda ir atšķirība.

Savādas domas nāk prātā pulksten divos naktī. It sevišķi vīrietim, kas gaida sievieti. Viņš sāk prātot, pārdomāt, raizēties un svīst. Džeds staigāja pa savu dzīvojamo istabu, izgāja pa durvīm, ko bija atstājis vaļā, un sāka soļot šurpu turpu pa gaiteni.

Tāpat kā neskaitāmas reizes šajās pēdējās četrās stundās, viņš piegāja pie sētaspuses durvīm un vērās laukā uz grantēto stāvvietu. Viņa automašīna tur ārā stāvēja viena pati, tāpat kā viņš bija viens pats iekšpusē. No Doras nebija ne miņas.

Kur, pie velna, viņa bija? Džeds atgriezās savā dzīvoklī, lai ieskatītos pulksteni, lai salīdzinātu to ar laiku savā rokaspulk-stenī. Divi un viena minūte. Ja viņa pēc desmit minūtēm nepār-radīsics, Džeds nosolījās, viņš sasauks visus savus kolēģus un izziņos trauksmi.

Džeds palūkojās uz telefona aparātu. Tikai pacēlis klausuli, viņš atskārta, ka plauksta ir nosvīdusi. Lādēdamies viņš nometa klausuli atpakaļ. Nē, viņš neapzvanīs slimnīcas. Viņš pat neļaus sev domāt tādas domas.

Bet kur, pie velna, viņa palikusi? Kas, pie velna, viņai varēja būt darāms pulksten divos naktī?

Viņš jau atkal sniedzās pēc klausules, kad prātā ienāca jauna ideja. Ja vien viņa necenšas viņam atmaksāt. Tā bija droša, pat nomierinoša doma, tāpēc viņš to apspēlēja. Vai tā viņa bija jutusies, kad viņš pārradās mājās vēlu, ne ar vārdu nebrīdinājis? Vai viņa to darīja, lai parādītu, cik sāpīgs ir klusums, kad cilvēks, kas tik daudz nozīmē, ir neaizsniedzams?

Viņa netiks sveikā cauri, nolēma Džeds. Viņa par to samaksās. Kad Džeds jau atkal sniedzās pēc klausules, viņš sadzirdēja ārdurvīs pagriežamies atslēgu.

Dora vēl nebija atvērusi durvis, kad viņš jau bija izbrāzies gaitenī un pieskrējis pie durvīm.

- Kur, pie velna, tu biji? - Jautājums izlauzās līdz ar raiž-pilnām dusmām. - Vai tu vispār zini, cik ir pulkstenis?

- Jā. - Viņa ļoti uzsvērti aizvēra un aizslēdza durvis. - Atvaino, es nezināju, ka man ir noteikta komandanta stunda.

Dora pagāja viņam garām tikai tāpēc, ka Džeds bija pārāk apstulbis, lai viņu aizturētu. Taču viņš ātri atguvās. Panācis Doru pie viņas dzīvokļa durvīm, viņš spēji pagrieza viņu pret sevi.

- Tikai vienu mirklīti, Konroja. Aizmirsīsim šobrīd personiskās attiecības. Fakti liecina, ka tu esi galvenais mērķis, un tas bija ārkārtīgi bezatbildīgi, ka tu uz pusi nakts pazudi nezināmā virzienā.

- Es atbildu pati sev un pati par sevi. - Atslēgusi durvis, viņa tās atvēra. - Un, kā tu redzi, ar mani viss ir pilnīgā kārtībā.

Viņš spēji atbalstīja plaukstu pret durvīm, neļaujot tās aizvērt.

-Tev nebija tiesību...

- Nestāsti man par tiesībām, - viņa pārtrauca Džedu ļoti vēsā, ļoti mierīgā balsī. - Es pavadīju vakaru tā, ka vēlējos to pavadīt.

Viņā burbuļoja dusmas un nožēla.

- Un kā tas būtu?

-Vienatnē. - Dora novilka mēteli un pakāra to skapī.

-Tu tā darīji tādēļ, lai es uztrauktos, vai ne?

- Nē. - Pagājusi viņam garām, Dora devās uz virtuvi ieliet sev glāzi ūdens. - Es tā darīju tāpēc, ka man tā gribējās. Atvaino, ja tas tevi uztrauc. Man neienāca prātā, ka tu varētu raizēties.

- Tev neienāca prātā. - Aizvainots viņš izrāva glāzi Dorai no rokām un iemeta to izlietnē. Tā sašķīda gabalos. - Pārstāj, Konroja! Tu ļoti labi zināji, ka es būšu gandrīz zaudējis prātu. Es jau grasījos zvanīt un izziņot meklēšanu.

- Vai nav interesanti, cik viegli šie policijas jēdzieni plūst pār tavām lūpām? Labi, ka tu atgriezies policijā, Skimerhorn. No tevis iznāk draņķīgs civilais. - Viņas acis bija tikpat neizteiksmīgas, cik balss. - Vai pēc reglamenta tev jāsaņem apsveikumi, kaptein, vai tikai laba vēlējumi? - Kad viņš neatbildēja, Dora pamāja. - Manis pēc lai būtu abi.

- Oficiāli to izziņos tikai nākamnedēļ. - Viņš runāja uzmanīgi, pētot Doras vaibstus. Viņš nekad vēl nebija redzējis viņas acis tik aukstas, nedz arī tik atsvešinātas. - Kā tu uzzināji?

- Kāda tam nozīme? Svarīgi ir tikai tas, ka es to neuzzināju no tevis. Atvaino! - Dora aizsteidzās viņam garām uz dzīvojamo istabu.

Uz mirkli aizvēris acis, viņš lādēja sevi, ka bijis tāds muļķis.

-Tātad tu esi noskaitusies. Labi. Bet tas...

- Nē, - viņa pārtrauca Džedu. - Nav vis labi. Un es neesmu noskaitusies. - Tā kā viņa bija nogurusi, turklāt neizturami nogurusi, viņa padevās un apsēdās uz krēsla atzveltnes. - Varētu teikt, ka esmu apgaismota. Varētu pat teikt, ka esmu iztukšota, bet nē, Džed, dusmīga es neesmu.

Klusā samierināšanās viņas balsī nonāca līdz Džeda apziņai.

- Dora, es to nedarīju tādēļ, lai tevi sāpinātu.

- Es to zinu. Tāpēc es jūtos apgaismota. Tu man nepastāstīji, jo uzskatīji, ka tā nav mana darīšana. Varbūt pareizāk būtu teikt, ka tu negribēji, lai tā būtu mana darīšana. Tas bija svarīgs lēmums tavā dzīvē. Tavā dzīvē, - viņa atkārtoja ar dzeldīgu uzsvaru. - Ne manējā. Kāpēc tad lai tu pūlētos man stāstīt?

Dora slīdēja projām no viņa. Viņš stāvēja divu pēdu atstatumā un vēroja, kā attālums palielinās milzu soļiem. Tas viņu Šausmināja.

- Klausoties tevī, var domāt, ka es to no tevis slēpu. Man vajadzēja tikt skaidrībā, tas viss. Es domāju, ka tu nesapratīsi.

-Tu nedevi man iespēju saprast, Džed, - viņa klusi sacīja. - Vai tu domā, ka ar tādām jūtām, kādas man bija pret tevi, es varētu nesaprast, cik tev svarīgs ir darbs?

Tas, ka Dora runāja pagātnē, lika straujiem panikas viļņiem pārskriet pār Džeda muguru.

- Tam nav nekāda sakara ar tevi. - Tiklīdz vārdi bija pārvēlušies pār lūpām, viņš saprata, cik tie nepareizi. Viņas acis joprojām bija sausas, bet skatiens kļuva sāpīgs. - Es tā nebiju domājis.

- Man šķiet, ka biji gan. Kaut es spētu tevi nevainot, bet es vainoju. Es zinu, ka tev klājies smagi, bet tev bija ilgs laiks, lai izvēlētos. Tu izvēlējies nepieņemt manas jūtas, un tu izvēlējies neļaut sev šim jūtām atbildēt. Un tajā es tik tiešām tevi vainoju, Džed.

Viņas balss nenodrebēja, acis raudzījās mierīgi, bet rokas klēpī bija cieši sažņaugtas.

- Es tevi ļoti vainoju, jo tu mani sāpināji. Es jau tev teicu, ka ne visai labi paciešu sāpes, un es neizliekos, ka man nesāp, ja man sāp. Tā kā tu esi pirmais vīrietis, kas salauzis manu sirdi, domāju, ka tev tas jāzina.

- Dieva dēļ, Dora! - Viņš gribēja tuvoties, bet veids, kā viņa pielēca kājās un atkāpās, laupīja drosmi.

- Es negribu, lai tu man šobrīd pieskaries. - Viņa runāja ļoti klusi, turēdamās pie savaldības slidenās maliņas. - Es patiešām negribu. Mani pazemo apziņa, ka tas ir viss, kas mums bija.

- Tā nav patiesība. - Viņš sažņaudza dūrēs gar sāniem nokārtās plaukstas, taču zināja, ka nespēj izlauzties cauri sienai, kuru bija starp viņiem uzcēlis. - Dora, tu pārspīlē. Tas ir tikai darbs.

- Kaut tā būtu! Taču mēs abi zinām, ka tā nav. Tā ir pati svarīgākā tavas dzīves daļa. Tu atteicies no tās, lai sevi sodītu, un tu ņem to atpakaļ, tāpēc ka nespēj justies bez tās laimīgs -un varbūt pat nespēj justies kā vienots veselums. Es par tevi priecājos, Džed. Patiešām priecājos.

- Man nav vajadzīga analīze. Man vajag, lai tu pārstāj runāt blēņas un esi prātīga.

- Esmu prātīga, tici man. Tik prātīga, ka gribu, lai mums abiem būtu vieglāk. Parīt tev jābūt skaidrībai par gleznu. Vai gandrīz skaidrībai. Pēc tam es vairs nebūšu tev vajadzīga.

- Sasodīts, tu taču zini, ka esi man vajadzīga.

Tobrīd viņas acis pieplūda ar asarām, un viņa cīnījās ar tām kā ar niknāko ienaidnieku.

- Tu nespēj iedomāties, ko es būtu atdevusi, lai dzirdētu šos vārdus pirms tam. Tikai vienu reizi. Lai tu paskatītos uz mani un pateiktu, ka es tev esmu vajadzīga. Taču es neesmu drosmīga sieviete, Džed, un esmu spiesta sevi sargāt.

Nē, viņš nespēja izlauzties cauri viņas uzslietajai sienai, bet viņas sāpes spēja. Tās izlauzās cauri plaisām un uzbruka viņam ar dūrēm.

- Ko tu, Dora, gribi?

- Kad ceturtdien būsim beiguši, es domāju uz pāris nedēļām slēgt veikalu un doties ceļojumā uz kādu siltu vietu. Tev, cerams, būs pietiekami daudz laika, lai atrastu citu mitekli un izvāktos no šejienes.

- Ar tādiem paņēmieniem neko nevar atrisināt.

- Tie ir mani paņēmieni. Un es uzskatu, ka man ir visas tiesības būt situācijas noteicējai. Atvaino, bet es negribu, lai tu šeit atrastos, kad atgriezīšos.

- Tik vienkārši?

- Jā.

- Jauki. - Viņam bija savs lepnums. Viņš arī agrāk bija atraidīts. Ja arī šoreiz atraidījums izdedzinās viņā caurumu, viņš sameklēs, ar ko to aizpildīt. Taču viņš nelūgsies. Lai viņš nolādēts, ja lūgsies. - Es aiziešu, tiklīdz lieta būs pabeigta. - Tā

kā sāpēja, un sāpēja neciešami, viņš piesedza savas brūces ar profesionalitātes vairogu. - Rit pēc veikala slēgšanas te ieradīsies komanda. Viņi ievilks vadus. Kad tas būs paveikts, mēs pārrunāsim rīcības plānu.

- Labi. Esmu ļoti nogurusi. Es gribētu, lai tu tagad ietu. -Piegājusi pie durvīm, viņa tās atvēra. - Lūdzu!

Iedams Dorai garām, viņš atskārta, ka dreb rokas. Dzirdot, kā durvis aiz viņa aizveras, Džedu pārņēma nepārprotama sajūta, ka viņš tikko izraidīts no savas dzīves labākās daļas.

29. nodaļa

- Kas jums abiem noticis? - apvaicājās Brcnts, kad Džeds bija iekāpis sakaru furgonā.

Izlikdamies, ka nav dzirdējis jautājumu, Džeds izvilka cigareti.

- Kāda ir skaņa?

- Labi sadzirdama un skaidra. - Kaut ari Brcnts piedāvāja austiņas, viņam ne prātā nenāca rimties. - Pietiekami skaļa un skaidra, lai dzirdētu, kā jūs abi iekšā sarunājaties - it kā pieklājīgi svešinieki. Vai tev nešķiet, ka viņai vairāk būtu noderējis neliels morāls atbalsts nekā instrukcija par procedūru?

- Izbeidz! - Uzlicis austiņas, Džeds pārbaudīja aizmugurējo logu, lai pārliecinātos, ka veikals ir labi saredzams. - Vai katrs ir savā vietā?

- Viss kārtībā, - apstiprināja Brcnts. - Klau, varbūt tu justos labāk, ja būtu iekšpusē pie viņas.

- Viņa jutīsies ērtāk, ja manis nebūs. Klausies, es atbildēšu par saviem pienākumiem. - Džeds dziļi ievilka dūmu. - Tu atbildi par savējiem.

- Tu vēl nevadi parādi, kaptein. - Dusmas Brenta balsi modināja atbildes vilnīšus Džeda asinīs. Viņš nepaspēja atbildēt, kad iesprakšķējās radio.

- Bāze, te pirmā vienība. Aprakstam atbilstošais vīrietis tikko izkāpa no taksometra uz Dienvidu un Frontālās ielas stūra. Viņš dodas rietumu virzienā.

- Izrāde sākusies, - nomurmināja Brents, bet Džeds jau sniedzās pēc portatīvā telefona. Dora atbildēja pēc pirmā signāla.

- Labdien! “Doras salons”.

- Viņš ir puskvartāla attālumā, - Džeds sacīja bezkaislīgā balsī. - Es viņu redzu.

- Labi. Šeit viss ir sagatavots.

- Izturies brīvi, Konroja.

- Protams.

- Dora... - Taču viņa jau bija nolikusi klausuli. - Sasodīts! -viņš noteica klusi, nolemti, bezpalīdzīgi.

- Viņa tiks galā, Džed.

- Jā, bet es nezinu, vai tikšu. - Viņš vēroja, kā Vainseps, uzrāvis plecus pret vēju, steidzīgi tipina pa ietvi. - Es tikko izdomāju, ka mīlu viņu. - Nelikdamies ne zinis par pulsēšanu pakausī, viņš uzlika austiņas tieši īstajā brīdī, lai dzirdētu, kā nošķind zvaniņi, kad Vainseps atvēra veikala durvis.

- Labdien! - Dora panāca soli uz priekšu un pasmaidīja savu laipno, jauniem klientiem domāto smaidu. - Vai varu jums palīdzēt?

- Konrojas jaunkundze? Es esmu Frānsiss Petrojs.

Viņas smaids kļuva platāks.

- Jā, mister Petroj. Es jūs gaidīju. - Viņa piegāja pie durvīm, lai pagrieztu otrādi izkārtni SLĒGTS. Viņas skatiens aiz-traucās pie furgona, tad novērsās. - Es ļoti priecājos, ka jums izdevās atbraukt. Vai varu piedāvāt jums kafiju? Varbūt tēju?

- Es negribētu jūs apgrūtināt.

- Jūs mani nebūt neapgrūtināsiet. Es vienmēr turu pa rokai gan kafiju, gan tēju, lai to piedāvātu klientiem. Patīkamā gaisotnē darījumi sokas daudz labāk.

- Tad cs labprāt iedzertu tēju. - Varbūt tēja remdēs vēdergraizes daudz labāk par “Alka-Scltzcr”, ko viņš bija ieņēmis pirms stundas. - Jūsu veikals ir ļoti iespaidīgs.

- Paldies! - Dora gandarīta redzēja, ka roka uz tējkannas nemaz nedreb. - Man patīk, ka man apkārt ir skaistas lietas. Bet jūs jau saprotat.

- Atvainojiet?

- Kā mākslas darbu kolekcionārs. - Viņa smaidot nolika Vainscpam priekšā uz galda tējas tasi. - Krējumu? Citronu?

- Nē, nē, neko, paldies!

- Jūs teicāt, ka jūsu specializācija ir abstraktā māksla, bet varbūt jūs ieinteresēs daži darbi no manas nostalģiskās kolekcijas. - Viņa norādīja uz Bugati kopiju, kas karājās blakus Varga-sa meitenei.

- Jā, ak, ļoti jauki! Patiešām ļoti jauki.

- Man otrā telpā ir arī vairākas labas karikatūras no “Liekulības tirgus”. - Vērodama Vainsepu, viņa malkoja tēju no savas tases. - Taču kā abstrakciju cienītāju jūs vairāk interesēs, teiksim, Botbijs vai Klipingdeils, - viņa nosauca izdomātus vārdus.

- Jā, protams. Izcili talanti. - Tēja dedzināja Vainsepa kuņģi kā etiķis. Viņš bija centies, patiesi centies, rūpīgi studēdams grāmatu pēc grāmatas par abstrakto mākslu. Taču visi vārdi un attēli patlaban peldēja cauri viņa smadzenēm neaizķeroties. - Redziet, mana kolekcija nav plaša. Tāpēc es visu uzmanību veltu topošajiem māksliniekiem.

-Tādiem kā Bilingslijs.

- Tieši tā, - viņš sacīja, atviegloti nopūzdamies. - Es ļoti gribētu redzēt darbu, Konrojas jaunkundz.

- Katrā ziņā. - Vainsepam pa priekšu viņa iegāja blakustel-pā. Džeda draudzene māksliniece bija krietni strādājusi, atdarinot gleznu. Tagad tā stāvēja kā nožēlojama striptīza dejotāja starp askētiskajām Viktorijas laika lēdijām skaistā viesistabā.

- Ak! - Vainsepa gandarījums bija tik liels, ka viņš gandrīz apraudājās. Glezna, protams, ir briesmīga, viņš nodomāja. Patiesi briesmīga, bet tā atbilda aprakstam.

- Tik drosmīgs, augstprātīgs stils, - ieminējās Dora. - Es jutos līdz sirds dziļumiem savaldzināta.

- Jā, protams. Tā pilnīgi attaisno manas cerības. - Viņš piegāja tuvāk, pētot otas vilcienus. - Es ļoti vēlētos to pievienot savai kolekcijai.

- Nešaubos, ka tas notiks. - Dora ļāva savā balsī ieskanēties nedaudz zobgalīgam tonim. - Vai jums padomā kāds piedāvājums, Petroja kungs?

- Jā gan, piedāvājums, - viņš sacīja, pūlēdamies flirtēt. - Man labāk patiktu, ja jūs noteiktu sākotnējo cenu.

- Ar lielāko prieku. - Apsēdusies polsterētā melnā krēslā, Dora sakrustoja kājas. - Varbūt sāksim ar divsimt piecdesmit tūkstošiem?

Vainsepam pavērās mute. Viņam izlauzās aizžņaugta rīkles skaņa, iekams izdevās atgūt aizkritušo balsi.

- Konrojas jaunkundz, Konrojas jaunkundz, nevar būt, ka jūs runājat nopietni.

- Esmu pati nopietnība. Jūs izskatāties tā, it kā jums vajadzētu apsēsties, Petroja kungs. - Dora norādīja uz mazu kāju soliņu. - Tagad runāsim atklāti, - viņa turpināja, kad Vainseps bija noslīdzis uz soliņa. - Jums nav ne mazākās sajēgas par mākslu, vai ne?

- Jā, patiešām. - Viņš paraustīja kaklasaiti, kas sāka žņaugt kaklu. - Kā jau teicu, mana kolekcija ir maza.

- Bet jūs melojāt, Petroja kungs, - viņa laipni sacīja. - Jums nav ne jausmas par abstrakto gleznu. Vai nebūs vienkāršāk un draudzīgāk, ja mēs atzīsim, ka pašreizējā brīdī mūs abus vairāk interesē impresionisms, nevis ekspresionisms?

Pirmajā mirklī viņš neko nesaprata. Pēc tam viņa miklai līdzīgā seja apskaidrojās.

- Jūs zināt par gleznu.

- Es taču to nopirku, vai ne?

- Jā, bet tā bija kļūda. - Viņa acis drudžaini iepletās. - Nē? Jūs zinājāt, jūs visu laiku zinājāt par Monē? Jūs strādājāt pie Dikarlo? Jūs - jūs krāpāties! - viņš izmeta nožēlojamā balsī.

Dora pasmējās un pieliecās tuvāk.

- Jums nevajadzētu runāt tik aizskartā tonī. Galu galā jūs atsūtījāt Dikarlo uz šejieni, vai ne?

- Tā bija viņa vaina. - Vainseps sašutis pameta gaisā rokas. - Viss šis sajukums ir viņa vaina. Nesaprotu, kāpēc man bija žēl, ka viņš mira tik nelabā nāvē.

Policijas fotogrāfijā redzētais tēls neķītri nozibēja Dorai gar acīm.

- Tātad jūs viņu nogalinājāt, - Dora nomurmināja. - Par to.

Taču Vainseps neklausījās.

- Tagad man atkal jāizstrebj visa ievārītā putra. Es neesmu priecīgs par divsimt piecdesmit tūkstošiem, Konrojas jaun-kundz. Nemaz neesmu priecīgs.

Viņš piecēlās. Arī Dora piecēlās. Brīdī, kad viņš pabāza roku zem mēteļa, pa sētaspuses durvīm iebrāzās policisti.

- Mierā!

Pametis vienu skatienu uz ieroču stobriem, kas bija pavērsti pret viņu, Vainseps nokrita zemē kā nopļauts. No viņa rokas izslīdēja čeku grāmatiņa un plaukšķēdama nokrita uz grīdas.

- Viņš gribēja man par to samaksāt, - neskanīgi noteica Dora. Viņa kā apreibusi noskatījās, kā divi policisti izved nesakarīgi vāvuļojošo un rokudzelžos ieslēgto Vainsepu no veikala. Viņai nevajadzēja noliekt galvu starp ceļiem, taču viņa palika sēžam. Viņa nebija droša, vai kājas spēs noturēt viņas auguma svaru. - Viņš gribēja izrakstīt man čeku. - Viņai izlauzās smiekli, kuros tik tikko bija jaušama histērija.

- Ņem! - Džeds iespieda viņai rokās tasīti.

- Kas tas ir?

- Tēja, ko tu dzēri, - un klāt nedaudz brendija.

- Laba doma. - Dora iztukšoja tasi kā ūdeni un juta, kā šķidrums sasilda drebošo pakrūti. - Ceru, jūs dabūjāt visu, ko gribējāt.

- Pietiekami. - Džedam gribējās ar pirkstu galiem pieskar-

tics viņas matiem, bet viņš baidījās, ka Dora atrausies. - Tu labi strādāji, Ncnsija.

- ļā, taisnība. - Viņa pacēla acis, un abu skatieni sastapās.

- Droši vien savā ziņā mēs nemaz nebijām tik slikta komanda.

Džcds labu laiku viņā nolūkojās.

- Tev bija grūti.

- Esmu cēlusies no diezgan izturīga materiāla, Skimer-horn. Konroji tik viegli ncsaliccas.

- Tu biji lieliska! - Iebrāzies pa durvīm, Brents saņēma Doru aiz elkoņiem un, izcēlis no krēsla, cieši noskūpstīja. - Teicams darbs, Dora. Ja vēlies iestāties policijā, manas rekomendācijas tev garantētas.

- Paldies! Taču es domāju likt malā savu lupu un pensneju.

- Ko tu saki?

- Nensija Drū, - nomurmināja Džeds, jūtot, ka sirds sašļūk papēžos. - Es eju ar Brentu nopratināt Vainsepu. Vai tu iztiksi?

- Viss būs labi. Patiesībā pat pārāk labi. - Doras smaids pauda drosmi, taču viņa nedroši apsēdās uz krēsla atzveltnes.

- Man vēl aizvien ir grūti iedomāties, ka šis nožēlojamais cilvēciņš ir visu organizējis un nogalinājis Dikarlo.

Brents atvēra muti, bet ātri to aizvēra, pamanījis Džeda ašo, brīdinošo skatienu.

- Mēs esam ierakstījuši diezgan daudz, lai izvilktu no viņa pārējo. - Tā kā rokas šķita nekam nevajadzīgas, Džeds sabāza tās kabatās. - Tu tiešām esi pārliecināta, ka ar tevi viss būs kārtībā?

- Es teicu, ka būs. Ej un esi policists! - Viņa mīkstināja vārdus ar smaidu. - Tev piestāv. - Viņa pieglauda matus. Džeds vēroja, kā cirtas skaisti sakrīt atpakaļ. - Es būtu pateicīga, ja jūs man piezvanītu un pastāstītu par nopratināšanas rezultātiem.

- Mēs sniegsim sīku ziņojumu, - apsolīja Brents.

- No rīta. - Nu jau juzdamās labāk, viņa piecēlās kājās. - Es iešu augšā un gulēšu līdz nākamās dienas rītam. Ja esat šeit pabeiguši, es aizslēgšu aiz jums durvis.

Dora pavadīja viņus līdz durvīm. Džeds pagriezās un saņēma viņas roku uz durvju roktura. Viņš nespēja atturēties.

- Es vēlētos rit ar tevi aprunāties, kad tu jutīsies tam gatava.

Viņa gandrīz padevās. Gandrīz. Viņas skatienā pavīdēja visas sāpes, ko viņa turēja sevī. Taču labāk bija nogriezt kā ar nazi.

- Esmu diezgan aizņemta, Džed. Esmu pasūtījusi biļetes uz rīta reisu līdz Arubai. Man jāsakravājas.

Nedz viņas balss, nedz sejas izteiksme nedeva ne mazāko cerību.

- Tu pārvācies ātri.

- Šī vieta šķita vislabākā tuvākajā apkārtnē. Es aizsūtīšu tev kartīti.

Nespēdama izturēt sava lēmuma rūgto pēcgaršu, viņa atbrīvoja plaukstu no Džeda tvēriena un aši to paspieda.

- Sadod viņiem kārtīgi, kapteini

Ātri aizvērusi durvis, viņa pagrieza slēdzenē atslēgu.

- Kāpēc tu viņai nepastāstīji, ka esam lūguši Losandželosas policijas departamentu apcietināt Finliju? - noprasīja Brents, kad viņi bija iznākuši uz ietves.

Džedam sāpēja, viscaur sāpēja, it kā kāds nežēlīgi un metodiski būtu piekāvis viņu ar smagām dūrēm.

- Vai tu domā, ka tas uzlabotu viņas miegu?

- Nē, - Brents nomurmināja, Džedam aizejot. - Droši vien ne.

Dora mēģināja sev iestāstīt, ka miegs ir tieši tas, kas viņai nepieciešams. Viņa nebija pienācīgi izgulējusies jau vairāk nekā nedēļu. Dora aizvilka ārdurvīm priekškaru, tad saņēma visus spēkus, lai paceltu kafijas un tējas paplāti.

Tiklīdz viņa nonāks Arubā, viņa sev nosolījās, viņa nedarīs neko citu, tikai gulēs. Viņa gulēs gultā, pludmalē, okeānā. Viņa izdzīs šo sūrstošo depresiju no savas miesas un prāta ar Kārību saules palīdzību, pārvarēs ziemas nomāktību un atgriezīsies iedegusi un atguvusies.

Nolikusi paplāti uz rakstāmgalda, viņa rūpīgi aizslēdza noliktavas durvis un, ieslēgusi signalizāciju, devās augšup.

Vairāk aiz pieraduma, nevis kārtības pēc, Dora ienesa paplāti virtuvē, lai nomazgātu. Pagriezusies no izlietnes, viņa stāvēja aci pret aci ar Finliju.

Pasmaidījis viņš saņēma Doras nejutīgo plaukstu.

- Esmu nolēmis izmantot jūsu viesmīlīgo piedāvājumu, Izidora Konroja. Un vai drīkstu sacīt, ka jums ir burvīga māja?

- Es tiešām domāju, ka man nevajadzētu sniegt kaut kādas liecības bez advokāta klātbūtnes. - Vainseps košļāja apgrauztos nagus, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz Brentu un Dže-du. - Es tiešām tā domāju.

- Kā vēlaties. - Brents paraustīja plecus un apsēdās jāteniski uz krēsla. - Mums ir daudz laika. Vai vēlaties kādam piezvanīt, varbūt vēlaties publisko aizstāvi?

- Publisko aizstāvi? - Tas aizskāra lepnumu, un Vainseps izslējās. - Nu nē, es varu atļauties advokātu. Man ir ļoti labs postenis. - Taču viņa advokāts dzīvoja Losandželosā. - Iespējams, ja jūs paskaidrotu vēlreiz, kāpēc es šeit atrodos, mēs varētu iztikt bez tādas formalitātes.

- Jūs tiekat turēts aizdomās par zādzību, kontrabandu un turklāt par līdzdalību policijas virsnieka noslepkavošanā, piebilda Brents.

- Tas patiešām ir absurds. - Lepnums atkal noplaka, un Vainseps sakņupa savā vietā. - Nezinu, kā jums varēja rasties tik smieklīga ideja.

- Varbūt vēlaties noklausīties savas sarunas ar Konrojas jaunkundzi ierakstu, - piedāvāja Džeds, pieiedams pie magnetofona.

- Tas bija vienkāršs darījums, turklāt privāts darījums. -Vainseps pūlējās savai baiļu pārņemtajai balsij piešķirt kaut neliela sašutuma toni. 'Iaču, kad Džeds ieslēdza magnetofonu, viņš vairs neteica neko. Pēc dažiem mirkļiem kļuva skaidrs, ka viņš itin nemaz nebija rīkojies rūpīgi - toties bijis pamatīgs muļķis.

Prātodams viņš sāka sūkāt pirkstu kauliņus. Viņš aptvēra, ka nebaidās no cietuma. Nudien ne. Vainseps iedomājās Finliju un zināja, ka daudz vairāk baidās no tāda soda, kādu mēdza piespriest viņa darba devējs.

- Varbūt mēs spējam vienoties. Vai es, lūdzu, varu dabūt glāzi ūdens?

- Protams. - Piegājis pie ūdens automāta, Brents piepildīja pilnu papīra glāzi ar ūdeni.

- Paldies! - Pārdomādams iespējas, Vainseps lēnām malkoja ūdeni. - Domāju, es vēlētos imunitāti un vietu liecinieku aizsardzības programmā. Domāju, ka tas man būtu vispiemērotākais.

- Es domāju, ka man vispiemērotākais būtu redzēt tevi pūstam kamerā turpmākos piecdesmit gadus, - laipni noteica Džeds.

- Kaptein, - Brents ieturēja klasisko nopratināšanas ritmu. - Dosim cilvēkam iespēju. Varbūt viņš kaut ko var dot pretī.

- Varu apsolīt, ka man ir ko teikt. Ja saņemšu garantiju, ka mana pretimnākšana tiks atalgota, es došu jums visu, kas vajadzīgs, lai veiktu ļoti liela mēroga apcietināšanu. - Uzticība, šīs važas astoņu gadu garumā, noslīdēja pavisam viegli. - Ļoti liela mēroga arestus, - viņš atkārtoja.

Kad abu skatieni sastapās, Džeds tikko jaušami pamāja.

- Es piezvanīšu apgabala prokuroram.

-Vai mēs nevarētu apsēsties? - Ievilkdams Doru dzīvojamā istabā, Finlijs stingri turēja viņas roku.

- Kā jūs šeit iekļuvāt?

- Šovakar te valdīja juceklis, vai ne? - Viņš smaidot iestūma Doru krēslā. - Es nebūt nebiju pārliecināts, ka Eibels - misters Vainseps - pienācīgi tiks galā ar šo lietu. Es ierados viņu uzraudzīt. Tā bija ļoti laba doma.

Finlijs apsēdās otrā krēslā viņai blakus un ērti sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņš redzēja, ka Doras skatiens pievēršas durvīm, un pakratīja galvu.

- Lūdzu, nemēģiniet bēgt, Izidora. Esmu ļoti spēcīgs un ļoti labā formā. Es negribētu ķerties pie fiziskas vardarbības.

Arī viņa to negribēja. It sevišķi tāpēc, ka bija pārliecināta -tālāk par diviem soļiem viņa netiks. Pareizāk bija novilcināt laiku un gaidīt palīdzību.

- Tas bijāt jūs, kas atsūtīja Dikarlo.

- Tas ir garš un skumjš stāsts. Taču jūsu sabiedrība man ļoti patīk. - Ērti iekārtojies, viņš sāka stāstīt. Viņš izstāstīja Dorai par rūpīgi izplānotajām laupīšanām vairākās dažādās valstis. Par cilvēku un finansiālo tīklu, kas bija nepieciešams, lai gūtu panākumus biznesā - gan legālajā, gan nelegālajā. Nonācis līdz Dikarlo lomai, viņš uz mirkli apklusa un nopūtās.

- Bet man jums tas nav jāstāsta, vai ne, dārgā? Jūs esat lieliska aktrise. Jābrīnās, kāpēc jūs nolēmāt atteikties no karjeras teātrī. Es pavisam drīz pēc jūsu apciemojuma savā kantorī sapratu, ka jūs un Dikarlo esat uz vienu roku.

Uz mirkli Dora tik ļoti apstulba, ka nespēja parunāt.

- Jūs domājat, ka es biju viņa partnere?

- Es nešaubos, ka jūs viņā redzējāt piemērotu mīļāko. -Patiesi viņā vīlies, Einlijs paraustīja savas aproces. - Un tagad es pavisam skaidri saprotu, kā jūs varējāt pierunāt Dikarlo, lai viņš mani nodod. Žēl, - klusi piebilda Finlijs. - Viņam bija potences.

- Jūsu kabinetā es jums stāstīju patiesību. Viņš ielauzās šeit un man uzbruka.

- Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūsu starpā radās kaut kādas nesaskaņas. Alkatība un sekss darbojas viens pret otru, es teiktu. - Viņa acis, blāvi spīdot, piemiedzās. - Vai jūs atradāt citu, izdomas bagātāku vīrieti, Izidora, tādu, ko varējāt grozīt pēc sava prāta un uzrīdīt nabaga Dikarlo, lai viņš ierastos pie manis ar kaut kādām nožēlojamām atrunām, kāpēc nav spējis atgādāt man īpašumu?

- Glezna nav jūsu īpašums. Jūs to nozagāt. Un man nav bijuši nekādi sakari ar Dikarlo.

- Un, kad viņš neatgriezās, - turpināja Finlijs, it kā viņa nemaz nebūtu runājusi, - jūs sākāt raizēties un nolēmāt izmēģināt ūdeņus ar mani personiski. Ak, jūs bijāt ļoti gudra. Tik burvīga, tik satraukta! Es gandrīz jums noticēju. Man nedeva mieru tikai nelielas šaubas, kas, izrādījās, bijušas patiesas. Es redzēju, kā attīstās šīsdienas notikumi, un esmu vīlies, ka jūs griezāties policijā, Izidora. Gribējāt dabūt atradējas prēmiju. -Viņš pārmetoši pakratīja pirkstu. - Es par jums biju labākās domās, ļūs man esat izmaksājusi divus ļoti labus vīrus un gleznu, ko es ļoti vēlējos iegūt savā īpašumā. Kā lai mēs tagad atrodam kompromisu?

Pārāk nobijusies, lai sēdētu, Dora pielēca kājās.

- Jūsu Vainseps ir pie viņiem iecirknī. Pašlaik viņš droši vien stāsta par jums.

- Jūs domājat, ka viņam pietiks drosmes? - Brīdi pārdomājis, viņš paraustīja plecus, eleganti atmezdams tādu domu. - Iespējams. Гаси neraizējieties. Pavisam drīz misters Vainseps cietīs traģiskā un liktenīgā negadījumā. Es daudz labāk parunātu par savu gleznu un par to, kā es to, jūsuprāt, varētu atgūt.

- Jūs to nevarat atgūt.

- Protams, tā kā jūs esat tik izpalīdzīga, policija taču būs jums pateikusi, kur tā noglabāta.

Dora neko neteica tikai tāpēc, ka nespēja saprast, kā viņai nebija ienācis prātā to pavaicāt.

- Tā jau es domāju. - Pieceldamies kājās, Einlijs plati smaidīja. - Tikai pasakiet man, kur tā atrodas, Izidora, un pārējo atstājiet manā ziņā.

- Es nezinu, kur.

- Lūdzu, nemelojiet! - Iebāzis roku “Savile Row" uzvalka iekškabatā, viņš izvilka spodri nospodrinātu “Luger”. - Krāšņs, vai ne? - viņš pavaicāja, kad Dora nenovērsa skatienu no stobra. - Vācu ražojums, izmantots Otrajā pasaules karā. Man patīk domāt, ka nacistu virsnieks to visai efektīvi licis lietā. Nu, Izidora, kur ir mana glezna?

Dora bezpalīdzīgi palūkojās viņam acīs.

- Es nezinu.

Lodes trieciens atsvieda viņu pret sienu. Lai gan Dora juta, ka plecs deg kā ugunīs, viņa neticēja, ka Finlijs izšāvis. Nespēja ticēt. Viņa pusnemaņā pieskārās vietai, kur sāpēja visvairāk, un neko neredzošām acīm pavērās uz asinīm notraipītajiem pirkstiem. Viņa vēl aizvien uz tiem skatījās, kad ļengani noslīdēja gar sienu.

- Es tiešām domāju, ka labāk būtu, ja jūs pastāstītu. - Kā pats saprātīguma iemiesojums Finlijs pienāca pie Doras, kas gulēja saļimusi uz grīdas. - Jūs zaudējat daudz asiņu. - Uzmanīdamies, lai nenotraipītu uzvalku, viņš pietupās blakus. - Es negribu jūs bez vajadzības satraukt. Dikarlo vajadzēja vairākas stundas, lai nomirtu, kad biju viņu sašāvis. Taču jums nav nekādas vajadzības tā ciest. - Kad viņa tikai iekunkstējās, Finlijs nopūtās. - Labi, došu jums mazliet laika, lai atgūtu līdzsvaru, vai ne?

Atstājis viņu noasiņojam, viņš sāka citu pēc cita aplūkot Doras dārgumus.

- Mazais nelietis laikam sevī triumfēja. - Traucoties Dienvidu ielas virzienā, Brentam pašam gribējās dziedāt.

- Man nepatīk sadarboties ar zebiekstēm, - noburkšķēja 1 )žeds.

- Pat ja tādējādi var nonākt līdz vēl vienai lielai, resnai zebiekstei - Finlijam?

- Pat tad. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Es jutīšos labāk, uzzinot, ka Losandželosas policijas departaments ir viņu savācis.

- Orderis arestam jau tiek gatavots, draugs, šonakt viņš vairs negulēs savā gultā.

Tas sniedza mierinājumu. Pavisam nelielu mierinājumu. Džeds priecātos vairāk, ja pats būtu saņēmis viņu ciet.

- Tev nevajadzēja mest tik lielu līkumu. Es varēju paņemt taksometru.

- Kapteinim nekas nav diezgan labs. Vismaz ne šovakar. Es gan negaidītu līdz rītam, lai pavēstītu labās ziņas kādai burvīgai brunetei.

- Viņai jāizguļas.

- Viņai vajadzīgs dvēseles miers.

- Gan jau viņa Arubā iegūs papilnam dvēseles miera.

- Kas tev atkal lēcies?

- Nekas. - Džeds aizgriezies uzmeta niknu skatienu slapjajam sniegam, kas sāka krist, automašīnai iegriežoties Dienvidu ielā.

- Nu, stāsti! - Finlijs apsēdās, apmierināts, ka Dora saņēmusi tik daudz spēka, lai, balstoties pret sienu, pieslietos sēdus. Asinis no brūces plecā vairs tik strauji netecēja. - Par gleznu.

Dorai klabēja zobi. Nekad mūžā viņa nebija tā salusi, tik ļoti, ka pat kauli šķita pārvērtušies par stingiem žagariem. Roka un plecs dega kā ugunī, bet pārējais ķermenis bija ledus aukstumā. Viņa mēģināja runāt, bet vārdi, vienu mirkli aizķērušies, nākamajā jau līdzinājās piedzērušā šļupstiem.

- Policija... to paņēma policija.

- To es zinu. - Finlija vārdos iezagās pirmie dusmu šņācieni. - Fs neesmu muļķis, Izidora, kā tu acīmredzot domā. Policijai ir glezna, un esmu nolēmis to atgūt. Fs par to samaksāju.

- Viņi to paņēma. - Viņas galva noslīga uz pleca, pēc tam slābi atkrita pret sienu. Istaba šķita zaudējam krāsas, kļuva pelēka. - Uz vecāsmātes māju... - viņa sacīja, sākdama murgot. - Pēc tam projām. Es nezinu.

- Es redzu, ka tev vajadzīga iedvesma. - Nolicis pistoli malā, viņš atsvabināja kaklasaiti. Dora vienaldzīgi vēroja, kā viņš novelk žaketi. Kad Finlijs pasniedzās pēc siksnas zelta sprādzes, cauri Šokam izlauzās šausmu slidenie pirksti.

- Nepieskaries man! - Viņa mēģināja aizrāpot, taču istaba sāka neganti griezties, un viņa spēja tikai savilkties kamolā pati savu asiņu peļķē, kas jau sāka recēt. - Lūdzu, nevajag!

- Nē, nē. Atšķirībā no Dikarlo man nav nolūka uzmākties tev ar varu. Taču labs pēriens ar šo siksnu varētu padarīt lokanāku tavu mēli. Varbūt tu neticēsi, bet man no tiesas patīk sagādāt sāpes. - Viņš aptina siksnas galu ap roku, atstājot sprādzi brīvi karājamies, lai sitiens būtu sāpīgāks. - Nu, Izidora, kur ir glezna?

Dora ieraudzīja, ka viņš vienlaikus paceļ pistoli un siksnu. Viņa spēja vienīgi aizvērt acis, lai izslēgtu no apziņas abus ieročus.

-Tu vari izlaist mani pie mājas, - Džedssacīja Brentam.

- Nē. Es tevi nogādāšu līdz durvīm. - Šķiežot granti uz. visām pusēm, viņš spēji iegriezās stāvvietā. - Ja tev būtu sirds, tu aicinātu mani iekšā un piedāvātu alu.

- Man nav sirds. - Atgrūdis vaļā durvis, Džeds atskatījās, nespēdams pretoties Brenta atbruņojošajam Smaidam. - Protams, nāc tik iekšā. - Ja neko citu, tas palīdzēs īsināt laiku, kas jāpavada vienatnē, gaidot rītu.

- Vai tev ir importa alus? - Brents draudzīgi apskāva Dže-da plecus, un abi devās augšā pa kāpnēm. - Varbūt meksikāņu? Es tiešām jūtu, ka...

Izdzirdējuši vāru kliedzienu, abi reizē tvēra pēc ieročiem. Skrienot uz dzīvību un nāvi, viņi iebrāzās pa durvīm. Kopā nostrādātie gadi bija padarījuši viņu kustības nevainojami saskanīgas.

Kad Džeds ar kājas spērienu atsita Doras dzīvokļa durvis, Finlijs spēji pagriezās un viņa sejā uzzibsnīja tikko jaušams aizkaitinājums. Divu policistu ieroči izšāva vienlaikus. Divas deviņu milimetru lodes ieurbās Einlijam krūtīs.

- Dievs! Ak Dievs! - šausmu pārņemts, Džeds metās pie Doras. Kā lūgšanu skaitot, viņš atkal un atkal atkārtoja viņas vārdu, līdz atbrīvoja viņu no blūzes un, izmantodams to par žņaugu, apturēja asiņošanu. - Turies, mazā! duries!

Tik daudz asiņu, viņš izmisīgi domāja. Pārāk daudz. Un, tā kā asinis bija sākušas recēt, viņš zināja arī, ka pagājis ilgs laiks. Palūkojies uz viņas balto, nekustīgo seju, viņš vienu neizsakāmi briesmīgu mirkli domāja, ka Dora ir mirusi. Taču viņa trīcēja. Novilcis žaketi, lai viņu apsegtu, Džeds juta, kā šoka drebuļi tricina viņas augumu.

- Viss būs labi, Dora, mazā, vai tu mani dzirdi?

Viņas acis bija plati ieplestas, ar paplašinātām zīlītēm un joprojām lūkojās tālumā. Otra lode bija izgājusi cauri augšdelma mīkstumam. Viņa to pat nebija jutusi.

- Paņem šo! - Brents iegrūda Džeda drebošajās rokās dvieli un salocīja otru, lai paliktu viņai zem galvas. - Ātrie jau izbraukuši. - Viņš pameta skatienu uz ķermeni, kas iepleties gulēja uz paklāja. - Viņš ir miris.

- Dora, klausies, ko es teikšu... Sasodīts, klausies taču... -Runādams ar viņu, Džeds steidzīgi darbojās, izmantodams dvieli par tamponu augšējai brūcei un to, kas bija palicis pāri no blūzes, par žņaugu. - Es gribu, lai tu turies. Tikai turies. -Nespēdams vairs izdomāt neko citu, viņš piekļāva Doru sev klāt un sāka aijāt. - Lūdzu! Paliec pie manis. Man vajag, lai tu paliktu pie manis.

Viņš sajuta vieglu plaukstas pieskārienu savam vaigam. Kad viņš ielūkojās Doras sejā, viņas lūpas drebot pavērās.

- N-nesaki maniem vecākiem, - viņa čukstēja. - Es negribu, lai viņi raizējas.

30.nodaļa

Džcds būtu raudājis, ja tas palīdzētu. Visu citu viņš bija izmēģinājis. Lādējies, soļojis šurpu turpu, lūdzies. Iāgad viņš varēja tikai sēdēt, atbalstījis galvu rokās, un gaidīt.

Konroji bija šeit. Džedam ienāca prātā, vai Dora būtu brīnījusies, redzot, cik stipri viņi ir. Gan lija asaras, gan sejās atspoguļojās šausmas, bet viņi visi bija sapulcējušies šeit, slimnīcas uzgaidāmajā telpā, kā nedalāma siena, lai skaitītu minūtes, kamēr Dora bija operāciju zālē.

Džeds bija gaidījis pārmetumus. Viņi nebija izteikuši nevienu. Viņš gribēja uzņemties vainu. Viņu nevainoja. Pat tad, kad viņš stāvēja, notraipījies ar Doras asinīm, un stāstīja, ka pametis viņu vienu, atstājis neaizsargātu, tie viņu nevainoja.

Dieva dēļ, kaut viņi būtu to darījuši!

Toties Džons visiem sagādāja kafiju, Lī devās sagaidīt no Ņujorkas Villiju, bet Kventins un Triksija, sadevušies rokās, sēdēja viens otram blakus uz dīvāna.

Kad nomācošā gaidīšanā bija pagājušas divas stundas, Triksija kaut ko pačukstēja vīram. Saņēmusi piekrītošu galvas mājienu, viņa piecēlās un, piegājusi pie Džeda, apsēdās viņam blakus.

- Viņa vienmēr bijusi stipra meitenīte, - ierunājās Triksija. - Skolā viņa mēdza kauties - nē, nē, viņa nebija gluži kausle, bet nekad neļāva sevi apcelt. Mani bieži vien pārsteidza, ka viņa varēja kliegt kā mazs velnēns, ja pakrita un sasita celi. Taču, ja viņa pārnāca mājās ar pārsistu lūpu vai zilumu zem acs, neviens nedzirdēja pat pīkstienu. Droši vien goda un lepnuma lieta.

- Tas nebija viņas kautiņš. - Džeds cieši piekļāva delnas acīm. - Nebija viņas uzdevums.

- Tas jāizspriež viņai pašai. Zini, viņa gribēs, lai viņu lutina. Viņa reti slimoja, bet, kad slimoja... - Triksijas balss nodevīgi aizlūza. Aši notraususi asaru, viņa turpināja: - Kad viņa slimoja, tad gaidīja, lai viņai pievērstu nedalītu uzmanību. Dora nekad nav bijusi no tiem, kas cieš klusējot.

Viņa sirsnīgi pieskārās Džeda delnai. Kad viņš nolaida roku, Triksija satvēra to ciešāk.

- Vienatnē gaidīt ir daudz grūtāk.

- Konrojas kundze... - Taču Džeds nespēja atrast vārdus. Viņš vienkārši piekļāvās viņai un ļāva, lai viņu apskauj.

Dzirdot ašus soļus pa flīzēm izklāto grīdu, viņi visi piecēlās kājās. Vēl aizvien cimdiem rokās pie viņiem pienāca Mērija Pēta.

- Viņu izveda no zāles, - viņa steidzīgi sacīja. - Izskatās labi. Drīz iznāks ārsts.

lajā brīdī Triksija sāka raudāt, augumam raustoties konvulsīvos šņukstos un pār vaigiem plūstot karstām asarām, kas dedzināja Džeda ādu cauri kreklam. Viņš nedomājot sakļāva rokas ap Triksijas pleciem, un viņa acis sastapās ar Mērijas Pctas skatienu.

- Kad viņu varēs redzēt?

- Ārsts jums pateiks. Viņa ir stipra, to es jums varu pateikt.

- Vai tad es neteicu? - izstomīja T riksija, neko neredzošām acīm iekrizdama Kventinam rokās, lai abi kopā izraudātu savu atvieglojumu.

Kad Džeds bija aizgājis no visiem, viņu sāka kratīt drebuļi. Viņš bija iznācis laukā no slimnīcas, bija nolēmis iet mājās. Tagad laiks piederēja ģimenei, viņš bija sev sacījis. Zinot, ka viņa izdzīvos, viņam nebija nekādas vajadzības palikt slimnīcā.

Taču viņš nespēja šķērsot ielu, lai izsauktu taksometru. Viņš apsēdās turpat uz kāpnītēm, gaidot, kad drebuļi rimsies. Lietus bija pārvērties sniegā, kas krita ātrām, vieglām un slapjām pārslām. Gluži kā no citas pasaules nākdams, tas dejoja laternu gaismā, kā hipnotizēdams neļaujot novērst skatienu. Džeds izsmēķēja vienu cigareti, pēc tam vēl vienu. Tad viņš atgriezās slimnīcā, iekāpa liftā un uzbrauca augšā, kur gulēja Dora.

- Es jau domāju, ka tu atgriezīsies. - Aiz noguruma apsār-tušām acīm viņam uzsmaidīja Mērija Pēta. - Sasodīts, Džed, tu esi izmircis! Vai man būs tev jāmeklē gultasvieta?

- Es tikai gribu viņu redzēt. Zinu, ka viņai iedotas miega zāles, zinu, ka viņa nenojautīs manu klātbūtni. Es tikai gribu viņu redzēt.

- Es tev atnesīšu dvieli.

- Nevajag.

- Vispirms tev vajag apžāvēties, - sacīja Mērija Pēta. - Pēc tam es tevi ievedīšu pie viņas.

Viņa darīja, kā bija teikusi. Kad Džeds, pēc viņas domām, bija pietiekami sauss, Mērija Pēta ieveda viņu Doras palātā.

Dora gulēja klusa un bāla kā nāve. Džeda sirds uzskrēja kaklā.

-Vai esi pārliecināta, ka viņa atveseļosies?

- Viņas stāvoklis ir stabilizējies, komplikāciju nebija. For-saits ir labs ārsts. Tici man! - Viņa negribēja runāt par asins daudzumu, kas bija pārliets Doras organismā, nedz arī par to, cik ilgs laiks bija vajadzīgs, lai viņas tikko jūtamais pulss kļūtu stabils. - Lode ir izņemta, audi gan bojāti, bet tie sadzīs. Kādu laiku viņa būs vārga kā zīdainis, un viņai sāpēs.

- Es negribu, ka viņai sāp. - Džeda vara pār sevi bīstami sašķobījās. - Dodiet visu, kas vajadzīgs, lai viņa neciestu sāpes.

- Tu varētu kādu brīdi pie viņas pasēdēt. - Mērija Pēta mierinādama noglāstīja viņam muguru. - Tu jutīsies labāk.

- Paldies!

- Pēc stundas man beidzas maiņa. Es ienākšu.

Taču, tiklidz Mērija Pēta bija ienākusi un uzmetusi viņiem skatienu, viņa atkāpās un atstāja viņus vienus.

No rīta Džeds vēl aizvien bija turpat.

Viņa modās lēnām, it kā peldot cauri stāvošam, tumšam ūdenim. Gaiss šķita pārāk biezs, lai elpotu, un galvā viņai šalca, it kā vilnis liegi šļāktos pret krastu.

Džeds vēroja viņas atgriešanos virspusē, redzēja plakstiņu ietrīsēšanos. Doras plauksta, vienreiz sakustējusies viņa rokā, atkal palika nekustīgi guļam.

- Dora, neej vēl atpakaļ. - Viņš ar pirkstiem viegli pieskārās Doras matiem, noglauda viņas vaigu. Viņa vēl aizvien ir pārāk bāla, viņš nodomāja, par daudz bāla. Taču Doras skropstas atkal notrīsēja, pēc tam atvērās acis. Viņš gaidīja, kad tās sāks redzēt.

- Džed? - Viņas balss izklausījās dobja, bez dzīvības, un, to dzirdot, viņam bija gandrīz vai jāraud.

- Jā, mazā. Tepat esmu.

- Es redzēju murgu. - Džeds uzspieda skūpstu viņas plaukstai, juzdams vēlēšanos gluži vienkārši nolikt galvu gultā un zaudēt samaņu.

- Tagad viss ir labi.

- Tas šķita tik īsts. Es - ak Dievs! - Dora sakustējās, un sāpes kā bulta izšāvās cauri viņas rokai.

- Tev jāguļ mierīgi.

Līdz ar sāpēm atgriezās atmiņa.

- Viņš man iešāva. Jēzus! - Viņa gribēja pacelt roku pie pleca, kas dega kā ugunīs, bet Džeds satvēra viņas pirkstus. - Tas bija Finlijs.

- Viss ir beidzies. Tu atveseļosies.

- Es esmu slimnīcā. - Sāpes nekavējoties modināja paniku. - Cik... cik slikti?

- Ārsts visu izdarīja. Tev tagad tikai jāatpūšas. - Četrpadsmit policijā nostrādātie gadi ne mazākajā mērā nebija sagatavojuši viņu, lai raudzītos Doras sāpju aptumšotajās acis. - Es aiziešu pēc māsiņas.

- Es atceros. - Viņas pirksti, satverot Džcda plaukstu, drebēja. - Viņš bija dzīvoklī, viņš mani gaidīja. Viņš gribēja atpakaļ savu gleznu. Es viņam teicu, ka nezinu, kur tā ir, un viņš man iešāva.

- Viņš nekad vairs tev nenodarīs sāpes. Es zvēru. - Džcds piekļāva pieri viņas saliktajām plaukstām un juta, ka ilgāk vairs nespēj valdīties. - Piedod, mazā! Lūdzu, lūdzu, piedod!

Taču viņa jau peldēja lejup, cauri tumšajam ūdenim, projām no sāpēm.

- Neatstāj mani šeit vienu!

- Neatstāšu.

Nākamajā reizē, kad Džeds redzēja Doru pie samaņas, viņu ieskāva puķu pušķi - gan saldie puķzirnīši, gan milzīgi eksotiski ziedi. Viņai mugurā nebija noplukušais slimnīcas krekls, bet gan kaut kas kruzuļots un sārts. Mati bija izmazgāti, seja -sakopta.

Taču Džedam viņa izskatījās neticami trausla.

- Kā tev klājas, Konroja?

- Sveiks! - Viņa pasmaidīja un pastiepa roku. - Kā tev izdevās ielauzties? Viņi šeit ļoti dusmojas, ja nāk ārpus apmeklētāju stundām.

- Es izmantoju dienesta stāvokli. - Viņš vilcinājās. Plauksta, ko viņš turēja savā rokā, šķita trausla kā putna spārns. - Ja esi pārāk nogurusi, es varu atnākt vēlāk.

- Nē, ja paliksi, tu varēsi viņus padzīt, kad viņi nāks ar savām šļircēm.

- Protams, ar lielāko prieku. - Juzdamies nožēlojami neveikli, viņš aizgriezās un nopētīja puķu mežu. - Izskatās, ka tev vajadzētu sākt citu biznesu.

- Krāšņi, vai ne? Man patīk, kad man izrāda uzmanību. -Viņa sagrozījās, saviebās un bija pateicīga, ka Džeds uzgriezis viņai muguru.-Tu mani piekrāpi, Skimerhorn.

-Kā?

- Tu pastāstīji manai ģimenei.

- Es nospriedu, ka tā būs labāk nekā tad, ja viņi uzzinās no avīzēm.

- Iespējams, ka tev taisnība. Stāsti, kas notiek tavā pasaulē! Mērija Pēta apgalvo, ka tu esi ticis vaļā no Goldmena un atgriezies darbā.

- ļā. - Viņam šajā laikā vajadzēja vai nu atrast kaut ko, ar ko aizpildīt savas dienas, vai klusītēm sajukt prātā.

- Vai varu apskatīt tavu nozīmi?

-Ko?

- Tiešām. - Viņa atkal pasmaidīja. - Vai varu to apskatīt?

- Protams. - Izņēmis savu zīmotni, viņš piegāja pie gultas. Dora to paņēma, nopētīja, pāris reižu atvēra un aizvēra.

- Tā nekas. Kāda ir sajūta, to valkājot?

- Pareiza, - viņš sacīja, bāžot nozīmi atpakaļ kabatā. Viņš nekādā ziņā nespēja tā stāvēt un pļāpāt, ja visu laiku redzēja spodri baltos pārsējus rēgojamies laukā no kruzuļotā, sārtā naktskrekla. - Klau, es tikai ienācu garāmejot, paskatīties, kā tev klājas. Man tagad jāiet.

- Un kad tu pasniegsi man dāvanu? - Kad viņš neko neteica, Dora vēlreiz pasmaidīja, kaut arī, zāļu iedarbībai beidzoties, tas kļuva aizvien grūtāk. - Tā kārbiņa, kas tev rokā? Vai tā domāta man?

- Jā, tā ir tev. - Viņš nolika kārbiņu Dorai klēpī. - Biju atnācis pāris reižu, kad tu nebiji pie samaņas. Pēc tam kad ieraudzīju te to puķu veikalu, nospriedu, ka vairāk buķešu tev nevajadzēs.

- Puķu nekad nevar būt par daudz. - Viņa pasniedzās pēc kāda koša pušķa, bet atslīga atpakaļ. - Palīdzi man, labi? Man ir nelielas grūtības kustināt roku.

Džeds nepakustējās, bet viņa skatiens izteica visu.

- Man teica, ka nepalikšot nekādu seku.

- Pareizi. - Viņa uzmeta lūpu. - It kā rēta nebūtu nekādas sekas. Es vairs nekad neizskatīšos tāpat kā agrāk, uzvelkot bikini.

Viņš nespēja izturēt, vienkārši nespēja. Spēji pagriezies, viņš, reibīgās rožu smaržas pavadīts, piegāja pie loga un neko neredzošām acīm paraudzījās laukā.

- Man vajadzēja būt pie tevis, - viņš pēc mirkļa izgrūda. -Tu nedrīkstēji palikt viena pati.

Viņa balss bija dusmīga, pleci - stingi. Dora gaidīja vētru. Kad tā nesekoja, viņa ar veselo roku paraustīja kārbiņas pušķi.

- Spriežot pēc tā, ko man stāstīja Brents, Finlijs esot izslīdējis cauri visam Losandželosas policijas departamentam. Nevienam nebija ne jausmas, ka viņš pametis Kaliforniju. Es nespēju iedomāties, kā varētu iztēloties, ka viņš ievalsēs manā dzīvoklī un sāks uz mani Šaut.

- Mans darbs bija to zināt.

- Tātad tev jau tas iesēdies galvā. Kā sauc šo supcrpolicista māniju - Džona Vcina sindroms, vai ne? - Kad Džeds pagriezās, viņa, velkot un raustot lenti, bija nodabūjusi to nost un patlaban nocēla vāku. - Labi, piligrim, - viņa sacīja, ļoti slikti atdarinot Veinu. - Tu vienkārši nevari būt visur vienlaikus. - Kaut arī roka sāpīgi pulsēja, viņa priecīgi tina vaļā zīdpapīru. - Man ļoti patīk dāvanas, un es nemaz nekaunos to pateikt. Es nemaz sevišķi neuztraucos, ka man iešāva... Ak, Džed, cik skaisti!

Apstulbusi, no tiesas pagalam apstulbusi, viņa izcēla senu koka un ģipša kārbiņu, kas bija smalki apgleznota ar mitoloģiskiem tēliem un apzeltīta. Atverot vāciņu, klusi atskanēja “Zaļās piedurknes”.

- Tā man bija nodota glabāšanā kopā ar citām lietām. -Sabāzis rokas kabatās, Džeds jutās kā muļķis. - Es nospriedu, ka tev varētu patikt.

- Cik skaisti! - viņa atkārtoja un veltīja Džedam tik mīļu, sirsnīgu skatienu, ka viņš jutās vēl muļķīgāk. - Paldies!

- Kas tur sevišķs! Es nodomāju, ka tu varētu tur glabāt visādus sīkumus, kamēr esi šeit. Tagad man tiešām jāiet. Vai tev nekas nav vajadzīgs?

Glāstīdama kārbiņu, viņa paskatījās uz Džedu.

-Vai tu izdarīsi man pakalpojumu?

- Pasaki tikai.

- Vai tu nevarētu vēlreiz izmantot savu dienesta stāvokli un dabūt mani no šejienes laukā? - Viņa nokaunējusies juta, ka acis sasprāgst asaras. - Es gribu mājās.

Bija vajadzīgas vairākas stundas un nopietnas sarunas, līdz beigu beigās Dora noguldīja galvu pati uz sava spilvena pati savās mājās.

- Paldies Dievam! - Dora aizvēra acis, dziļi nopūtās, tad atvēra tās un uzsmaidīja Mērijai Petai. - Man nav nekas iebilstams pret tavu darbavietu, Mērija Pēta, bet es to nevarēju ciest.

- Tu arī nebiji gluži ideāla paciente, mīlulīt. Atver muti! -Viņa iebāza Dorai mutē termometru.

- Es biju briljants, - nomurmināja Dora.

- Nenoslīpēts dārgakmens varbūt. Pavisam neslīpēts. Taču es nedomāju sūdzēties. Dažas dienas privātas kopšanas mani pilnībā apmierina. - Viņa veikli aptina asinsspiediena mērītāja aproci Doras veselajai rokai. - Precīzi punkts punktā, - viņa paziņoja, izņēmusi un nolasījusi termometra rādījumus. Taču Dora ievēroja bažīgu grumbiņu Mērijas Petas pierē, mērot asinsspiedienu.

- Kas noticis?

- Nekas tāds, ko miers un klusums nevarētu labot.

- Es visu laiku esmu mierīga. Nekad nebiju domājusi, ka kādreiz teikšu, cik ļoti esmu nogurusi no gulēšanas gultā.

- Mūžu dzīvo, mūžu mācies. - Sēžot uz gultas malas, Mērija Pēta saņēma viņas roku un iztaustīja pulsu. - Es ar tevi runāšu atklāti, Dora. Ievērojot pareizu režīmu un kopšanu, tu pilnībā atlabsi. Taču šoreiz tev nav nobrāzts celis. Ja Džeds nebūtu atsteidzies īstajā brīdī, tad vairs nebūtu, kas žēlojas. Daudz netrūka.

- Zinu. Es to visu atceros mazliet par skaidru, lai justos omulīgi.

- Nav nekāds brīnums, ka tu vaidi un pukojies. Man nav ne mazāko iebildumu. Bet tev arī jāklausa pavēlēm, citādi es ziņošu kapteinim.

Dora tikko jaušami pasmaidīja.

- Vai jums, māsiņām, arī ir pakāpes?

- Es runāju par Džedu, nesapraša. Viņš finansē šo operāciju.

- Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē, ka tev ir pilna diennakts kopšana mājas apstākļos tik ilgi, cik tev nepieciešams, un tas nodrošināts ar kapteiņa Dž. T. Skimerhorna laipnību.

- Bet... es domāju, ka to sedz apdrošināšana.

- Nolaidies uz zemes! - Pasmiedamās par tādu domu, Mērija Pēta uzbužināja spilvenus, nogludināja palagus. - Tagad mazliet atpūties. Iešu un pagatavošu tev kaut ko ēdamu.

- Viņam nevajadzētu justies vainīgam, - Dora nomurmināja, kad Mērija Pēta devās uz durvīm.

Mērija Pēta apstājās un atskatījās.

- Kad runājam par tevi, viņš jūt daudz ko vairāk par vainu. Vai zini, ka pirmās trīsdesmit astoņas stundas viņš neizgāja no slimnīcas?

- Nē. - Dora paskatījās uz savām rokām. - Nezināju.

- Un ka viņš katru vakaru nāca par tevi interesēties?

Dora tikai pakratīja galvu.

- Daudzas sievietes visu mūžu gaida, lai kāds justos vainīgs.

Palikusi viena, Dora pasniedzās pēc mūzikas kārbiņas. Atvērusi vāciņu, viņa aizvēra acis un prātoja, ko darīt.

Savas maiņas beigās Mērija Pēta ziņoja par pacientes veselības stāvokli kopējai, kas ieradās viņu nomainīt. Taču Mērija Pēta neuzskatīja, ka viņas pienākumi jau izpildīti. Šķērsojusi gaiteni, viņa asi piebungoja pie Džeda durvīm. Kad Džeds tās atvēra, Mērija Pēta iebakstīja ar pirkstu viņam krūtīs.

- Vai nevari atrast tik daudz enerģijas, lai pārietu pāri sasodītajam gaitenim un... - Saraukusi dusmīgu pieri, viņa aprāvās. - Ko tu te dari?

- Saiņoju mantas.

No viņas acīm izšāvās taisnīgu dusmu zibšņi.

- Nemaz nedomā! - Saskaitusies viņa piesoļoja pie kastes un izgāza grāmatas uz grīdas. - Tu viņu nepametīsi, kad viņa ir piesaistīta pie gultas un bezspēcīga.

- Es viņu nepametu. - Džeds pūlējās saglabāt mieru. Viņš bija sevi pārliecinājis, ļoti loģiski pārliecinājis, ka dara to Doras labā. - Viņa palūdza, lai es aizeju. Viņa būs tikai apbēdināta, kad atklās, ka es vēl neesmu pārvācies.

Mērija Pēta iesprieda dūres sānos.

- Tu esi idiots. Es gandrīz vai to pieņemu. Taču es nekad nebiju domājusi, ka tu esi gļēvulis.

- Atkāpies, Mērija Pēta!

- Nenāk ne prātā. Vai tu vari, šeit stāvot, man pateikt, ka viņu nemīli?

Džeds pasniedzās pēc cigaretes. Mērija Pēta izrāva viņam to no rokas un pārlauza uz pusēm. Viņš nikni paskatījās. Viņa skatījās pretī.

- Nē, nevaru. Bet tas nav galvenais. Ārsts ļoti skaidri norādīja, ka viņu nedrīkst satraukt. Nav nekādas vajadzības, lai mana klātbūtne viņu sarūgtinātu.

- Apsēdies! Pie velna, apsēdies! - Mērija Pēta viņu strauji pagrūda. - Es tev pateikšu, kas viņai ir vajadzīgs.

- Jauki. - Viņš atkrita krēslā. - Es sēžu.

- Vai tu viņai kādreiz esi pateicis, ka viņu mīli?

- Es nedomāju, ka tā būtu tava darīšana.

- Bet es nedomāju, ka tā nav mana darīšana. - Viņa nepacietīgi staigāja pa istabu, tik tikko atturēdamās iespert pa svara bumbām. - Vai esi kādreiz salasījis viņai savvaļas puķes?

- Ir taču februāris.

- Tu skaidri zini, par ko es runāju. - Strauji piegājusi viņam klāt, Mērija Pēta atbalstījās ar abām rokām pret viņa krēsla atzveltni, sagūstot viņu kā slazdā. - Varu saderēt, ka tu nekad neesi aizdedzis viņai sveces, nekad neesi vedis pastaigāties gar upi vai uzdāvinājis kādu muļķīgu, mīļu dāvaniņu.

- Es viņai uzdāvināju sasodīto mūzikas kasti.

- Ar to nepietiek. Viņu vajag aplidot.

Neticami, bet Džeds juta, kā sārtums rāpjas augšup pa kaklu.

- I.icc mani mierā!

- Es labprāt tevi piekautu, bet esmu zvērējusi ārstēt, nevis nodarīt miesas bojājumus. Tu gandrīz viņu pazaudēji.

Džeda skatiens pašāvās augšup ass kā zobens.

- Vai, tavuprāt, es to nezinu? Katru nakti mostos sviedriem klāts, atceroties, cik maz trūka.

-Tad izdari kaut ko labu. Parādi viņai, ko viņa tev nozīmē.

- Es negribu viņai uzmākties, kad viņa ir tik neaizsargāta.

Mērija Pēta pārgrieza acis.

- Tad tu esi muļķis. - Līdzjūtības pārņemta, viņa Džedu noskūpstīja. - Sameklē kādas savvaļas puķes, Džed! Es tev ticu.

Nākamajā dienā atsūtīja kasti.

- Atkal dāvanas, - pavēstīja Lī, ar pūlēm stumdama lielo kasti pāri dzīvojamai istabai, kur uz dīvāna sēdēja Dora. - Es jau sāku domāt, lai mani arī kāds sašauj - tikai jāraugās, lai lode skartu vienīgi audus.

- Tici man, tas nav tā vērts. Atnes šķēres, labi? Vērsim mazulīti vaļā. - Dora pieliecās, lai nopētītu kasti. - Atpakaļadrese nav minēta.

- Ak, slepens pielūdzējs. - Iespiedusi mēli zobos, Lī devās uzbrukumā kastei. - Vai! - viņa apbēdināta iesaucās, nocēlusi vāku. - Te ir tikai grāmatas.

- Dievs! Ak Dievs! Karolīna Ķīna. - Nometusies uz ceļiem, Dora rakās pa kasti. - Nensija Drū - izskatās pēc pilna komplekta. Un pirmie izdevumi. Skaties, skaties! “Slīpā skursteņa noslēpums”, “Slepenās kāpnes”. - Piepeši, piespiedusi grāmatas pie krūtīm, viņa sāka raudāt.

- Vai manu dieniņ, vai tev sāp? Ļauj, es tevi aizvedīšu līdz gultai.

- Nē. - Viņa piekļāva pie vaiga “Cīruļu gatves paroli”. - Tās ir no Džeda.

- Skaidrs, - piesardzīgi noteica Lī notupdamās.

- Viņš pielicis tik daudz pūļu tikai tādēļ, lai būtu mīļš. Kāpēc viņš ir tik mīļš? Skaties, pirms dažām dienām viņš atsūtīja man šo rokassprādzi. - Dora pastiepa roku un tarkšķēja arī vēl tad, kad Lī skaļi pauda savu apbrīnu. - Un to smieklīgo govi un akvareli. Kāpēc viņš tā dara? Kas viņam noticis?

- Es teiktu, ka viņš pārcieš mīlas mokas.

Pavīpsnājusi Dora ar rītakleitas piedurkni izberzēja no acīm asaras.

- Tas ir smieklīgi.

- Mīļā, vai tad tu nesaproti, ka viņš tevi aplido? - Lī pacēla grāmatu, pagrieza to otrādi un pakratīja galvu. - Es pati varbūt dotu priekšroku mazliet citādam stilam, bet visādā ziņā šīs ir atstājušas vajadzīgo iespaidu.

- Viņam gluži vienkārši manis ir žēl. Un viņš jūtas vainīgs. -Dora apvaldīja asaras, samirkšķinot skropstas. - Vai ne?

- Mīļā, tas vīrietis, ko es redzēju metam lokus ap slimnīcu, nemeta tos tāpēc, ka jutās vainīgs. - Lī pasniedzās un aizsprauda māsai matus aiz auss. - Vai tu viņu apžēlosi?

Dora nolaida grāmatu klēpī, maigi noglāstot tās vāku.

- Pirms mani sašāva, es sarāvu ar viņu attiecības. Teicu, lai viņš pārceļas dzīvot citur. Viņš man nodarīja pāri, Lī. Negribu, lai tas notiek atkal.

- Es nevaru tev pateikt, ko lai tu dari, bet man šķiet briesmīgi netaisni paildzināt viņa ciešanas. - Noskūpstījusi māsu uz pieres, viņa piecēlās, lai atvērtu durvis, pie kurām tobrīd klauvēja. - Sveiks, Džed! - Lī pasmaidīja un noskūpstīja arī viņu. - Tavs pārsteigums trāpīja mērķī. Pašlaik viņa sēž un raud par grāmatām.

Džeds nedomājot atkāpās no durvīm, taču Lī saņēma viņu aiz rokas un ievilka istabā.

- Paskaties, kas atnācis!

- Sveiks! - Noslaucījusi asaras, Dora izmocīja nedrošu smaidu. - Brīnišķīgas grāmatas. - Viņas acis no jauna pieplūda ar asarām. - Tiešām brīnišķīgas.

- ļa mitrums tās sabojās, grāmatu vērtība kritīsies, - pa-brīdināja Džeds.

- Tev taisnība. Bet pirmizdevumi mani vienmēr padara sentimentālu.

- Es tieši gribēju iet projām. - Lī paķēra savu mēteli, bet neviens nepievērsa uzmanību viņas aiziešanai.

- Nezinu, ko lai saku. - Dora joprojām spieda “Slepenās kāpnes” sev pie krūtīm kā bērnu.

- Pasaki paldies, - viņš ierosināja.

- Paldies! Bet, Džed...

- Klausies, esmu dabūjis atļauju tevi pavizināt. Vai esi ar mieru?

- Tu joko? - Viņa pietrausās kājās. - Laukā? Pilnīgi laukā un nevis uz slimnīcu?

- Paņem mēteli, Konroja!

- Es nespēju noticēt, - viņa sacīja pēc dažām minūtēm, tīksmi iekārtojoties Džeda mašīnas sēdeklī. - Nekādu māsiņu. Nekādu termometru un asinsspiediena mērītāju.

- Kā klājas plecam?

- Mazliet sāp. - Viņa pavisam nedaudz atvēra logu, lai justu, kā gaiss pieskaras sejai, un nepamanīja, ka Džeda pirksti ciešāk sažņaudz stūri. - Man liek nodarboties ar fizioterapiju, kas ir, maigi izsakoties, nepatīkama. Bet iedarbīga. - Viņa pacēla elkoni taisnā leņķī, lai to pierādītu. - Nav slikti, vai ne?

- Lieliski. - Apgalvojumā ieskanējās tik apvaldīts saspringums, ka Dora sarauca uzaci.

- Vai darbā viss kārtībā?

- Jā. Tev pašā sākumā bija taisnība. Man nevajadzēja aiziet.

- Tev tikai vajadzēja mazliet laika. - Viņa pieskārās Džeda rokai un nolaida plaukstu, kad viņš sarāvās. Pienācis laiks, viņa nodomāja, vaļsirdīgi izrunāties. - Džed, es zinu, ka mēs bijām sarežģītā situācijā pirms tam - nu, pirms es nokļuvu slimnīcā. Es zinu, ka biju nejauka.

- Nevajag. - Džeds nedomāja, ka viņš spēj to izturēt. - Tev bija taisnība. Es negribēju, lai tu pienāc man pārāk tuvu, un es darīju visu, lai tu nepienāktu. Tu biji viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc atgriezos darbā, bet es tev to nepastāstīju tāpēc, ka tad man būtu jāatzīst, ka tas ir svarīgi. Ka svarīgi ir tas, ko tu par mani domā. Es to darīju apzināti.

Viņa aizvēra logu, atstājot vēju ārpusē.

- Nav nekādas jēgas to visu celt atkal augšā.

- Droši vien tas izklausīsies visai muļķīgi, ja es tev tagad teikšu, ka pirms tam, kad tevi ievainoja, gribēju lūgt tev piedošanu, gribēju izlūgties vēl vienu iespēju. - Viņš pameta mirkli uz Doru un, ieraudzījis viņas plati ieplesto acu skatienu, dusmīgs paskatījās pa logu. - Jā, es jau domāju, ka tu tā teiksi.

- Es īsti nezinu, - viņa piesardzīgi ierunājās, - ko varētu dot jauns mēģinājums.

Džeds bija apņēmies viņai to parādīt. Viņš piebrauca pie mājas, nobremzēja, apgāja apkārt mašīnai, lai palīdzētu Dorai izkāpt. Dora skatījās uz viņa māju un paklupa, atsitot roku pret mašīnas durvīm.

- Sasodīts! - Viņas bezpalīdzīgais sāpju elsiens viņu satrieca.

- Es nevaru izturēt, ka tev sāp. - Sargājot Doras roku, Džeds piekļāva viņu sev klāt. - Es vienkārši nevaru to izturēt. Tavas sāpes mani plosa, Dora, ik reizes, kad par tām iedomājos. Ik reizes es atceros, kā jutos, kad ieraudzīju tevi uz grīdas, kad manas rokas bija notrieptas ar tavām asinīm. - Viņu pārņēma drebuļi, viņa spēcīgie muskuļi drebēja kā neredzamu pirkstu raustītas stīgas. - Es domāju, ka tu esi mirusi, es skatījos uz tevi un domāju, ka tu esi mirusi.

- Nevajag, - viņa mierināja. - Man nekas vairs nekait.

- Es to nenovērsu, - viņš dedzīgi sacīja. - Es ierados par vēlu.

- Tā nav tiesa. Tu izglābi man dzīvību. Viņš mani būtu nogalinājis. Viņš to gribēja, tikpat ļoti, cik gribēja gleznu. Tu viņu apturēji.

- Tas nav pietiekami. - Pūlēdamies savaldīties, Džeds palaida viņu vaļā un atkāpās soli tālāk.

- Man ar to pilnīgi pietiek, Džed. - Viņa pieskārās Džeda vaigam. Viņš satvēra Doras plaukstu un cieši piekļāva to sev pie lūpām.

- Pagaidi tikai vienu mirkli. - Viņi brīdi stāvēja aukstajā un dzeldīgajā vējā, kas čukstēja kailajos koku zaros un aizmigušajā ziemas zālē.-Tev nevajadzētu ilgāk stāvēt laukā aukstumā.

- Tā ir brīnišķīga sajūta.

- Es gribu, lai tu nāc iekšā. Turpināsim sarunu iekšā.

- Labi. - Kaut arī Dora vairs nejutās vārga, dodoties tālāk pa taciņu, viņa ļāva Džedam sevi balstīt. Viņai šķita, ka viņam tas vajadzīgs.

Viņš bija tas, kuram trūka spēka, slēdzot vaļā durvis, atverot tās, ielaižot Doru mājā. Viņa nervi salēcās, kad viņai izlauzās kluss prieka sauciens.

Viņa spēra soli uz aicinoša “Bokhara" paklāja.

- Tu esi atgādājis atpakaļ lietas.

- Dažas. - Džeds vēroja, kā viņa pārvelk pirkstgalus rožkoka galda virsmai, krēsla izliektajai atzveltnei, kā viņa uzsmaida spogulim bagātīgi rotātā, zeltītā ietvarā. - Mana dzīvokļa saimniece izmeta mani laukā, tāpēc es izņēmu dažas lietas no glabātavas.

- īstās lietas. - Viņa iegāja dziļāk salonā. Viņš bija nolicis atpakaļ zemo, sīksvītroto dīvānu ar kokgriezumiem, skaistu “Tiffany” lampu uz zīdkoka galda. Kamīnā dega uguns. Doru vienlaikus pārņēma prieks un skumjas. - Tu atkal pārcelies uz šejieni.

- Tas ir atkarīgs no apstākļiem. - Viņš uzmanīgi novilka mēteli no Doras pleciem un nolika to uz dīvāna paroca. - Es te atnācu pagājušo nedēļu. Te vairs nebija tā kā agrāk. Es redzēju tevi kāpjam augšup pa kāpnēm, sēžam uz palodzes manā istabā, lūkojamies pa virtuves logu. Tu pārvērti māju, - sacīja Džeds, kad viņa lēnām pagriezās uz viņa pusi. - Tu pārvērti mani. Es gribu atgriezties šeit un dzīvot. Ja tu nāksi man līdzi.

Dora nedomāja, ka pēkšņajam noreibumam būtu kāds sakars ar dzīstošajām brūcēm.

- Man šķiet, es gribu apsēsties. - Viņa piemetās svītrainajos spilvenos un divreiz uzmanīgi ievilka elpu. - Tu domā atkal pārcelties uz Šejieni? Tu gribi atkal dzīvot šeit?

- Jā, tieši tā.

- Un tu gribi, lai es dzīvoju pie tevis?

- Tas ir labākais, ko es varu sagādāt. - Viņš izņēma no kabatas mazu kārbiņu un iespieda to viņai rokās. - Un vēl es gribētu, lai tu ar mani apprecies.

- Vai es... - viņai izlauzās spalgā balsī. - Vai es varu dabūt ūdeni?

Viņš bezcerīgi pārlaida plaukstu matiem.

- Sasodīts, Konroja! Protams. - Viņš joprojām bija uztraucies. - Es aiziešu pakaļ.

Dora pagaidīja, kamēr viņš izgāja no istabas, un tikai tad saņēma drosmi un atvēra kārbiņu. Viņa priecājās, ka bija vilcinājusies, jo viņai pavērās mute. Kad Džeds atgriezās, nesot remdenu krāna ūdeni “Baccarat” glāzē, viņa vēl aizvien apstulbusi vērās kārbiņā.

- Paldies! - Paņēmusi glāzi, viņa iedzēra pamatīgu malku ūdens. - Tas ir briljantu briljants.

Nejuzdamies savā ādā, Džeds izvilka cigareti.

- Es domāju, ka tas ir pārspīlēts.

- Nu nē. Pasaulē nav neviena briljanta, kura vērtība būtu pārspīlēta. - Dora nolaida kārbiņu klēpī, taču neizlaida to no rokām. - Džed, es domāju, ka šīs dažas pēdējās nedēļas tev bijušas tikpat grūtas, cik man. Varbūt es to nebiju novērtējusi, bet...

- Es tevi mīlu, Dora.

Tas lika viņai sastingt. Viņa nepaspēja atgūties, kad Džeds bija nometies viņai blakus uz dīvāna un saņēmis viņas plaukstu, droši vien salaužot tajā vairākus kaulus.

- Sasodīts, tikai neprasi vēl vienu glāzi ūdens! Ja tu negribi vēl atbildēt, es pagaidīšu. Es tikai vēlos, lai tu ļauj man mēģināt panākt, ka tu iemīli mani no jauna.

-Tad lūk, ko tas viss nozīmēja! Visas šīs dāvanas un telefona zvani! Tu vienkārši mēģināji vājināt manu aizsardzību, kamēr es nebiju spējīga pretoties.

Džeds palūkojās uz abu sadotajām rokām.

- Apmēram tā varētu būt.

Dora pamāja, tad piecēlās un piegāja pie loga. Pavasarī viņa šeit zem loga iestādīs tulpes, viņa nodomāja. Un ļoti daudz saulainu narcišu.

- Labs darbiņš, - viņa klusi sacīja. - Sasodīti labs darbiņš, Skimerhorn. Tomēr izšķirošās bija grāmatas. Kā gan es varēju pretoties pilnam Nensijas Drū pirmizdevumu komplektam? -Viņa palūkojās uz drosmīgo kvadrātveida briljantu, ko vēl aizvien turēja rokā. - Tu izmantoji manu noslieci uz nostalģiju, romantiku un materiālajiem labumiem.

- Es nemaz neesmu tik slikta partija. - Viņš nostājās Dorai aiz muguras un pieskārās viņas matiem. - Protams, man ir daži trūkumi, bet es esmu bagāts.

Viņas lūpas izliecās smaidā.

- Varbūt kādreiz šī pieeja būtu iedarbojusies, bet, tā kā es, Monē gleznas atradēja, dabūšu krietnu prēmiju, esmu finansiāli itin labi nodrošināta. Varbūt esmu alkatīga, Skimerhorn, bet man ir savi principi.

- Esmu zaudējis prātu tevis dēļ.

- Tas jau ir labāk.

- Tu esi vienīgā sieviete, ar kuru esmu gribējis kopā pavadīt mūžu. - Viņš vieglā skūpstā pieskārās Doras pleca izliekumam un kaklam, liekot viņai nopūsties. - Vienīgā sieviete, ko esmu mīlējis un gribu mīlēt.

- Tas ir lieliski.

- Es domāju, ka nespēju bez tevis dzīvot, Dora.

Asaras dedzināja viņai rīkli, aizžņaudzot balsi.

-Tiešs trāpījums.

-Vai tas nozīmē,ka tu atkal mani iemīlēsi?

- Kas tev liek domāt, ka esmu pārstājusi tevi mīlēt?

Džeda plauksta viņas matos savilkās dūrē, liekot viņai saviebties.

- Un par precēšanos? Vai par to tu padomāsi?

Dora pasmaidīja. Varbūt tas nebija pats romantiskākais bildinājums pasaulē, bet viņai tas patika. Viņai ar to pilnīgi pietika.

- Mums vajadzēs mežģīnes pie aizkariem, Džed. Un es gribēšu Čipendeila soliņu, kas gaidīs, lai kāds apsēžas kamīna priekšā.

Džeds pagrieza viņu pret sevi, atglaužot matus tā, ka viņa plaukstas ieskāva Doras seju. Viņam vajadzēja redzēt Doras acis.

- Bērni?

- Trīs.

- Labs cipars. - Jūtu pārņemts, viņš atbalstīja pieri pret Doras pieri. - Augšā galvenajā guļamistabā ir gulta. Man šķiet no Džordža Trešā laikiem.

- Ar baldahīnu?

- Ar nojumi. Paliec šonakt pie manis.

Viņas smieklus pārtrauca skūpsts.

- Es domāju, ka tu nemūžam to nepateiksi.

Nora Robertsa

apslēptās vērtības

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Makctētāja Jckaterina lļjenkova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents ,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22037405.

Apgāda “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Pēc larenheita.

Content

Robertsa Nora Apslēptās vērtības

PROLOGS

1. Nodaļa

2.nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27.nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30.nodaļa

1