Kellija Sjūzena

Ārā no tumsas jeb Merimekas ielejas slepkava

Sjūzena Kellija

Ārā no tumsas jeb Merimekas ielejas slepkava

1.

Stāvēju pie loga Džeka kabinetā policijas iecirkņa trešajā stāvā, vērodama Centrālā skvēra ēku jumtus. Gaidīju Džeku atgriežamies no Kembridžportas slepkavības liecinieka nopratināšanas. Cerēju, ka viņš būs ātri atpakaļ. Man bija slikti jaunumi, un gaidot tie labāki nekļuva.

Laiks bija pieskaņojies maniem jaunumiem. Rasināja burvīgs, ledaini auksts janvāra lietus, pārvērzdams pirms trim dienām uzsnigušo sniegu svina pelēkos dubļos. Notekcaurules aizsērēja, un Grīnstrīta pārvērtās par fjordu, kura ūdeņi plūda tālāk uz Masačūsetsas un Kictumu avēnijas krustojumu.

Meteorologi pareģoja, ka šonakt temperatūra noslīdēs krietni zem nulles. Tas nozīmēja, ka jau rītausmā visa Kembridža būs pārtapusi no peldbaseina par slidotavu.

Brīnišķīgi.

Mani sauc Elizabete Konorsa. Esmu nedarba brīva krimināl-sacerējumu autore. Vismaz tāda es biju, šorīt pamostoties. Patlaban pārdomāju iespēju iestāties viesmīļu kursos.

Džeks — tas ir leitnants Džeks Lingemans, Kembridžas policijas departamenta kriminālizmeklēšanas nodaļas detektīvs. Viņš negatavojās iestāties viesmīļu kursos, jo noziegumu izmeklēšana Kembridžā ir plaukstoša nozare. Noziedzība arī.

Savukārt apraksti par noziegumiem un to izmeklēšanu šķita strauji zaudējam pieprasījumu.

Aizgāju no loga un apsēdos pie Džeka rakstāmgalda, jo Grīnstrītas otrā pusē esošās Darba drošības nodaļas ēkas dziļdomīga vērošana man jau bija līdz kaklam. Uz papīra preses mētājās the GLobe eksemplārs. Varbūt jāpalasa darba piedāvājumi. Kāpēc gan ne? Tikpat nav nekā cita, ko darīt. Paņēmu avīzi un uzšķīru attiecīgo lappusi. Sāku nodoties pa pusei nopietniem darba meklējumiem.

Bija daži viesmīļu kursu sludinājumi.

Kad apdomāju iespēju darlx)ties lietotu paklāju tirdzniecībā, kabineta durvis atvērās, un ienāca Džeks. Aizvēru avīzi un uzmetu to atpakaļ uz galda, atsakoties no iedomas kļūt par neritmiski klatx)šu steļļu pavēlnieci.

— Sveiks, dārgumiņ. Kā noritēja pratināšana?

— Viss kārtībā, — Džeks novilka lietusmēteli. — Viņas liecība mxJerēs. — Viņš uzmeta man asu skatienu. — Kā tev klājas?

Papurināju galvu un pagriezu dūrē sažņaugtas plaukstas ar īkšķiem uz leju. — Lieliski, — viņš sāji noteica. Džeks uzkarināja lietusmēteli uz kabineta durvīm pierīkota āķa. Piecēlos, lai ļautu viņam ieņemt savu vietu. Džeks pienāca klāt un apskāva mani ar vienu roku. Mierinājuma un atbalsta žests. Atspiedu galvu uz viņa pleca.

— Ir jau arī savas labās puses, — teicu. — Man tagad būs daudz vairāk brīva laika. Varēšu nodoties kādam vaļaspriekam. Botānikai. Meditēšanai. Izšūšanai.

Džeks tikko jaušami pasmaidīja. — Jā, nudien. — Viņš viegli noglāstīja man muguru un palaida mani vaļā, tad apsēdās pie galda. Uzmetos turpat uz galda stūra.

— Tu jau paredzēji, ka tā notiks.

Es pamāju. — Bet ne to, ka tik ātri.

Šorīt deviņos man piezvanīja Camltndge Monlhlj izdevējs un redaktors Brendons Pīterss. Viņš vēlējās, lai pulksten desmitos ierodos viņa kabinetā. Pīterss iemeslu nepaskaidroja. Viņam to nemaz nevajadzēja darīt, man jau tāpat viss bija skaidrs no balss noskaņas, kādā uzaicinājums tika izteikts. Apģērbos un lietū aizšļakstināju līdz žurnāla redakcijai Kendelskvērā.

Ierados tieši norādītajā laikā. ITtcrss gaidīja mani pieņemšanas telpā. Tur vēl bija arī trīs citi štata autori, divi redaktora biedri, žurnāla izplatīšanas direktors un reklāmas menedžeris.

Piecas minūtes pāri desmitiem mums paziņoja to, ko jau faktiski zinājām — ka mēs visi esam pazaudējuši darbu. Turklāt Carrdtridge Mon.thlj arī pats šomēnes l>eidz pastāvēt. I*īterss bija gatavs vai apraudāties.

Uzkavējāmies žurnāla redakcijā vēl kādu pusstundu, galvenokārt mierinādami ITtersu. Sekretāre piedāvājās noskriet lejā un atnest kafiju no kafejnīcas. Neviens nevēlējās dzert kafiju.

Bez piecpadsmit vienpadsmitos sanāksme bija l>eigusies.

v

Stata autori un redaktora biedri nolēma pārcelties uz tuvējo bāru. Viņi aicināja arī mani, taču es laipni noraidīju šo piedāvājumu. Atvadījos no ITtersa — abi bijām nedaudz aizkustināti, paspiedu roku saviem bijušajiem kolēģiem. Zvērējām uzturēt sakarus. Pēc tam bridu pa dubļiem uz policijas iecirkni. Biju apsolījusi Džekam tūlīt visu izstāstīt, ja piepildītos ļaunākais.

Turklāt man nepatīk lietot alkoholu no rīta.

— Tā, — noteica Džeks. Atspiedies pret krēsla atzveltni, viņš sakrustoja rokas uz pakauša. — Kāds tad visam ir cēlonis?

Nopūtos. — Pīterss saka, ka pieprasījums pēc žurnāla pagājušogad strauji krities. Biju arī pati to pamanījusi, tomēr nedomāju, ka situācija ir tik ļauna. Arī reklāmas ievietoja aizvien retāk. Daudz retāk. — Es atkal nopūtos.

— Vai tad I^terss nevarēja atrast žurnālam kādu pircēju vai sponsoru?

— Viņš jau mēģināja. Pīterss teica, ka meklējis kādu glābēj-eņģeli kopš pagājušās vasaras.

— Un nekādi varianti?

— Nekādi.

— Tātad Cambridge Momhly vairs nepastāv?

— Nepastāv.

Labu bridi klusējām. Abi zinājām, ko man nozīmē žurnāla slēgšana — es zaudēju desmit tūkstošus dolāru. Tā bija trešā daļa no maniem gada ienākumiem kopumā.

Turklāt bija vēl arī cilas nepatīkamas sekas.

Es nejustos tik nomākta un satraukta, ja Cambridge Monthlj būtu vienīgais žurnāls no tiem, kuros publicējos un kurš gatavojās izdzist. Biju dzirdējusi diezgan pamatotas baumas, ka arī Aiew England Chronicle, mēnešraksts, kurā man bija sava krimi-nālnolikumu apskata sleja, atrodas uz nāves sliekšņa. Ja tas pārstās elpot, zaudēšu vēl desmit tūkstošus.

Žurnāliem ir kaut kas kopīgs ar restorāniem. No katriem desmit, kas tiek atvērti, viens izdzīvo. Turklāt tā tas notiek ekonomiski labvēlīgos laikos. Iedziļinoties šai jautājumā, var izrādīties, ka starpība starp tiem, ko atver, un tiem, kas izdzīvo, ir vēl lielāka.

Varbūt man patiesi jāpārdomā iespēja iestāties viesmīļu kursos.

— Ko tu šopēcpusdien dari? — ievaicājās Džeks. Biju vērojusi savus ceļgalus. Pavērsu skatienu augšup. — īsti nezinu. Es gan zinu, kas man būtu jādara.

— Un tas būtu?

— Jāizdara kopsavilkums. Jāsāk rakstīt un zvanīt visiem man zināmajiem redaktoriem. Jānāk klajā ar tādām iespējamo publikāciju idejām, kurām neviens nespētu pretoties.

Džeks pamāja. — Aizvedīšu tevi mājās.

— Labs ir. Paldies.

Viņa mašīna atradās tepat pie iecirkņa, tādējādi mums nebija jāpeld pa Grīnstrītu, lai to sasniegtu. Iedams ārā no kabineta, Džeks vēlreiz papliķēja man pa muguru. I

Devāmies lejup pa šaurajām kāpnēm, kas veda uz garāžu. Sienas bija noklātas ar dzeltenām flīzēm, tas radīja kāpņu telpā lielisku akustiku. Par to varējām pārliecināties tieši šajā brīdī.

Jo zemāk kāpām, jo skaļāka kļuva spalgā gaudošana, kas nāca no lejas. Sasniedzot pirmo stāvu, šķita, ka troksnis ceļ griestus nost. No kāpņu laukuma durvis veda uz vīriešu aresta telpām. Gaudošana nāca no turienes. Pašķiebu galvu pret durvīm.

— Pie velna, kas tur ir? Viltīgais Koijots?

— Kāds dzērājs, — Džeks atbildēja. — Iedomājies, ka viņš ir Pavaroli.

— Tā jau viņi visi iedomājas, — attraucu. Iegājām garāžā. Kāpjot mašīnā, Džeks apvaicājās, vai man nebūtu iebildumu,

ja pa ceļam mēs izmestu līkumu līdz tiesai.

— Protams, ka nav. — Piesprādzēju drošības jostu. — Kas tev tur darāms?

— Jāpaņem orderis arestam.

— Burvīgi. Man allaž patikuši mazi ceļojumi pa tiesas ēku. Izbraucām no garāžas un nogriezāmies pa Rietumu avēniju.

Lietus sīki, bet neatlaidīgi bungoja pa mašīnas jumtu un vējstiklu.

— Viens labums no šitāda laika tomēr ir, — es ieteicos.

— Sliktie puiši neies ārā no mājām, lai darītu savus tumšos darbus.

— Diemžēl tikai daži no viņiem. — Džeks iegrieza mašīnu Frenklinstrītā. Izņemot jaunu īres māju bloku Kseksstrītas stūrī, Frenklinstrītas austrumdaļu veidoja rūpnīcas un noplukuši mājokļi. Lietū šī iela izskatījās pat labāk, nekā saulainā laikā.

Braucot garām neapbūvētam zemes gabalam, ko studenti pirms dažiem gadiem bija gribējuši pasludināt par telšu pilsētiņu bezpajumtniekiem, Džeks ierunājās: — Liza?

— Jā?

Viņš atklcpojās. — Zini, ja tev rodas kādi finansiālas dabas sarežģījumi... nu, tu jau saproti, vai ne?

— Jā, saprotu. — Viegli saspiedu Džeka roku. — Paldies, mīļais. Bet tik tālu jau nenonāks.

— Bet ja nu tomēr.

— Tu būsi pirmais, kas par to uzzinās.

— Labi. Paturi prātā šo domu.

Caur ielu labirintu, ko veidoja noliktavas un aiznagloti īres nami, klusēdami nobraucām atlikušo ceļu līdz tiesai.

Vēlreiz pārdomāju CamJjridge Monthly bojāeju.

Brendons Pīterss nodibināja žurnālu pirms trīspadsmit gadiem, kad pilsēta grasījās kļūt ja nu ne gluži par ASV akadēmisko galvaspilsētu, tad tomēr par ievērojamu augstas klases tehnoloģijas spēku gan. Sākumā žurnāls bija piecpadsmit lappušu biezs kompilējums, ko veidoja pārspīlēti apraksti par vietējām izcilībām, īsas ziņas par sabiedriskajām norisēm, elpu aizraujoši raksti, kas atklāja, kur nopērkamas visgaršīgākās šokolādes kūciņas un vissvaigākā tomātu pasta, kā arī milzums praktisku padomu, piemēram, traipu tīrīšanā un puķkopībā.

Vienīgais, kas žurnālu varēja padarīt kaut cik pievilcīgu, bija tā cena — septiņdesmit pieci centi par numuru.

Savas pastāvēšanas pirmajos divos gados žurnāls apmēram sešas reizes jau bija pabijis uz bankrota rol>cžas. Tomēr katru reizi Pītersam izdevās to atdzīvināt. Par to, ka viņam vispār izdevās uzturēt žurnālu pie dzīvības, jāpateieas ne tik daudz Pītersa iemaņām biznesā, cik viņa stingrajai pārliecībai, ka žurnāls nevar vienmēr tikai grimt, reiz tam jāceļas augšup.

1983. gadā tas notika. Pēc diviem gadiem, kad es jau sadarbojos ar šo žurnālu, Cambridge Monthly bija kļuvis par solīdu, 250 lappuses biezu izdevumu. Ienākumi no reklāmām to ierindoja reģionālo mēnešrakstu pirmajā divdesmitniekā. Tajā publicējās ne mazums Bostonas apkaimes rakstošo dižgaru. Pīterss viņus bija uzķēris uz āķa ar ēsmu, kurai nevarēja pretoties — lieli honorāri un radošā brīvība. Viss, ko viņam vajadzēja, bija jūsu labākie darbi. Uzskatīju, ka man patiešām laimējies, jo esmu viena no viņa žurnāla autorēm.

Kad spēru savus pirmos neatkarīgas žurnālistes soļus, man bija viena vai divas publikācijas gadā, kas vēlāk pieauga līdz piecām vai sešām. Visbeidzot biju nobriedusi nozīmīgākiem rakstiem, ko publicēja titullapā.

Tagad ar to visu bija cauri.

Uz Čārlzstrītas un Trešās ielas krustojuma Džekam izdevās atrast brīvu vietu mašīnai, tikai divus kvartālus aiz tiesas ēkas. Izgājām caur M idleseksas grāfistes šerifa iecirkņa gaiteņiem, lai iekļūtu tiesā pa tieslietu personālam speciāli paredzētu ieeju. Pie durvīm dežurēja pusmūža resnis sarga uniformā. Viņš gremoja Snikera tāfelīti un lasīja sporta ziņas. Sargs sasveicinājās ar Džeku un pamāja man ar galvu.

Detektīvromānos policisti parasti izrauj tiesnešus no gultas nakts vidū, lai saņemtu orderi arestam. Mana pieredze gan liecināja, ka parasti policisti dodas uz tiesu pusdienlaikā un stāv pie gara galda kādā lielā telpā. Kad f>eidzot izdevies piesaistīt sev uzmanību, divdesmit trīs gadus veca sieviete ar varenu frizūru, tērpusies svīterī, kas tai noteikti vismaz vienu numuru par mazu, melnās viegla auduma biksēs un baltās kapzeķēs, nodrukā uz rakstāmmašīnas nepieciešamo dokumentu. Pa to laiku jūs ar viņu plēšat jociņus. Tad iespējams, ka kāds neliela auguma resnītis, tērpies pie Andersona un Litla pirktā uzvalkā, pienāk jums klāt un uzšņāpj dokumentam apakšā parakstu. Kādu brīdi jūs plēšat jociņus arī ar viņu. Tad ņemat savu dokumentu un varat atstāt tiesas ēku apbruņots ar tiesībām apcietināt misteru Slepkavu vai misteru Izvarotāju, vai misteru Laupītāju un tamlīdzīgi.

Var jau būt, ka pilsētās, kur filmē krimiķus, šī oficiālā procedūra norit eksotiskāk, bet Kembridžā tās norise ir sasodīti banāla.

Kāds Somervilas policists bija ieradies līdzīgā nolūkā. Pārliecies barjerai, viņš noskūpstīja sievišķi ar kuplo matu ērkuli. Grūti iedomāties, ka viņš veic kaut ko tamlīdzīgu ar sagrabējušu tiesnesi trijos naktī.

Mēs ar Džeku devāmies prom. Sargs bija l>eidzis gremot Snikera tāfelīti un avīzes lasīšanā nokļuvis līdz tenku slejai.

Cerēju, ka tuvumā nav neviena terorista. Sargs viņa uzbrukumu pat nepamanītu.

Pa ceļam uz mašīnu apjautājos, kas Džekam šopēcpusdien darāms.

— Parasti sīkumi, — viņš atbildēja. Džeks paberzēja zodu, rūpīgi noglabāja orderi žaketes iekškabatā, lai pasargātu to no mitruma. — Jāizdara šitais arests.

— Es ceru, ka tas nebūs bīstami?

Viņš paraustīja plecus, kas nozīmēja: droši vien, ka ne, bet nekad nevar zināt. Mēs ar Džeku bijām pazīstami pietiekoši ilgu laiku, lai ikdienišķu sarunu fragmentus aizstātu ar ķermeņa kustībām un savstarpēji saprotamiem valodas saīsinājumiem. Tāpat, kā to dara vairums precēto pāru. Ar to vienīgo starpību, ka nebijām precējušies.

— Ja būs kas interesants, pastāstīšu tev šovakar pusdienojot, — Džeks piebilda. — Izvēlies restorānu.

— Itāļu.

— Labs ir.

Iekāpām mašīnā, un viņš aizveda mani mājās.

Mans dzīvoklis atradās mazā, līkā ieliņā, pārveidotas viktoriāņu stila ēkas otrajā stāvā un sastāvēja no trim istabām. Pie virtuves bija neliels balkons, no kura kāpnes veda uz slēgtu iekšējo pagalmu. Tas bija ļoti ērti tiem gadījumiem, kad nevēlējos naktī vai sliktā laikā vest ārā suni.

Priekšnamā paņēmu vēstules un kāpu augšā.

Kad atslēdzu durvis, Lusija, mana mazā šokolādes krāsas pointera un labradora jauktene, mani jau gaidīja, asti luncinādama. Pacēlusies uz pakaļkājām, kucīte uzlika priekšķepas man uz roku augšstilbiem. Pakasīju tai starp ausīm un apliecināju, ka esmu tikpat priecīga, viņu ierailgot.

Nosviedu savu plecu somu uz dīvāna un sāku izskatīt sūtījumus. Pārsvarā tie bija neapmaksāti rēķini (tieši tas, kas man vajadzīgs) un reklāmas. Viena vēstule. Sūtītāja vārds, kas bija norādīts zem atpakaļadreses, man nelikās pazīstams. Atplēsu aploksni.

Vēstule izrādījās ielūgums no vietējiem pašdarbības kri-minālsacerējumu autoriem, kuri vēlējās, lai es apmeklētu viņu nākamo sapulci un pastāstītu par kriminālaprakstu tehniku. Pasmīnēju, iedomājoties, kā lasu bariņam topošo Candleru un Kristi lekciju par tēmu «Kā intervēt žurnālistus nīstošus policistus». Jebšu es varētu spriedelēt par aizraujošo prasmi panākt, lai kāds žurnāls jums regulāri samaksā. Varbūt kāds no topošajiem dižgariem aprakstītu mani savā romānā.

Varbūt viņi mani pat aplaimotu ar bezmaksas maltīti.

Noliku pasta sūtījumus uz kafijas galdiņa un iekāru žaketi skapī. Automātiskā atbildētāja zaļā gaismiņa mežonīgi mirkšķināja. Nospiedu atskaņošanas pogu.

Pirmais ieraksts bija no kāda kolēģa, kurš vēlējās izdarīt Cambridge Monthly pēcnāves sekciju, otrais — no draudzenes, kura vēlējās drīzumā ar mani papusdienot. Trešais vēstījums bija no Grifina Markusa.

Tas bija īss. Viņš stādījās priekšā un turpināja: «Vēlētos pārrunāt iespēju strādāt ar jums kopā pie kādas ieceres. Būtu labi, ja jūs dažu tuvāko dienu laikā pārzvanītu man pa numuru 213-555-2679. Paldies. Uzredzēšanos.»

Kādu brīdi skatījos uz atbildētāju. Tad atskaņoju ierakstu vēlreiz. Tas joprojām vēstīja to pašu. Pierakstīju telefona numuru uz kādas aploksnes.

Piegāju pie sava milzīgā grāmatplaukta un nopētīju grāmatu muguriņas. Ceturtajā plauktā trīs grāmatas cietos vākos saliktas kopā. Uz visām muguriņām bija viens vārds. Grifins Markuss.

Tas pats, kura balsi es nupat atskaņoju? Nevar būt. Izņēmu vienu no grāmatām un uz titulvāka izlasīju īsu informāciju par Markusa dzīvi. Viņš dzīvojot Losandželosā. Paskatījos uz pierakstīto tālruņa numuru. 213 — tas ir Losandželosas apkaimes kods.

Tam vajadzēja būt tam pašam Grifinam Markusam.

Kādēļ viņš man zvanījis?

Grifins Markuss bija viens no slavenākajiem dokumentālajiem kriminālautoriem valstī. Izcilība. Pie velna, pali barbara Vallersa bija viņu intervējusi, tas pats par sevi ir slavas apliecinājums.

Ko īsti viņš grib no manis?

Kija tikai viena iespēja to uzzināt. Tālāk mana fantāzija nesniedzās. Uzmetu skatu pulkstenim. Pusdivi. Tātad Losan-dželosā ir pusvienpadsmit. Droši vien viņš zvanīja, kamēr mēs ar Džeku bijām liesā.

Paņēmu telefonu un uzgriezu norādīto numuru. Pēc trīs signāliem atbildēja vīrieša balss.

— Sveicināti, — sacīju. — Te Elizabete Konorsa. Vai es, lūdzu, varētu runāt ar Grifinu Markusu?

— Es tas esmu. Paldies, ka tik ātri piezvanījāt. — Viņa tonis bija mundrs, noteikts, ar ņujorkieša akcentu. — Klausieties, būšu jūsu platuma grādos nākamnedēļ, ceru, ka varam tikties. Iemeslu laikam jau norādīju — esmu uzsācis kādu darbu, un man nepieciešams palīgs. To es gribētu pārrunāt.

— Ak, tā, — apjukusi murmināju. — Labi. Tas ir, es domāju, mēs varam tikties.

— Lieliski. Ļaujiet man īsi izklāstīt pamatdomu. Gatavojos rakstīt grāmatu par slepkavībām Ņūhempšīras un Masačūsetsas apkaimē. Tas nozīmē, sacīsim, sešus mēnešus ilgu izpētes darbu. Man nepieciešams kāds līdzstrādnieks, kurš pazīst šo tēmu.

— Skaidrs, — sacīju.

— Kāds man jūs ieteica kā labu variantu.

— Skaidrs, — es atkārtoju.

— Vai zināt, ka jūs patiesi esat laba rakstniece?

Gandrīz nometu telefona klausuli. — Paldies. Liels paldies

jums. — Vai biju pareizi dzirdējusi? Viņš teica, ka esmu laba rakstniece?

— Nu, labs ir. Pēc nedēļas būšu Bostonā. Kā būtu, ja es jums piezvanītu, un mēs vienotos par detaļām?

— Tas izklausās jauki.

— Nu, tad pagaidām, — sacīja Markuss. — Bija patīkami ar jums parunāt.

— Pagaidiet mirkli, — steidzīgi ierunājos.

— Jā?

— Jūs esat lasījis manus rakstus?

— Jā, protams. Puisis, kas jūs ieteica, atsūtīja man dažus izgriezumus no žurnāla.

— Kurš tas bija?

— Brendons ITterss.

— Mans Dievs, — izdvesu. — Cik tas mīļi no viņa.

— Kā lūdzu?

— Ēē... nekas. Pateicos, mister Markus. Ceru, ka tiksimies.

— Grifins, — viņš sacīja. — Sauciet mani par Grifinu.

Noliku telefona klausuli un atkritu dīvānā. Purināju galvu

un mirkšķināju acis.

Džeks nebūs vienīgais, kas šovakar pie pusdienu galda varēs pastāstīt šo to interesantu.

Atlikušo pēcpusdienas daļu pavadīju, sacerēdama Brendo-nam ITtersam pateicības vēstulīti. Nosūtīju to uz viņa mājām Ņūtonā līdz ar divpadsmit gadus veca viskija pudeli.

2.

Nākamās nedēļas laikā pārlasīju trīs Grifina Markusa grāmatas, kas man jau bija, un paņēmu vēl četras no bibliotēkas. Tās visas bija šausmīgi labas, l>ct visvairāk man palika «Nakts rāpulis» — par Ričarda Ramireza lietu. Neesmu viegli iebiedējama, citādi jau nevarētu darīt to, ko es daru, taču lasot «Nakts rāpuli» man patiesi tirpas skrēja pa kauliem.

Džeks bija lasījis kādas piecas Markusa grāmatas, un viņam tās patika. Džeks deva priekšroku Markusa interviju krājumam — tās bija intervijas ar policistiem visdažādākajos valsts nostūros.

Kad gatavojos tikties ar kādu cilvēku, cenšos pēc iespējas vairāk par viņu uzzināt. Biogrāfiskās izziņas uz Markusa grāmatu apvākiem vēstīja arī to, ka viņam ir sieva, dēls un meita, ka viņš uzaudzis Bruklinā, mācījies Kolumbijas universitātes žurnālistikas kursos. Viņam bija četrdesmit astoņi gadi, tātad desmit gadus vecāks nekā es.

No septiņām Markusa grāmatām divas tikušas izmantotas teatralizētiem uzvedumiem, citas divas — televīzijas minise-riāliem. Kādu laiku pastāvējusi ideja veidot iknedēļas televīzijas šovu, kas būtu veltīts tieši Markusam. Nevis šovs, ko viņš vadītu, vai kas būtu balstīts uz viņa grāmatām, bet tieši par viņu — seriāls, kura varonis būtu Bezbailīgais Žurnālists Izmeklētājs. Tāds šovs gan nekad netika parādīts, tomēr man šķiet, ka Markuss gan būs pamanījies saņemt smuku naudiņu par tiesībām izmantot viņa dzīves stāstu.

Visas viņa grāmatas bija kļuvušas par bestselleriem.

Tuvojoties dienai, kad man vajadzēja tikties ar Markusu, sāku nervozēt. Džeks mani izsmēja.

— Bar ko tu tā satraucies? — viņš vaicāja. — Tu esi tikpat laba rakstniece, kā Markuss. Tikai ne tik slavena. Pagaidām.

Nav nekāds brīnums, ka man šis puisis bija mīļš.

Pienāca liktenīgā stunda.

Man bija jāsatiekas ar Markusu Čārlza viesnīcas uzgaidāmajā telpā pulksten sešos vakarā. Tiklīdz ierados, uzreiz viņu pazinu, biju taču aplūkojusi tik daudzas Markusa fotogrāfijas. Turklāt bez šveicara un reģistratores viņš bija vienīgais cilvēks vestibilā.

Uzreiz negāju viņam klāt. Pastāvēju kādu brīdi pie suvenīru tirgotavas un vēroju Markusu. Viņš mani neredzēja, jo skatījās uz centrālo ieeju.

Biju pārsteigta, cik viņš izrādījās garš — kādas sešas pēdas un piecas collas (Džeks bija sešas pēdas un trīs collas garš). Viņam bija ļoti tumši un sprogaini mati, šaura, garena seja. Likās, ka viņš ir diezgan tievs, taču zem garā un platā trīs-ceturtdaļmēteļa tas bija visai grūti nosakāms.

Tik daudz varēja spriest no attālā novērošanas punkta. Devos pie Markusa. Man tuvojoties, viņš pagriezās un ieraudzīja mani. Uzsmaidīju viņam, Markuss smaidīja man pretim. Kā par brīnumu ceļgali man nemaz neļodzījās.

Tuvumā pamanīju sudraba stīdziņas viņa matos. Uzacis tumšas, smalki veidotas, nedaudz uz augšu vērstas. Acis gaiši brūnas. Augsti, slāviski vaigu kauli.

— Liza Konorsa? — viņš sacīja.

— Grifins Markuss? — pastiepu roku, un viņš to saņēma. — Priecājos jūs redzēt.

— Jūs esat viegli atpazīstama.

Es smējos. — Jā, nudien, lai kur es arī neietu, parasti esmu vienīgā piecas pēdas un desmit collas garā rudmate tuvākajā apkārtnē.

— Pamēģiniet aizbraukt uz Kopenhāgenu. Tur šādu sieviešu ir visai daudz. — Markuss uzmeta skatu viesnīcas ieejai. Bija sāeis snigt. Aiz stikla durvīm lēni krita lejup sīkas sniegpārslas.

— Tas nu gan ir jauki, — viņš teica. — Atgādina man, kāpēc pārcēlos dzīvot uz Losandželosu. — Atkal pievērsies man, viņš apvaicājās, vai es nevēlētos ko iedzert.

— Tas būtu patīkami.

— Labi. Šī ir jūsu pilsēta. Kur būtu labāks bārs? — viņš domīgi sarauca pieri. — Man ir ideja. Varbūt dodamies uz «Kasablanku»?

Papurināju galvu. — Vairs nav.

Saraukto pieri nomainīja drūms skatiens. — Kā to saprast — vairs nav?

— To pirms diviem gadiem nojauca.

Viņam bija neparasti dzīvi sejas vaibsti. Tagad tie atspoguļoja šausmīgu neticību. — «Kasablanku»? Jūs mani muļķojat.

— Gribētos, lai jums būtu taisnība.

— Šis bārs bija vēsturiska vieta.

— Es zinu.

— Un kas tur tagad ir?

— Uzcēla jaunu bāru, bet tas vairs nav tas.

Markuss apspiesti nopūtās. — Ko jūs iesakāt?

— Bārs tepat augšā nav nemaz tik slikts.

— Nu, tad izmēģināsim to.

Pa platām ozolkoka kāpnēm devāmies augšā uz tā dēvēto Kluso bāru. Tur bija daudz atzveltnes krēslu un dīvāniņu, logi vērsti uz viesnīcas pagalmu. Apsēdāmies pie četriem cilvēkiem domāta galdiņa netālu no loga. Markuss novilka savu pusmēteli un uzmeta to uz viena no brīvajiem krēsliem. Es savukārt novietoju savu mēteli uz viņējā.

Kad bijām iekārtojušies, viesmīle ieradās pēc pasūtījuma. Markuss vaicājoši pavērās manī.

— Martiņi ar degvīnu un ledu, viss labi sajaukts, — es teicu.

— Man to pašu, — piemetināja Markuss. Parakņājies savas tvīda sporta žaketes kabatā, viņš izvilka cigaretes — Marlboro Lights. — Jums nebūs iebildumu?

— Nebūt ne. Varat smēķēt droši.

*

Viņš aizkūpināja cigareti. — Tā rādās, ka mūsu sadarbība būs visai laba.

— Pēc kā jūs to spriežat?

Viņš norādīja uz mani ar cigareti. — Pirmkārt, jūs dzerat martini. Otrkārt, jūs neesat karojoša svaiga gaisa aizstāve.

— Man jūs gan jābrīdina, — es teicu, — visi šeit nav tik iecietīgi kā es. Jūs varat dabūt pa kaklu, tiklīdz aizdedzināsiet

cigareti, turklāt tas tiks darīts jūsu pašu labā. Un, Dieva dēj, ja jums ir kāds ar zvērādām rotāts apģērba gabals, nevalkājiet to Harvardskvērā, ja vien negribat tikt apliets ar asinīm un nolamāts par slepkavu.

— Kalifornijā notiek gluži tas pats, — viņš teica. Viesmīle atnesa dzērienus.

Markuss mazliet iemalkoja, tad atlaidās pret krēsla atzveltni. — Pastāstiet man par sevi.

— Nav jau nekas daudz stāstāms. Kādus astoņus gadus nodarbojos ar rakstīšanu.

— Un pirms tam?

— Pasniedzu koledžā angļu val<xJu.

— Ak tā. Jums ir doktora grāds?

Pamāju. — Pēc izglītības esmu viduslaiku literatūras un vēstures speciāliste.

— Traki nopietni, — Markuss nolika glāzi uz galdiņa marmora virsmas un mēģināja noskaitīt kādu Čosera dzejas rindu, taču pēc pāris frāzēm atzinās, ka aizmirsis.

— Kā vairums cilvēku dažus mirkļus pēc eksāmena. Čosers gan neietilpa manu interešu lokā. Es biju karaļa Artura laika tradīciju speciāliste.

Nezin kāpēc, to pateikusi, sajutos varen muļķīgi.

— Tam laikam jābūt interesanti, — Markuss ieminējās.

— Jā, tā tas ir. Mēģināju savā darbā apvienot vēsturi, literatūru un arheoloģiju. Biju patiesi aizrāvusies, rakstot disertāciju un zinātniskās publikācijas.

— Ja tas bija tik interesanti, kāpēc tad jūs to neturpinājāt?

Savilku seju grimasē. — Es gribēju teikt, ka zinātniskais

darbs un publikāciju gatavošana bija interesanti, ko gan nevar attiecināt uz šī priekšmeta pasniegšanu.

— Vai tad bija tik ļauni?

Paraustīju plecus. — Biju domājusi, ka lasīšu lekcijas par izciliem viduslaiku darbiem ieinteresētu, inteliģentu jaunu vīriešu un sieviešu sabiedrībā. Galu galā tas «vērtās par gramatikas

mācīšanu garlaikotiem, analfabētiskiem plānprātiņiem. Nonācu tiktāl, ka man šķita — ja vēlreiz būs jāvērtē kāds sacerējums, kura jaunais autors nespēj piecu vārdu teikumu uzrakstīt bez sešām pareizrakstības kļūdām, sākšu bļaut pilnā kaklā.

Markuss saprotoši smaidīja. — Varbūt vienkārši jūsu temperaments neatbilst šādam darbam.

— Varbūt. 1.ai gan nezinu, kam varētu būt atbilstošs temperaments, ja nu vienīgi kādam, kurš regulāri lieto nervus nomierinošas tabletes. Man tomēr patīk mācīt, taču tikai patiesi pieaugušus cilvēkus. Viņi ir pieklājīgi un ieinteresēti, veic uzdoto un viņiem pašiem laiku pa laikam ir ko teikt. Vairumam bērnu šādas īpašības nepiemīt. — Dziļi ievilku elpu. Nebiju domājusi noturēt atmaskojošu runu.

— Jūs pasniedzāt ari policijas akadēmijā? — Markuss vaicāja.

Nobrīnījos, kā viņš to zina, tad apķēru, ka droši vien Bren-

dons Pīterss viņam pastāstījis.

— Jā. Tepat Kembridžā.

— Un kā jums tas palika?

— Labi. Pasniedzu atskaišu rakstīšanu. Man likās, ka šis darbs patiesi ir svarīgs.

— Un tagad jūs esat kriminālrakstniece.

— Mhm, — ieturēju pauzi un iemalkoju no savas glāzes. — Bakstīt — tas ir tieši tas, ko īstenībā vienmēr esmu vēlējusies darīt. Un tagad es to daru.

— Kāpēc tieši par šādu tēmu?

Savilku uzacis. — Jums gan pašam vajadzētu zināt atbildi uz šo jautājumu.

Markuss pasmaidīja. — Kā būtu, ja mēs tagad dotos kaut ko ieēst?

— Nav iebildumu.

— Labi. Kur šeit tuvumā būtu kāds ciešams restorāns?

Mirkli pārdomāju. Tad apvaicājos Markusam, ko viņš vispār

zina par Kembridžu. Markuss paraustīja plecus. — Harvarda. Harvardskvērs.

— Tad jūs daudz vis nezināt. Kā būtu ar pastaigu pa Kembridžas mazāk pazīstamajām vietām?

— Kuras jūs domājat?

— Kembridžas auslrumu rajonu, — es sacīju.

— Vai man jāņem līdzi ierocis?

Es pasmaidīju. — Turieties tik pie manis, un jūs būsiet pilnīgā drošībā.

3.

Markuss norēķinājās ar čeku. Uzģērbām mēteļus un nokāpām lejā vestibilā. Šveicars izsauca mums mašīnu. Markuss iedeva viņam dzeramnaudu, un mēs iekāpām taksī. — Kembridžstrīta septiņsimt divdesmit trīs, — sacīju šoferim. Viņš pamāja, un mēs aiztraucām pa Benetstrītu.

— Kurp mēs dodamies? Vai tas ir noslēpums? — Markuss vaicāja.

— Vai esat nogaršojis portugāļu ēdienus?

— Jā, Lisabonā.

— Ak tā. Nu, tad varēsiet salīdzināt.

Sniga aizvien stiprāk, gandrīz puteņoja. Markuss vērās pa mašīnas logu. Likās, ka viņam salst, un viņš ietinās ciešāk savā mētelī. — Austrumu Kembridža. Pilsētas mežonīgā daļa, vai ne?

Pasmējos. — Es jūs paķircināju. īstenībā nekā mežonīga te nav. Ļoti zemi ielu noziedzības rādītāji. Lii gan šādi tādi drūmie tipi te ir. īstas padibenes. Bet tie pamatā slepkavo un kropļo viens otru, tā kā var teikt, ka šī sērga norimst savās sienās. GriL)ēju tikai uzsvērt, ka Kembridžas austrumdaļa pilnīgi atšķiras no I larvardskvēra, ko cilvēki parasti uzskata par īsteno Kembridžu.

Markuss sabāza rokas kabatās un nedaudz salieca plecus. — Pastāstiet man par Kembridžas austrumiem.

— Austrumkembridža — tās ir zilās apkaklītes un hipiji, kam Bekbejas pilsētas mājas šķiet nepieņemamas, vēl arī sešdesmito gadu paliekas, kas paši tagad strādā finansu sfērā, bet nav atteikušies no fantāzijām par strādnieku šķiras organizēšanu. Tas, protams, nenāk par labu viņu iekšām.

Markuss pasmīkņāja.

— Lai kā tas arī nebūtu, — es turpināju, — Austrum-kembridžu nodibināja jeņķi. Viņiem piederēja visas fabrikas un stikla pūšanas rūpnīcas. Kad jeņķi no šejienes aizgāja, viņu vietā nāca īri. Pēc īriem — itāļi. Tad poļi, pēc viņiem — portugāļi. Pēdējos gados Šeit sākuši apmesties arī salvadorieši un haitieši.

— Pamatīgs gulašs.

— Jā, un dažreiz virums katliņam iet pāri. Interesanti ir tas, ka Austrumkembridžā ir viena no divām lielākajām portugāļu kopienām Statos.

— Kur tad ir otra?

— Arī tepat Masacūsetsā, Folriverā.

— Ak tā.

Tobrīd mēs traucāmies pa Inmenskvēru. Markuss pa mašīnas logu vēroja apkārtni. — Te man viss šķiet pazīstams, — viņš teica. — Šeit droši vien ir lērums džeza klubu.

— Kādreiz bija, tagad palicis tikai viens. Kaila klubs I lemp-šīrstrītā, iepretim ugunsdzēsēju stacijai.

— Kas notika ar pārējiem?

— Tie nespēja sevi nodrošināt un izputēja.

— Kas tur ir tagad?

— Elegantas ēstuves.

Markuss kaut ko norūca.

Taksometrs veica ārkārtīgi bīstamu pagriezienu Kardināla Medeirosa avēnijas un Kembridžstrītas krustojumā un, uz sāniem sazvēlies, piestāja pie restorāna «Portugāle» ieejas.

Markuss samaksāja šoferim, un mēs izkāpām. Taksometrs nozuda sniegotajā naktī.

Markuss pavērās augšup uz restorāna izkārtni.

— Izskatās tīri jauki, — viņš sacīja, — tā rādās, ka jūs patiesi būsiet mani tikai ķircinājusi, piesolot pastaigu pa mežonīgām vietām.

— Patiesību sakot, tepat kvartā! u tālāk ir kāda vieta, kūres savu kāju nespertu, ja vien mani nesargātu jūras kājnieku vads un desantnieku brigāde, — es iebildu. — Tomēr par šo restorānu jums taisnība, te ir jauki. Bez tam man ir līdzi ierocis.

Markuss pavērās manī. — Jums ir...?

— Nu, labi. Līdzi jau nav, bet man pieder ierocis un ir arī atļauja to nēsāt.

— Vai drīkstu vaicāt, kāpēc?

— Pirms dažiem gadiem pāris cilvēku mēģināja mani nogalināt. Viņiem nepatika, ko biju par tiem uzrakstījusi.

Markuss iesmējās un atvēra man restorāna durvis. Restorāna īpašniece pavadīja mūs līdz galdiņam smēķētāju zālē. Viesmīlei mēs atkal pasūtījām degvīna martini.

Es jau zināju, ko vēlos pusdienās. Markusam bija jāpapēta ēdienkarte. Viņš lūdza mani kaut ko viņam ieteikt. — Pamē-ģiniet paellu, — es sacīju, — ja esat paliesi izsalcis. — Markuss pieņēma manu ieteikumu. Jādomā, ka viņš bija izsalcis.

— Konorsa ir īru uzvārds. Vai esat dzimusi Auslrumkem-bridžā? — Markuss vaicāja.

Es smējos. — Nē, esmu dzimusi Ņujorkā, tāpat kā jūs.

— Brūk linā?

— Nē.

— Tad jau Manhalanā.

— Nē, neesmu parasto dzīvojamo māju rajonu meitene. Nāku no Steitenailendas.

— A, zinu, — Markuss atsaucās. — Man šķiet, tā ir vieta, kur mēdz nolikt cūku kviekšanas sacensības.

Saraucu degunu, un viņš smējās.

— Pastāstiet man vēl kaut ko par sevi, — Markuss mudināja.

— Ko jūs gribētu zināt?

— Esat precējusies?

Papurināju galvu.

— Nekad neesat bijusi?

Atkal noraidoši papurināju galvu.

— Dzīvojat kopā ar kādu?

Sis vīrs nebija no smalkjūtīgajiem, uzdodot personiskus jautājumus. Protams, tieši tādā veidā viņš bija guvis panākumus. Vismaz daļēji tas tā bija.

— Nē, — es atbildēju. — Man ir... kā to lai sauc... līdzbiedrs. Esam kopā jau astoņus gadus.

Viesmīle atnesa mums dzērienus, trauku ar marinētiem dārzeņiem un melnām olīvēm, groziņu ar maizi.

— Dzīvojat atsevišķi?

Es saspringu. — Mums abiem tā labāk patīk.

Markuss nesaklausīja vēsumu manā balsī. Jebšu arī saklausīja, bet viņu tas neuztrauca.

Nolēmu, ka tagad mana kārta raidīt jautājumu šāvienus. 1.ai pļauj, ko pats sējis. — Un jūs, — ievaicājos, — esat precējies, vai ne?

— Šķīries. — Markuss apēda melnu olīvi.

— Atvainojiet.

Viņš paraustīja plecus. — Tā mēdz gadīties. Var jau būt, ka mūsu attiecības vēl uzlabosies.

— Jums ir divi bērni.

Viņš plati pasmaidīja. — Jā gan. Man ir divdesmit divus gadus vecs dēls un meita, kurai jūnijā paliks astoņpadsmit.

Izdarīju uzaicinošu rokas kustību. — Pastāstiet man par viņiem.

— Endijs mācās Kalifornijas Tehniskās universitātes pēdējā kursā, Lea pavasarī absolvēs privātskolu Losandželosā. Jēlas universitāte jau tagad paziņojusi, ka viņa tiks uzņemta. Viņi abi ir lieliski. Dažreiz skatos uz viņiem un brīnos, kur tādam tēvam kā man varēja rasties tik labi bērni. — Markuss ar plastmasas irbulīti samaisīja glāzē degvīnu un vermutu.

— Acīmredzot būsiet pret viņiem pareizi izturējies. Un jūsu sieva arī.

— Būtu patīkami tā domāt, — viņš atbildēja.

Kaut kas IVļarkusa balss noskaņā lika man mainīt sarunas tematu. — Jums ir interesants vārds.

Viņš pārsteigts pavērās manī.

— Grilins, — es paskaidroju. — Tas ir velsiešu vārds.

— Mana māte bija no Velsas.

— Savukārt «Markuss» ir pavisam citas izcelsmes...

— Iesākumā tas skanēja «Markovičs». Mans tēvs bija Krievijas ebrejs. — Markuss pasmīnēja. — Mani vecvecāki mainīja uzvārdu, lai izpaliktu Klisailendai.

— Jūs tikāt audzināts kā ebrejs?

Viņš izdzēra savu martini. — Nē, mani vispār nekā neaudzināja. Mana māte formāli bija katoliete. Tēvs... es domāju, pusapmuļķots sociālists, tas viņam aizslāja reliģiju.

— To es varu saprast, — sacīju.

— Kāpēc?

— Mana māte ir protestante, kura ienīst organizētu reliģiju, l>et tēvs tie reinkarnācijai.

Markuss iesmējās un apēda marinētu puķukāpostu. — Bet uzvārds jums kā īru katolietei?

— (/rūti tam noticēt, vai ne? Taču, ja man pasniegtu dievmaizīti, es laikam stāvētu un gaidītu, lai tai tiktu pievienots arī siers.

— Tad jau jūs varbūt drīzāk varat piederēt pie episkopālās baznīcas.

Pasniedzos pēc olīves. — Gribu pajautāt jums to pašu, ko pirmīt vaicājāt man. Kāpēc jūs ķērāties pie kriminālžurnā-listikas?

— Nezinu, — viņš atteica. — Varbūt tas kaut kā saistīts ar faktu, ka mans tēvs tika noslepkavots.

Strauji ievilku elpu un atspiedos pret krēsla atzveltni. — Mans Dievs.

— Tas nolika jau pirms trīsdesmit gadiem.

— Tomēr... mans Dievs. Vai drīkstu jautāt, kā tas notika?

Markuss paraustīja plecus. — Aplaupīšana. Kādu nakti viņš

atgriezās mājās no fabriku rajona. Tēvs bija arodbiedrības organizators. Kāds viņu apturēja un aplaupīja. Nosita dēj trim dolāriem.

— Tā bija aplaupīšana?

Markusa rokas gulēja uz galda virsmas, viņš vērīgi paskatījās uz mani. — Tā teica policija.

Kādu brīdi klusēju, tad ievaicājos, vai arī viņš domā tāpat.

— Kas to lai zina? Viņš bija iejaukts kādā nelāgā arodbiedrību lietā.

Iekodu apakšlūpā. — Man ļoti žēl.

Viņš atvairoši pamāja ar lal>o roku. — Pagājis jau tik ilgs laiks.

Viesmīle atnesa ēdienu. Markuss pasūtīja tam atbilstošu vīnu — vinho verde.

— Klausieties, — viņš teica. — Izstāstīšu jums visu, kas man zināms lietā, par kuru gatavojos rakstīt grāmatu. Bet pagaidīsim, līdz atnes kafiju, labi?

— Protams.

Manis izvēlētā grelhada mista ar batutos bija uz restēm apcepti liellopu, cūkas, vistas gaļas un mēles gabaliņi. Markusa paella — rīsi, vēzīši, garneles, zivis, gliemeži, kas savārīti kopā ar zirņiem un burkāniem. Kdām klusēdami. Un dzērām vīnu. Rs — divas glāzes. Markuss — četras. Tas neatstāja uz viņu redzamu iespaidu.

Viesmīle aiznesa šķīvjus un atgriezās ar Cappucirto kafiju. Markuss aizkūpināja cigareti. — Labi, nu tad runāsim par lielu, — viņš teica. — Man pēc līguma jāsaraksla grāmata par sērijveida slepkavībām. Oficiāli tās nav atklātas, bet es zinu, kas ir slepkava.

Es pamāju.

— Nu, tātad. — Viņš noliecās pār galdu. — Iztikā no 1986. līdz 1990. gadam līdzīgā veidā un ar līdzīgiem paņēmieniem tika noslepkavotas septiņas sievietes. Viņas visas dzīvoja Ņū-hempšīras dienvidos un ziemeļaustrumu Masaēūsetsā.

Iepletu acis. — Nu, protams. Mcrimekas ielejas slepkavības.

— Jums taisnība, — Markuss nopurināja cigaretes pelnus.

— Un jūs zināt, kas to izdarījis?

— Tā man šķiet. Esmu pārliecināts, ka zinu.

— Šī lieta man ir pazīstama. Tomēr turpiniet un izstāstiet man, kas zināms jums, bet policijai nē.

Viņš noraidoši papurināja galvu. — Nē. ledošu jums uzmetumus grāmatai. Izlasiet tos, un tad pasakiet man savas domas.

Noliku savu kafijas tasi. — Diezgan godīgi. Un pēc tam?

— Vadoties no tā, ko būsiet izlasījusi, apdomājiet, vai gribat turpmāko divu, trīs mēnešu laikā strādāt kopā ar mani. Palīdzēt man izpētīt šīs lietas, iztaujāt cilvēkus.

— Ak, tā.

— Man nepieciešams kāds, kuram šis darba lauks ir pazīstams. Kuram šeit ir sakari ar cilvēkiem. Kurš prot iztaujāt.

— Un tā varētu būt es?

— Varu jums maksāt tūkstoš dolārus nedēļā.

Steigšus pacēlu savu kafijas tasi sejas augstumā, lai viņš neredzētu manu žokli pārsteigumā atkaramies. Kādu piedāvājumu tad par šo grāmatu saņēmis Markuss pats? Neskaitāmus miljonus? Var jau būt. Viņš, jā.

Markuss aizdedzināja jaunu cigareti.

— Vai tas jūs interesē?

— Iedodiet man uzmetumus, — es teicu. — Atgriezīsimies pie šīs sarunas rīt.

4.

Kad atgriezos no pusdienām ar Markusu, Džeks sēdēja manā dzīvojamā istabā uz dīvāna un lasīja šīsnedēļas IJ. S. News & World Report. Kamīnā gailēja ogles. Lusija bija saritinājusies uz dīvāna blakus Džekam un ielikusi galvu viņam klēpī.

Kad aizvēru durvis, Džeks paeēla acis no avīzes. — Kā gāja? — viņš vaicāja.

— Labi, — es atbildēju. Novilku mēteli. — Viņš grib man maksāt tūkstoti nedēļā, ja tuvāko divu, trīs mēnešu laikā palīdzēšu viņam faktu izpētē.

Džeks ļāva avīzei noslīdēt klēpī, tieši uz Lusijas purna. Suns pacēla galvu un aizvainoti vērās Džekā.

— Tas varētu iet, — teica Džeks. — Apsēdies un izstāsti man visu.

Uzkāru mēteli. — Protams. Vēlies tasi tējas?

— Jā.

Džeks sekoja man uz virtuvi. Kamēr piepildīju tējkannu ar ūdeni, viņš apvaicājās, kāds tad Markuss īsti ir.

Uzsmaidīju Džekam. — Rādās tīri jauks. Viņam nepiemīt nedz pretenciozi tāle, nedz uzpūtība, nedz kāda cita no slavenību sliktajām īpašīl)ām. Viņš ir ļoti eksaltēts, man ir aizdomas, ka pat nedaudz gaisīgs. Pārāk daudz smēķē. Iespējams, ka dzer pārāk daudz, lai gan mēs ar tevi šajā ziņā arī neesam nekādi muļļas.

— Tur tev taisnība.

Uzliku tējkannu uz plīts un ieslēdzu gāzi. — Vispār man šķiet, ka tev Markuss varētu patikt. Es jūs iepazīstināšu. Esmu pārliecināta, ka viņam arī būs patīkami tikties ar tevi.

Džeks pamāja un pasmaidīja. — Tātad tu domā pieņemt šo darbu? v

— Man jāizlasa viņa sagatavotie darba uzmetumi un rīt jāsniedz atbilde. Protams, ka pieņemšu šo darbu, — es nopūtos, — jo man taču tā sasodītā nauda ir vajadzīga.

— Liza, ja tev nepieciešama nauda...

Piegāju pie Džeka un piespiedu savu rādāmo pirkstu viņa lūpām. — Es zinu, es zinu. Taču ārpus materiālā momenta, tā man ir fantastiska iespēja pierādīt sevi.

— Nu tad izmanto to.

— Es zināju, ka tu tā teiksi. — Apviju rokas viņam ap kaklu un mazliet noliecu Džeka galvu. Skūpsts izvērtās mazliet nopietnāks, nekā es to sākumā biju iecerējusi.

Atminējos, ka jānodzēš gāzes liesma zem tējkannas, pirms šī nopietnība kļūst nevadāma.

*

Nākamajā rītā pēc brokastīm, paņēmusi otro kafijas tasi līdzi uz dzīvojamo istabu, ieslīdēju atzveltnes krēslā, lai palasītu Markusa darba uzmetumus. Tā bija vārdu plūsma piecpadsmit lappušu garumā zem nosaukuma «Arā no tumsas». Tur bija teikts sekojošais:

Agrā 1990. gada 21. janvāra vakarā Čerila Timonsa, septiņpadsmit gadus veca vidusskolniece no I leverhilas, Masačūsetsā, pieņēma lēmumu, kas viņu noveda pie bojāejas.

Sis lēmums bija — aiziet uz veikalu, lai nopirktu mātei dzimšanas dienas dāvanu.

Viņa apvaicājās savai labākajai draudzenei Dženiferai Beli-vo, vai tā negribētu nākt viņai līdzi, taču Dženiferai bija sarunāta tikšanās, tā kā Cerilai nācās iet vienai. No savas ģimenes mājas viņa aizbrauca uz Pleistovu, nedaudz aiz Ņūhempšīras robežas.

125. ielā Pleistovā ir tirdzniecības rajons, abās ielas pusēs atrodas veikali, kuros preces pārdod par pazeminātām cenām, universālveikali, automašīnu detaļu tirgotavas, ātro uzkodu veikaliņi. Šis rajons nav pievilcīgs, tomēr relatīvi drošs. Neraugoties uz to, Čerila, būdama policijas virsnieka māsa un apgabala prokurora palīga māsīca, veica drošības pasākumus, kas šādu ar tieslietām saistītu ģimeņu bērniem kļūst par otro dabu. Viņa novietoja savu balto toijotu labi apgaismotā vietā un iespējami tuvāk Reda apavu veikalam. Kad meitene īsi pēc deviņiem iznāca no veikala, mašīnas atslēgas viņa turēja vienā rokā ar iepirkumu sainīti.

Nākamajā rītā pulksten astoņos Čerilas toijotu veikala pārvaldnieks atrada pamestu automašīnu stāvvietā. Atslēgas bija aizdedzē. Meitenes rokassoma atradās uz priekšējā sēdekļa, bet mātei domātā dzimšanas dienas dāvana — brūnu ādas čību pāris — neaizskarts gulēja uz pakaļējā sēdekļa.

Divas dienas vēlāk Cerilas līki atrada Pleistovā, mežainā vietā Mcrimekas upes krastā.

Viņa bija pilnīgi apģērbta un Ikjz seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija divdesmit septiņas reizes iedurts krūtīs un kaklā.

Šāda slepkavošana bija sākusies gandrīz pirms četriem gadiem cilā štata nostūrī.

Kerolaina Brega bija divdesmit astoņus gadus veca angļu valodas skolotāja un dramatiskā pulciņa vadītāja Sv. Ignācija skolā Konkordā, Ņūhempšīrā. 1986. gada 3 I. marta vakarā viņa vadīja izrādes «Mūsu pilsēta» mēģinājumu vecāko klašu audzēkņiem. Mēģinājums beidzās pulksten deviņos. Ja neskaita sargu Robertu Sentdžonu, Kerolaina bija pēdējā, kas palika skolā.

Kerolaina nebija precējusies, taču viņai bija draugs, ar ko viņa diezgan regulāri tikās. Kerolaina īrēja nelielu māju netālu no Pembrukas.

Kerolainas mašīnu, sarkanu «nisan stanea», atrada skolas automašīnu stāvvietā nākamajā rītā.

Viņas līķis tika atrasts 3. aprīlī, Mcrimekas upes krastā, ārpus Konkordas. *

Viņa bija pilnīgi apģērbta un bez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija trīsdesmit divas reizes iedurts krūtīs un kaklā.

Dcnīze Mišo bija trīsdesmit divus gadus veca šķirtene, divu bērnu — septiņus gadus vecas meitenītes un piecus gadus veca puisēna — māte. Viņa strādāja par aizdevumu daļas ierēdni Ņūhempšīras bankas Nešuā nodaļā. Dcnīze ar abiem bērniem dzīvoja tai pašā pilsētā, divģimeņu mājā. Viņas vecāki un jaunākais brālis apdzīvoja mājas otru pusi.

1986. gada 2. novembra vakarā Dcnīze atstāja bērnus pie saviem vecākiem un devās iepirkties. Alisei, viņas meitiņai, bija nepieciešams jauns ziemas mētelis. Kojalridžas gatvē, Maršala veikalā notika šādu apģērbu izpārdošana, un Dcnīze gribēja izmantot izdevību.

Viņa vairs nekad neatgriezās mājās. Viņas vecāki, Mišels Grogens ar kundzi, pulksten vienpadsmitos vakarā piezvanīja policijai un pieteica meitas pazušanu.

Denīzes mašīnu, zilu dodždarlu, atrada automašīnu novietnē pie Maršala veikala nākamajā rītā.

15. decembrī Denīzes līķis tika atrasts Merimekas krastā tūlīt aiz Masaēūsetsas robežas, Tingsboro.

Viņa bija pilnīgi apģērbta un l>ez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija divdesmit divas reizes iedurts krūtīs un kaklā.

Daicna Lemonika bija divdesmit vienu gadu veca. Viņa dzīvoja kopā ar vecākiem Lovelā, Masaēūsetsā un mācījās par medmāsu Lovelas vispārējā hospitālī. Viņai bija īpaša interese par slimu bērnu kopšanu.

1987. gada 18. februārī vakarā Daienai bija jāliekas ar draugu no vidusskolas laikiem, Loriju Gutovski, lai kopīgi paēstu pusdienas un pēc tam ietu uz kino. Lorijs ieradās restorānā mazliet pirms septiņiem. Septiņos trīsdesmit Daiena, normāli punktuāla jauna sieviete, joprojām nebija ieradusies. Lorijs piezvanīja uz Daienas mājām, un viņas māte pateica, ka Daiena aizbraukusi ar tēva mašīnu bez piecpadsmit septiņos. Lai sasniegtu restorānu, būtu pieticis ar piecpadsmit minūtēm.

Lorijs vēl kādu pusstundu nogaidīja restorāna bārā, tad devās uz mājām, apjucis un diezgan satraukts.

Pēc divām stundām Daienas tēvs piezvanīja policijai.

Daienas mašīna tika atrasta aiz pamestas vērptuves pie kanāla, kas tek caur Lovelu.

Pēc septiņām dienām aiz Drekatas, nelielas pilsētas uz ziemeļiem no Lovelas, mežainā apvidū Merimekas krastā tika atrasts Daienas līķis.

Viņa bija pilnīgi apģērbta un l>ez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija deviņpadsmit reizes iedurts kaklā un krūtīs.

Divdesmit piecus gadus vecā Margareta l^tornē, saukta par Pegiju, dzīvoja Salemā, Ņūhempšīrā un strādāja par sanitāri Marijas Nevainības patversmē borensā, Masaēūsetsā. Pirms trim gadiem viņa bija apprecējusies ar ārstniecības līdzekļu veikala pārdevēju Robertu Letornē.

Ix>rensa, kas atrodas kādas divdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Bostonas, reiz bija viens no Jaunanglijas tekstilrūpniecības centriem. Šodien tas ir viens no zāļu ražošanas centriem. Par spīti pilsētas atjaunotāju pūliņiem, daudzi no 75 tūkstošiem šīs pilsētas iedzīvotāju grimst nabadzībā un bezcerībā.

Pegija, kura strādāja vakara maiņā, labi zināja, ka Lorensā līdz ar tumsas iestāšanos kļūst bīstami. Marijas Nevainības patversme neatradās kādā no pilsētas nedaudzajiem puslīdz drošajiem nostūriem. Apmeklētāji un patversmes personāls automašīnu stāvvietā dažkārt tika aplaupīti pat gaišā dienas laikā. Tomēr Pegijai pašai nekad nekas ļauns nebija atgadījies. Pegijas vīrs vēlāk stāstīja, ka viņa vienmēr centusies novietot mašīnu pēc iespējas tuvāk patversmes ieejai, iespējami gaišākā vietā. Pegija parasti nogaidīja, lai varētu iziet no patversmes kopā ar kolēģiem, vai arī speciāli lūdza kādu, lai viņu pavada līdz mašīnai.

1988. gada 25. oktobra vakarā viņa nezināmu iemeslu dēļ bija atteikusies no ierastās piesardzības.

Pegijas pelēkā honda nākamajā rītā joprojām atradās patversmes automašīnu stāvvietā.

Pēc trim dienām Pegijas līķi atrada Merimekas upes krastā Endoverā, Lorensas priekšpilsētā.

Viņa bija pilnīgi apģērbta un bez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija divdesmit deviņas reizes iedurts krūtīs un kaklā.

Bojāejas brīdī viņa bija otrajā grūtniecības mēnesī.

Liza Gudinafa bija trīsdesmit septiņus gadus veca vēstures pasniedzēja, kas uz pusslodzi strādāja Merimekas koledžā Zie-meļendoverā, Masaēūsetsā. Viņa dzīvoja tai pašā pilsētā kopā ar vīru Tomasu, Rietumu elektrības kompānijas administratoru, un trīspadsmit gadus veco meitu Sāru.

1989. gada 1. aprīlī Liza izgāja no koledžas piecos pēcpusdienā, pēc divām mācību stundām un pieņemšanas laika. Viņa aizbrauca kādu jūdzi no skolas teritorijas uz Ziemeļendoveras gatvi, lai nopirktu produktus Demulasa universālveikalā.

Viņa bija teikusi Sārai, ka atgriezīsies mājās ne vēlāk kā sešos.

Viņa neatgriezās.

Septiņos vakarā Tomass Gudinafs pārnāca mājās no darba. Atradis Sāru vienu pašu, viņš zvanīja uz sievas darbistabu koledžā. Neviens necēla klausuli. Tomass nogaidīja vēl kādu stundu, tad zvanīja Ziemeļendoveras policijai.

Desmitos vakarā Lizas zilo automašīnu fords taurus atrada stāvvietā pie Demulasa veikala.

Pēc četrām dienām Merimekas upes krastā, Metjuenā, netālu no 1 10. ceļa atrada Lizas līķi.

Viņa bija pilnīgi apģērbta un l>ez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija trīsdesmit četras reizes iedurts krūtīs un kaklā.

Linda Tesjēra, trīsdesmit trīs gadus veca Metjuenas iedzīvotāja, strādāja par sieviešu apģērbu iepircēju Džordana Mārša universālveikalā Metjuenas gatvē. Viņa nebija precējusies un nesen bija nopirkusi māju skaistā, kalnainā pilsētas rajonā netālu no Marijas Ziedošanās akadēmijas. Viņai nebija pastāvīga drauga, bet paretam viņa ar kādu satikās.

1989. gada 8. decembrī Linda neieradās darbā. Viņa arī nepaziņoja, ka būtu saslimusi, kas šai atbildīgajai darījumu sievietei bija gluži neraksturīgi. Tā kā vēl pēcpusdienā par Lindu nekas nebija zināms, viņas kolēģi sāka satraukties. Viens no viņiem zvanīja Lindai uz mājām. Zvanu pieņēma automātiskais atbildētājs.

Pulksten piecos pēcpusdienā Lindas mašīna tika atrasta pamesta Nevina memoriālās bibliotēkas automašīnu stāvvietā.

Pēc nedēļas, kādus piecsimt jardus no Lizas Gudinafas atrašanas vietas, atrada arī Lindas līki.

Linda bija pilnīgi apģērbta un bez seksuālas vardarbības pazīmēm.

Viņai bija trīsdesmit vienu reizi iedurts krūtīs un kaklā.

1990. gada novembrī Bostonas policija meklēja slepkavu, kura upuri bija prostitūtas. Uz doto brīdi divas jau bija noslepkavotas, un policija nevēlējās, lai šis skaits pieaugtu.

Abiem upuriem bija pārgrieztas rīkles.

Abas prostitūtas darbojās nelielā teritorijā starp ķīniešu kvartālu un teātru rajonu, tā sauktajā Cīņas zonā. Neraugoties uz to, ka pornogrāfisko žurnālu kioskus, neķītru izrāžu teātrīšus, sēksiiteratūras veikalus, ādas bikšu un roku dzelžu tirgotavas, kas reiz bija plaukuši un zēluši Vašingtonstrīlā, bija aizskalojis tikumības atjaunošanas vilnis, šī teritorija bija un palika Bostonas grēka centrs — vismaz leģendā. Tur joprojām tiek izdabāts visām seksuālajām gaumēm.

Šīs zonas meitenes piekopj savu amatu brīvi un ar galvu reibinošu bezrūpību. Pietiek mašīnai uz ielas apstāties, un, ja vien braucējs ir vīrietis, pie mašīnas lodziņa pieklauvē vismaz viena jebkuras rases vai vecuma sieviete, lai piedāvātu apmierināt jūsu vistrakākās seksuālās fantāzijas.

Henrijs Kmijecs, trīsdesmit vienu gadu vecs nekur nestrādājošs mašīnists no Mančesteras, 20. novembra pēcpusdienā brauca pa šo zonu, kad policisti viņu aizturēja par vardarbību.

Tanī pat dienā bostonas pilsētas slimnīcā ar naža ievainojumu krūtīs un labās rokas augšdelmā atradās divdesmit divus gadus vecā prostitūta Keiša Medisona, kuru pirms trim dienām bija sadūris kāds klients Vašingtonstrītas lejasdaļā.

No Keišas stāstītā izrietēja, ka uzbrucējs bija braucis sarkanā, pamatīgi sarūsējušā ševrolē pikapā ar Ņūhempšīras numuru.

Šis apraksts atbilda tai mašīnai, kurā aizturēšanas brīdī sēdēja Henrijs Kmijecs.

Keiša vēl bija teikusi, ka uzbrucējs bijis baltais, divdesmit piecus līdz trīsdesmit gadus vecs, taisniem, tumši blondiem matiem, kas nokarājušies līdz pleciem, plānām ūsām un baku-rētainu ādu. Vīrieša augums bijis no piecām pēdām desmit collām līdz sešām pēdām garš, svars ap 160 mārciņām.

Sis apraksts atbilda Henrija Kmijeca ārienei.

Gultā un mašīnas kabīnē policija atrada lietiskos pierādījumus — asinis, auduma driskās, pirkstu nospiedumus un matus, kas liecināja, ka Kmijecs saistīts ar divu prostitūtu — Klaudijas Vaitlovas un Marijas Akostas noslepkavošanu un uzbrukumu Kcišai Medisonai.

Izmeklēšanas eksperimentā Keiša Medisona uzrādīja Kmijecu kā to vīrieti, kas mēģinājis viņu noslepkavot. Viņa arī sacīja, ka Kmijecs lielījies ar Vitlovas un Akostas noslepkavošanu.

Kmijecs lika apsūdzēts divās pirmās pakāpes slepkavībās un vienā uzbrukumā slepkavības nolūkos. Apsūdzības brīdī viņš pie sevis dungoja, muļķīgi smaidīja, taisīja grimases tiesas ierēdņiem un bungoja ar pirkstiem pa ceļgaliem.

Kad tika nolasītas pret viņu izvirzītās apsūdzības, viņš ķiķināja.

Viņš tika atzīts par vainīgu visos apsūdzības punktos.

1991. gada 10. aprīlī Henrijam Kmijecam tika piespriests mūža ieslodzījums bez apžēlošanas tiesībām. Kā soda izciešanas vieta bija paredzēts cietums Volpolā, Masačūsetsā.

Esmu pārliecināts, ka Henrijs Kmijecs noslepkavojis ne tikai Klaudiju Vaitlovu un Mariju Akostu, bet arī Kerolainu Bregu, Denīzi Mišo, Daienu Lcmoniku, Pegiju Letornē, Lizu Gudinafu, Lindu Tesjēru un Čerilu Timonsu.

Visupirms jāatzīmē, ka neviens nav ticis turēts nopietnās aizdomās par šo septiņu Ziemeļmasačūsetsas un Dienvidņūhempšīras sieviešu nogalināšanu, lāču, pat ja šādu aizdomās turēto būtu kāds ducis, Kmijecs vienalga izceltos starp viņiem.

Viņa biogrāfijā irdokumentāli apliecināta pret sievietēm vērstas vandarbīl)as priekšvēsture. Divpadsmit gadu vecumā Kmijecs ar āmuru uzbrucis savai mātei, kad tā atteicās nopirkt viņam gaisa šauteni. Glābjoties no dēla, misis Kmijeca izskrēja no mājas, un kādam kaimiņam nācās zēnu savaldīt. Pēc četriem gadiem, kad Kmijecs mācījās Mančesteras vidusskolas otrajā kursā, viņš sadūra savu skolas biedreni. Meitene, kura klasē sēdēja Kmijecam priekšā un ar kuru viņš vēlējās satikties, bija noraidījusi Henrija aplidošanas mēģinājumus. Kmijecs sagaidīja viņu pēc mācību beigām un, kad meitene iznāca no skolas, uzbruka viņai.

laimīgā kārtā upuris netika smagi ievainots un diezgan ātri atveseļojās. Savukārt Kmijecs nākamos sešus mēnešus pavadīja jauniešu labošanas iestādē.

Kad Kmijecs uzbruka meitenei, kura atteicās ar viņu satikties, viņš mēģināja tai iedurt krūtīs un kaklā. Pēc vienpadsmit gadiem viņš pārgriezīs rīkli Klaudijai Vaitlovai un Marijai Akostai. Viņš mēģinās izdarīt to pašu ar Keišu Medisonu, taču tikai ievainos viņu rokā un plecā.

Kerolaina Brega, Denīze Mišo, Daiena Lemonika, Pegija Letornē, Liza Gudinafa, Linda Tesjēra un Gerila Timonsa, protams, mira no vairākiem dūrieniem krūtīs un kaklā. Ierocis, ar kuru viņas tika sadurtas, bija ļoti līdzīgs, ja ne pat identisks abpusēji griezīgajam medību nazim, ko atrada Kmijeca mašīnas cimdu nodalījuma — nazim, ko viņš lietoja, lai uzbruktu Vaitlovai, Akostai un Medisonai.

Klaudijas Vaitlovas līķi atrada pamestu Merimekas upes krastā Tingsboro, netālu no Denīzes Mišo atrašanas vietas.

Aprūsējis sarkans pikaps bija redzēts Roijalridžas gatves apkaimē tai vakarā, kad Mišo pazuda. Tāda pati vai līdzīga mašīna bija novietota pie Merimekas koledžas administratīvās ēkas Lizas Gudinafas pazušanas vakarā. Mašīnai priekšā trūka lal)ējā starmeša.

Pēc trim dienām Henrijs Kmijecs pielika savai mašīnai labējo priekšējo starmeti.

Ir vēl viens, pēdējais pierādījums, kas nešaubīgi norāda uz Kmijecu kā deviņu sieviešu slepkavu.

Kad policisti, arestējuši Kmijecu Bostonā, pārmeklēja viņa dzīvokli Mančesterā, tika atrasta aploksne, pilna ar avīžu rakstu izgriezumiem. Tie visi attiecās uz Kerolainas Bregas, Denīzes Mišo, Daienas Lemonikas, Pegijas Letornē, Lizas Gudinafas, Lindas Tesjēras un Čerilas Timonsas noslepkavošanu.

Uz tā avīžraksta malām, kurā aprakstīta Čerilas Timonsas līķa atrašana, Kmijecs bija uzšņāpis: «Es drīz to atkārtošu.»

Pārlasīju šīs piezīmes vēl divas reizes. Tad noliku tās uz kafijas galdiņa un devos pie telefona. Piezvanīju uz Čārlza viesnīcu un lūdzu mani savienot ar Crilina Markusa numuru. Viņš pacēla klausuli pēc otrā signāla.

— Es piedalos, — teicu.

5.

Nākamajā rītā tikos ar Markusu viņa numurā Čārlza viesnīcā lietišķās brokastīs. Mēs ar viesu apkalpotāju sasniedzām numura durvis vienlaikus. Markuss mums atvēra, turē-dams vienā rokā telefonu, klausuli iespiedis starp zodu un plecu. Viņš man izklaidīgi uzsmaidīja un atkāpās no durvīm, lai apkalpotāja varētu iestumt servējamo galdiņu. Es viņai sekoju. Pareizāk sakot, es sekoju kafijas smaržai, kas cēlās no sudraba kannas uz ripojošās paplātes augšējā nodalījuma. Pirms iziet no mājām, biju uz ātru roku izdzērusi glāzi apelsīnu sulas, tas arī viss. Tādēļ kafijas kanna man šķita līdzīga svētā Grāla kausam.

Apkalpotāja novietoja galdiņu istabas centrā un sāka šķindināt šķīvjus un citus traukus. Markuss kaut ko atcirta savam sarunu biedram un nolika klausuli. «Iznirelis,» viņš nolamājās un nolika telefonu atpakaļ uz galda, tad parakstīja apkalpotājas pasniegto čeku, un viņa aizgāja.

Markuss izlaida pirkstus caur matiem un viegli papurināja galvu.

— Sveicināta.

— ’brīt.

Viņš aplaida skatienu telpai, it kā tikai nupat būtu sācis iepazīties ar savu tuvāko apkārtni.

— Nometiet kaut kur savu mēteli un sāksim. Apkalpojieties pati, — viņš pamāja uz galdiņa pusi.

Bļodas ar sudraba vākiem izrādījās saturam olu kulteni, šķēlēs sagrieztu meloni, desu un šķiņķi. Groziņā bija maize un dažādas smalkmaizītes. Lepni dzīvojam. Paņēmu mazliet olu kulteni, meloni un smalkmaizīti. Un kafiju. Protams, kafiju.

Knibinādama melones šķēli, šķērsoju istabu. Uz galda blakus telefonam atradās portatīvais kompjūters. Viens no krēsliem bija apkrauts ar aploksnēm, kas izskatījās kā žurku apgrauztas. Blakus televizoram stāvēja atvērta kartona kaste, piebāzta ar avīžu izgriezumiem, gan oriģināliem, gan fotokopijām. Pa visu istabu mētājās Globe, Herald, New York Times, L. A. Times un Wall Street Journal šīsdienas numuri. Visā visumā diezgan pazīstams juceklis.

— Nu, labi, — Markuss teica, — ko jūs domājat par manu versiju?

Noliku savu pusapēsto smalkmaizīti.

— Domāju, ka jums bija krietni jāpastrādā, pirms nācāt uz pēdām Kmijccam.

— Liekas, ka tas puisis ir galīgs plānprātiņš.

— Varat man ticēt, tāds viņš tiešām ir.

Gatavodamās uz šo tikšanos, biju devusies uz bibliotēku un pāršķirstījusi avīzes, kurās bija kaut kas rakstīts par Merimekas ielejas slepkavībām. So to no izlasītā tiku piezīmējusi. Izņēmu savas piezīmes no rokassomiņas.

— Viens nav skaidrs, — es teicu, — kāpēc policija, kas arī tādu laiku turēja Kmijecu aizdomās par visām šīm slepkavībām, tomēr beigu l>eigās no šīs versijas atteicās? Jums tas ir zināms?

Markuss ielēja sev vēl kafiju un piedāvājoši pašūpoja kannu uz manu pusi.

— Protams, dzeršu, — es piekritu. — Paldies.

Markuss piepildīja manu tasi un nolika kannu atpakaļ uz servējamā galdiņa.

— Policijai šķita, ka pret Kmijecu nav pietiekoši daudz pierādījumu, es domāju — lietisko pierādījumu: matu, auduma pavedienu, asinstraipu. Turklāt neviens Kmijecu šo noziegumu izdarīšanas vietā nav redzējis, tikai mašīnu, kas izskatās līdzīga viņējai. Un arī to tikai divos gadījumos.

— Un kā tad ar piezīmi, ko Kmijecs uzšņāpis uz Cerilas Timonsas slepkavībai veltītā avīžraksta malas? «Es drīz to atkārtošu.»

Markuss paraustīja plecus. — Labs aizstāvis, pie joda, jebkurš aizstāvis apgalvotu, ka Kmijecs ir tikai fantazējis. Jeb identificējis sevi ar patieso slepkavu, kas tāda stila trakajiem ir raksturīgi. Es pats esmu šādus gadījumus novērojis.

Es piekrītoši pamāju un pasmaidīju. — Jūs tagad pats apšaubāt savu hipotēzi.

Markuss man atsmaidīja. — Man ir vēl dažs labs pierādījums pret Kmijecu, ko neesmu minējis versijas izklāstā, un tas pastiprina aizdomas.

Nokodu smalkmaizītes kumosu un iedzēru kafijas malku.

— Kas tas par pierādījumu?

— Visupirms Kmijecs bijis saistīts vismaz ar trim pārējiem upuriem.

— Patiesi?

— Viņš absolvējis vidusskolu Mančesterā divus gadus pēc Kerolainas Bregas. Iespējams, ka dažus priekšmetus viņi pat mācījušies kopā. Tā kā viņiem bija jābūt vismaz savstarpēji pazīstamiem.

— Ak Dievs, — es teicu, — jāeer, ka viņa nebija tā meitene, ar ko Kmijecs gribēja satikties!

— Nē, nē, to meitēnu sauca Annemarija Malinija.

— Ak tā.

— Kādu laiku, — turpināja Markuss, — Kmijecs dzīvojis uz tās pašas ielas, kur Denīze M išo, dažas mājas tālāk. Tolaik viņam bijuši kādi desmit gadi. Viņa ģimene gan visai drīz šo rajonu atstājusi, tomēr vismaz skata pēc Kmijecs būtu varējis Denīzi pazīt, vai ne?

— Iespējams.

— Tālāk. Kādu nedēļu pirms Pegijas Letornē noslepkavošanas Kmijecs bijis Lorensā, it kā meklējis darbu.

— Hm, — es šaubījos, — te jūs varat arī kļūdīties. Lorensa ir diezgan prāva pilsēta ar dažādiem rūpniecības uzņēmumiem. Nejaušības pēc divi cilvēki tc, protams, varētu satikties, l)et nekas vairāk.

— Varbūt, ka viņš Pegiju izsekoja, — Markuss atspiedās pret dīvāna atzveltni un izstiepa kājas. — Ja tas viss arī būtu tikai sagadīšanās, man pret Kmijecu ir vēl kāds pierādījums.

— Kāds?

— Pirmo septiņu sieviešu slepkavam acīmredzami ir kāda vājība pret Merimekas upi. Kādēļ tad visi līķi tikaatstāti šīs upes krastā vai tās tuvumā? Galu galā, ir taču labākas vietas līķu noslēpšanai.

— Varbūt viņš tieši gribēja, lai līķi tiktu atrasti.

— Tādā gadījumā būtu bijis vienkāršāk atstāt tos pie šosejas vai atkritumu izgāztuvē.

Nu bija mana kārta paraustīt plecus.

— Turklāt Klaudijas Vaitlovas līķi Kmijecs veda visu ellīgi garo ceļu no Boslonas līdz Tingsboro, lai tikai varētu to nomest upes tuvumā, — Markuss piebilda.

— Tad kādēļ viņš neizdarīja to pašu ar Mariju Akoslu?

— Varbūt tam bija kādi šķēršļi. Varbūt viņš baidījās, ka neierauga. — Uz kafijas galda stāvēja Marlboro Lights paciņa. Markuss paņēma cigareti un aizdedzināja. — Ks nezinu.

— Nu, labi, — es teicu. — Pieņemsim, ka Kmijecam ir šī vājība pret Merimekas upi. Kāds ir tās cēlonis?

— To es jums nevaru pateikt. Domāju, ka cēlonis meklējams dziļi pagātnē. Kad Kmijecam bija deviņi gadi, viņš noslīcināja upē kucēnu. Iemeta no tilta ūdenī. Acīmredzot tāpat vien, prieka pēc.

Ks riebumā noskurinājos.

— Jūs droši vien zināt, ka ļoti daudzi maniakālie slepkavas sākuši ar dzīvnieku mocīšanu un nogalināšanu. Kļūstot vecāki, viņi pāriet uz cilvēkiem.

— Ks zinu. Ksmu daudz lasījusi par maniakāliem slepkavām, — es noklepojos. — Vienreiz man pašai iznāca ar tādu tikties. Viņš pat uzaicināja mani uz tikšanos.

Markuss lūkojās uz mani. — Jūs esat pilna ar maziem pārsteigumiem, vai ne? Vispirms es uzzinu, ka jūs nēsājat ieroci, pēc tam... — viņš pamāja ar roku. — Pastāstiet man par šo gadījumu.

— Viņš nemaz nebija līdzīgs Kmijecam, drīzāk tāds, kā Teds Bandijs.

— Izskatīgs? Inteliģents? Apburošs? Sirsnīgs? Smalkjūtīgs?

— Jā, visas šīs īpašības. Viņš turklāt vēl bija sabiedriskais psihiatrs.

— Izcila personība. — Markuss noliecās un nospieda cigareti pelnu traukā uz kafijas galda. — Kā jūs ar viņu sāpināties.''

— Pilsētā bija noslepkavotas trīs sievietes. Džeks izmeklēja šo lietu. Es par to rakstīju. Man iznāca to puisi intervēt, jo viņš kā psihiatrs bija strādājis ar vienu no upuriem. Izrādījās, ka viņš nogalinājis visas trīs. Turklāt vēl dažas sievietes Indiānas štatā.

— Kur viņš tagad atrodas?

— Bridžvoterā. Štata slimnīcā psihiski slimiem noziedzniekiem.

— Es zinu, kas ir Bridžvoterā.

— Nu, protams.

Markuss bija izdzēris trīs tasītes ar melnu kafiju, taēu neko netika ēdis. Tagad viņš paņēma no groziņa smalkmaizīti ar zilenēm, pārlauza uz pusēm un nolika uz apakštasītes.

— Atgriezīsimies pie Kmijeea.

— Ir vēl kaut kas?

— Kā tad. Viņam piederēja liela neķītru un sadistisku video filmu kolekcija.

— Tādā stilā kā filma, kurā četrpadsmit pusaudzes uzšķērž tips ar hokeja vārtsarga masku?

— Mhm. — Markuss nokoda zileņu smalkmaizītes gabaliņu. — Kmijecs bijis liels šādu ainu cienītājs.

— Apburošs cilvēks.

— Izcils.

Pāršķirstīju savu grāmatas uzmetumu eksemplāru.

— Grifin?

— Jā?

Vēlreiz uzmetu skatu papīriem savā klēpī. — Jūs kaut ko neesat minējis versijas izklāstā.

— Ko es būtu piemirsis?

— Es domāju, ka Merimekas ielejas Slepkavam bija astoņi upuri, nevis septiņi. Astotā bija sieviete no Endoveras, vārdā Šeila Gevina.

Markuss noraidoši papurināja galvu. — Domāju, ka Gevinu nenoslepkavoja Kmijecs. Faktiski esmu par to gandrīz pārliecināts.

Saraucu pieri. — Kā jūs varat būt par to pārliecināts? — Vēlreiz pārskatīju savas piezīmes. — Šeila Gevina tika nogalināta... tūlīt paskatīšos... 1988. gada 12. martā, piecus mēnešus pēc Lindas Tesjēras. Šeila dzīvoja kādu jūdzi no upes. Viņa tika nodurta ar tādu pašu ieroci, kāds lietots pārējos septiņos gadījumos. Divdesmit viens dūriens krūtīs un kaklā. Man tā liekas stipri līdzīga slepkavība. Turklāt, — es dziļi ievilku elpu, — tā izskatās, ka slepkavam labpalicis nogalināt divreiz gadā. Bet starp Daienu Lemoniku un Pegiju Lctornē ir liels starplaiks, divdesmit mēneši. Šeilas Gevinas noslepkavošana iekrīt šajā intervālā. Patiesību sakot, pārtraukuma sākumposmā.

— Jums taisnība, — teica Markuss. — Jūsu vārdos viss ir absolūti patiesi, izņemot vienu neatbilstību.

— Kādu?

Markuss aizdedzināja nākamo cigareti. — Gevinu noslepkavoja vīrs.

Pavēros Markusā ar neizpratni. — Neesmu dzirdējusi, ka viņš būtu arestēts.

— Nav jau arī. Policija atkal neko nevarēja pierādīt. Taču Gevinicm bija nopietnas problēmas laulības dzīvē. Timotijam Gevinam bija sakars ar citu sievieti. Viņi ar Šeilu jau vairākas reizes bija gājuši katrs savu ceļu.

— Kādēļ tad viņi gluži vienkārši neizšķīrās?

— (ieviņām ir daudz skanošā. Ziemeļendoverā viņam pieder kompjūteru kompānija «D-Star». Acīmredzot viņš baidījās, ka Šeilai un bērnam būs jāmaksā ļoti lieli alimenti.

— Kā jūs to zināt?

— Divi cilvēki apzvērēja, ka viņš ar tiem runājis par šo tēmu.

— Tomēr jāsaka, ka noslepkavot sievu tādēļ, lai viņa jūs neaptīrītu — tas ir galējs solis.

— Tas ir solis, ko vēlētos spert diezgan daudzi vīrieši.

— Jā, nudien, — es piekritu. — Nudien.

— Turklāt Šeilas līķi neatrada pie Merimekas upes. Viņa bija atstāta savā mašīnā uz braucamā ceļa pie Gevinu mājas. Viņu sešpadsmitgadīgais dēls atrada māti vakarā, atgriežoties no orķestra mēģinājuma.

Es pamāju. — Pareizi, biju aizmirsusi šo nelielo detaļu. Un kur tai laikā bija Timotijs?

— Darījumu braucienā uz Vašingtonu. Viņam ir pamatīgs alibi. Tai vakarā, kad Šeilu noslepkavoja, viņš līdz pat vienpadsmitiem bijis dažādās sanāksmēs. Nemitīgi grozījies vismaz sešu cilvēku redzeslaukā.

— Jādomā, ka izņemot tos brīžus, kad devies uz tualeti.

— Tas viņam nebūtu devis laiku, lai no Nacionālās lidostas izlidotu uz Bostonu, ar mašīnu nobrauktu vēl kādas trīsdesmit jūdzes līdz Endoverai, nogalinātu Seilu un atgrieztos Vašingtonā.

— Acīmredzot viņš salīdzis kādu, lai nostrādā šo darbiņu viņa vietā. Turklāt licis algotnim izdarīt slepkavību tādā veidā, lai tā līdzinātos Kerolainas Bregas, Denīzes IVlišo un Daienas Lemonikas noslepkavošanai. Prese, bez šaubām, parūpējās, lai šis dūmu aizsegs nostrādātu.

— Varbūt, ka tā, l>et iespējams, ka slepkavam pašam ienāca prātā izdarīt imitāciju.

— Kādēļ tad viņš neveica imitāciju visā pilnībā un neatstāja līķi upes krastā? — es iebildu.

— Nezinu. Varbūt nebija laika. Katrā gadījumā policija turēja aizdomās Gevinu pašu.

Es piekrītoši pamāja. — Nu, labi. Bet vai tomēr nevajadzētu izskaidrot lielo pārtraukumu starp Daienas Lemonikas un Pegi-jas Letornē nogalināšanu?

— Es varu to izskaidrot.

— Kā tā?

— Kmijees no 1987. gada jūlija līdz 1988. gada jūlijam atradās Ņūhempšīras cietumā. Gadu ilgo cietumsodu viņam piesprieda par ielaušanos nakts laikā. Kmijees mēģināja «nolikt uz ausīm» video nomu Maneesterā.

Nicīgi nosprauslājos. — Ko tad viņš gribēja nozagt? Vēl kādu «grāvēju», vai?

Markuss iesmējās. — Nē, naudu no kases.

— Kā viņš cietumā uzvedās? — es gribēju zināt. — Vai tika novērots, ka viņam būtu kādas neparastas tieksmes? Vai viņš runāja par vardarbību pret sievietēm, nogalināšanu?

Markuss kādu brīdi vērās manī. — Jūs paliesi šaujat tieši mērķī. Faktiski Kmijecs bija paraugieslodzītais. Tikai viena maza nianse.

— Kāda?

— Savā kamerā viņš glabāja no avīzēm izgrieztu sieviešu attēlu kolekciju.

— Un tad?

— Šie attēli bija sadurstīti gan ar pildspalvu, gan zīmuli. Kakla un vēdera apvidū.

Nometu grāmatas versiju un savas piezīmes uz kafijas galdiņa.

— Šķiet, ka jūs esat mani pārliecinājis, — es teicu. Noliecos uz priekšu un atspiedu elkoņus pret ceļgaliem.

— Ir tikai viena lieta, kas mani vēl mulsina. Ja nu reiz Kmijecs bija un joprojām ir tik pārliecinoši turams aizdomās par Mcrimekas ielejas slepkavībām, kādēļ tad policija viņu no saviem sarakstiem svītrojusi?

— Neviens nav svītrojis.

— bet jūs taču teicāt...

Markuss noraidoši purināja galvu. — Nē, es teicu, ka viņi nevarēja Kmijccam «piešūt lietu». Nekad neesmu teicis, ka policija neturētu viņu aizdomās. Policijai bija aizdomas uz Kmi-jecu, gan šeit, gan Ņūhcmpšīrā.

— Un jūs domājat, ka mēs varēsim?

— Ko varēsim?

— Savākt pietiekoši daudz pierādījumu, ko policija nespēja izdarīt.

Markuss izstiepa labo roku ar plaukstu uz augšu. — Mēs varam mēģināt. Mēs esam krietni vien spējīgāki. Negribētu atteikties no šādas izdevības.

Šim vīram pašapziņas netrūka. Viegli papurināju galvu un pasmaidīju. — l^abi... piedalos spēlē.

— Tad viss kārtībā.

— Dodiet pieci, — es smiedamās teicu, un uzsitu pa Markusa joprojām izstiepto plaukstu. — Ar ko man jāsāk?

— Vai vēlaties izskatīt manis savāktos materiālus? — Viņš norādīja uz aplokšņu kaudzēm. — Pārbaudīt, vai neesmu kaut ko palaidis garām?

— Protams.

— Lieliski. Es tikmēr sazvanīšos ar pāris personām.

Pirmajai kaudzītei bija uzlīmēta etiķete «Kerolaina Brega».

Gandrīz jau ķēros pie lasīšanas, kad Markuss ierunājās.

— Liza?

Pacēlu galvu. Viņš stāvēja pie galda, ar roku uz telefona.

— Jā?

— Paturiet prātā vienu lietu.

— Kādu?

— Slepkavības izbeidzās tūlīt pēc Kmijeca aresta. Vai kopš tā laika Mcrimekas ielejā ir nogalināta kāda sieviete?

— Cik man zināms, tad nē.

— Vai tas nav izšķirošais pierādījums?

— Jā, — es atbildēju. — Ir gan.

6.

Markuss zvanīja Masačūsetsas labošanas iestāžu komisijai. Viņš bija vairākas reizes rakstījis cietuma administrācijai, vai nu vispār nesaņemdams atbildi vai arī saņemdams kaut ko visai izvairīgu. Markuss gribēja dabūt atļauju intervēt Henriju Kmijecu, kurš atradās štata cietumā Volpolā.

— Neatmetiet cerību un mēģiniet vēl, — es ieteicu. — Gan jau kādreiz pat šie birokrāti būs spiesti jūs uzklausīt.

— Stulbeņi, — Markuss nomurmināja.

— Viņi ir valsts ierēdņi, — es sacīju. — Ko tad jūs gaidījāt?

— Nekādi nevaru saprast vēl vienu lietu, — Markuss nerimās. — Kādēļ tuptūži jānosauc tik dīvainos vārdos? Masa-ēūsetsas labošanas darbu iestāžu Sedaras nodaļa Volpolā! Kā jums tas patīk?

— Pirms pāris gadiem nosaukums tika mainīts. Agrāk tas skanēja Masačūsetsas labošanas darbu iestāžu Volpolas nodaļa Volpolā. Pilsētas tēvi negribēja, ka pilsētas godīgo vārdu aptraipītu nevēlamas asociācijas.

— Bet Scdara? Tas asociējas ar laika pavadīšanu Pokonosas kūrortā. — Markuss nozuda guļamistabā.

Atrāvos no Dcnīzei Mišo veltītās aplokšņu kaudzes izskatīšanas. — Vai tad Dcnemoraskan labāk? Izklausās kā dziesmas nosaukums. «Kā jums klājas Denemorā?» Un Alkatrcsa? Spāņu valodā tas nozīmē «lilija». Nedomāju pārjums zoboties, taēu jūs esat izsists no sliedēm tādēļ, ka labošanas iestāžu komisija neizrāda jums pienācīgu cieņu.

Dzirdēju viņu smejamies.

Biju apmierināta, ka viņš spēj saprast jokus. Ar viņu būs viegli sastrādāties. Paldies Dievam.

Ap pulksten trijiem biju izskatījusi un pārskatījusi visus materiālus, ko Markuss bija savācis par deviņiem slepkavības upuriem. Noliku pēdējo mapi un izberzēju acis. Tad nomurmināju: «Nejēdzība.» Parakņājos savā rokassomiņā, atradu pū-dernīcu, atvēru to un aplūkoju spogulītī savu seju. Protams, ka, berzējot acis, biju mazliet izsmērējusi acu tušu. Man tas vienmēr gadās. \ai\ nu būtu. (/alu galā esmu šeit, lai strādātu, nevis dižotos ar savu ārējo izskatu.

Markuss iznāca no guļamistabas. Lai netraucētu mani, viņš bija zvanījis no turienes. Novērtēju viņa rūpes, lai gan jāsaka, ka Markuss bija visai skaļi aurējis klausulē.

— Nu, kā rādās? — viņš apvaicājās.

Galdiņš ar riteņiem, uz kura bija servētas brokastis, stundu atpakaļ tika aizvests un atvests atpakaļ ar svaigu kafiju un sviestmaižu Šķīvi. Ja Markuss nebeigs mani barot, šitā darbiņa beigās es svēršu divsimt mārciņu. Kafija joprojām bija silta. Ielēju sev tasīti.

— Ir tikai viena pretruna, ko ievēroju gan grāmatas uzmetumā, gan šajos materiālos, — es sacīju.

— Kāda?

Piecēlos, lai varētu izstaipīties.

— Abām prostitūtām bija pārgriezta rīkle. Pārējās septiņas sievietes nomira no daudzajām durtajām brūcēm. Tā ir zināma atšķirība. Kādēļ slepkava Akostai un Vaitlovai nenodarīja to pašu, ko citām? Kādēļ šīida novirze?

— Tā nav pārāk būtiska novirze.

— Nu, nezinu vis. Ātrs grieziens un atkārtota durstīšana... Šķiet, ka pirmajā variantā ir mazāk dusmu. Ātrāk un nesagādājot upurim tādas mokas. Turklāt slepkavas maniaki parasti izstrādā zināmu darbības modeli un cieši pieturas pie tā. Sekošana rituālam — tā taču ir viena no galvenajām pazīmēm, kas atšķir maniaka izdarītās slepkavības no citām.

Markuss bija atspiedies pret guļamistabas durvju stenderi.

— Protams. Tomēr modelim var būt varianti. Atcerieties slepkavu Bendiju, kurš plosījās blondas universitātes studenšu klubā. Tur viņš rīkojās pavisam citādāk, nekā ar saviem iepriekšējiem upuriem.

Es pamāju.

— Bet tās bija viņa darbības beigas. Slepkava bija zaudējis asumu, tāpēc jau policijai izdevās viņu notvert.

— To mēs varētu attiecināt arī uz Kmijecu. Varbūt viņš sāka izvēlēties par upuriem prostitūtas tāpēc, ka viņas ir vieglāk pieejamas. Un arī nogalināja ātrāk tāpēc, ka tā bija vieglāk. Viņam vairs nebija tik daudz laika, un viņš vairs nejutās tik drošs, lai ievērotu metodiskumu. Tas bija viņa noriets. Kad policija Kmijeeu l>eidzot arestēja, viņš jau bija k|uvis par ķiķinošu idiotu. Atcerieties, šis puisis pie sevis klusu smējās, kad tiesnesis pasludināja spriedumu.

— Labi. Tā tas varētu būt.

Markuss atrāvās no stenderes un paraudzījās pulkstenī. Firma «Patek Philippe», kā biju ievērojusi. Ks valkāju «Timex».

— Varbūt šodien beigsim? — viņš ierosināja.

— Nav iebildumu. Tiekamies atkal rīt no rīta?

— Astoņos, labi?

— Mežonīgi agri, — es teicu. — liet es tikšu ar to galā. Šeit pat?

— Atbraukšu jums pakaļ.

— Jums ir mašīna?

— Īrēta.

— Lieliski.

Viņš pasniedza man mēteli.

— Fsat šovakar kaut ko ieplānojusi?

— Pavadīšu vakaru kopā ar Džeku.

— Lai jums labi klājas, — viņš pasmaidīja.

— Mums klāsies labi. Kā vienmēr.

Mums klājās labi.

Trijos un trīsdesmit minūtēs izgāju no Čārlza viesnīcas un paklejoju pa I larvardskvēru. Tas bija iespējams, jo laiks turējās diezgan silts, nesmidzināja, nelija un nesniga. Apstājos pie grāmatveikaliem, lai aplūkotu jauniznākušās grāmatas. Tad devos uz policijas iecirkni. Ierados šeit četros un četrdesmit piecās minūtēs, piecpadsmit minūtes pirms oficiālā darba laika l>ei-gām.

Džek s sēdēja pie sava rakslamgalda un caurskatīja kaut kādus ziņojumus. Man ienākot, viņš pacēla galvu un pasmīnēja.

— Sveika, — viņš teica. — Kāda tad ir jušana izdevīgā darbā salīgtiem ļaudīm?

— Jušana ir pasakaina, — es atslīgu apmeklētājiem domātajā krēslā.

Viņš iesprauda pildspalvu turētājā.

— Domāju gan. Varēsi sastrādāt ar Markusu?

— Pagaidām varu, — es attraucu. — Šodien viņš ļoti piemīlīgi tika galā ar manām dīvainībām.

— Šo vīru kādreiz ieeels svēto kārtā, — komentēja Džeks. — laidīsimies prom no šitās zvērnīcas, kamēr mēs to vēl varam, vai ne?

— Protams, — es piekritu. — Vai vēlies, lai paslēpju tevi zem sava mēteļa, kad iesim garām kapteinim?

— Kapteinis ir pilsētas domē, — sacīja Džeks. — Strīdas ar pilsētas galvu par budžeta sadali. Patiesību sakot, es baidos no Šarlēnas.

Šarlēna bija Džeka priekšnieka sakretāre. Viņai bija paradums uzbrukt Džekam ar steidzamu paziņojumu kaudzi kādu minūti pirms darba l>eigām.

Izbāzu galvu pa kabineta durvīm. Šarlēnas nebija pie sava galda. Uzgaidāmajā telpā vispār neviena nebija, tikai kāds Ziemeļaustrumu universitātes krimināltiesību programmēšanas interns. Viņš strādāja ar kompjūteru.

— Gaiss tīrs, — es paziņoju.

— I^abi, bīdāmies, — teica Džeks. Viņš paķēra savu mēteli no aizdurves pakaramā, un mēs devāmies prom. Arā no krimi-nālizmeklēšanas nodaļas, lejup pa dzelzs kāpnēm uz izeju Grīn-strītas pusē. Kāpnes bija nomētātas ar cigarešu nodeguļiem. Pirms daudziem gadiem šī iestāde ar pilsētas dekrētu tika pasludināta par vietu, kur netiek smēķēts, taču neizskatījās, ka šo noteikumu sevišķi centīgi ievērotu.

Otrajā stāvā mūs apturēja kāds izmeklētājs. Šķiet, ka viņam gribējās aprunāties ar Džeku personiski, tādēļ pagāju malā, līdz atrados pie Noziegumu analīzes biroja durvīm.

Atspiedos pret dzelzsbetona sienu (šī ēka patiesi bija izcils arhitektūras paraugs) un vēroju Džeku. Viņš ļoti uzmanīgi uzklausīja savu kolēģi, laiku pa laikam piekrītoši pamādams.

Džeks bija ārkārtīgi izskatīgs vīrietis, vismaz viņš atbilda manai izpratnei par izskatīgu vīrieti, kas noraidīja jebkuras parastās skaistuma iezīmes vīrieša tēlā. Esmu feministe, kas uzskata, ka starp dzimumiem jāpastāv dažām nesatricināmām atšķirībām. Manuprāt, garas skropstas, pilnīgas, sārtas lūpas un mīksti vaigi ir tikai sieviešu skaistuma izpausme un absolūti nepiedien vīrietim. (Vorena Bītija pievilcība uz mani galīgi neiedarbojās). Džeka seja bija garena un kaulaina. Senčos viņam bija vācieši un skoti, taču dažreiz viņš izskatījās tā, it kā būtu cēlies no līdzenuma indiāņiem. Šo iespaidu radīja vaigu kaulu veidojums. Iespējams, ka tas mantots no mongoļiem. Šim pieņēmumam par labu runāja arī apstāklis, ka, vasarā sauļojoties, Džeka āda ieguva tīkkoka nokrāsu. Tāpat tas notiek arī ar manu māti, kura ir pa pusei vāciete. Attiecībā uz ādu manī virsroku ņēmušas ķeltu asinis. Man nav pat vasaras raibumu.

Džeka acis bija brūnas, tādā pašā krāsā kā mati, kuros nedaudz iezadzies sirmums. Viņa ķermenis bija garš un slaids, labi veidots. Tieši tādi vīrieši man patīk. Tā kā pēdējo astoņu gadu laikā viņš man bija vienīgais, es, protams, sāku zaudēt salīdzināšanas iespējas.

Man patika izskatīgi vīrieši. Vienlaikus es gribēju, lai viņi būtu labi audzināti un ar stipru gribu apveltīti. Lasītu grāmatas un prastu izteikties. Faktiski, es uz to pastāvēju.

Džeks ir tāds.

Viņš ir arī stingrs, uz viņu var paļauties, viņš ievēro ētikas normas.

Viņam gan patīk pavadīt svētdienas pēcpusdienu, tālskatī vērojot tipus, kuri dzenā viens otru pa futbollaukumu. Nu un tad? Es šajā laikā varu lasīt, pastaigāties vai sacerēt kādu no saviem rakstiem. To es arī daru, jo futbolu nevaru ciest.

Džeks pal)cid/a sarunu un uzsmaidīja man. Pievienojos viņam, un mēs kopīgi veicām atlikušo kāpņu daļu.

— Ko tu šovakar gribētu darīt? — viņš apvaicājās.

— Vai tev kas padomā?

— Visu dienu domāju par ķīniešu ēdieniem.

Sasodīts, portugāļu ēdieni vienu vakaru, ķīniešu — otru. Manai gremošanas sistēmai pienāktos vieta ANO Drošības padomē.

— Vai tu gribētu aiziet tos kaut kur nobaudīt?

Iznācām uz Grīnstrītas.

— Man negribētos iet uz restorānu, — viņš bilda. — Mēs varētu kaut ko noorganizēt mājās.

— Brīnišķīgi, — es sacīju. Lenčā biju notiesājusi tikai vienu viesnīcas sviestmaizi, tā kā sivēns ķīniešu gaumē un liellopu gaļa huņņu stilā manu figūru šovakar neapdraudēs.

— Brauksim pie tevis?

— Protams.

Aizbraucām vispirms uz manu dzīvokli, lai paķertu līdzi Lusiju un manus nakšņošanas piederumus, tad devāmies pie Džeka. Mums ar viņu bija tāda stingra noruna. Es gatavoju mums abiem pusdienas, viņš mani cienā restorānos. Man patīk gatavot ēdienu, viņam nē. Man nepatīk pēc tam visu sakopt, Džekam pret to nav iebildumu. Viņš nopelna vairāk nekā es, tādēļ viņam vieglāk apmaksāt rēķinu restorānā. Tas taēu ir taisnīgi, vai ne?

Džeka dzīvoklis bija lielāks par manējo un atradās «daiļākā» pilsētas rajonā (tās, protams, atkal ir viņa lielāko ienākumu sekas). Viņš tur bija nodzīvojis jau ilgāku laiku. Arī toreiz, kad bija precējies. Viņa sieva ir mirusi, to uz Gardenstrītas sabrauca kāds piedzēries autovadītājs. Tas bija atgadījies trīs gadus pirms manas iepazīšanās ar Džeku.

Kad ķīniešu ēdieni bija notiesāti, un kartona kārbas, kuros tie bija iesaiņoti, novāktas, mēs trijatā apsēdāmies kamīna priekšā uz grīdas. Lusijai tika priekšrocība aizņemt labāko vietiņu tuvāk kamīna mutei. Es stāstīju Džekam par dienu, ko biju pavadījusi ar Grifinu Markusu. Es speciāli stāstīju viņam par Henriju Kmijecu.

— Es zinu par Kmijecu, — teica Džcks. — Pie tam šo to vairāk, nekā bija lasāms avīzēs.

Gulēju uz vēdera. Pagriezos uz sāniem un pavēros viņā.

— Patiesi? Vai tad viņš kādreiz būtu ticis arestēts Kembridžā?

Džeks noraidoši papurināja galvu.

— Cik man zināms, nē. Es būtu par to dzirdējis. Vienkārši esmu šo to saklausījies no Boslonas un Ņūhempšīras policistiem, kas mēdz sanākt kopā, lai iedzertu un uzpīpētu. Agri vai vēlu sarunas ievirzās par lietām, ko izmeklējam, un mūsu «sliktajiem zeļļiem».

— Kmijecs šādās sarunās bieži tiek pieminēts?

— Protams. Viņš ir viens no leģendārajiem sūdabambāļiem. Gluži ne tādā rangā kā Bostonas Žņaudzējs, bet tuvu tam.

Pārvēlos atkal uz vēdera, pastiepu roku, lai noglaudītu Lu-sijas galvu.

— Markuss ir pārliecināts, ka Kmijecs ir Merimekas ielejas Slepkava.

— Iespējams, ka Markusam taisnība, spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, — Džcks atbildēja.

— Viņš domā, ka mēs abi, strādājot kopā, varētu pierādīt Kmijeca vainu.

Džeks man uzsmaidīja. Uguns atspīdums atkal darīja viņa seju indiānisku.

— Lai jums abiem veicas, mazulīt, — viņš teica. — I^ai veicas.

7.

Nākamajā rītā pirms astoņiem Džcks atveda mūs ar suni mājās. Uzvedu Lusiju augšā un sagādāju viņai trauciņu ar ūdeni un svaigu liellopa kaulu. Kaulu smadzeņu izsūkšana varēja sunim aizņemt visu dienu. Namīpašnieka māte pusdienlaikā izlaidīs Lusiju pagalmā, lai viņa varētu veikt savu dienasvidus riksi.

Izsaiņoju somu ar nakšņošanas piederumiem. Tad ieliku plecu somā piezīmju bloku, jaunus zīmuļus un pildspalvas un nelielu portatīvo magnetofonu. Markuss nebija neko teicis par to, kas mums abiem todien bulu darāms, tādēļ man šķita gudri sagatavoties katrai iespējamībai.

Ieroci atstāju mājās, parastajā vietā — ar roku dzelžiem piestiprinātu virtuves izlietnes caurulei.

Izgāju uz ielas mazliet pirms astoņiem. Pelēka «Ford Explorer» mašīna gaidot rūcināja motoru. Markuss bija pie stūres. Slavējami, ka viņš nebija noīrējis ne BMW, ne sabu. Var jau gan būt, ka Markuss uzskatīja par neiespējamu Jaunanglijā ziemas laikā pārvietoties bez stabila braucamā. Apņēmos pārliecināt viņu, ka sniega laikā pie mums tik tiešām tīra ceļus un apkaisa tos ar smiltīm.

Iekāpu mašīnā un novēlēja labrītu.

Uz stūres Markuss bija izklājis ceļu karti. Viņš pacēla acis un atņēma sveicienu. Tad atkal pievērsās kartei.

— Sakiet man, kā no šejienes iespējams nokļūt uz sasodītā 93. ceļa.

— Pavisam viegli. Es jums parādīšu.

Viņš piekrītot pamāja.

— Sākot ar viesnīcu, dodiet man savus dižos norādījumus.

— Tas man pārsteidzoši labi padodas, — es teicu, — īpaši ņemot vērā, ka nevadu mašīnu.

Viņš bija mēms no pārsteiguma. Kā īsts losandželosietis viņš laikam domāja, ka nevadīt mašīnu ir tas pats, kas neelpot.

— Jūs nevadāt mašīnu? Kādēļ?

— Tas ir garš stāsts. Pagarlaikošu jūs ar to citreiz. Tātad, lai nokļūtu no šejienes uz 93. ceļa...

Pēc desmit minūtēm mēs braucām pa šoseju ziemeļu virzienā.

— Nu, kā tad bija? — Markuss ierunājās. — Vai vakar labi pavadījāt laiku ar savu draugu?

— Pald ies, labi, — es atbildēju. Tad piemetināju, ka labi pavadījām laiku arī šorīt.

Viņš smaidīja.

Šai sezonā ceļš uz dienvidiem no Bostonas bija ļoti grūts. Ziemeļu virzienā tas bija tikai nedaudz vieglāks.

— Vai esam iekļuvuši rūpniecības zonā? — apvaicājās Markuss.

— Nē, — es atbildēju. — Rūpniecības zonu apkalpo 128. ceļš, uz rietumiem no Bostonas. Mēs saucam to par Silikona ieleju. Lai gan pēdējā laikā darbošanās tur nedaudz pierimusi. Mēs faktiski tuvojamies pagriezienam uz 128. ceļu. Sastrē-gumstundās šis ceļš ir stipri pārpildīts.

Tāds tas izrādījās arī šoreiz. Kāda kāpurķēžu traktora dēļ bijām spiesti nostāvēt stundas ceturksni. Lai aizpildītu radušos pārtraukumu, apvaicājos Markusam, kāds ir mūsu brauciena mērķis.

— Mančestera, — viņš paskaidroja. — Braucam aprunāties ar Kmijeca māti, kā arī ar viņa namīpašnieku un darba devēju.

— Paņēmu līdz magnetofonu, — es ieminējos.

— Es arī.

— Ja nu viens no tiem sabojātos...

Iejukām atkal starp rūcošām mašīnām. Diena bija lieliska, debesis zilas, gaisa temperatūra ap četrdesmit grādiem (pēc Fārenheita). Brīnišķīgs laiks, lai intervētu slepkavas maniaka tuvākos un dārgākos cilvēkus.

Kad nokļuvām Endoverā, norādīju uz fabriku kreisajā pusē.

— Te viņi taisa tās raketes tēvzemes aizsardzībai?

•> 9

— Pieši te.

— Tas ir interesanti, — komentēja Markuss. — Šī fabrika padara Endoveru par ideālu mērķi teroristu uzbrukumam vai bombardēšanai, vai ne?

— Jādomā, ka šīs pilsētas iedzīvotāji arī to saprot. Un tagad uzminiet, kam mēs tuvojamies?

— Pasakiet pati.

— Merimekas upei.

— Kur atrodas Meriots? — Markuss ātri ievaieājās. Es biju pārsteigta.

— Kas? Ak, tā. Jūs domājat viesnīcu? Tepat pa labi. Kāpēc jums tā nepieciešama?

— Vai varam taisnā ceļā tur nokļūt?

— Protams. Nogriezieties pa Kiverroudu.

Markuss ievadīja mašīnu ceļa labajā pusē.

— Kas mums meklējams Meriota viesnīcā? — es vaicāju.

— Jums nepatīk Čārlza viesnīcas pakalpojumi?

Viņš neatbildēja.

Iebraucām dziļi viesnīcas pagalmā. Markuss apturēja mašīnu un izslēdza motoru. Tad mēteļa kabatā sameklēja salocītu papīra lapu, iztaisnoja to un sāka pētīt. Izskatījās pēc kartes, kas zīmēta ar roku.

— Pareizi ir, — viņš teica, papīru atkal salocīja un aizsprauda aiz dubļu aizsarga. — Iesim.

Viņš izkāpa no mašīnas un, šķērsojis stāvvietu, devās prom pa lauku. Paraustīju plecus un sekoju viņam.

Pārlēcām seklam ceļmalas grāvim, kas atdalīja asfaltu no brūnas un sausas zāles. Mūsu priekšā bija parets mežs.

— Te, lejā, — Markuss norādīja. — Te tika atrasta Pegija Letornē.

— Skaidrs.

— Paskatīsimies tuvāk.

Šķērsojām lauku. Zeme bija mitra un zem kājām nedaudz

y

šūpojās. Šķita, ka ejam pa milzīgu sūkli.

Mežs stiepās līdz pat Merimekas krastam. Caur kailajiem kokiem varēja saskatīt upi, platu, zilu un mierīgu, ziemas saules apspīdētu. Tā nebūt neizskatījās tik piesārņota, kāda patiesībā bija.

Nokļuvām neliela laukumiņā, ko no pārejā meža atdalīja nogāzies bērzs.

— Šeit, — Markuss teica.

Es strauji apstājos.

Protams, ka meža laukumiņā nebija saskatāmas nekādas pirms diviem gadiem notikušo šausmu pēdas.

— Viņu nogalināja šeit? — es vaicāju. — Vai izdarīja to eituviet un pēc tam atveda šurp?

— Nogalināja šeit, — atbildēja Markuss. — To konstatēja tiesu medicīnas eksperti.

Es pamāju.

Dažas minūtes stāvējām klusēdami. Tad devāmies atpakaļ uz mašīnu.

Braucām atkal pa 93. ceļu, kad es ierunājos. — Ja Pegija tika nolaupīta no slimnīcas automašīnu stāvvietas un atvesta šeit nogalināšanai, jādomā, ka Kmijecs viņu kaut kā apdullinājis.

— Grūti spriest, — atbildēja Markuss. — Viņai nebija nekādu galvaskausa traumu, tā ka Kmijecs pa galvu nav sitis. Nav arī nekādu fizisku apliecinājumu tam, ka Pegija būtu žņaugta vai sazāļota. Tas tika sekcijā pārbaudīts. Iespējams, ka viņš pieskrēja tai klāt, pielika nazi pie rīkles un brīdināja, ka nogalinās, ja viņa kliegs. Un tad ievilka savā pikapā.

— Tad jau iespējams, ka duršanas brīdī viņa bija pie samaņas?

— Iespējams.

— Augstais Dievs.

— Tieši to viņš acīmredzot gribēja, — Markuss sacīja. — Lai viņas visas būtu pie pilnas apziņas līdz pēdējam brīdim un saprastu, kas notiek.

— Es labprāt nogalinātu to kuņas dēlu pati savām rokām, — es sacīju.

Neviens no mums vairs nerunāja, līdz bijām sasnieguši Kvīn-silijas tiltu un iebraucām Mančesterā.

— Šorīt izstudēju šīs vietas ielu karti, — teica Markuss. — Jādomā, ka spēšu bez maldīšanās atrast to, ko meklējam.

— Ko tad mēs meklējam?

— Krīlinga kravas mašīnu pakalpojumu firmu. Tur Kmijecs strādāja pirms Čerilas Timonsas noslepkavošanas.

Saraucu pieri. — Es domāju, ka Kmijecs bija mehāniķis.

— Kādreiz jau bija arī. Viņu no šī darba padzina. Viņu padzina vai atlaida no daudzām darba vietām.

— Kāpēc?

Markuss nosprauslojās.

— Spriediet pati. Hroniska neierašanās darbā bez attaisnojoša iemesla. Atrašanās darba vietā dzēruma stāvoklī. Kaušanās. Zagšana. Vārdu sakot, viens pamatīgs cūkcepure.

Krīlinga kravas mašīnu pakalpojumu firma atradās ielā, kurā divu un trīs stāvu koka dzīvojamie nami mijās ar nelielām darbnīcām un tirgotavām. Krīlinga firma atradās starp nepabeigtu pricžkoka mēl)cļu tirgotavu un picēriju. Tā bija balti krāsota vienstāvu dzelzsbetona ēka. Nams izskatījās labi uzturēts, tāpat kā mašīnas, kas, sašķirotas pēc modeļiem, stāvēja ārpusē.

Markuss atrada brīvu vietu mūsu mašīnai kādu kvartālu tālāk, zivju tirgotavas priekšā. Tā specializējās gliemju pārdošanā — piecdesmit deviņi centi par mārciņu. Kādēļ gan man piemīt tik izcilas spējas ievērot un paturēt prātā šādas mazsvarīgas detaļas?

Paceļam uz Krīlinga firmu apvaicājos, kas man būtu darāms.

Markuss, acīmredzami pārsteigts, pavērās manī. — Dariet visu, ko vēlaties. Ja jums ienāk prātā kāds jautājums, vaicājiet.

— Labs ir.

— Manuprāt, tas ir kaut kas tāds, ko esat darījusi iepriekš, — Markuss piemetināja, — un, cik es varu spriest, darījusi ļoti labi.

— Pateicos.

— Tātad dariet to, par ko esat pārliecināta, ka varēsiet izdarīt. Tāpēc jau esmu jūs nolīdzis.

— Skaidrs.

Rodžers Frīlings, Frilinga firmas īpašnieks, bija apmēram piecdesmit piecus gadus vecs. Dažas collas īsāks par mani, četrkantīgu miesas būvi, gluži kā koka spēļu klucītis. Turklāt tikpat izturīgs. Viņam bija ezītī apcirpti mati un stingras, modras acis, kas ievēroja visu un neizpauda neko.

Policista acis. Nepiekāpīgas acis. Viņam bija jābūt diezgan stūrgalvīgam, lai sekmīgi vadītu kravas pārvadājumus.

Apsēdāmies nelielā pieblīvētā darbistabā, kas atradās ēkas aizmugurē. Markuss bija norunājis šo tikšanos divas dienas iepriekš. F’rīlingu neesot bijis grūti pierunāt intervijai. Tā kā Frīlings nebūt neatstāja pļāpīga cilvēka iespaidu, brīnījos, kā viņš bijis tik viegli piedabūjams uz sarunu.

Drīz vien es to uzzināju.

— Tā bija viena no manām vislielākajām kļūdām, — teica Frīlings, — ka pieņēmu darbā to ķēmu Kmijecu.

— Ko viņš šeit darīja? — vaicāja Grifins. — Vadīja kravas mašīnu?

— Dieva dēļ, nē, — iesaucās Frīlings. Viņš valkāja sarkanu vilnas jaku, vienu no tām, kas izskatās kā biezs krekls. Parakņājies krūšu kabatā, Frīlings izņēma nelielu cigāru.

— Kmijecam es neuzticētu vadīt pat bērna ratiņus. Nu nē, biju viņu nolīdzis mašīnu mazgāšanai un tīrīšanai ar putekļu sūcēju, kā arī telpu uzkopšanai.

Frīlings aizdedzināja cigāru.

— Kad pieņēmāt viņu darbā, jūs taēu zinājāt par Kmijeca noziedzīgo pagātni, — teica Markuss.

F rīlings paraustīja plecus.

— Nu jā, bet kurš tad vēl būtu ar mieru strādāt tik netīru darbu? 1.ai kā tas arī nebūtu, viņš to veica.

Markuss pamāja.

— Cik ilgi Kmijecs šeit strādāja?

Frīlings izpūta zilganpelēku dūmu mākoni.

— Trīs nedēļas.

— Un tad jūs viņu atlaidāt.

Frīlings izņēma cigāru no mutes un riebumā saviebās.

— Man bija uz to tiesības.

— Kas notika?

— Kādu vakaru ienācu šeit, — Frīlings ar galvas mājienu norādīja uz darbistabu, — un ieraudzīju, ka viņš iebāzis rokas galda augšējā atvilktnē. — Frīlings uzmeta skatu apbružātajam ozolkoka galdam. — Ar kājas spērienu iztriecu viņu ārā uz ielas. Piedraudējuma viņš vēl rādīsies te tuvumā, piedzīvos ko ļaunāku, nekā spēriens pa pakaļu.

Markuss saprotoši pamāja.

— Kā Kmijecs satika ar darba biedriem? — es jautāju.

Frīlings ieinteresēti pavērās manī, acīmredzot pārsteigts, ka

arī man piemīt spēja sakarīgi runāt.

— Kmijees bija pārāk sasodīts savādnieks, lai spētu ar kādu saprasties. Būtu to draņķi atlaidis arī tad, ja netiktu pieķēris zogam.

— Kādā ziņā Kmijees bija savādnieks? — es gril>ēju zināt.

Frīlings nospieda cigāru krietnas vanniņas lieluma pelnu-traukā ar zeltītu Konolija firmas uzrakstu.

— Redziet, — viņš teica nevis man, bet Markusam. — Tam puisim bija atmiekšķējušās smadzenes. Viņš staigāja apkārt, sarunādamies pats ar sevi. Turklāt viņam bija muļķīgs paradums slēpt darbarīkus. Dievs zina, kāpēc. Kāds strādnieks meklēja domkratu vai kaut ko tamlīdzīgu un nevarēja to atrast, palikdams vai zils no dusmām, l>et Kmijees stāvēja un smējās kā plānprātiņš. — Frīlings papurināja galvu. — Protams, ka viņš bija plānprātiņš, tā kā nav jau brīnums.

— Varbūt viņš tikai izlikās par jukušu. Galu galā viņš izrādījās pietiekami apķērīgs, lai ilgu laiku varētu nesodīts slepkavot, — Markuss ieminējās. — Jucis nav muļķis.

Frīlings uzmeta Markusam stingru skatienu. — Pie velna, kāda tur starpība?

8.

Mēs pavadījām pie Frīlinga vēl kādas piecpadsmit minūtes. Uzzinājām, ka to trīs nedēļu laikā, ko Kmijecs nostrādāja šajā firmā, viņš nav teicis vai darījis ko tādu, kas norādītu uz tik spēcīgu naidu pret sievietēm, lai deviņas nogalinātu un mēģinātu nogalināt desmito. Krīlings neko nezināja par Kmijeca vardarbības un seksuālo noziegumu videofilmu kolekciju, tikai piemetināja, ka Kmijecam nācis tikai par labu tas, ka viņš, Krīlings, neko nav zinājis par šo hobiju.

— Viņš bulu dabūjis pa pakaļu krietni ātrāk un krietni pamatīgāk, — apgalvoja Krīlings. — Šilos pekstiņus es neatzīstu. Man ir divas meitas.

Ejot atpakaļ uz mašīnu, Markuss man apvaicājās: «Vai tas jūs nesatrauca?»

— Kas tad?

— Krīlings izturējās tā, it kā jūsu vietā būtu tukšums.

Es smējos. — Vai tiešām jūs domājat, ka tā ir pirmā reize, kad pret mani izturas kā pret tukšu vietu? Es to spēju pārdzīvot. Pretējā gadījumā jau sen būtu atgriezusies savā daudz akadēmiskā k aj ā pa m a t p ro fes ij ā.

— Jūs ļoti labi tikāt galā ar šo situāciju.

— Ar to jūs domājat, ka biju pieliekami savaldīga, lai nepie-eirstu savu mazo feministes kājiņu un nedraudētu Frīlingam ar krietnu dunku, ja viņš neizturēsies pret mani ar pienācīgu cieņu?

Markuss negribīgi iesmējās.

— Jā, kaut ko tādā garā.

Es apstājos. — Grilin, — es teicu, — paskatieties uz mani.

Viņš paskatījās.

— Vai es izskatos pēc tādas, kas cenšas pierādīt pusmūža kravas mašīnu īpašniekam, ka neesmu nekāds nieka sievišķis? Izskatos?

- Nē.

— Nu, tad neuztraucieties par to. — Iesēdos mašīnā, ieņemdama pasažiera vietu. — Jo es par to neuztraucos.

Kādu jūdzi tālāk uzgājām sviestmaižu tirgotavu un devāmies iedzert kafiju. Pulkstenis rādīja pusvienpadsmit, un pēcbro-kastu kofeīna deva man jau bija akūti nepieciešama. Skaidrs, ka Markusam arī.

Kafetērijā bija flīžu grīda, pie sienas plakāti ar Ņūhempšīras gleznainākajām ainavām. Apsēdāmies atsevišķā kabīnē zem kādas indiāņu teikas varoņa izbalējušā profila.

— Te, protams, nav tik smalki kā Ma Maisoti vai Le Cirquet — es teicu.

Markuss tikai pavērās manī, un es iesmējos.

— Nopietni runājot, — sacīju, — Ņūhempšīra ir brīnišķīga. Ceru, ka pirms aizbraukšanas jūs iepazīsiet skaistākas vietas, nekā tās, ko Kmijees apgānījis ar savu klātbūtni.

— Es mēģināšu.

Viesmīle atnesa mums katram bieza balta fajansa krūzi ar kāliju. Tā pasakaini smaržoja.

— Kurp tālāk ved mūsu ceļš? — es apvaicājos.

— Apciemosim Kmijeca māti.

— 1as varētu būt satraucoši, — sacīju, iemaisīdama kafijā mākslīgo saldvielu.

— bez šaubām, — attrauca Markuss. Viņš turēja tasi paceltu tieši zem deguna, it kā ieelpotu tvaikus, lai iztīrītu savas nazālās atveres. — Liza?

— Jā?

— Šod ien mēs veicam tikai priekšdarbus.

— Es zinu, — atteicu. — Apmēram pēc nedējas mēs atkal būsim šeit, iztaujāsim Frīlingu un varbūt arī kādu no viņa strādniekiem. Iespējams, ka viņi pa šo laiku būs atcerējušies vēl kaut ko par Kmijecu.

Viņš smaidīja un malkoja kafiju. — Es taču jums teicu, ka tā būs intensīva izmeklēšana notikumu vietās.

— Man liekas, ka teicāt gan.

Edīte Kmijeca dzīvoja treilerī, kas bija novietots uz neliela, nolaista zemes pleķīša kāda lauku ceļa līkumā ārpus Man-česteras robežām. Tuvākā apdzīvotā vieta bija kāds ar saules enerģiju apsildāms ultramoderns daudzpakāpju sarkankoka un spoguļstiklu arhitektūras brīnums. Tā stāvi bija dažādi izvirzīti, kā izvilktas drēbju skapja atvilktnes. Ņūhempšīrā apdzīvojamās zonas ir diezgan sajauktas. Blakus sadzīvo pedantiski restaurētas deviņpadsmitā gadsimta sākuma lauku mājas ar rūpīgi koptiem mauriņiem, tenisa kortiem un peldbaseiniem, un darvotas papes būdas, kas atsauc atmiņā 1953. gada Desoto kuģu vrakus, kas rūsē zemes pleķīšos, kuri būtu jāuzskata par ārējo pagalmu.

Markuss iegrieza mašīnu nezālēm aizaugušā, grambainā, šķembām noklātā iebrauktuvē, kas veda uz treileri.

— Vai tas nav brīnišķīgi? — viņš izmeta, lūkodamies uz lietotu riepu kaudzi, kas bija nevīžīgi nokrauta iebrauktuves galā. — Īsti lauku stilā.

— Es nedomāju, ka šī ir tā sliktākā vieta, kur jebkurš no mums kādreiz pabijis, — es teicu. — Vai kādreiz vēl nokļūs.

Paceļam uz treileri mūs sagaidīja izkāmējis suns, iespējams, dzinējsuņa jauktenis, kurš izlīda no dzīvžoga, kas iezīmēja īpašuma robežas starp sarkankoka pili un mūsu ceļa mērķi. Brīdi nopētījis mūs, lai izlemtu, vai esam riešanas pūliņu vērti, suns apgūlās un sāka steidzīgi izkost blusas savā labajā ciskā.

Iedomājos par Lusiju, koptu un labi barotu, kura šai brīdī sūkāja liellopa kaulu Kembridžā.

Koka redeļu kaste kalpoja par pakāpienu pie treilera durvīm. Markuss pakāpās un pieklauvēja.

Pa labi no durvīm bija logs, aizkārts ar nodzeltējušiem tamborētiem aizkariem. Viens aizkars sakustējās.

Treilera durvis atvērās. Mūsos vērās neliela auguma sieviete bezveidīgā puķota katūna kleitā. Viņas kailās kājas klāja izspiedušos vēnu tīkls. Kājās apautas rozā mākslīgās ādas tupeles. Sirmie mati pakausī saņemti ar gumijotu lenti zirgastē.

— Kmijeea kundze? — teica Markuss. — Es esmu Grifins Markuss. — Viņš norādīja uz mani. — Tā ir Elizabete Konorsa. — Sieviete stāvēja uz sliekšņa nekustīgi, neizrādot nekādas emocijas. Tad viņa ierunājās. — Jūs neteicāt, ka atvedīsiet sev kādu līdzi.

Markuss smaidīja. — Konorsa jaunkundze ir mana līdzstrādniece.

Sieviete vienaldzīgi pamāja, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes. It kā nekam nebūtu nekādas nozīmes. Viņa pavēra durvis platāk. Mēs ar Markusu iegājām treileri.

Iekšā bija diezgan briesmīgi, tomēr ne tik ļoti, kā biju gaidījusi. Telpā atradās kļavas koka šūpuļkrēsls ar oranžu vilnas dīvānspilvenu, zirņu zaļš grīdas paklājs, ar melnbaltu tvīdu apvilkts atzveltnes krēsls un vēl kāds zems, polsterēts kastaņbrūna plīša sēdeklis. Neliels krāsu televizors atradās uz kļavas koka stūra galda istabas tālākajā kaktā, liz ekrāna Sallija Džesi-ja Kafaēla sirsnīgi runāja ar sievieti, kuras labākā draudzene pavedusi viņas piecpadsmitgadīgo dēlu.

— Varat piesēst, — teica Kmijeea kundze. Viņa bija mazs, tievs sievišķis, bet stāvēja un kustējās tā, it kā svērtu trīssimt mārciņas.

Markuss apsēdās uz polsterētā ķebļa, es izvēlējos šūpuļkrēslu. Kmijeea kundze vienkārši palika stāvam istabas vidū.

— Es ceru, ka jūs arī apsēdīsieties, — teica Markuss. Kmijeea kundze pārlaida istabai tādu skatienu, it kā to nemaz nepazītu, l ad aizgāja līdz tvīda atzveltnes krēslam un novietojās tur. Markuss pavērās manī. Savilku uzacis un viegli papurināju galvu. — Jūs pirmais, — es teicu tikai ar lūpu kustībām.

— Gribu jums vēlreiz pateikties, ka bijāt ar mieru runāt ar mums, — Markuss ierunājās. — Zinu, ka atrodaties ļoti grūtā situācijā. Tādēļ mēs jo vairāk novērtējam jūsu laipnību. Centīsimies jūs aizkavēt pēc iespējas īsāku laiku.

— Varat arī ilgāk, man nav iebildumu, — teica Kmijeca kundze. Biju pārliecināta, ka viņa runā taisnību. 1.aiks viņai, acīm redzot, bija tikpat vienaldzīgs kā viss cits.

— Vai varat mums kaut ko pastāstīt par savu dēlu I Icnriju? — vaicāja Markuss. — Kāds viņš bija zēna gados?

— Viņš bija labs zēns, — atbildēja Kmijeca kundze.

— Nekad nebija nekādu kreņķu ar viņu?

Kmijeca kundze stūraini pagrozīja galvu no vienas puses uz otru. — Ak, nē, viņš patiesi bija labs zēns. — Viņas balsī, tāpat kā uzvedībā, neizpaudās nekādas emocijas.

Televizora ekrānā Sallija Džesija Rafaela iepazīstināja skatītājus ar pavedēju.

Markuss ļoti pieklājīgi aizrādīja, ka Henrijs reiz agrā jaunībā uzbrucis Kmijeca kundzei ar āmuru.

Sievietes rokas gulēja klēpī nekustīgi. Tagad labā plauksta sakustējās, lai apsegtu kreiso. — Ak, tas jau nebija nekas. Viņš vienkārši bija uz mani mazliet noskaities.

Markuss pagriezās pret mani. Es īsi paraustīju plecus. Viņš atkal pievērsās Kmijeca kundzei. Viņa bija piešķiebusi galvu četrdesmit piecu grādu leņķī. Sievietes sejas izteiksme bija kā cilvēkam, kurš pūlas saklausīt tālu un tikko sadzirdamu, taču daudz interesantāku sarunu par to, kas šobrīd norisinājās šajā telpā.

Es pastiepu roku un izslēdzu televizoru, pārtraucot pavedējas stāstījumu par to, kādēļ viņa tieši ar savas darba kolēģes mazgadīgo dēlu gūst vispilnīgāko seksuālo apmierinājumu.

Telpā iestājās dziļš klusums. Tas, ko Kmijeca kundze pūlējās saklausīt, nebija skanējis no televizora.

— Es zinu, kas tiek runāts par I lenriju un tām sievietēm, — viņa monotoni noteica. — Tā nav taisnība. Neviens vārds. Henrijs nevienu nenogalinātu. Viņš ir labs zēns.

Markuss dziļi ieelpoja. — Kmijeca kundze, — viņš iesāka.

Viņa nenoteikti smaidīja. — Henrijs ir labs zēns. Viņš tagad ir prom. Bet viņš drīz atgriezīsies. Tad viņš par mani rūpēsies. Es zinu, ka tā būs. Viņš teica. Viņš teica, ka rūpēsies par mani.

Markuss vēlreiz dziļi ievilka elpu. — Esmu pārliecināts, ka viņš to darīs, Kmijeca kundze. — Viņš piecēlās. — Pateicos par palīdzību.

Viņa atkal pasmaidīja bez jebkādas jūtu izpausmes.

— Liza?

— Ejam.

Kad bijām izgājuši ārā, es apvaicājos, vai arī pie viņas mēs atgriezīsimies kādu nedēļu vēlāk.

Markuss saviebās. — Jēzus. Es nezināju, ka viņa ir tik nojūgusies.

— Cik viņai gadu?

— Sešdesmit viens. Varbūt sešdesmit divi.

— Žēlīgais Dievs, — es izsaucos. — Tik vien? Man šķita, ka vismaz kādi simts septiņi. Vai viņai ir kāda garīga kaite?

— Nezinu. — Viņš pār plecu atskatījās uz treileri. — Iespējams, ka viņa lieto torazīnu. Vismaz viņas uzvedība liek tā domāt.

— Bet viņa šķiet rīcībspējīga, — es iebildu. — Dzīvojamā telpa bija patiesi kārtīga. Viņa pati — tīra un apkopta, lai arī visai trūcīgi ģērbusies.

— Kad runājām pa telefonu, viņa šķita compos mentis. — Iekāpām mašīnā. — Neteiksim, ka ar žilbinošām prāta spējām apveltīta, — Markuss turpināja, — taču spriest spējīga. — Viņš caur vējstiklu skatījās uz treileri.

— Varbūt, ka viņai ir labās un sliktās dienas, — es ieminējos. — Iespējams, ka šī diena bija no sliktajām.

— To mēs noskaidrosim, — teica Markuss. Viņš iedarbināja mašīnu.

Dzīvoklis, kurā Kmijecs dzīvoja aresta brīdī, atradās piegružotā Mančesteras rūpniecības rajona sānieliņā pelēkā trīsstāvu

šindeļu mājā. Blakusmāja bija aiznaglota ar dēļiem, un kādā no priekšējiem logiem rēgojās zīme, kas vēstīja par šī nama konfiskāciju. Kmijeca miteklis izskatījās tikai drusku labāk. Visapkārt mētājās lieveņa dzelzsbetona atlūzas. Durvju priekšā gulēja pa šuvēm iziris plastmasas atkritumu maiss.

— Ak kungs, — teica Markuss. — Ir nu gan cūkkūts.

— Kur tad, kā jūs domājat, tāds tips kā Kmijecs varētu dzīvot, Zelta Krastā, vai?

Izkāpām no mašīnas.

— Zināt, — es ieteicos, — kad policisti dodas nopratināt kādu tādā namā kā šis, viņi visu laiku stāv kājās.

Markuss vaicājoši savilka uzacis.

— Tā tas patiesi ir, — es skaidroju. — Ja apsēdīsieties uz polsterēta krēsla vai dīvāna, atsperes var jums iedurties drēbēs. — Markuss smējās. — Es to saku nopietni, — es teicu.

— Es jums ticu. Izklausās pēc laba padoma.

Sparīgi uzkāpām uz sabrūkošā lieveņa.

— Namīpašnieku sauc par Devilu, — Markuss sacīja. Viņš noliecās, lai iepazītos ar zvana pogām. Trim no sešām apakšā bija piespraustas zīmītes ar uzvārdiem. Viens no tiem bija Devita zvans. Markuss nospieda pogu.

Apmēram pēc minūtes mēs izdzirdām soļus, un durvis čīkstēdamas pavērās. Atverē parādījās slikti skūta vīrieša seja.

— Džozefs Devits? — teica Markuss. — Es esmu Grifins Markuss. Tā ir Elizabete Konorsa.

Devits neizteiksmīgi skatījās uz mums.

— Vakar runāju ar jums pa telefonu, — piemetināja Markuss.

Neizteiksmīgums Devita sejā mazinājās. — Ak, jā, — viņš

teica. — Pareizi. Jūs esat tie, kas gribēja aprunāties par Kmijecu.

— Jā. Vai varam ieiet?

— Ko? Ak tā, protams, nāciet iekšā.

Gaiss priekštelpā bija sasmacis. Gaur tumšu, šauru gaiteni Devits aizvadīja mūs pie nākamajām durvīm. Tās veda uz virtuvi.

65

3-343

Tāpat kā Edītes Kmijecas treileris, arī šī vieta iekšpusē izskatījās labāk nekā no ārpuses. Virtuves piederumi un elektroierīces bija veci, taču izskatījās lietojami. Linolejs un galda plastikāta virsmas bija nodiluši līdz caurumiem, bet tīri. Kaktā vibrēja vecs ledusskapis.

Apsēdāmies pie apaļa priežkoka galda, kuram apkārt bija izvietoti dažādi koka krēsli. Galda vidū atradās pienstikla vāze ar sārtiem plastmasas rožu pumpuriem.

Devits bija kalsnējs, apmēram manā augumā. Viņš nēsāja dzeltenbrūnas rievotas bikses un pelēku svīteri, kam piedurknes bija nelīdzeni nogrieztas līdz elkoņiem. Zem svītera rēgojās jūraszila apakšveļa. Devita mali bija brūni un reti. Viņam varēja būt tikpat labi četrdesmit, kā sešdesmit gadi.

— Cik ilgi Henrijs Kmijecs šeit dzīvoja? — es vaicāju.

Devits pārdomāja. — Es domāju, kādu pusotru gadu, vai. Jā.

Apmēram tā.

— Vai viņš bija labs īrnieks?

Devits paraustīja plecus. — Iri viņš maksāja. Viņš neko dzīvoklī nepostīja un netrokšņoja.

— Un kāds viņš bija ārpus tā?

Devits paskatījās uz mani tā, it kā es būtu uzdevusi šo jautājumu flāmu valodā.

— Kāds viņš bija kā cilvēks?

Devits atkal paraustīja plecus. — Neko daudz no viņa netiku redzējis. Normāls cilvēks, man šķiet.

— Kuru dzīvokli viņš īrēja? — jautāja Markuss.

Devits ar savu labo īkšķi norādīja uz griestiem. — Otrajā stāvā.

— Vai šobrīd tur kāds dzīvo?

— Neviens.

— Vai mēs varētu to apskatīt?

Devits kādu brīdi nekustīgi sēdēja. Tad teica, kājā, protams. Piecēlās un pagrābstījās pa ledusskapja virsmu, līdz atrada dzelzs riņķi ar atslēgām.

Sekojām viņam gaitenī, tad augšup pa čīkstošām koka kāpnēm. Devits atslēdza durvis otrā stāva kāpņu laukumiņa pretējā pusē. Ar plašu žestu viņš norādīja, ka varam iet.

Dzīvoklis sastāvēja no divām istabām, virtuve, dzīvojamā istaba un guļamistaba bija apvienotas. Vannasistabā atradās vanna ar liektām kājiņām. Galvenās istabas vienā pusē bija dzelzs gulta ar neapklātu matraci un sekreters. Pretējā pusē — divi plastmasas krēsli un galds. Virtuve bija ļoti kompakta — divriņķu plīts un zem galda novietojams ledusskapis. Mēs ar Markusu lēnām izstaigājām dzīvokli, aplūkodami to, gluži kā pildīdami nākamā mājas pircēja speciāluzdevumu. Devits f>ez jebkāda pārsteiguma vēroja mūs no durvju ailes.

— Vai pēc Kmijeca te vēl kāds mitinājies? — es vaicāju.

— Neviens.

— Tad jau viss palicis tāpat kā Kmijeca laikā.

— Policija daudz ko pievāca.

— Ko īsti?

— Kasetes. Avīzes.

— Kādas avīzes?

Devits pačamstināja muti. — Jūs jau ziniet. Nu, tās avīzes.

— Pornogrāfiskās?

Devits pamāja.

— Vai pie Kmijeca kādreiz kāds nāca? — jautāja Markuss.

Devits paraustīja plecus. Tā bija viņa visiecienītākā atbilde.

— Nekad netiku nevienu redzējis.

— Ko viņš darīja, kad bija mājās?

— Es domāju, ka šķirstīja tās avīzes. Skatījās tās videofilmas.

— Vai viņš kādreiz atgriezās mājās neparastā laikā? — es gribēju zināt.

— Jūs domājat — vēlu naktī?

— Jā.

— Jā gan. Mēs ar sievu dažreiz dzirdējām viņu atgriežamies trijos, četros no rīta.

— Kur tad viņš gāja?

3»

67

Devits atkal paraustīja plecus.

— Bet viņš nekad neradīja traucējumus?

— Nekad’.

Markuss pamāja. — Labs ir, Dcvita kungs, paldies jums. Jūs mums daudz palīdzējāt.

Kad sekojām namīpašniekam lejup pa kāpnēm, iečukstēju Markusam, ka dažs labs līķis morgā izrāda lielākas dzīvības pazīmes, nekā šis vīrs.

Markuss pasmīnēja un atčukstēja, lai esmu pret šo cilvēku labvēlīgāka, jo viņš vismaz neizturas diskriminējoši pret sievieti.

Mēs braucām pa 93. ceļu dienvidu virzienā atpakaļ uz Kembridžu, kad es ierunājos.

— Kā jums šķiet, ko šodien esam paveikuši?

— īsti nezinu, — atteica Markuss. Viņš domīgi pakasīja zodu. — Mēs savācām diezgan daudz materiālu, lai grāmatā izveidotu pamatfonu notikumiem.

— Tomēr neko taustāmu neuzķērām.

— Nu, tā ir tikai pirmā diena, — Markuss man uzsmaidīja. — Vai tad jūs cerējāt, ka mēs atradīsim kādu, kurš būtu gatavs liecināt, ka Kmijecs izdarījis visas deviņas slepkavības? lln dabūjuši aprakstus un fotogrāfijas?

— Nē, — es smejoties attraucu.

— Lai kā tas arī nebūtu, — Markuss piezīmēja, — mēs varbūt šodien tomēr kaut ko uzzinājām. Tikai vēlāk to sapratīsim.

— Man allaž tā gadās.

— Tādi ir spēles noteikumi.

9.

Nogriezāmies no 93. ceļa, tiklīdz bijām šķērsojuši Masačūsetsas robežu. Tālāk braucām pa 110. ceļu, jo Markuss gribēja sameklēt vietu, kur tika atrasts Lizas Gudinafas līķis. Šī vieta ļoti atgādināja meža klajumu, kurā bija mirusi Pegija Ijetomē — koku audze patālāk no ceļa. Neko jaunu neuzzinājām, noslēpumi, ja ari Šeit bijuši, tagad sen pagaisuši. Es sapratu, ka Markusam nepieciešama vietas izjūta, lai atainotu to grāmatā.

Kad bijām atgriezušies mašīnā, viņš apvaicājās, vai mēs atrodamies Metjuenā. Es pamāju.

— Tā ir pilsēta, kurā gāja bojā Liza, Linda Tesjēra šeit dzīvoja, strādāja un nomira. Kāda ir šī pilsēta?

— Pamatā to radījušas trīs ģimenes — Sērli, Tenneji un Nevini, — es teicu. — Tās apkaimē joprojām nodari>ojas ar lauksaimniecību, taēu galvenokārt pilsētas dzīvi nosaka vieglā rūpniecība — tekstilizstrādājumi un aparātu būve. Un, protams, tirdzniecība.

— Mhm.

— Kad aplūkosim pilsētu — mēs taču darīsim to?

— Jā.

— Skaidrs. Tātad, kad pabraukāsim pa pilsētu, jūs redzēsiet diezgan daudz akmens sienu un veidojumus, kas nedaudz atgādina cietokšņus. Tās ir Sērlu vecās muižas atliekas. Kāds no Sērliem, aizmirsu tieši kurš, nolēma uzcelt sev pili. Galvenās ēkas un muižas zemes tagad pieder Katoļu meiteņu skolai.

— Acīmredzot Linda Tesjēra dzīvoja kaut kur netālu. Marijas Ziedošanās akadēmijā.

— Pareizi. — Es brīdi pārdomāju. — Diez vai Kmijecam nebija kādas ar Metjuenu saistītas asociācijas.

— Jūs domājat, tāpēc, ka viņš šeit tik aktīvi darbojies? Šī sakarība jāpapēta.

Piecpadsmit minūtes pāri četriem mēs atgriezāmies Kembridžā.

— Uzaicinu jūs iedzert kādu glāzīti, — teica Markuss. — Pie viena pārrunāsim, ko darīt tālāk.

— Labi.

Viņš atstāja mašīnu piebrauktuvē hoteļa priekšā, lai kāds to novietotu garāžā, un mēs devāmies augšā uz bāru. Galdiņš, pie

kura sēdējām mūsu iepazīšanās vakarā, bija brīvs, tādēļ atkal izvēlējāmies to.

— Varbūt vispār padarīsim to par mūsu galdiņu, — ierosināja Markuss, nomezdams savu pusmēteli.

— Cik jauka doma, — es piekritu. — Liksim, lai personāls pieskrūvē pie galda virsmas vara plāksnīti, kurā iegravēti mūsu vārdi.

Kad viesmīle bija atnesusi dzērienus, es ierunājos. — Grifin?

— Jā?

— Mēs līdz šim neko daudz neesam runājuši par upuriem.

Viņš uzsmaidīja man pāri glāzei.

— Jums ir telepātes spējas. Es grasījos teikt tieši to pašu.

— Cik zināms, jūs iepriekš teieāt, ka Kmijecs varbūt izsekojis Pegiju Letornē Lorensā.

— Mhm.

— Bet kā tad ar pārējām sešām? Vai viņas bija gadījuma upuri, vai arī Kmijecs rūpīgi izvēlējās mērķi un tad to izsekoja?

— Lai linālā iegrūstu savā mašīnā un nogalinātu? Neesmu pārliecināts. Pat Pegijas Letornē gadījumā nē.

Iekodu labās rokas pirksta kauliņā un saraucu pieri. — Kas gan ir kopīgs pirmajiem septiņiem upuriem?

Markuss uzmeta man asu skatu. — Un kā jūs domājat?

Ļāvu rokai nokrist klēpī. — Ja starp viņām varētu atrast zināmu līdzību, izveidotos noteikts modelis, vai ne? Tas norādītu, ka Kmijecs viņas izvēlējies tieši tāpēc, ka tās iemieso kaut kādas noteiktas īpašības.

— Aplūkosim šādu iespēju, — teicu Markuss. — Viņas visas bija jaunas.

— Viņas visas dzīvoja un strādāja upes tuvumā.

Markuss pie katra secinājuma nolieca vienu pirkstu.

— Viņas visas bija izglītotas, ar profesionālām iemaņām kādā konkrētā nozarē. Izņemot Čerilu. Bet viņa bija beigusi koledžu, un viņai bija nākotnes plāni savas karjeras izveidošanai, tā ka iespējams arī viņu pieskaitīt šai pašai kategorijai.

— Viņas visas bija baltās.

Kādu bridi abi klusējām. Iemalkoju no glāzes.

— Kas tad vēl? — Markuss beidzot ierunājās. — Dažas bija precējušās, viena — šķīrusies, dažas bija vientuļas, vienām bija bērni, citām — nē. Te nav nekā kopīga.

— Un viņas nebūt nebija līdzīgas pēc izskata, — es piemetināju. — Vismaz cik varu spriest pēc fotogrāfijām, ko esmu redzējusi.

— Varbūt, ja parakņāsimies dziļāk šo sieviešu pagātnē, kaut kas uzpeldēs.

— Mhm. Jāteie, ka prostitūtām — Klaudijai Vaitlovai, Marijai Akostai un Keišai Medisonai — ar pārējām septiņām ir vēl mazāk kas kopīgs. Arī viņas bija jaunas sievietes, taču neizglītotas, nedzīvoja pie upes, turklāt Akosta bija spāniete, bet Vaitlova un Medisona — nēģerietes.

— Es zinu.

— Vai tas jūs nesatrauc?

— Jā, tas mani sasodīti satrauc, ka tāds neģēlis kā Kmijecs varēja viņas uzšķērst.

— Ak Grifin...

— Es saprotu, ko jūs gribējāt teikt. Nē, mani nesatrauc šī atšķirība, iemeslu jau tiku jums minējis. Kmijecs novirzījās no ierastā modeļa. Domāju, ka vēlme nogalināt pārņēma viņu pilnīgi. Prostitūtas bija vispiemērotākie upuri. Tas, ka viņas nebija baltās, ir tikai sagadīšanās.

— Kuru nogalināja pirmo? — es vaicāju. — Mariju Akostu vai Klaudiju Vaitlovu?

Markuss aizdedzināja cigareti. — Klaudiju Vaitlovu.

— Tas saskan ar jūsu teoriju. Klaudijas līķi viņš nolika pie upes. Tātad tai laikā viņš vēl spēja izpildīt šo rituāla daļu. Bet kad tika nogalināta Marija Akosta... — es papletu rokas. — Viņš jau bija nogājis tiktāl, ka to vairs nevarēja.

Markuss piekrītoši pamāja. — Un trešais, jeb faktiski desmitais iecerētais upuris — Keiša, varēja ar viņu cīnīties un pat pārspēt.

— Slava viņai par to, — es teicu. — Ja policija nepiešķirs Keišai medaļu, varbūt to vajadzētu darīt mums.

Markuss pasmaidīja un iztukšoja savu glāzi. Viņš ieskatījās manējā.

— Vai gribat vēl iedzert?

Es vilcinājos.

— Nē. Bet pateicos jums. Jūtos mazliet nogurusi. Varbūt es vienkārši iešu mājās un sagatavošos rītdienas uzdevumiem. Ko esat iecerējis darīt rīt?

— Plānoju pavadīt rīta pusi cīņā ar labošanas iestāžu komisiju.

— Izklausās iepriecinoši. — Iztukšoju glāzi. — Turēs jums neesmu nepieciešama. Ak tā, bet ziniet, ko es varētu darīt?

— Ko tad?

— Man ir kāda draudzene — tiesu medicīnas psihiatre. Varu viņai piezvanīt un pavaicāt, vai viņa nevar ziedot kādu brīdi sarunai par maniakāliem slepkavām. Esmu pārliecināta, ka viņa arī zina kaut ko par Kmijecu. Varbūt viņa varēs izskaidrot, kādēļ Kmijecs tā pieķēries upei.

— Tā ir lieliska ideja, — uzslavēja Markuss.

— Labi, tad es tā arī darīšu.

Es piecēlos, viņš arī. Markuss palīdzēja man uzvilkt mēteli.

— Jūs šovakar atkal būsiet kopā ar Džeku?

Papurināju galvu. — Nē, viņš kopā ar kādu draugu no savas nodaļas dodas skatīties «Celtie» spēli. Domāju, ka pierakstīšu savus šīsdienas iespaidus un došos gulēt.

— Izklausās saprātīgi.

— Ar labunakti, Grifin. Tiksimies rīt.

— l^abi. Pēcpusdienā?

— Tas būtu jauki.

Uzsmaidījām viens otram. Kad gāju ārā no bāra, viņš atkal apsēdās un pamāja, lai viesmīle atnes vēl dzeramo.

10.

Nākamajā rītā pusvienpadsmitos es sēdēju Midl-eseksas grāfistes tiesas nama otrā slāva kafetērijā un dzēru kafiju ar medicīnas doktori Brendu Edemsu. Man viņas vārds kopā ar titulu allaž likās vairāk piederīgs kādam laikraksta humora lappuses tēlam. Viņai pašai arī tā šķita. Tomēr vārds viņai bija kopš dzimšanas, un Brendas profesija prasīja, lai vienmēr tiktu piemetināts arī tituls, tā kā viņa lietas labā neko nevarēja darīt, tikai smieties pati līdzi.

Humora izjūta Brendai bija nepieciešama arī kā melnajai sievietei, kas darbojas profesijā, kurā dominē baltie vīrieši. Viņa bija kādu gadu par mani vecāka, šķīrusies, ar diviem bērniem. Pēc laulības iziršanas Brenda ar abiem bērniem pārgāja dzīvot pie savas atraitnēs palikušās mātes Džemeikapleinā. Vecmāmiņa bija spēcīga sieviete ap sešdesmit pieci, viņa pieskatīja bērnus un nodarbojās ar tiem ārpus skolas laika. Tas Brendai bija ievērojams atvieglojums.

Iepazinos ar viņu caur Deividu Epšteinu, kurš arī bija tiesu medicīnas psihiatrs. Viņš nosūtīja mani pie Brendas, kad gatavoju rakstu par nežēlīgu apiešanos ar bērniem. Tā nebija pārāk jautra nots draudzības aizsākšanai, bet mēs tomēr sadraudzējāmies.

Mēs tērzējām policistu, tiesas ierēdņu, apgabala prokuroru, cietušo, apsūdzēto, liecinieku, apgaiiala un augstākās tiesas zvērināto ielenkumā. Kā jau domāju, Brenda bija labi pazīstama ar Kmijeca lietu. Papildināju viņas zināšanas ar tām informācijas drumslām, ko mums ar Markusu vakar bija izdevies savākt.

— Mani interesē tā lieta ar upi, — es teicu. — Astoņi līķi nodeviņiem tika atrasti upes tuvumā. Kāpēc? Vai vari izskaidrot man šo fetišu?

Viens no iemesliem, kāpēc man Brenda patika, bija tas, ka viņa nekad nevāvuļoja psihiatriem raksturīgajā stilā. To viņa nedarīja arī šoreiz.

— Skaidri redzams, ka upe Kmijecam nozīmē kaut ko īpašu, — viņa sacīja. — Bet tas jau tev pašai skaidrs. Ko īsti upe varētu nozīmēt... Zini, ir tādi vispārīgi simboli, ko lietojam un saprotam mēs visi. Piemēram, saullēkts simbolizē cerību, pavasaris — atdzimšanu un atjaunošanos.

— Jā, — es piekritu. — Tāpat melnais apzīmē ļauno, baltais — lalx).

Viņa domīgi pamāja. — Jā, mēs bieži redzam, kā šis princips tiek piemērots ikdienas dzīvē, vai ne?

Es paskatījos uz Brendu, un mēs abas iesmējāmies. — Bren-da, man upes un ūdeņi asociējas ar šķīstīšanās rituālu. Vai esmu uz pareizā ceļa?

Brenda atspieda zodu plaukstā un uzsmaidīja man. — Ūdens kā šķīstīšanās rituāls, — viņa atkārtoja. — Jūs literāti visi esat vienādi. Liza, es taisni gribēju tev teikt, ka psihiski slimie cilvēki nelieto mūsu simbolu atšifrējumus. Viņiem ir savs kods. Upe Kmijecam var nozīmēt jebko citu.

— Es jau jutu, ka tu tā teiksi.

— Jebkurā gadījumā, — turpināja Brenda, — es nevaru izdomāt, ko tā nolādētā upe nozīmē Kmijecam, pirms neesmu pati ar viņu runājusi. Varbūt, ka pat tad es nevarēšu tev to pateikt.

— Arī par šiem taviem vārdiem man jau bija nojauta. Tomēr nenāk par ļaunu apvaicāties. Labi, apgaismošu tevi vēl mazliet. Kad policisti pēc Kmijeca aresta izdarīja kratīšanu viņa dzīvoklī, viņi atrada milzīgu netīro videofilmu kolekciju.

— A, tas ir jauki, — teica Brenda. — Tu gribi man jautāt, vai šīs filmas iedvesmoja viņu slepkavot sievietes?

— Nu, jā. Vai iedvesmoja?

— Mans pirmais jautājums šai gadījumā būtu — kad viņš tos mēslus sāka kolekcionēt?

Es paraustīju plecus. — To neesmu vēl uzzinājusi.

Brenda atgrūda savu tukšo kafijas tasi. — Pastāv teorija, ka vīrieši, kas skatās filmas par sieviešu izvarošanu un nogalināšanu, atbrīvojas no vēlmes izdarīt to pašu reālajā dzīvē. — Viņa sakrustoja rokas uz galda virsmas. — Tā gan nav teorija, kurai es varētu piekrist. — Brendas balss skanēja stingri.

— Es arī nē, — piemetināju. — Man ir tāda sajūta, ka šīs lilmas slimos padara vēl slimākus. Un ka viņi no tām vēl iedvesmojas.

— Tev taisnīk)a, varu to apliecināt ar savu praktisko pieredzi. — Brenda nolaida rokas un mazliet atbrīvojās no sasprindzinājuma.

— Vari saukt mani par maldinātu optimisti, bet es vienmēr esmu lolojusi cerību, ka vienīgie vīrieši, kuriem patīk filmas par sieviešu mocīšanu un nogalināšanu, jau iesākumā bijuši galīgi deģenerāti.

— Tavos vārdos ir racionāls kodols. — Brendas skatiens bija pavērsts prom, viņa pa logu vēroja Springstrītu un autodetaļu veikalu. — Es ceru, ka tā tas ir. Es patiesi ceru. — Viņa atgrūda krēslu. — Nāc man līdzi. Varbūt, ka darba kabinetā man ir kādas rakstu kopijas, kas tev varētu palīdzēt.

Izlauzām sev ceļu galdiņu labirintā. Skaļrunis vēstīja, ka prokuroram Makkeronam jāierodas 9.b istabā.

Brendas darba kabinets atradās klīnikā, tiesas nama pirmajā stāvā. Caidīju apmeklētāju telpā, kamēr Brenda izskatīs savu kartotēku. Viņa atgriezās ar veselu žūksni sacerējumu. — Te ir daži materiāli par organizētiem un neorganizētiem slepkavām, — viņa teica.

— Paldies. Šķiet, ka Kmijecs pamanījies piederēt pie abām grupām.

Viņa savilka uzacis.

— Vai tas ir neparasti? — es vaicāju.

Viņa nopūtās. — Mans viedoklis ir sekojošs — jo vairāk mēs uzzinām par maniakāliem slepkavām, jo mazāk mēs faktiski par viņiem zinām. Ir tādi, kuri maina izvēlēto slepkavošanas paņēmienu. Citi nemaina. Ir tādi, kas no organizētiem kļūst par neorganizētiem. Kādreiz organizētajiem ir dažas neorganizēto pazīmes. Un otrādi.

Atcerējos, ko mēs ar Markusu bijām šai sakarībā runājuši. — Tātad ir iespējams, ka Kmijecs no īsta organizētā slepkavas kļuvis par īstu neorganizēto?

— Tas nav neiespējami. Ir slepkavas maniaki, kuri katru reizi maina slepkavošanas ieroci. Atceros, lasīju par kādu noziedznieku, kurš vienreiz lietojis nazi, otrreiz šaujamo, trešoreiz gaļas cērtamo cirvi, pēc tam žņaudzis... it kā eksperimentētu, lai atrastu pilnīgāko tehniku. Varbūt viņš vienkārši izmantoja to, kas bija pie rokas. Jebkurā gadījumā, tev var izrādīties taisnība.

— Paldies, Bren.

— Nav par ko. — Viņa atdeva rakstus man. — Izlasi. Ja tev vēl rodas jautājumi, būšu priecīga tev atbildēt. Ja vien spēšu.

Braucu ar liftu uz trīspadsmito stāvu, kur atradās policijas apsūdzētāja kabinets. Policijas apsūdzētājs nav apsūdzētājs vispārpieņemtajā procesuālajā nozīmē — viņš vai viņa neuztur apsūdzību tiesā, bet organizē policistus liecības nodošanai tiesā. Biju piekritusi sagaidīt Džeku pie šī kabineta. Šorīt viņam bija jāliccina tiesā.

Viņš bija atspiedies pret sienu un tērzēja ar kādu sievieti no Cietušo un liecinieku palīdzības biroja. Džeks allaž ir labi ģērbies, viss pirkts pie Brāļiem Brūksiem. Todien viņš bija sevišķi rūpīgi ietērpies pelēkā uzvalkā, baltā kreklā ar zilpelēki svītrotu kaklasaiti.

Piegāju viņam klāt, paraustīju aiz svārku atloka un apvaicājos, kā tiesas sastāvā esošās sievietes spēj atturēties, nemetušas viņam ar savu apakšveļu.

— Lai esmu nolādēts, ja zinu, — viņš lietišķi atbildēja. IJžeka sarunbiedre man šķībi uzsmaidīja un teica, ka viņa arī par to brīnoties. Piemiegusi man ar aci, viņa atgriezās savā kabinetā.

— Kādudien, — es piedraudēju Džekam, — kādudien es tev pateikšu kaut ko tādu, kas beidzot liks tev samulst.

Gājām uz liftu.

— Kā veicās tiesā? — es apjautājos.

— Kā parasti. Mēs abi ar aizstāvi pierādījām, ka katrs no mums ir lielākais melkulis jurisprudences vēsturē.

— Kas bija aizstāvis?

— Rojs Stjuarts.

Es smējos. Mēs abi ar Džeku pazinām Stjuartu jau ilgu laiku. Rijām ar viņu pat draudzīgās attiecībās. Publika parasti nesaprot, ka kriminālprocesi līdzinās suņu un poniju skriešanās sacīkstēm, un tas, kurš licis uz labāko skrējēju, vinnē. Tieši tāpēc pēc sacensību l>eigām karojošās puses var doties kopīgi iedzert un pasmieties.

Izņemot visjaunākos gadījumus.

l iesas process, kurā Džeks nupat bija nodevis liecību, pie pēdējiem nepiederēja. Apsūdzētajam inkriminēja virkni zādzību ar ielaušanos. Neviens nebija ticis ievainots vai apdraudēts. Iespējams, ka apsūdzēto atzīs par vainīgu (pat Stjuarts zināja, ka tāds viņš ir par simt desmit procentiem), un, iespējams, ka viņam piespriedīs piecus gadus ieslodzījumā. Viņš atsēdēs labākajā gadījumā kādu pusotru gadu vidēja režīma cietumā, un tad tiks atbrīvots, lai turpinātu zagt. Tā nebija pirmā reize, kad viņu tiesāja. Tā nebūs pēdējā.

Te, protams, atliek tikai pasmieties.

Pienāca lifts, un mēs nobraucām lejā uz Torndaikstrītu.

— Kā būtu ar agrīnu lenču? — apvaicājās Džeks.

— Izklausās labi.

Nogājām divus kvartālus pa 3. ielu līdz Amerikāņu auklu ražošanas kompānijas ēkai, kuras apakšstāvā atradās delikatešu tirgotava. Aizņēmu galdiņu, kamēr Džeks devās pēc ēdiena. Rija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit, un tirgotavā nebija pārāk daudz ļaužu. Pēc pusstundas te iebruks vai puse tiesas namā esošo, lai nobaudītu itāļu salātus.

Džeks atnesa mums pa kafijai un manu visiecienītāko lenca ēdienu — milzīgu porciju ar dārzeņu salātiem. Pats viņš izvēlējās sendviču.

— Kā patika vakardienas spēle? — es jautāju.

— Ļoti labi. — Džeks brīdi ieturēja pauzi ar sendviču pusceļā uz muti. — Tu zini, kas bija vislabākais?

— Lerijs Bērds vinnēja lielo laimestu šaušanā, dziedādams «Un Hei Di». Nu, kas tad bija?

— Pūlis uzvedās tik kulturāli. — Viņš nolika sendviču uz papīra šķīvīša. — Nebija nekādu kautiņu. — Izklausījās, ka Džeks ir patiesi pārsteigts.

— Interesanti, — es piezīmēju. — «Celties» fanu laiki acīmredzot pagājuši. Kas gan ir sporta pasākums bez nelielas asinsizliešanas?

— Pārmaiņas pēc tas bija patīkami. — Džeks atkal paņēma sendviču. — Un ko jūs ar Markusu vakar paveicāt?

Es pastāstīju. Viņš klausījās ļoti uzmanīgi, kā parasti, kad es stāstīju viņam par savu darbu.

— Tev gaidāms ilgs darbs, — viņš secināja, kad biju beigusi.

— Ja tu varētu mazliet palīdzēt, es būtu ļoti pateicīga.

— Darīšu, ko varēšu.

Notiesājām savu lenču.

Kad devāmies atpakaļ uz mašīnu, Džeks vaicāja, kurp tagad dosimies.

— Ja tevi tas neapgrūtina, vai tu nevarētu aizvest mani līdz Čārlza viesnīcai? Man jāsatiek Markuss.

— Labi.

Džeka mašīna bija dzeltens 1965. gada «mustangs». I>ai cik dīvaini nebūtu, to neviens nekad nebija nozadzis — šajā pasaules Dižākajā Autozagļu galvaspilsētā. Cilvēki uz ielas mūždien apturēja Džeku un vaicāja, vai viņš negribētu mašīnu pārdot.

Kad braucām pa Kembridžstrītu, Džeks ierunājās.

— Liza?

— Jā?

— Vakar tu man pateici kaut ko tādu, kas mani nedaudz satrauc.

Palūkojos uz viņu ar interesi. — Kas tas bija?

— Ka Markuss stipri dzerot.

— Viņš taču nav pļēgurs, Džek.

— Nu, labi, varbūt, ka tā. Vai tu man kaut ko neapsolītu?

— Ko?

— Ja viņš iedzēris vairāk par divām glāzītēm, nekur ar viņu nebraukt.

Bridi klusēju. Tad apvaicājos, vai viņš tiešām domā, ka es sēstos mašīnā kopā ar kādu, kurš, manuprāt, nespēj šo mašīnu vadīt.

— Nē, tā es nedomāju. Bet, vienalga, apsoli.

— Dže-e-ek!

— Dari to man par prieku.

Es nopūtos un pacēlu labo roku. — Es, Elisa Elizabete Konorsa, svinīgi solos. Tas tevi apmierina?

— Turēšu tevi pie vārda.

— Ak, nudien.

Markusa dzīvojamā istabā nebija nevienas virsmas, kas nebūtu noklāta ar papīru. Markuss stāvēja istabas vidū, starodams kā cilvēks, kas tikko vinnējis fantastisku naudas summu un kuram gaidāma tikšanās ar šī gada skaistāko blondīni.

— Kas noticis? — es vaicāju, vilkdama nost žaketi.

— Man atļauts nākamnedēļ tikties ar Kmijecu.

— Tas ir gājiens uz priekšu, — es teicu. — Jums beidzot izdevās sakontaktēties ar kādu jūtīgu personu labošanas iestāžu komisijā. Apsveicu.

Viņš pasmīnēja. — Tas bija tikai laika jautājums.

— Tas ir lieliski. Vai viņi atļaus vairākas intervijas ar Kmijecu?

— Tā izskatās.

— Brīnišķīgi. — Pārliku mapes no atpūtas krēsla uz grīdas. — Viesnīcas apkopējām jūs ļoti jāmīl, — es teicu, apsēzdamās.

— Ko uzzinājāt no psihiatres? — Markuss vaicāja. īsi atstāstīju savu sarunu ar Brendu Edcmsu. Viņš diezgan izklaidīgi pamāja. Skaidri redzams, ka viņa domas bija pie gaidāmās tikšanās ar Kmijecu.

Izņēmu no somas kartotēkas veidlapas. — Grifin?

-Jā?

Norādīju uz mapēm un piezīmju blokiem, kas bija sakrauti uz dīvāna un kafijas galda. — Gribu pamēģināt, vai no visiem šim papīriem nevar izlobīt secīgu rādītāju. Varbūt atklāsies kāds modelis, ko neesam ievērojuši.

— Lieliski, — viņš teica. — Gribat kafiju?

— Protams. — Paņēmu mapi ar materiāliem par Kerolainu Bregu. — Ko mēs darīsim rīt?

— Brauksim uz Lovelu.

Saraucu uzacis.

— Gribu aprunāties ar dažiem policistiem. Jums būs jāaprunājas ar Daienas l/cmonikas vecākiem.

Strauji ieelpoju.

— Kas par lietu? — vaicāja Markuss.

— Ak, nekas. Ls tikai domāju, ka gribēsiet ar viņiem runāt pats.

— Es arī runāšu. Vēlāk.

Es pamāju. — Viņi zina, ka es ieradīšos?

— Jā.

— Vai bija grūti panākt viņu piekrišanu sarunai?

Ar labās rokas mājienu viņš lika saprast, ka «nu, tā».

— Labi, — es teicu. — Ja viņi gatavi mani uzņemt, es esmu gatava ar viņiem tikties.

Turpmāko dažu stundu laikā sastādīju rādītāju, līdz manas acis vairs nerādīja. Atsevišķu upuru reģistru izveidot bija vienkārši. Klasificēt kasti ar slepkavībām veltītu avīžu rakstu izgriezumiem, gluži pretēji, bija tīrās mocības. Tās bija mocības, ko varēja atlikt uz citu dienu. Savācu reģistra kartītes kopā un uzmaucu tām gumiju.

Markuss bija pavadījis pēcpusdienu guļamistabā pie telefona. Kad es sāku sakārtot izgriezumus, viņš ienāca dzīvojamā istabā. Uz sofas tagad bija brīva vieta, ko viņš nekavējās aizņemt. Kājas uz kafijas galdiņa uzcēlis, Markuss aizdedzināja cigareti. Uzsmaidījām viens otram.

— Grifin, man kaut kas dara raizes, — es teicu.

Viņš savilka uzacis. — Kas nav kārtībā?

*

— Kmijecs ļoti viegli atzinās, ka nogalinājis Klaudiju Vaitlovu un Mariju Akostu un ka uzbrucis Keišai Medisonai, vai ne?

— Es jums jau to teicu. Tas bija grāmatas uzmetumā.

— Manu neizpratni rada tas, kāpēc tik viegli atzinies minētajos trīs noziegumos, viņš nepieminēja arī pārējos septiņus?

Markuss kādu brīdi vērās manī. Tad paraustīja plecus. — Nu, pirmkārt, policisti viņu Akostas un Vaitlovas gadījumā piespieda pie sienas ar tiesu medicīnas ekspertu liecībām. Turklāt Keiša Medisona bija lieliska aculieciniece. Nekā tamlīdzīga par pārējiem gadījumiem policijas rīcībā nebija.

Es pamāju. — Un tomēr... kāpēc Kmijecs neatklājās? Viņam taēu tik un tā savu atlikušo dzīvi jāpavada cietumā.

— Es saprotu, ko jūs domājat. — Markuss ieturēja pauzi un nospieda cigareti stūra galdiņa pelnu traukā. — Varbūt viņš izbauda to, ka viņam palicis kāds mazs noslēpums. Var spēlēt ar policistiem paslēpes. Var kavēt viņus.

— Tas ir iespējams.

— Varbūt viņš glabā savu stāstu kādam nolūkam.

— Lai izpaustu to, piemēram, jums?

— Kāpēc nē? Viņš grib ar mani runāt, ja var ticēt labošanas iestāžu komisijai. Varbūt viņš grib man arī izsūdzēt grēkus.

— Jādomā, tāpēc, ka jūs esat slavens, — es teicu. — Viņš domā, ka jūs arī viņu padarīsiet slavenu.

— Nu..., bet tā jau arī būs, vai ne?

— Domāju gan. — Papurināju galvu. — Jēzus! Tas tik irceļš, lai kļūtu par zvaigzni. Grifin?

-Jā?

— Tas ir diezgan grotesks darbs, ko mēs tagad darām.

— Jā, — viņš piekrita. — Bet tas ir interesants, vai ne?

11.

Nākamajā rītā pulksten deviņos mēs ar Markusu bijām ceļā. Pa 93. ceļu aizbraucām līdz 128., pa to savukārt līdz 3. ceļam. Sezonas satiksme bija nedaudz pieklususi, tomēr braukt joprojām bija grūti. Iespējams, ka tās ir laika trūkuma sekas.

Bijām pamatīga sastrēguma vidū uz 128. ceļa, kad Markuss ierunājās. — Jūs šorīt esat klusa.

Papurināju galvu. — Es vienkārši noskaņojos uz tikšanos ar Lemonikiem.

Viņš pamāja. — Tas vienmēr ir tas sliktākais mūsu darbā, vai ne? Es domāju — upuru piederīgo iztaujāšana.

Skatījos pa logu uz ripojošo masu mums visapkārt. — Tas tomēr ir labāk par to, kas jādara policistiem — jāpaziņo par notikušo upuru piederīgajiem.

— Vai Džekam bieži nācies to darīt?

— Diezgan.

— Cilvēks nekad nevar pie tā pierast, vai ne?

— Viņš nav varējis.

Ceļš atbrīvojās, un mēs sākām braukt mazliet ātrāk, varbūt trīsdesmit jūdzes stundā.

— Vakar saņēmu informāciju par Kmijeca māti un šīs ģimenes pagātni, — teica Markuss.

— Pastāstiet man.

— Henrijs ir ceturtais no septiņiem bērniem, viens bērns nomiris jau bērnībā.

— Kas viņam notika?

— Miris trīs mēnešu vecumā. Oficiālais nāves cēlonis ir difterija, bet tā vien liekas, ka pastāvējušas aizdomas par bērna nožņaugšanu vai nosmacēšanu, ko varētu būt izdarījis tēvs.

Saviebu seju un iesaucos: «Ak Dievs!»

— Kmijees vecākais bijis īsts neveiksminieks. Viņš dzēris un dzērumā kļuvis zemisks, sitis sievu un bērnus. Iespējams, ka bērns kādu nakti raudājis un Polam — tāds bijis tēva vārds — tas apnicis un viņš iestūmis mazulim mutē saritinātu kapzeķi, iedzēris vēl dažus aliņus un aizmirsis par to. Un bērna vairs nebija.

Es nodrebinājos. — Esmu dzirdējusi tik daudz tamlīdzīgu stāstu... Varētu domāt, ka esmu... ka nereaģēju uz tiem vairs tik asi. Tomēr man vienmēr ir tā, it kā dzirdētu to pirmoreiz.

— Es zinu. Tajā laikā, kad Pols strādājis, un to viņš pārāk bieži nav darījis, viņa darbavieta bijusi Mančesteras atkritumu savākšanas departamets. Viņš nozudis 1975. gadā. Iespējams, aizmucis. Neviens kopš tā laika viņu nav redzējis. Tikpat labi viņš šobrīd var būt jau miris.

— Turpiniet.

— Tā Edīte palika viena ar sešiem bērniem, vai, pareizāk sakot, pieciem, jo vecākais dēls tai laikā bija cietumā par bruņotu laupīšanu. Kādu brīdi viņai bija darbs darbarīku izgatavošanas un krāsošanas firmā pie montāžas konveijera, bet to viņa zaudēja. Galu galā viņa sāka dzīvot no sociālā pabalsta.

— Kādi ir viņas apstākļi pašreiz? Tikpat slikti vai labāki?

— Viņa joprojām saņem sociālo pabalstu. To konservu bundžu, kurā Edīte mitinās, viņa īrē.

— Un valsts sociālās apgādes iestādes uzskata, ka viņa drīkst dzīvot viena pati? Tā Edīte Kmijeca, ko mēs ar jums, Grifin, satikām, nebija pie pilna saprāta.

— Es par to apvaicājos. Šķiet, ka sociālās apgādes darbinieks katru nedēļu viņu apmeklē. Es domāju, ka viņa nav nedz tik traka, nedz plānprātīga, lai tiktu ieslodzīta, vai ko nu tādos gadījumos dara.

— Varbūt, ka viņa labāk jūtas savā treileri, nekā valsts apgādībā.

— Es arī tā domāju. Viņa gluži vienkārši ir persona, kas visu savu dzīvi bijusi nabadzīga un pazemota. Tas neapšaubāmi ietekmē cilvēka saprātu un garu.

— Jā, tie nav joki, — es teicu. — Viss, kas viņai ir, tas ir pieņēmums, ka Henrijs ir labs zēns, kurš kādu dienu atgriezīsies, lai par viņu parūpētos. Varbūt šie maldi uztur viņu pie dzīvības. Iespējams, ka viņa arī Polu atceras kā mīlošu tēvu un labu vīru. Ja nu vispār atceras.

— Varbūt, ka tā, — piekrita Markuss. — Kā var nemitīgi atcerēties pagājušo dzīvi, kas pavadīta ellē, un tad raudzīties nākotnē? Nekas cits neatliek, kā sacerēt savu pagātni no jauna.

Dažas minūtes klusējām. Tad es apvaicājos, kas noticis ar pārējiem Kmijecu bērniem.

— Vecākais dēls nomira cietumā. Gāja lx)jā kautiņā. Pēc vecuma nākamais dēls un viena no meitām atkārtoja tētiņa gājienu un gluži vienkārši nozuda. Dievs vien zina, kā viņi beiguši savas gaitas. Viena no meitām nomira no kādas slimības. Otra apprecējās un šobrīd dzīvo Menas štatā, Damariskotā, cik man zināms. Viņa arī nav nekāda dāvana — reiz bijusi arestēta par nežēlīgu apiešanos ar bērnu.

— Tas ir pārsteidzoši, — es sacīju. — Kāda izcila ģimenes sāga. Jūs domājat, ka Kmijees slepkavošanas instinktu varētu būt mantojis?

— Iespējams.

Salvatore un Mārī Lemoniki dzīvoja Lovelas Aperhailendas daļā, klusā ieliņā uzceltā fermeru stila mājā. Janvārī viss parasti izskatās noplucis, bet šī māja un tās apkārtne bija uzturēta nevainojamā kārtībā. Pret ziemas salu neizturīgie krūmi bija rūpīgi aptīti ar rupju audeklu, un tas, kurš bija tīrījis sniegu no takas mājas priekšā, acīmredzot bija lietojis lineālu, lai malas iznāktu līdzenas.

Markuss izlaida mani no mašīnas uz piebrauktuves. — Būšu atpakaļ pēc divām stundām, — viņš teica. — Vēlu sekmes.

— Jums arī.

Viņš aizbrauca, un es pa taku devos uz ārdurvīm. Nospiedu zvana pogu.

Durvis atvēra slaida, neliela auguma sieviete ar bieziem, sprogainiem, pelēksirmiem matiem un seju, kas reiz bijusi skaista, bet kurā tagad galvenokārt izcēlās tumšie loki zem acīm. Ada ap romiešu stila degunu un pilnīgo muti bija sakrunkota.

Daiena bija mirusi pirms pieciem gadiem. Mārī Lemonikai droši vien likās, ka tas noticis tikai vakar. Varbūt viņai vienmēr tā liksies.

Stādījos priekšā. Viņa pamāja un aicināja ienākt. Viņa pavēra durvis plašāk, un es pārkāpu slieksnim. Tad uzkāpām nedaudz pakāpienus līdz dzīvojamai istabai.

Īstenībā tā bija nevis dzīvojamā istaba, bet gan Daienas svētnīca. Visur bija viņas fotogrāfijas, uz kalijas galda, uz stūra galdiņiem, pie sienām, uz kamīna dzegas.

— Atļaujiet paņemt jūsu mēteli, — teica Mārī Lemonika.

— Pald ies.

Dominēja palielināta Daienas skolas gadagrāmatas fotogrāfija, to varēja noteikt pēc samākslotās pozas, pārmērīgā ietonēju-ma un paviršās retušas, kas raksturīgi šādiem fotoattēliem. Daienai bija tā muļķīgi sapīkusī sejas izteiksme, ko no sieviešu kārtas objektiem pieprasīja skolas gadagrāmatu fotogrāfi. Neraugoties uz to, zem mākslīgā saīguma viņas sejā mirdzēja kvēle un inteliģence. To, kāda meitene bijusi patiesībā, daudz labāk atspoguļoja radu un draugu fotografētie momentuzņēmumi, kuros viņa smaidīja, smējās, raudzījās kamerā piemiegtām acīm. Es cerēju, ka vienu no šiem momentuzņēmumiem Lemoniki mums atļaus ievietot grāmatā.

Bija arī tādi attēli, kuros Daiena redzama kā bērns, kurš tikko sācis staigāt, kā pamatskolniece, un Daiena gaisīgā baltā tērpā un īsā plīvurītī, jādomā, ejot pie Pirmās Komūnijas.

Attāla kādas idejas atblāzma pavīdēja man smadzenēs. — Lūdzu apsēdieties, — teica Lemonikas kundze.

Uzmanīgi apsēdos uz zaļas, polsterētas Vidusjūras stila sofas ar augstu atzveltni. Istaba-svētnīca bija mokoši kārtīga, tā kā es pat jutos neveikli, ka lietoju šo mēbeli, it kā varētu to notraipīt.

Izdzirdu soļus, un istabā ienāca smagnējs, īsa auguma vīrs ar viļņainiem, sirmiem matiem un biezām, tumšām uzacīm virs spēcīgā deguna.

— Sal, tā ir Konorsas jaunkundze, — iepazīstināja l^cmo-nikas kundze.

Mēs sarokojāmies pāri kafijas galdiņam. Blakus mirdzoši tīram kristāla pelnutraukam, Daiena, teatrāli pozējot zilā pastnieka cepurē, ar labdabīgu humoru meta uz mani avantūrisku skatienu.

Lemoniki apsēdās divos vienādos klubkrēslos iepretim sofai.

Markuss bija man stāstījis, cik briesmīgi grūti nācies pierunāt uz sarunu upuru draugus un radus. Mēs abi zinājām, kāpēc tas tā ir. Viņi baidījās, ka viņu meitu, māsu, brāļa vai māsas bērnu, labāko draugu dzīvesstāsti nopublicējot var tikt nekautrīgi analizēti un atstāstīti izkropļotā veidā. Ka viņu atmiņas un labā slava var, labākajā gadījumā, tikt noniecinātas un sliktākajā — sajauktas ar mēsliem. Ka iespiestā vārda alķīmija var upurus padarīt par vainīgajiem, kā tas tik bieži noliek.

Kerolaina, Denīze, Daiena, Pegija, Liza, Linda, Cerila, Klaudija un Marija galu galā varēja tikt portretētas kā sava briesmīgā likteņa līdzvaininicces.

Kādēļ viņa tovakar viena pati iepirkās?

Kādēļ viņa nepusdienoja mājās kopā ar vecākiem?

Kādēļ viņa gāja uz darbu, nevis dzīvoja mājās ar bērniem?

Kādēļ viņa vēlu vakarā bija darbā, nevis mājās ar vīru?

Un, visbeidzot...

Viņa taču pati uzprasījās, vai ne?

Lemoniki pagaidām bija vienīgie, kuri piekrita sarunai. Un arī viņi sākumā bija pretojušies.

Tagad viņi vēroja mani, lēnām, neatlaidīgi un uzmanīgi, gaidot, lai es sāku runāt, izdarot savus spriedumus un joprojām saglabājot atturību.

— Vispirms, — es teicu, — pateicos jums, ka bijāt ar mieru mani pieņemt. Zinu, ka šī saruna jums ir briesmīga. Tomēr man jāsaka, ka Grifina Markusa nodoms ir attēlot Daienu tādu, kāda viņa bija. Viņš, tāpat arī es, uzskata, ka noziegumu upuri pārāk bieži tiek ignorēti vai vienkārši aizmirsti. Mēs neuzskatām viņus par vienkāršiem statistikas datiem. Mēs gribam, lai viņus atcerētos kā reālus cilvēkus.

Sājā uzrunā man neizdevās izteikt to, ko biju cerējusi, jo grūti zināmas emocijas ietvert vārdos, taču bija izdevies aizķert kādu stīgu Lemoniku dvēselē. Viņi saskatījās. Tad 1.emonikas kundze pamāja un tikko jaušami pasmaidīja.

— Būsim priecīgi jums palīdzēt, — viņa teica.

— Pateicos.

— Markusa kungs atrakstīja mums jauku vēstuli. Un mēs runājām ar viņu pa telefonu. Liekas, ka viņš ir ļoti patīkams cilvēks.

Es pasmaidīju.

— Atļaujiet man parādīt jums Daienas istabu, — sacīja Lemonikas kundze. Viņa piecēlās. Mēs ar Lemonika kungu sekojām viņai lejā uz priekštelpu, tad iegriezāmies pēdējās atvērtajās durvīs labajā pusē.

Vēl viena svētnīca. Izskatījās tā, it kā istabas iemītniece tikai šorīt būtu no tās izgājusi un vakarā būtu gaidāma atpakaļ. Pie sienas bija lx)velas vidusskolas vimpelis. Gultai bija balts tamborēts pārklājs. Pieskaņoti aizkari. Uz zema galdiņa pie loga atradās magnetofons. Spoguļgaldiņš pārklāts ar bārkstainu galdautu. Aiz spoguļa rāmja aizspraustas fotogrāfijas. Tualetes ūdens pudelīte, suka, ķemme, auskaru paliktnis, plastmasas trauks ar kosmētikas birstītēm, lūpu krāsām, pūdernīcām, mazām vaigu sārtinātāja un acu tonējamo krāsu kārbiņām, acu zīmuļiem — tas viss bija sakārtots uz galdiņa. Uz rakstāmgalda atradās kārtīgas kaudzes ar piezīmju burtnīcām un ar presi piespiestas aprakstītas lapas. Dīvānspilveni bija tādā pat rožainā krāsā kā paklājs. Pie sienas iepretim gultai piestiprināts Lovelas Memoriālajā zālē notikuša rokkoncerta plakāts.

Jutu, ka rīkle man aizžņaudzas, nācās norīt siekalas, lai to atbrīvotu.

Lemonikas kundze piegāja pie drēbju skapja, atvēra to un nocēla no augšējā plaukta kartona kasti.

— Te ir dažas Daienas mantas, — viņa teica. — Vai gribat tās aplūkot?

— Ak, jā, ļoti.

Atgriezāmies dzīvojamā istabā. Mārī Lemonika nolika kasti uz kafijas galdiņa. — Es uzvārīšu kafiju, — viņa sacīja un aizgāja uz virtuvi. Lemonika kungs palika turpat, vērodams mani, kamēr es iepazinos ar kārbas saturu.

Daienas liecības, sakārtotas hronoloģiski, sākot ar bērnudārzu, līdz pēdējam skolas gadam. Viņa saņēmusi labas un teicamas atzīmes. Sarkanā Krusta Dzīvības apdrošināšanas sertifikāts. Ceturkšņa referāts par Makbetu, kas nodrošinājis viņai vietu teicamnieku grupā. Dzejolis, ko Daiena uzrakstījusi, beidzot septīto klasi. Zila lente kā godalga par uzvaru ceturtās klases pareizrakstības sacensībās. Programma vecākās klases beigšanai — sacerējums par tēmu «Nakts Kemelotā». Kāzu un kristību ielūgumi no dažādiem draugiem un radiem. Un milzīga, sarkana kartona un bārkstaina papīra sirds, ko Daiena saņēmusi pēdējā svētā Valentīna dienā, ko viņa savā mūžā svinējusi. Paraksts vēstīja: «Didī, no vienmēr mīlošā Maika».

Lemonikas kundze atgriezās dzīvojamā istabā, nesdama paplāti ar kafijas piederumiem un nelielu šķīvīti ar kūciņām. Pavirzīju nost kārbu, lai viņa varētu nolikt paplāti uz galda.

— Vai Maiks bija Daienas līgavainis? — es vaicāju.

Lemonikas kundze pamāja. — Viņš bija universitātes pēdējā kursa students. Viņi gribēja apprecēties, kad Maiks pabeigs mācības. — Viņa piedāvāja man kafijas tasi.

— Kā jūs domājat, vai Maiks gribēs runāt ar mani vai Grifinu Markusu?

I^emonikas kundze brīdi klusēja. — Es varu viņam pavaicāt. Viņš joprojām dzīvo mūsu pilsētā. — Viņa nopūtās. — Pirms gada viņš apprecējās. — Viņa neskatījās uz mani. — Mēs priecājamies, ka viņš varēja atkal iepazīties ar kādu meiteni un būtlaimīgs. — Viņa pasniedza man šķīvīti ar kūkām. Es paņēmu vienu. Kūciņām bija anīsa garša.

Lemonika kungs pirmoreiz ierunājās. — Ko jūs gribētu, lai mēs pastāstām par Didī?

— Visu, ko vēlaties, — es atbildēju. — Visu, ko varat.

Pabeidzu sarunu ar Lemonikiem piecpadsmit minūtes pirms

Markusa noteiktā laika. Abi pavadīja mani līdz durvīm. Pateicos par palīdzību un ieminējos, ka Markuss viņiem drīzumā atkal piezvanīs. Klusi atvadījāmies.

Tā kā negribēju stundas ceturksni mīņāties pie Lemoniku mājas piebrauktuves, devos pastaigāties. Man bija nepieciešams mazliet laika, lai iekustinātu un attīstītu ideju, kas pirmīt bija

iešāvusies galvā.

— Kā veicās? — jautāja Markuss.

Piesprādzēju drošības jostu. — Man ir ļoti labs priekšstats par to, kāda Daiena bijusi savu vecāku skatījumā. Kā arī priekšstats par Salvatori un Mārī pašiem. — Papliķēju savu plecu somu. — Tas viss ir manās piezīmēs, kas domātas jums. Vai jūs zinājāt, ka Daiena — starp citu, viņi to saukuši par Didī, — bija saderināta?

— Nē.

— Viņa bija saderināta ar puisi vārdā Maikls D’Alesio. Viņu romāns, jādomā, bija aizsācies jau vidusskolā. Man ir Maikla adrese un telefona numurs.

— Lieliski. Paldies.

— Kā noritēja saruna ar Lovelas policistiem? Vai kaut ko uzzinājāt?

Viņš papurināja galvu. — Tā īsti neko.

Es pavēros viņā. — Neko?

— Nu, ko tad viņi var pastāstīt par oficiāli neatklātu slepkavības lietu? Es negaidīju informāciju. Gribēju sajust vietu, gūt priekšstatu par to, kā strādā šejienes policija, kāda varētu būt viņu pieeja izmeklēšanai.

Es pamāju. — Nu, jā, es jau arī neuzzināju neko tādu, kas būtu kaut ko noskaidrojis šajā lietā. Bet tas jau arī nebija mans uzdevums, vai ne?

— Nē, jums bija jāsagādā man materiāls fonam, lai aprakstītu grāmatā Lemonikus un Daienu.

— To jus saņemsiet.

Viņš man uzsmaidīja. — Par to es nešaubos. Vai gribat lenču?

— Protams.

— Labi. Kur šeit būtu kāda smalka ēstuve?

— Aizbrauksim uz to pilsētas daļu, kur atrodas lielie uzņēmumi. Tur ir vairāki restorāni.

— Tas ir tur, kur ietves bruģētas ar ķieģeļiem un apgaismošanai izmanto gāzi?

— Jā. Apmēram pirms piecpadsmit gadiem lx>vela sevi pasludināja par nacionālo parku. Smalks gājiens. Pilsētas valde dabūja naudu no federālā budžeta, lai restaurētu dzirnavas un veco biznesa rajonu. Vasarās var pat doties romantiskā ekskursijā pa pilsētas kanālu. Tas patiešām ir ļoti jauki.

Mēs atradām restorānu ar platu dēļu grīdu, tumšiem paneļiem un košumaugiem pakurinātos podos. Ēdienkarte pārsvarā sastāvēja no asām garšvielām pildītiem hamburgeriem, neiedomājamiem salātiem, zupām un meksikāņu ēdieniem.

Pirms lenča Markuss dzeramo nepasūtīja. Nolēmu, ka jāatceras to pastāstīt Džekam.

Ēdot salātus, es teicu, ka man šodien ienākusi prātā savāda ideja. Markuss ieinteresēti savilka uzacis. Noliku dakšiņu. — Tas notika, aplūkojot Daienas fotogrāfijas. Vienā no tām \in.t l>ija redzama savā komūnijas tērpā.

— Un tad?

— Tai brīdī man galvā kaut kas noklikšķēja. Es sapratu, ka visiem pirmajiem septiņiem upuriem ir kaut kas kopīgs.

— Nesakiet man to, — Markuss sacīja. — Ļaujiet man pašam izdomāt. — Viņš berzēja pieri ar rādītājpirkstu un īkšķi, veroties galda virsmā. Es pabeidzu ēst salātus.

Markuss lēnām pacēla galvu. — Žēlīgais Dievs, — viņš iesaucās, sitot knipi. — Pilnīgi pareizi.

Viņam acīmredzami nevajadzēja nekādus tuvākus paskaidrojumus, es tomēr tos sniedzu.

— Kerolaina Brēga pasniedza Katoļu vidusskolā. LizaGudi-nafaarī, jo Merimekas koledžu uztur augustīnieši. Linda Tesjēra dzīvoja blakus Katoļu meiteņu skolai. Pegija Letomē strādāja Katoļu slimnīcā. Daiena Lemonika bija audzināta katoļticībā. Denīzes Mišo meitas vārds bija Grogena — tas ir īru uzvārds, tātad, iespējams, ka arī viņa bija katoliete. Tāpat kā Čerila Timonsa. Visi pirmie septiņi upuri bija audzināti katoļticībā, vai arī bija ar to cieši saistīti.

— Un ko tas varētu nozīmēt? — vaicāja Markuss.

— Es nezinu.

12.

Pēc lenča pārbraucām pāri upei uz Drekatu, lai sameklētu vietu, kur tika atrasts Daienas līķis. Tas atkal bija neliels meža klajums, ko no šosejas nevarēja pamanīt, toties upe no šejienes bija labi redzama. Mēs ar Markusu apstaigājām klajumu kā topogrāfi. Savā ziņā tādi ari bijām. Sniega sega bija cieta un pārklāta ar sasalušu garozu.

— Man vēl šur tur jāpiezvana, — teica Markuss.

— Un man vēl jāpastrādā pie kartotēkas.

Pa upes krastu aizgājām līdz mašīnai un braucām atpakaļ uz Čārlza viesnīcu Kembridžā.

Markuss devās uz guļamistabu. Es paliku dzīvojamā istabā ar laikrakstu izgriezumiem un jaunām kartotēkas kartiņām.

Avīžrakstos bija nedaudz aprakstīta katra upura āriene. So materiālu nolēmu sadalīt komponentos. Kartiņām devu sekojošus virsrakstus: Matu krāsa, Ādas krāsa, Acu krāsa, Augums, Svars, Sevišķas Pazīmes (rētas, tetovējumi, dzimumzīmes, sakropļojumi utt.). Tad sāku lasīt rakstus un izdarīt piezīmes. Tā pagāja divdesmit minūtes. Pārlasīju visas kartiņas, meklējot kopīgo modeli.

Matu krāsa neko neatklāja. Čerila Timonsa un Liza Gudinafa bija bijušas blondīnes, Denīze Mišo — rudmate. Pegijas Letornē mati bijuši gaiši brūni. Kerolainai Bregai un Lindai Tesjērai tie bijuši tumšāki, bet Daienai Lemonikai un Marijai Akostai — ļoti tumši brūni, Klaudijai Vaitlovai — melni.

Nekādu modeli nedeva arī Acu krāsa. Daienai, Marijai, Klaudijai un Lindai — brūnas. Čerilai un Lizai — zilas. Kerolainai un Denīzei — riekstu krāsā. Pegijai — zaļas.

Tikpat dažāda bija Ādas krāsa. Olīvkrāsas āda Daienai un

у

Marijai. Gaiša āda Gerilai, Lizai, Denīzei un Pegijai. Vidēji melna — Klaudijai. Vidēji brūna — Kerolainai.

Maz ko pavēstīja Sevišķās Pazīmes. Pegijai, protams, bija divu mēnešu grūtnieeīl>a (divi upuri šajā slepkavībā). Daienai — rēta pēc aklās zarnas operācijas. Lindai bijis labi saaudzis labās kājas lūzums. Kerolainai uz labās rokas bijusi neliela, padzisusi rēta lapas formā, iespējams, no apdeguma. Klaudijas deguns reiz ticis salauzts. Marijai uz skausta bijusi sarkana dzimumzīme.

Kaut kādu kopsakarību uzrādīja Auguma kartiņa. Lielākais no pirmajiem septiņiem upuriem bijis piecas pēdas divas collas garš, mazākais — četras pēdas vienpadsmit collas.

Savukārt Marija Akosta bijusi piecas pēdas piecas collas gara, Klaudija Vaitlova — piecas pēdas septiņas collas. Diezgan jūtama atšķirība no pirmajām septiņām.

Ieskatījos Svara kartiņā. Pirmās septiņas sievietes svērušas no 95 līdz 115 mārciņām.

Kerolaina, Denīze, Daiena, Pegija, Liza, Linda un Čerila — visas mazas un slaidas.

— Grifin, — es iesaucos.

Pēc mirkļa guļamistabas durvis atvērās. Viņš palūkojās visapkārt. — Mēs degam, vai?

— Ir vēl viens kopīgs modelis pirmām septiņām sievietēm.

— Kāds tas ir?

Ks parādīju.

Viņš atsēdās uz dīvāna man līdzās. — Jūs arī to ievērojāt? Labi.

— Tas ir tik acīmredzami. Daudz pūļu neprasīja.

Viņš paņēma cigareti no paciņas, kas allaž atradās uz kalijas galdiņa, un aizdedzināja to. — Kāpēc jūs tā darāt?

— Ko es daru?

— Maziniet savus nopelnus. Es izsaku jums komplimentu, un jūs to noraidāt. Kāpēc?

Es paraustīju plecus.

Viņš kādu brīdi skatījās uz mani, tad sāka smieties, galvu purinādams.

— Patiesībā, — es teicu, — esmu ļoti iedomīga. Es tikai izliekos, ka esmu kautrīga un spējīga uz pašnoniecināšanos.

— Ak tāda jūs esat?

— Mhm.

Markuss pamāja. Tad noliecās uz priekšu un nolika cigareti pclnutraukā. Es samirkšķināju acis. Nebiju vēl pieradusi pie viņa fizisko stāvokļu nepastāvības, viņa pēkšņajām pārejām no atbrīvota miera stāvokļa uz straujām, nervozām kustībām. Džeks bija vienmērīgāks savās spēka un enerģijas izpausmēs.

— Labi, — Markuss teica. — Tātad mums ir septiņas jaunas, izglītotas, mazas, trauslas sievietes, kuras dzīvoja un strādāja pie Merimekas upes, un tur arī tika nogalinātas. Viņas visas bija katolietes, vai kaut kā saistītas ar katolicismu. Ko tas mums dod?

— Nejautājiet man, — es atbildēju. — Kādēļ nepavaicāt to Henrijam Kmijecam?

Džekam septiņos bija jāierodas pie manis vakariņās. Pametusi Čārlza viesnīcu, es traucos pa pilsētu, lai nopirktu pāris laša gabalus Kembridžstrītas zivju tirgū Istkembridžā, tad devos uz zaļumu tirgotavu pretējā pusē, lai paķertu burkānus un zirņus. Sakņu tirgotājam bija arī kārdinoša izskata cepamie kartupeļi. Tie nebija ražas novācamo mašīnu saroboti un bez dīgļaeīm. Mans tēvs apzvēr, ka nav iespējams nopirkt pieklājīgus kartupeļus, kopš to rakšana ar lāpstu kļuvusi par tikpat antīku parādību kā patafoni un mušu pletnes. Es domāju, ka viņam ir taisnība.

Burkāni tika sagriezti, zirņu pākstis atvērtas un zirņi izl)ērti, kartupeļi nomazgāti, nomizoti un ielikti cepeškrāsnī, zivs cepās, un es sēdēju uz dīvāna dzīvojamā istabā, ar degvīna martini glāzi rokā, kad ieradās Džeks. Viņš atslēdza durvis pats, atslēgu biju viņam sen iedevusi. — Sveiks, sugas ērzeli, — es teicu un pacēlu pret viņu glāzi.

— Es nezinu, kāpēc, — viņš attrauca, pakarinādams mēteli, — bet skaistas sievietes man saka vienu un to pašu. Viņas par to klaigā pat uz ielas.

— Un tomēr tu nemulsti.

— Nē. Esmu pie tā pārāk pieradis.

Es iesmējos, noliku glāzi uz stūra galdiņa, piecēlos, piegāju viņam klāt un noskūpstīju.

— Sēdies. Paglaudi Lusiju. Sagatavošu tev dzeramo.

Kad atgriezos no virtuves, nesot glāzi ar burbonu un ledu Džekam un trauku ar grauzdētām mandelēm, suns sfinksas pozā gulēja pie kamīna. Džeks bija atlaidies uz sofas. Pasniedzu viņam glāzi un noliku riekstu šķīvi uz kafijas galda. Suns skatījās te uz mani, te uz Džeku, ļoti intensīvi kaut ko gaidot.

— Vai viņa iesaka, lai kāds no mums iekur kamīnā uguni? — vaicāja Džeks.

— Jā, — es attraucu. — Šis kāds esi tu.

Viņš iesmējās un uztrausās no dīvāna. Kamēr Džeks lika kamīnā iekuru, es apvaicājos, kā viņam iet ar Kembridžportas slepkavības liecinieci, vai viņa joprojām ir ar mieru sniegt liecību tiesā.

— Pagaidām ir. — Viņš novietoja vēl vienu resnu pagali iekura augšdaļā. — Tomēr man šķiet, ka viņa nervozē, jo baidās no atriebības.

— Vai viņai ir pamats baidīties?

Džeks pielaida pagalēm uguni. — Varbūt. Puisis, kurš vainīgs slepkavībā, tas ir, es gribēju teikt, kuru tur aizdomās par slepkavību, ir izlaists pret drošības naudu. Turklāt bēniņos viņam viss nav kārtībā.

— Tātad SGA, — es teicu.

— Tieši tā.

SGA nozīmēja «spēcīga garīgā atpalicība». Tā mēs apzīmējām ap četrdesmit procentu to kārtības pārkāpēju, ko Džeks un citi viņa policijas nodaļas darbinieki arestēja. Tie bija tik nejūtīgi puiši, ka nošaujot, nodurot vai nositot kādu ar nūju, viņiem pat elpa nekļuva straujāka. Slepkavība viņiem vienkārši bija viens no veidiem, kā reaģēt uz konkrēto situāciju.

Iekurs aizdegās un liesmas sasniedza augšējo resno pagali. Džeks atgriezās uz dīvāna, bet Lusija saglabāja sfinksas pozu kamīna priekšā.

Džeks paņēma savu glāzi un sauju sālīto mandeļu. — Un ko tu šodien darīji?

Es pastāstīju.

— Interesantas paralēles, — viņš komentēja.

— Un es nedomāju, ka tā būtu nejauša sakritība.

Džeks apēda mandeli. — Interesanti, vai Kmijecs saglabāja suvenīru no katras slepkavības. Un, ja viņš to darīja, tad kādu.

— Es arī par to tiku domājusi. Jutu, ka Klaudijas Vaitlovas un Marijas Akostas gadījumā droši vien nē. Kas attiecas uz pārējiem septiņiem upuriem, nezinu. Un šobrīd nezinu arī, kā to lai noskaidro. Šādu informāciju policijas izmeklētāji patur pie sevis. — Es uzmetu Džekam asu skatu.

— Bet tu varētu to noskaidrot, izmantojot savus sakarus štata policijā gan šeit, gan Ņūhempšīrā.

— Es varētu, — Džeks spaidīja savu apakšlūpu ar īkšķi un rādītājpirkstu un paraustīja to. — Es pat varētu pastāstīt tev, ko esmu uzzinājis.

— Tad jau viss kārtībā.

— Bet ne Markusam.

— Bet...

— Nē, — teica Džeks. — N-E. Zinu, ka varu tev uzticēt konfidenciālu informāciju. Par Markusu man tas nav zināms. Ko viņš ar šo informāciju iesāks?

— Ietvers to, protams, savā grāmatā.

— Tieši tā. Iedomājies, kas notiks, ja laikā, kad grāmata tiks publicēta, izmeklēšana šajās septiņās slepkavības lietās nebūs oficiāli pabeigta? Bet grāmata saturēs informāciju, kas var kaitēt lietas izbeigšanai vai turpināšanai? Kas tad būs?

Brīdi klusēju. Tad teicu Džekam, ka nestrīdēšos ar viņu, jo es to nevaru.

Viņš pamāja.

— Labāk nemaz nestāsti man neko, ja nevaru to stāstīt tālāk Markusam. Es taču strādāju pie viņa par informācijas savācēju, jutīšos galīgi stulbi, ja informācija man būs, bet nedrīkstēšu viņam to nodot.

— Pareizi.

Iemalkoju no glāzes. — Iespējams, ka tu novērtē Markusu par zemu, dārgumiņ. Es patiesi domāju, ka viņš nav tas vīrs, kurš ar nodomu spētu traucēt smagas krimināllietas izmeklēšanu tikai tādēļ, lai pats varētu uzrakstīt sensacionālu bestselleru.

— Es neteicu, ka viņš to darītu ar nodomu vai personiska labuma dēļ.

— Jā, zinu. Muļķīgi debatēt par šo tēmu. Tomēr tev jāsaprot, ka es šajā gadījumā esmu neveiklā stāvoklī.

— To es ļoti labi saprotu.

Es pasmaidīju un papliķēju viņam pa cisku.

— Labs ir. Ļauj man iet un paskatīties, kas notiek ar pusdienām. Gribi vēl iedzert?

— Pusi.

— Tikai pusi?

Viņš atsmaidīja man pretī. — Es ar baudu iedzeru pēc pusdienām brendiju.

— Ahā, — es noteicu. — Vai man tas jāsaprot tā, ka tu esi iecerējis šeit pārnakšņot?

— Tas ir saprātīgs secinājums. Tev varbūt ir citi plāni?

— Nekā īpaša man padomā nav. Tikai ļauj man sazvanīt Tomu Berendžecu un Kevinu Kostneru un atsaukt tikšanos trijatā, ko bijām sarunājuši šovakar.

— Nu, tad dari to.

— Nabaga zēni, — es sacīju. — Viņi būs ļoti sarūgtināti. — Džeks pasmīnēja. — Viņi varbūt, — viņš teica. — Bet tu gan nē.

13.

Nākamajā dienā mēs ar Markusu aizbraucām uz Konkordu, uz Svētā Ignācija skolu, kur līdz savai nāvei bija strādājusi Kerolaina Brega. Markuss bija pierunājis mūķeni,

kura vadīja Angļu valodas un literatūras nodaļu, pastāstīt mums par Kerolainu. No sarunas uzzinājām, ka Kerolaina bijusi ļoti strādīga un no visas sirds nodevusies savai profesijai. Viņa bijusi iemīļota gan studentu, gan kolēģu vidū. Viņa turklāt bijusi gudra, skaista un pievilcīga. Viņas nāvi Svētā Ignāeija skolā uztvēruši kā šausmīgu traģēdiju.

Kad izgājām no skolas ēkas, es teicu Markusam, ka ir tik grūti panākt, lai noslepkavotā upura radinieki vai draugi atklātu kaut vienu tam piemītošu cilvēcisku vājību. Kaut vai tik triviālas lietas kā to, ka šī persona dažreiz bijusi aizmāršīga, vai pārlieku mīlējusi grauzt M & M konfektes, vai tai nav paticis no rītiem celties.

Markuss pasmaidīja. — Viņi vēlas mirušo aizsargāt. Tas ir dabiski. Nevis izpalīdzēt mums.

— Dīvainākais ir tas, ka mēs taču nemaz negribam mirušos kaut kā nomelnot. Tikai attēlot viņus kā reālus cilvēkus.

— Jā.

Aizbraucām līdz meža klajumam upes krastā ārpus pilsētas, kur tika atrasts Kerolainas līķis. Markuss bija paņēmis līdzi N ikona markas fotoaparātu un izdarīja dažus uzņēmumus.

— Vai šīs fotogrāfijas liks publicētas grāmatā?

Markuss papurināja galvu. — Nē, es atvedīšu šurp profesionālu fotogrāfu. Viņš izlems, kāda rakursa fotouzņēmumi visvairāk spēs ierosināt lasītāju fantāziju. Es fotografēju tikai domas attīstīšanai, manām un jūsu izziņas vajadzībām.

— Ferrantes un Degē fotodarbnīcā Harvardskvērā, Masa-čūsetsas avēnijā jums tās attīstīs dienas laikā.

— Tas ir labi. — Viņš pāri kamerai paskatījās uz mani. — Vai jūs kādreiz pati fotografējat?

— Reizi pa reizei. Bostonā ir kāda lieliska sieviete, kurai es parasti uzticu fotografēšanu. Ja viņa ir aizņemta, fotografēju pati.

Markuss pasniedza man fotoaparātu. — Ņemiet. Jūs varat aizbraukt uz Nešuā un pafotografēt kaut ko sakarā ar Denīzes Mišo lietu. Es gribētu, lai šopēcpusdien, kamēr es tērzēšu ar

Konkordas policistiem, jūs paklejotu pa pilsētu un izdarītu dažus interesantāko vietu fotouzņēmumus. Paļaujieties uz savu spriedumu. Es gribētu kādu Svētā Ignācija skolas fotogrāfiju, ar to automašīnu stāvvietu fonā, kur tika atrasta Kerolainas mašīna.

— Certainement, mon general, — es teicu.

Pavēlā ceturtdienas pēcpusdienā Markuss man izsniedza pirmo čeku kāavansu par darbu. Viņam būtu bijis jāmaksā tikai piektdien, kas ir parastā algas diena, taču šajādienājau septiņos no rīta Markusam bija jāizlido uz Ņujorku, lai tiktos ar savu Austrumkrasta aģentu. Šis aģents kārtoja viņa grāmatu lietas. Hietumkrasta aģents nodarbojās ar filmām un televīziju. Markusam bija aģenti Londonā, Parīzē, Berlīnē un Tokijā, tie aizstāvēja viņa autortiesības ārzemēs.

Uz karstām pēdām aiznesu čeku noguldīt bankā, sajūtot to patīkamo siltumu ķermenī, kas pārņem cilvēku, kurš zina, ka viņa nākamās ēdienreizes ir nodrošinātas.

īstenībā manu nākamo ēdienreizi nodrošināja Džeks. Aizgājām uz Kapucīņu restorānu Porterskvērā un apēdām katrs pamatīgu mēles gabaliņu porciju. Tad devāmies uz Naitsteidžu Kendelskvērā paklausīties džezu. Jauki iesākta nedēļas nogale. Sestdien dzīvojām pa māju.

Svētdienas pēcpusdienu Džeks pavadīja, skatoties futbolu. Mēs ar Lusiju devāmies garākā pastaigā gar Čārlza viesnīcu.

Ierados Markusa numurā pirmdien, deviņos no rīta. Todien bija paredzēta viņa pirmā intervija ar Kmijecu. Es pieklauvēju. — Atvērts, — viņš sauca.

Viņš trīsēja aiz nepacietības un neveiksmīgi pūlējās to noslēpt.

— Vai esat pārliecināts, ka tiešām gribai to darīt? — es viņu kaitināju.

— Ak Dievs, es nespēju gaidīt, — viņš attrauca.

— Nekad nebūtu pārjums to domājusi. Jūs vienmēr esat tik blazēts. Kamēr jūs jauki pavadīsiet laiku, ko darīt man?

— Vai jūs negribētu turpināt kartotēkas sastādīšanu?

— Ak, nudien, — es izsaucos liekuļotā nepatikā. — Nākamreiz jūs palūgsiet izgludināt jums kreklus. — Es smaidīju. — Jā, es, protams, turpināšu kartotēkas sastādīšanu. Par divsimt piecdesmit dolāriem dienā varu darīt arī to. Es pat aiziešu pie Ferrantes un Degē pēc fotonegatīviem.

— Lieliski.

— Zinu, — es teicu. — Ja mans otrais vārds nebūtu Elizabete, tas varētu būt Lieliskā.

Viņš pamāja. Domās Markuss jau bija pie Kmijeea un tā īsti nemaz neklausījās. Iespējams, ka viņš neko nepamanītu pat tad, ja es viņa priekšā izģērbtos.

— Domāju, ka būšu atpakaļ ap četriem, — viņš teica. — Jūs vēl būsiet šeit?

— Vai jūs muļķojaties? Es taču gribēšu dzirdēt katru vārdu, ko jūs ar Kmijecu būsiet pārmijuši.

— Labi. Te ir istabas atslēgas. — Viņš iespieda man rokās perforētu plastmasas taisnstūri. — Lai jums veicas.

— Jums arī.

Viņš paķēra savu mēteli un aizgāja.

Es pasūtīju apkalpotājai kannu ar kafiju un iekārtojos ar avīžizgriezumu kasti uz dīvāna. Cik aizraujoši.

Ap pulksten vienpadsmitiem jutos pārāk satraukta, lai sēdētu uz vietas, tādēļ devos pie Ferrantes un Degē pēc fotonegatīviem. Tas, ko tiku fotografējusi Konkordā, bija izdevies labi. Man īpaši patika kāds patiesi māksliniecisks vietējo varas iestāžu uzņēmums, ko biju izdarījusi neparastā rakursā. Svētā Ignācija automašīnu stāvvietas attēli bija plakani un sastinguši. Iespējams, ka Markusam tie šķitīs labāk izmantojami nekā platā leņķī uzņemtais zeltītais kupols.

Garāmejot nopirku salātus kādā no Skvēra restorāniem un traucos atpakaļ uz hoteli. Atgriezusies numurā, izklāju bildes uz kafijas galda un pētīju tās, vienlaikus ēdot spinātus, zaļos un sarkanos piparus un zirnīšus.

Mēs bijām nofotografējuši arī tās vietas, kur tika atrasti Kerolainas Bregas, Denīzes Mišo, Lizas Gudinafas, Pegijas Le-tornē, Daienas 1.emonikas un Lindas Tesjēras līķi. Šajās vietās saskaņā ar tiesu medicīnas ekspertu apgalvojumiem viņas arī tikušas nogalinātas. Nebijām paguvuši aizbraukt uz Pleistovu, lai apskatītu vietu, kur nogalināja Čerilu Timonsu, kā arī sameklēt Klaudijas Vaitlovas atrašanas vietu Tingsboro.

Aplūkojot katru fotogrāfiju, atklājās, eik visas līķu atrašanas vietas ir uzkrītoši līdzīgas. Tie visi bija meža klajumiņi upes krastā — turklāt apmēram vienādi pēc lieluma, varbūt kādas divdesmit pēdas diametrā, un arī attālums no upes bija gandrīz viens un tas pats.

Interesanti. Jāierosina Markusam aizbraukt uz katru no šīm vietām vēlreiz un nomērīt precīzi.

Policisti to droši vien jau izdarījuši, taēu jādomā, ka šāda veida informāciju viņi neizpaudīs.

Atspiedos pret dīvāna atzveltni un vēros griestos. Mēģināju ar savu iztēli iespiesties tāda slepkavas domāšanā, kurš spēja tik nelokāmi, pedantiski, pacietīgi staigāt pa upes krastu, līdz atrada septiņus viņa nolūkam atbilstošus un savstarpēji līdzīgus meža klajumus piecās pilsētās un divos štatos, lai izdarītu tur iecerētās slepkavības.

Markuss iedrāzās numurā mazliet pēc četriem.

— Kā veicās? — es jautāju.

Viņš stāvēja pie durvīm, rokas kabatās sabāzis, un skatījās uz mani.

— Kmijecs atzinās, — viņš teica.

Sēdēju galīgi nekustīga, rokām klēpī. — Ko? — es muļķīgi pārvaicāju.

Markuss ienāca pāris soļu istabā. — Šorīt precīzi pulksten vienpadsmitos un piecdesmit sešās minūtēs Henrijs Kmijecs pateica man, ka nogalinājis Kerolainu Bregu, Denīzi Mišo, Daienu Lemoniku, Pegiju Letornē, Lizu Cudinafu, Lindu Tes-jēru un Čerilu Tirnonsu. Viņš man to pastāstīja ar precīzām detaļām.

— Augstais Dievs, — es noteicu.

Markuss norāva mēteli un nosvieda uz krēsla. — Liza, ak, Jēziņ, tas bija sasodīti neticami. Es savā laikā esmu runājis ar daudziem slepkavām — Hičardu Hamiresu, Čārlzu Mensonu, Tedu Bandiju, Henriju Lī Lukasu. Taču ar tādu kā Henrijs Kmijecs vēl nekad. — Viņš atkrita uz dīvāna man blakus un paņēma cigareti no paciņas, kas stāvēja uz kafijas galda. Viņš paskatījās uz mani. — Atcerieties, kādas acis bija Mensonam?

Es pamāju. — Jūs savulaik tās aprakstījāt kā «pulētas sastingušas lavas atlūzas».

Markuss aizdedzināja cigareti. — Jā. Salīdzinot ar Kmijecu, Mensonam acis bija kā jaunpiedzimušam bērnam. Šitais puisis ir... — viņš apklusa un dziļi ievilka dūmu.

— Viņš minēja nogalināšanas detaļas? — es vaicāju. — Ticamas detaļas?

Markuss uzcēla kājas uz kafijas galda. — Viņš man pastāstīja, ka paņēmis pa suvenīram no visiem septiņiem upuriem.

— Ko tad?

— Matu cirtu.

— Viņš tās saglabājis?

— Nē, viņš teica, ka vēlāk tās izkaisījis upē. — Markuss nospieda cigareti pusizsmēķētu un pielēca kājās. — Atvainojiet mani uz mirkli. Man jāpiezvana.

Biju no uztraukuma galīgi slābana. Ne jau tādēļ, ka Kmijecs izdarījis šīs slepkavības, bet gan tādēļ, ka viņš atklājis šo faktu Markusam. Varbūt Markusam ir bijusi taisnība, Kmijecs saskata viņā ceļazīmi uz slavas kalngaliem.

Markuss iznāca no guļamistabas.

— Precīzas detaļas? — es vaicāju.

— Viņš ļoti skaidri attēloja, kā nogalinājis katru sievieti. Es to visu pierakstīju. Jūs varēsiet vēlāk izlasīt manas piezīmes. Jums ir izturīgs kuņģis?

— Diezgan.

— Tad labi. Tam būs daudz jāpārcieš. Klausoties Kmijecā, es gandrīz atvadījos no jau apēstā lenča. Es. Vai spējat tam noticēt?

Šis jautājums neprasīja atbildi. — Kad jūs atkal tiksities ar Kmijecu?

— Trešdien.

— Vai viņš grasās atklāt policijai to pašu, ko stāstīja jums?

Markusa seja pirmoreiz mūsu pazīšanās laikā kļuva dīvaini

neizteiksmīga. — Nav priekšstata.

— Un jūs?

— Pie velna, es nezinu, ko darīt. Braucot atpakaļ, par to vien domāju. Jums ir kādi priekšlikumi?

Dziļi ievilku elpu. — Nekad neesmu bijusi tādā situācijā. Nezinu, ko jums teikt.

— Varu ātri nopublicēt rakstu žurnālā, taču man nenāks par labu, ja Kmijecs nolems patērzēt ar kādu no avīžniekiem. Viņi slepkavas stāstu nodrukās tajā pašā vakarā.

Skatījos uz Markusu. Mēs runājām par divām pilnīgi atšķirīgām lietām. — Grifin, es jums jautāju, vai jūs izstāstīsiet visu policijai?

— Protams, ka nē.

— Skaidrs.

Viņš diezgan stingri paskatījās uz mani. — Vai jums tas rada problēmas?

Es vilcinājos. — Grāmata tiks publicēta apmēram pēc pusotra gada?

— Jā, daži mēneši šurp vai turp.

— Tas nozīmē, ka mēs šo informāciju noklusēsim diezgan ilgu laiku.

Markuss aizdedzināja jaunu cigareti. — Nu, un tad? Kmijecs nekur nepazudīs. Viņš ir nogalinājis. Un viņš neizmuks arī sodam par pārējām slepkavībām.

— Protams, ka nē, to es saprotu.

— Kas tad jūs mulsina?

— Man šķiet... Es nezinu. — Jutos apmulsusi, it kā mans domāšanas process būtu saduļķojies un samudžinājies.

— Jūs jūtaties kā līdzdalībniece?

— Zināmā mērā.

— Jūs tā neesat. Jūs esat rakstniece. Nekas nav svarīgāks par grāmatu.

Varēju gan iedomāties šo to svarīgāku, tomēr noklusēju.

— Es zinu, ka jūs neko nestāstīsiet Džekam.

Gandrīz iesmējos. Tagad sapratu, kāpēc jutos apmulsusi. Iepriekšējā vakarā Džeks man noliedza atklāt izšķirošu informāciju Markusam. Tagad Markuss ļoti pieklājīgā formā brīdināja mani turēt muti un nestāstīt Džekam.

Valdzinoši.

— Man vēlreiz jāpiezvana, — teica Markuss.

Palikusi dzīvojamā istabā viena, savācu fotogrāfijas un ieliku tās aploksnē. Automātiski sakārtoju mapes ar avīžu izgriezumiem un kartiņas ar piezīmēm. Rokas kustējās, bet prāts bija aizņemts ar ko citu.

Ļoti labi sapratu Markusa nostāju. Ja būtu viņa vietā, es arī gribētu pēc iespējas ilgāk noklusēt Krr.ijeca atzīšanos. Ja mēs izstāstīsim policijai, rīt par to rakstīs vai katrs šīs pilsētas reportieris. Bet tas bija mūsu, vai vismaz Markusa stāsts. No otras puses... vai mums tomēr nebija morāls pienākums atklāt, ko esam uzzinājuši?

Jebkurš man zināmais kriminālrakstnieks būtu Markusa pusē. Daži varbūt tāpēc nejustos sevišķi ērti. Daži šaubītos, justos vainīgi. Bet galu galā tomēr piekristu Markusam. Grāmata bija pats galvenais.

Patiesībā mani visvairāk uztrauca tas, kā mūsu klusēšana ietekmēs upuru piederīgos. Vai viņi nebija pelnījuši uzzināt, ka tas, kurš noslepkavojis viņu mīļos, ir atzinies?

Bet gala rezultātā viņi vienalga to uzzinās. Un mēs ar Markusu taču neatbalstām Kmijecu, ļaujot viņam izvairīties no taisnā soda vai klīst brīvībā.

Vai man nav jābūt lojālai pret Markusu?

Varēju iedomāties, kā apspriežu šo aspektu ar Džeku.

Džeks. Mans Dievs.

Pēdējo astoņu gadu laikā mēs savstarpēji detalizēti pārrunājām to, ko tobrīd darījām, ar abpusēji retiem izņēmumiem. Mēs pasviedām viens otram idejas. Apstrādājām faktus kā beisbola bumbas. Palīdzējām viens otram. Tas likās... dabiski.

Šobrīd bija sasniegts viduspunkts dižākajam darbam visas manas karjeras laikā, un es nedrīkstēju ne vārda viņam par to minēt. Tas nozīmēja, ka katrreiz, kad būsim kopā, man jāapdomā katra zilbe, ko izrunāšu. Varu iedomāties mūsu sarunas.

Viņš: Kā tad šodien gāja?

Es: Ak, labi.

Viņš: Vai ir kas jauns?

Es: Nekas daudz.

Zināmā mērā jutos atvieglota, ka šovakar mums nav jātiekas. Tādējādi manā rīcībā bija vismaz divdesmit četras stundas, lai izstrādātu piemērotu šarādi.

Ja palaimēsies, man tas teātris nebūs pārāk ilgi jāspēlē. Markuss varbūt kāda mēneša laikā pasteigsies iespiest saīsinātu versiju. Tad viņš visus spēkus varēs veltīt grāmatai. Pat nopublicējot Kmijeca atzīšanos, viņam nebūs jāsatraucas, ka arī citi rakstnieki gribēs ielēkt aizejošā vilcienā un viņu apsteigt. Viņš uzveiks jebkuru potenciālo sāncensi, jo viņam ir vēriens un lielas, slavenas izdevniecības finansiālais atbalsts, lai to varētu izdarīt. Turklāt viņš ir visiem priekšā ar pētījumiem un grāmatas uzmetumu. Un viņš ir spējīgs piedabūt Kmijecu, lai tas liecina tikai viņam. Nepazīstamajiem un Mazāk Pazīstamajiem Kriminālrakstnieku kungiem un kundzēm nav nekādu izredžu pret šīm priekšrocībām.

Tātad mēneša laikā tas, kas tobrīd mani satrauca, būs nostabilizējies.

Es pieļāvu, ka spēšu to pārdzīvot.

Man tas būs jāpārdzīvo.

Guļamistabas durvis atvērās. Markuss pabāza galvu un apvaicājās, vai šovakar esmu brīva.

Biju tik ļoti iegrimusi pārdomās, ka, izdzirdot viņa balsi, salēcos. — Ko?

— Es vaicāju, vai jūs šovakar esat brīva?

Mazliet izbijusies paskatījos uz viņu. — A... ē, domāju, ka jā. Mums ar Pžeku nekas nav ieplānots. Kāpēc jūs tas interesē? Gribat turpināt darbu?

— Dieva dēļ, nē. Gribēju uzzināt, vai neesat ar mieru kopā ar mani doties vakariņās.

— Ak, tā.

— Esmu uzvilkts kā stīga.

— Es ievēroju.

— Man kā minimums nepieciešamas pāris glāzes alkohola, ēdiens un patīkama kompānija.

Mana pirmā reakcija bija izdomāt attaisnojošu iemeslu un atteikties. Izlūgties piedošanu. Paņemt pārtraukumu. Tomēr, mazliet pārdomājot, ideja par kopīgām vakariņām vairs nelikās tik slikta. Ko es būtu ieguvusi, ejot mājās, sēžot viena pati savās četrās sienās, risinādama ētisko problēmu par noslēpumu saglabāšanu vai izpaušanu? īpaši, ja ar šo problēmu man drīzāk bija pašai jaaprod, nekā tā jāatrisina. Vai būs sliktāk, ja raizēšos par to pāris stundu mazāk?

Diez vai.

— Labi, — es teicu. — Vakariņosim kopā.

Viņš pasmaidīja. — Priecājos.

Izklausījās tā, it kā Markusam izklaidēšanās būtu tikpat nepieciešama kā man.

— Man vispirms jādodas mājās un jāizlaiž pastaigāties un jāpabaro suns. — Es plūkāju savu melno Midleseksas grāfistes apgabala prokuratūras tenisa krekliņu, uz kura ar luminiscējoši zaļiem burtiem bija uzrakstīts: «Ja nevarat uzveikt laiku, vismaz neizdariet noziegumu.» — Gribētu arī pārģērbties.

— Es jūs aizvedīšu. Man gribētos redzēt, kā jūs dzīvojat.

— Brīdinu, — es teicu. — Mans miteklis nav nekāda Holmbaihila.

— Tas ir labi, — viņš attrauca. — Ienīstu Holmbaihilu.

7 ?

— Te ir ļoti jauki, — viņš sacīja, pārlaidis skatienu manai dzīvojamai istabai.

— Paldies.

Eusija enerģiski ostīja Markusa kurpes. Viņš pieliecās un pakasīja viņai starp ausīm. — Kādas sugas suns tas ir? Nekad neesmu tādu redzējis.

Es izskaidroju Lusijas izcelšanos. — Vai gaidot mani, gribat ko iedzert?

— Tas būtu lieliski.

— Labi, tad apsēdieties un mirkli pagaidiet.

Izlaidu Lusiju pagalmā un noliku viņai trauku ar ēdienu virtuvē uz grīdas. Tad sagatavoju Markusam martini ar degvīnu un aiznesu uz dzīvojamo istabu.

Atstāju guļamistabas durvis vaļā, tā kā mēs varējām patērzēt, kamēr es ģērlx)s. Nevarēju saprast, ko lai velku mugurā. Izvēlējos melnu itāļu stila vilnas džersija kleitu, ko biju nopirkusi pirms dažiem gadiem, kad varēju atļauties tik dārgus tērpus (izpārdošanās). Uzliku pieskaņotas krelles un auskarus no melnām un zeltītām pērlītēm. Izsukāju matus un atjaunoju kosmētiku.

Kad iznācu no guļamistabas, Markuss savu glāzi bija iztukšojis. Man ienākot dzīvojamā istabā, viņš piecēlās un teica, ka es izskatoties ļoti jauki.

— Pateicos.

Aiznesu tukšo glāzi uz virtuvi. Lusija sukāja iekšā savas pusdienas. Aizvēru un aizbultēju durvis, kas veda uz iekšējo pagalmu. — Uzvedies labi, — es viņai piekodināju.

— Kurp mēs dosimies? — vaicāja Markuss.

Pavēros viņā, galvu augstu izslējusi. — Jūs esat viesos ieradusies slavenība. Vai gribat doties turp, kurp parasti dodas šādas slavenības, kas ieradušās Kembridžā?

Viņš paraustīja plecus. — Kā jūs vēlaties.

— Labi, dosimies pie llārvesta. Varbūt sastapsim tur kādu tikpat slavenu personu kā jūs.

Viņš savieba seju grimasē.

Tā kā nebijām pasūtījuši galdiņu iepriekš, pašā restorānā mums iekļūt neizdevās.

— Tas ir pat labāk, — es teicu. — Ir jauki sēdēt bārā un vērot pārošanās dejas.

— Ko tādu?

— Hārvcsta bārs ir tā vieta, kur dvēseles drauga vai vismaz vienas nakts partnera meklējumos pulcējas vietējie švīti.

Markuss savilka uz augšu vienu uzaci.

— Ziniet, — es teicu, — kad jūs tā dariet, tad izskatieties pēc doktora Spoka.

— Apburoši, — attrauca Markuss, un es ieķiķinājos.

Dabūjām divām personām domātu galdiņu bāra stūrī. Lai

pieņemtu mūsu pasūtījumu, viesmīle izlauzās cauri labi ģērbtu ļaužu pūlim, kas bija nostājušies visapkārt kokteiļvakaram raksturīgās pozās.

— Grifin?

— Jā?

Joprojām runādama klusā balsī, es apvaicājos, kā viņš juties, kad sapratis, ka Kmijecs ir gatavs atklāt viņam savas kārtis.

Markuss pārlaida skatienu bāram. Tad noliecās pār galdiņu man tuvāk. — Tā, it kā man būtu vislabākā erekcija, kādu jebkad savā mūžā esmu piedzīvojis, — viņš čukstēja.

Iesmējos, glāzi pie mutes turēdama, tā ka aplēju ar degvīnu un vermutu visu savas kleitas priekšu. Noliku glāzi un bez redzamiem rezultātiem pūlējos notīrīt izlijušo dzērienu. Purināju galvu un mocījos ar smieklu lēkmi.

— Atvainojiet, — teica Markuss.

— Viss kārtībā, — es nosēcu.

— Jums jāatzīst, — viņš turpināja, — ka kriminālrakst-niecība var būt labāka par seksu.

Es joprojām smējos. — Saprotu, ko jūs ar to domājat.

— Lai gan es varbūt pārspīlēju, — viņš noteica pie sevis.

— Tā laikam būs. — Man beidzot izdevās apturēt smieklu lēkmi.

— Kāds šeit ēdiens? — vaicāja Markuss.

— Dārgs.

Viņš pamāja un pārlaida telpai garlaikotu skatienu, kuram es sekoju. — Jums bija taisnība, — viņš teica. — Tendenciozi. Ļoti tendenciozi.

— Tomēr, izņemot jūs, nekādu slavenību šovakar nav.

— Vai beigsiet skandināt par tām slavenībām?

— Labi, beigšu, ja atbildēsiet man uz pēdējo jautājumu.

— Un kāds tas būtu?

— Vai Barbara Voltersa jums jautāja, kurš no kokiem jūs vēlētos būt? Laikam būšu šo vietu viņas intervijā ar jums palaidusi garām. Gribētos to uzzināt. Varens ozols? Vai bērzs, kas šūpojas līdzi vējam un atgriežas savā vietā, tiklīdz brāzmas norimušas?

Viņš pētoši vērās manī. — Jūs zināt, ka esat nepatīkama?

Es smaidīju. — Zinu. Ja es nebūtu tik pievilcīga, būtu gluži neciešama.

Viesmīle apvaicājās, vai vēlamies vēl ko iedzert.

— Izmisīgi vēlamies, — atteica Markuss. — Faktiski atnesiet vēl vienu papildu glāzi, lai es varētu, — viņš norādīja uz mani, — uzliet to viņai uz galvas.

Pēc pusdienām atgriezāmies viesnīcā, kur bijām atstājuši mašīnu. Tas bija burvīgs vakars, ļoti skaidrs un ne pārāk auksts. Harvardskvēra bija dzīvības pilna. Vienīgais brīdis, kad te iestājās miers, bija pēc pusnakts. Un dažreiz pat ne tad.

— Es gaidu dažas vēstis, — teica Markuss. — Jums nebūs iebildumu, ja palūkošos, vai tās pienākušas, pirms aizvedu jūs mājās?

— Protams, ka nē.

Pie viesnīcas dežuranta patiesi bija atstāti daži ziņojumi Markusam. Viņš izskatīja tos, kamēr braucām liftā uz viņa numuru. — Man jāpiezvana, — teica Markuss. — Domāju, ka šito puisi man vēl izdosies noķert viņa birojā.

Pulkstenis bija deviņi. — Viņš vēlu strādā.

— Viņa birojs ir Losandželosā.

— Ak, pareizi.

Novilku mēteli un klīdu padzīvojamo istabu, kamēr Markuss no guļamistabas piezvanīja. Atvilku aizkarus, kas aizsedza lielo, uz dienvidiem vērsto logu. Manā priekšā, pāri Kenedija skolas jumtam, pavērās plaša panorāma — Čārlza upe, Marvardas biznesa skola, tālāk Elstona un Praitona. Man patika vērot naksnīgo pilsētu.

Markuss iznāca no guļamistabas. Dzirdēju viņu rosāmies, šķirstam papīrus.

— Izdevās sazvanīt to puisi?

— Ilm? Ak tā. Jā. Sazvanīju.

— Tas ir jauki.

Dzirdēju, kā viņš no mugurpuses man tuvojās. Jau gribēju kaut ko teikt par ainavu, kad viņš uzlika man rokas uz pleciem. Iepletu acis. Galīgi sastingu. Jutu, kā viņa elpa bužina manus matus. Tad sajutu viņa muti pieskaramies manam kaklam.

Ak nē, es nodomāju. Pie velna. Kā lai izkuļos no Sitās ķezas?

Viņš pagrieza mani ar seju pret sevi. Tai brīdī ar aeu kaktiņiem ievēroju milzīga apjoma gultu blakus istabā.

Viņa rokas slīdēja man pār muguru, un viņš pievilka mani sev klāt. Ja gribēju notiekošo apturēt, tas bija jādara tieši šajā brīdī.

Jāpaliek savaldīgai. Un jāsaglabā humora sajūta.

Atspiedu rokas pret Markusa krūtīm un atrāvu galvu.

— Ko tas nozīmē? — klusu vaicāju. — Vai jūs gribat kaut ko uzsākt?

— Jā, — viņš attrauca. — Tieši to es daru. Mēģinu kaut ko uzsākt.

Viņa mute tuvojās manai. Atrāvu savu galvu vēl tālāk nost. Ar labo roku, delikāti, bet spēcīgi, viņš pievilka manu seju pie savējās.

— Nē, — es teicu. Sai brīdī vairs nebiju savaldīga un atgrudu viņu. Viņš nekavējoties atkāpās un ļāva rokām noslīdēt gar sāniem.

— Labs ir, — viņš teica un viegli pasmaidīja.

Markuss aizgāja līdz dīvānam, apsēdās un paņēma no kaudzes kādu mapi. Viņš sāka studēt tajā esošos papīrus.

Stāvēju pie loga un skatījos uz viņu. Viņš izskatījās pilnīgi atbrīvots, koncentrējies uz lasīšanu. Izliekas? Nervozi paberzēju savu kreiso augšdelmu.

No satraukuma izteicu pirmo domu, kas man iešāvās prātā.

— Vai jūs joprojām vēlaties, lai mēs strādājam kopā?

— Umm? — Varbūt viņš patiesi bija aizrāvies ar lasīšanu. Jebkurā gadījumā, pagāja daži mirkļi, iekams viņš pilnībā aptvēra manis sacīto. Ja Markuss tēloja, viņš darīja to izcili. Beidzot viņš pacēla galvu un pārsteigtā tonī pārvaicāja, ko esmu teikusi.

Ks atkārtoju jautājumu.

Tagad viņa uzmanība bija pilnībā pievērsta man. Viņš purināja galvu tā, it kā būtu galīgi apjucis. — Protams, ka es gribu, lai mēs turpinātu strādāt kopā. Kāpēc lai es to negribētu?

— Nu, es gan zinu tam vienu iemeslu.

Viņš nometa mapi uz kafijas galda un atspieda muguru pret dīvāna atzveltni, joprojām skatīdamies uz mani. — Ļaujiet man nosaukt šo lietu īstajos vārdos, — viņš teica. — Jūs domājat, ka atlaidīšu jūs no darba tāpēc, ka negribējāt ar mani drātēties?

Paraustīju plecus. — Tā mēdz notikt.

— Ne šajā gadījumā. Dieva dēļ. — Viņš piecēlās, šķērsoja istabu un apstājās kādas četras pēdas no manis, rokas gurnos iespraudis. — Jā, — viņš teica nepacietīgā tonī, — es gribu, lai jūs, Elizabete Konorsa, turpinātu strādāt kopā ar mani, bez jebkāda saspīlējuma mūsu starpā. Skaidrs? Jums pieleca?

— Jā, — neizteiksmīgi atbildēju. — Pieleca.

— Labi. — Viņš ieskatījās pulkstenī. — Paliek vēls. Nāciet, aizvedīšu jūs mājās.

— Jums tas nav jādara.

Ar nepacietīgu žestu viņš noraidīja manus iebildumus. — Es to vēlos, skaidrs? Kur ir jūsu mētelis?

— Tepat, — es norādīju uz krēslu telpas kaktā, kur biju to nometusi. Viņš pasniedza man mēteli, bet nepalīdzēja to uzvilkt. Tas man patika.

Braucot lejā ar liftu, viņš ieminējās, ka to, kas šovakar noticis, viņš neesot iepriekš plānojis. Tas tā gluži vienkārši... gadījies.

Es pamāju.

— Jūs man patīkat. Jūs man šķietat skaista. Es gribētu gulēt ar jums.

Nopūtos. — Crifin, jūs taču zināt, ka pēdējos astoņus gadus esmu pavadījusi kopā ar Džeku. Mēs abi ievērojam monogāmiju. — Ak Dievs, tas izklausījās uzpūtīgi un aprobežoti. Tai trakajā laikā, kurā mēs dzīvojam, uzticība ir kaut kas tāds izsmejami naivs, par ko cilvēkam bezmaz jājūtas neveikli. Neraugoties uz to, es stūrgalvīgi turpināju apgalvot, ka sacīto domāju nopietni.

— Jā, es zinu. Piedodiet un aizmirstiet. Ja nu tas nenotiks, tad nenotiks. Es pārdzīvošu.

Braucot uz manām mājām, neko daudz vairs nerunājām. Atmosfēra mašīnā vairs nebija īpaši saspringta. Bija tā, it kā mēs būtu atteikušies no viena uzvedības modeļa savās attiecībās, bet jaunu nebūtu izdomājuši. Un līdz tam laikam mums būs jāievēro zināma piesardzība.

Manas mājas priekšā Markuss apturēja mašīnu. — Pagaidīšu, kamēr jūs ieiesiet, — viņš teica.

— Labi. — Ls atvēru mašīnas durvis. — Paldies par vakariņām.

— Man bija ar jums patīkami. Līdz rītam.

— Ar labunakti.

— ’bunakti.

Viena pati dzīvoklī, droša sava vientuļā mājokļa čaulā, ielēju sev mazu glāzīti brendija un saritinājos uz sofas. Lusija nolika galvu man uz gurna. Izklaidīgi bužināju viņai aiz ausīm.

Biju satriekta.

Markusa uzvedība mani nebija īpaši satraukusi. Citi vīrieši bija rīkojušies līdzīgi, un man bija izdevies viņus atšūt.

Mani satrieca tas, ko jutu Markusa rīcības laikā.

Sīs izjūtas saucās: «Kāpēc nē?»

Tas iedzēla kā sīka adatiņa, taču iedzēla dziļi.

Šādas izjūtas manī jau nezin cik ilgi nebija izraisījis neviens vīrietis, izņemot Džeku.

Tas bija tas, kas mani satrieca.

14.

Ap brokastlaiku biju paguvusi visu šo epizodi pārdomāt. Markuss sakarā ar Kmijeca atzīšanos bija liela pārdzīvojuma varā. To priecīgo uzbudinājumu, ko viņš izjuta, spēj saprast tikai kriminālrakstnieks (vai policists, man ir gadījies redzēt Džeku līdzīgā stāvoklī pēc kāda sevišķi nozīmīga aresta izdarīšanas). Mums ar Markusu šis uzbudinājums bija kopīgs, šai sakarā mēs pārdzīvojām tik unikālu intimitāti, kādu cilvēkiem reti gadās piedzīvot. Viņš turklāt bija krietni iedzēris, lai gan pēc Markusa izskata vai valodas to nevarēja pateikt. Un mūsu sarunai bija seksuāla noskaņa, kuru es pati biju radījusi, runādama par tām pārošanās dejām un vienas nakts sakariem.

Tas izskaidroja Markusa uzvedību viesnīcā.

Bet kā ar manu iekšējo atsaukšanos uz viņa rīcību?

Nebiju piedzērusies — šim nolūkam man nepieciešams vairāk nekā pāris martini un viena vai divas glāzes ar Pouillj-Fuissč.

Vainīga nebija arī sarunas ievirze. Bija daudzi vīrišķi, ar kuriem mēdzu jokoties. Bieži vien humors bija ar seksuālu pieskaņu. Liela muiža. Šie joki uz mani nekad nebija atstājuši seksuāli uzbudinošu iespaidu. Vismaz ne tik lielā mērā, lai mestos šo joku stāstītāju apkampienos.

Džeks man nebija apnicis.

Velns ar to visu, es beigās nodomāju. Markuss ir ļoti pievilcīgs. Tev patīk vīrieši, īpaši tie izskatīgie, pieklājīgie, neatlaidīgie, aizraujošie, interesantie. Tu tikko pavadīji burvīgu vakaru ar vienu no izcilākajiem eksemplāriem. Tādēļ tu izjuti tieksmi pēc viņa, kad viņš izteica tev priekšlikumu. Nu, un tad? Tu neiedarbojies uz savu impulsu. Liela lieta. Tu taču nevari kontrolēt savus impulsus. Vai hormonus. Tu vari kontrolēt savu darbību.

Jebkurā gadījumā tas vairs neatkārtosies.

Patiesi ironisks bija apstāklis, ka, cerēdama kādu vakaru izklaidējoties atbrīvoties no vienas apziņas krīzes, biju iedzīvojusies otrā.

Neatraduši jaunu savstarpējās izturēšanās veidu, mēs ar Markusu atgriezāmies pie vecā. Kad ierados pie viņa viesnīcā, likās, ka iepriekšējā vakara nebūtu bijis. Es pieņēmu spēles noteikumus.

— Es pārbaudīju, kā noritējušas upuru bēru ceremonijas, — viņš teica.

— Jā, un tad?

Viņš sēdēja uz dīvāna, apkrāvies ar avīžu izgriezumiem. — Čerila Timonsa, Linda Tesjēra, Denīze Mišo, Pegija Letomē, Marija Akosta un, acīm redzot, arī Daiena Lemonika tikušas apglabātas kā katolietes.

Es pamāju. — Tas attiecas uz tām sešām, par kurām mēs jau bijām gandrīz pārliecināti.

— Kerolaina Brega bijusi luterāne un Liza Gudinafa — kongrcgacionāliste, vismaz kā tādas viņas tikušas apglabātas. Kmijecs varbūt nospriedis, ka viņas arī ir katolietes, ja reiz strādā katoļu skolās.

— Skaidrs. — Es pievilku rakstāmgalda krēslu pie kafijas galdiņa un apsēdos ar seju pret Markusu. — Tātad mums ir reliģiskās piederības modelis, iespējams, pārāk tieši piemeklēts. Tomēr es uzskatu, ka tā nav tikai vienkārša sagadīšanās.

— Es nevaru jums pateikt, ko šis modelis nozīmē. [Nevaru arī pajautāt to Kmijeeam, kā jūs vakar man ieteicāt.

— Es nedomāju šo ieteikumu nopietni, Grifin.

Viņš smaidīja. — Es zinu. Tā bija muļķošanās. Es vēlētos, lai drīkstētu viņam to pajautāt. Taču es nevaru ielikt Kmijeeam mutē vārdus vai galvā idejas. Viņam jāstāsta man to, ko viņš grib, kad viņš grib, cik viņš grib un kā viņš grib.

— Protams. — Tas bija viens no visnelāgākajiem izjautāšanas aspektiem, ar ko jāsamierinās kā reportieriem, tā policistiem. Jūs nedrīkstat ietekmēt liecinieku vai aizdomās turēto. Varat uzdot jebkurus jautājumus. Гаси tie nedrīkst būt uzvedinoši. Jūs nedrīkstat iztaujātos uzvedināt uz to informāciju, ko gribat no viņiem saņemt, pat ja esat pilnīgi pārliecināti, ka tā ir viņu rīcībā. Paija esat novests līdz izmisumam un skaidri zināt, ka ar jums spēlējas, rausta jūs kā marioneti aiz diedziņiem tīri sava prieka pēc, lai jūs paliktu kā gaisā karājamies.

Tāds bija noteikums. Lieciniekiem un aizdomās turētajiem nebija jāspēlē godīgi. Jums bija.

Protams, ka šis noteikums tika pārkāpts. Vienmēr pastāvēja kārdinājums uzdot to izšķirošo jautājumu, kas sniegtu visas nepieciešamās atbildes. Dažreiz šim kārdinājumam bija gandrīz neiespējami pretoties. Es pazinu policistus un rakstniekus, kuri bija tam pakļāvušies.

Pirms trīsdesmit pieciem gadiem notika vairākas slepkavības — divas Bostonā, viena Erlingtonā, viena Somervilā un viena Kembridžā. Vairāku iemeslu dēļ policisti domāja, ka tas ir vienas personas roku darbs. Viens no aizdomās turētajiem likās īpaši atbilstošs, un viņu apcietināja un nopratināja.

Policija ļoti vēlējās atklāt šo lietu. Avīzēs bija daudz negatīvu publikāciju par to, ka izmeklēšana ilgst divus gadus, un neviens nav arestēts.

Nopratināšanu vadīja kāds štata policijas leitnants, kurš pārraudzīja šo slepkavību izmeklēšanu. Klāt bija arī Bostonas, Somervilas, Erlingtonas un Kembridžas policijas nodaļu detektīvi, taču vairumu jautājumu uzdeva štata policijas leitnants.

Kembridžas policists, seržants Struneskis, kurš tagad sen jau pensijā, man atstāstīja, kā viss toreiz notika. Viņam bijis tāds riebums pret nopratināšanas gailu, ka viņš aizgājis krietnu laiku pirms beigām.

Pēc visiem pagājušajiem gadiem, atceroties notikušo, Struneskis joprojām sašutumā purināja galvu. — Liza, vai zināt, kā jums jāiztaujā aizdomās turētais? Jums jājautā apmēram tā: «Kas bija Mērijai Smitai mugurā, kad tu viņu nogalināji?» un tamlīdzīgi.

Apliecināju savu piekrišanu.

— Bet tas leitnants, viņš teica tam puisim: «Klausies, Džo, Mērijai Smitai mugurā bija zili svārki un balta blūze, kad tu viņu nogalināji, vai ne?» Visa nopratināšana noritēja tādā garā. «Džo, tu iesiti Džeinai Džonsai sešas reizes pa pakausi ar apaļgala āmuru, vai nav tiesa, Džo?» Vai: «l)žo, kad tu trieci Mēriju Smiti pret virtuves durvīm, tu salauzi viņai rokas locītavu, vai ne, Džo?» Riebīgi.

Nekad neaizmirsīšu šo sarunu ar Struneski. Kā arī to, ko tas man kā iesācējai kriminālrakstniecei bija iemācījis.

«Džo» tika notiesāts. Cik man zināms, viņš joprojām atrodas cietumā.

— Vai varu dabūt kafiju? — es apvaicājos.

Markuss lasīja kādu avīžizgriezumu. Galvu nepacēlis, viņš atteica, ka kanna un tases ir uz rakstāmgalda.

— Vai jūs arī vēlaties?

— Paldies, nē.

Ielēju sev kafiju un atgriezos krēslā.

— Grifin, vai esat jau iztaujājis Keišu Medisoni?

Šoreiz viņš pārtrauca lasīšanu. — Jā. Divreiz. Vienreiz pa telefonu un vienreiz personiski.

— Hmm. — Es malkoju kafiju. — Ko viņa jums pastāstīja par Kmijecu? Viņa ir vienīgā sieviete, kas palikusi dzīva pēc šī zeļļa uzbrukuma. Tas padara viņu par nenovērtējamu izziņas avotu.

Markuss aizvēra mapi un nolika to sāņus. — Vispirms bija grūti piedabūt viņu uz atklātību.

— To var saprast. Kādēļ lai viņa gribētu atsaukt atmiņā tik nelāgu piedzīvojumu? — Pievilku savu krēslu tuvāk kafijas galdam. — Bet viņa tomēr kaut ko pastāstīja?

— Jā, jā. — Markuss atspiedās pret dīvāna atzveltni. — Kad meiča atvērās, bija grūti viņas runas plūdus apturēt.

— Skaidrs. — Noliku savu tasi uz kāda no nedaudzajiem brīvajiem kafijas galda laukumiņiem. — Notikumu secība bija tāda, ka viņa...?

— Mazliet pēc astoņiem stāvējusi zināmajā zonā uz Vašingtona un Eseksas ielas krustojuma, kad kāds puisis sarkanā pikapā ar Ņūhempšīras numuru apstājies sastrēguma dēļ. Viņš pārliecies sēdeklim un atvēris pasažieru nodalījuma logu. Viņa apvaicājusies, vai mīļumiņš lūkojoties pēc partneres, un viņš atbildējis apstiprinoši. Viņa iekāpusi mašīnā. Viņš turpinājis braukt pa Vašingtona ielu, un viņi tirgojušies par pakalpojuma cenu. Viņa norādījusi kādu ķīniešu kvartāla aleju, kuru bieži izmantojusi šādam nolūkam. Viņi devušies turp, viņš apturējis mašīnu, un viņa bijusi gatava ķerties pie lietas, kad viņš no mēteļa iekšpuses izrāvis mednieka nazi. Tad viņš teicis, ka tūlīt izdarīšot ar viņu to pašu, ko jau izdarījis ar «tām divām slampām». Viņš paguvis izdarīt divus ašus griezienus. Sākusies cīkstēšanās. Keišai izdevies izrauties un atvērt savā pusē durvis, viņa izripojusi no mašīnas. Keiša atsitusies pret trotuāru, un Kmijecs aizbraucis.

— Ak Dievs. — Es dziļi ievilku elpu. — Viņai laimējās.

— Viņai laimējās, jo viņa ir stipra, — teica Markuss.

— Keiša ir liela, spēcīga sieviete. — Viņš aplūkoja mani.

— Mazliet īsāka par jums, bet sver kādas simt septiņdesmit mārciņas. Un tie nav tauki.

— Ko viņa teica par pašu Kmijecu? Kāds viņš tai likās, es domāju, pirms uzbrukuma ar nazi.

— No pirmā acu uzmetiena neesot licies savādāks par citiem džonīšiem. Viņam esot dīvainas acis, tā ir sasodīta taisnība. Bet... — Markuss paraustīja plecus. — Es domāju, ka vairumam puišu, kas klīst pa to rajonu, ir dīvainas acis.

— Vai viņš ko teicis?

— Bez tās piezīmes par slampām — neko.

— Vai tas bija neparasti — es domāju, pēc Keišas standartiem? Vai tas bija neparasti, ka viņš negribēja ar viņu sarunāties, pēc tam, kad viņi bija vienojušies pārdarījumu?

— Viņa par to nav domājusi. Esot klienti, kuri grib izstāstīt viņai visu savu dzīvi. Citi negrib runāt nemaz. Viņai tas nekrīt svarā, ja vien ir samaksāts uz priekšu.

— Slikti, — es teicu. — Manuprāt, slikti, ka Kmijecs izrādījies no nerunīgajiem.

Markuss skābi pasmaidīja. — Vai nebūtu lieliski, ja viņš būtu pastāstījis Keišai, kāpēc viņš dara to, ko dara?

Pakasīju galvu. — Vai atsaucies uz upēm, vai katoļticību, vai kaut jel ko noderīgu. Kur Keiša tagad atrodas? Joprojām strādā uz ielas?

— Dienvidkarolīnā.

— Kā tā?

— Viņai tur ir ģimene. Viņa atgriezās pie tuviniekiem gandrīz pirms gada.

— Par to viņu nevar nosodīt, — es teicu. — Vai viņa joprojām...?

— Ķer klientus? Nē. Viņa iesaistījusies kaut kādā darba apmācības programmā.

— Priecājos to dzirdēt. Vai nav jauki, ka visa šī notikuma rezultātā pastāv iespēja, ka vismaz vienam cilvēkam būs laimējies.

— Jā, tas ir retums, — teica Markuss. Viņš piecēlās, izstaipījās, tad brīdi stāvēja, vērdamies lejup uz mani. — Kā jums padodas vēstuļu rakstīšana?

— Ko? — Iztaisnojos savā krēslā un blenzu augšup uz viņu.

— Jūs esat izcils, pārlecot no viena temata uz otru. Kāda veida vēstuļu?

— Es gribētu, lai jūs šodien aizrakstītu upuru ģimenēm, izņemot Lemonikus, ar kuriem jau esam vienojušies, un apvaicātos vēl vienu reizi, vai viņi piekrīt sarunai. Man ar to parasti nelaimējas, kā jau stāstīju.

Pārliku vienu roku krēsla atzveltnei un uzsmaidīju viņam.

— Ak tā, — es teicu. — Man pieleca. Jūs domājat, ka es šim lūgumam varētu piešķirt citu nokrāsu?

— Nezinu. Jūs esat sieviete. Varbūt viņi labprātāk atsauksies uz iztaujāšanu, ja to darīs sieviete, nevis vīrietis.

— To nu es arī nezinu.

— Ir vērts pamēģināt. Mēģināsiet?

— Protams. Par to jau jūs man maksājat.

— Labi. Paldies.

— Vai jums ir to vēstuļu kopijas, kuras jūs viņiem rakstījāt?

— Jā. Tās ir kādā no šīm mapēm.

— Es gribētu vispirms izlasīt jūsu rakstīto, lai izvairītos lietot tās pašas frāzes.

— Pareizi, tā ir laba ideja.

— Jūsu vēstules ir mašīnrakstā?

— Jā.

— 1.abi, — mundri noteicu. — Es rakstīšu ar roku. Uz skaista papīra.

— Personiskās saskarsmes iespaids.

— Jā gan, — attraucu. — Tas parasti nostrādā. — Piecēlos. — Atvainojiet mani. Man jāaiziet līdz Boba Sleita veikalam Harvardskvērā un jānopērk smalkas rakstāmlietas.

Markuss sniedzās uz bikšu aizmugurējo kabatu. — Atļaujiet iedot jums naudu.

Pamāju ar labo roku. — Lai tas iet uz mana rēķina.

Pussešos Džeks gaidīja mani mašīnā viesnīcas priekšā. Kad biju apsēdusies «mustanga» priekšējā pasažieru sēdeklī, viņš pasmīnēja un apvaicājās, vai esam jau atklājuši šo lietu.

Zināju, ka viņš mani kaitina. Tomēr viņa vārdi lika man sarauties. Noslēpu to, darbodamās gar drošības jostu. Tad paskatījos uz Džeku. Viņa sejā neatspoguļojās nekas cits, kā vien labsirdīgs humors.

Viņš nebija kļuvis par mediju.

— Tev taisnība, — es teicu. Noliecos sāņus un noskūpstīju Džeku uz vaiga. — Lietā viss noskaidrots, tā ir pabeigta. Rīt mēs ar Markusu ķersimies pie nākamās.

— Ak, patiesi? — Džeks izbrauca uz Benetstrītas. — Un kāda tā būs?

— Markusam ir teorija, ka tovakar Forda teātrī īstenībā darbojies nevis Džons Vilkss Būts, bet gan kāds izbijis CIP aģents un...

Džeks smējās. — Ei, tas izklausās labi. Bet kāpēc CIP aģents? Vai tas nav novecojis piegājiens? Kāpēc ne Lielkājis?

— Tā tik ir teorija. Ieminēšos par to Markusam.

— Kad tu dari to, neaizmirsti pieminēt atnācējus no kosmosa. Viņi taču kontrolēja Lielkāji.

— Dabiski. Un ja mums izdotos sižetā kaut kādā veidā iepīt Elvisu, iznāktu dižākais bestsellers cilvēces vēsturē.

— Nolādēta taisnība, — teica Džeks. — Vai sirdi plosošo Stefenu Kingu. — Viņš man uzsmaidīja. — Ko tu šovakar gribētu darīt?

Mirkli pārdomāju. — Nezinu. Vispirms jābrauc uz mājām, jāpabaro suns, un, protams, jāizlaiž paskraidīt pa āru. Pēc tam nezinu. Uz ko tu esi noskaņojies?

Viņš atkal man uzsmaidīja, šoreiz drusku platāku smaidu.

— Es domāju, ārpus tā, — es teicu. — Reti kad gadījies piedzīvot, ka tev nebūtu noskaņojums uz to.

Viņš uzmeta man komiski pārspīlēta pārsteiguma skatienu. — Ak, tu jautāji par vakariņām? Vakariņām? Es atvainojos.

Pārgriezu acis un lēnām purināju galvu. — Kā tu nosauksi savus memuārus? «Jutekliskais detektīvs»? «Sekss un vientuļais leitnants»?

— Tie būtu lieliski nosaukumi pirmajiem diviem sējumiem.

— Ak Dievs, — es noteicu. — Jādomā, ka tu gribēsi, lai palīdzu tev sarakstīt šos šedevrus?

— Nē, — viņš domīgi atteica. — Tikai lai atkārtotu ar mani labākās vietas.

Galu galā devāmies uz zivju restorānu Kendelskvērā un ap deviņiem atgriezāmies manās mājās. Tiklīdz Džeks aiz sevis bija aizvēris un aizbultējis dzīvokļa ārdurvis, metos viņam virsū kā taifūns.

Pēc tam, guļot gultā, kurā beidzot bijām piezemējušies, Džeks teica, lai neuztverot to kā neapmierinātības izpausmi, jo tam, ko viņš gribot vaicāt, ar neapmierinātību nav nekāda sakara, bet —, un, atspiedies uz elkoņa, Džeks raudzījās manī, — viņš tomēr gribot zināt, kāds velns manī šovakar ieskrējis.

— Cik varu atcerēties, dārgais, tas biji tu.

— Atļauj man pārvaicāt. Kas bija nācis pār tevi šovakar? Pagriezu galvu uz spilvena pa kreisi, lai varētu viņu redzēt.

— Vai es teicu, vai darīju kaut ko dīvainu?

Viņš pasmaidīja un uzlika roku uz manas labās krūts. Es pieslējos un uzliku viņa rokai savējo.

— Nu, labi, varu izteikties arī tā — tu parasti ļauj man novilkt mēteli un tikai tad uzbrūc.

Ar pirkstu galiem veidoju apļus uz Džeka delnas virspuses.

— Nezinu, — atteicu mazliet nenopietni un gurdi. — Es tikai aizrāvos. Tā ir tava vaina, ka viss noritēja tik strauji. Bez tam...

— Kas vēl?

— Tu nedrīksti mani vest uz zivju restorāniem. Tu taču zini, kas ar mani notiek, kad esmu ēdusi ceptu pīkšu. Pilnīgi zaudēju kontroli pār sevi.

— Es domāju, ka to dara austeres?

— Vīriešiem, — es teicu, turpinādama glāstīt viņa roku.

— Vīrieši kļūst traki pēc austeru ēšanas. Ar sievietēm to dara pīkšas.

Viņš smējās un noskūpstīja mani. — Es paturēšu to prātā. Apskāvu Džeku. — Tev vajadzētu tagad pagulēt. Mazliet atpūsties. Rīt no rīta tu gribēsi būt atspirdzis.

— Vai tas man būs nepieciešams?

— To nekad nevar iepriekš pateikt, — es sacīju. — Cik zināms, tad ceptu pīkšu ietekme uz sievietēm ilgst kādas divpadsmit stundas.

Viņš aizmiga. Es nē. Nākamo stundu pavadīju nomodā. Galu galā ļoti uzmanīgi izslīdēju no gultas, lai netraucētu viņu, un apģērbos. Ļoti klusu aizvēru guļamistabas durvis un uz pirkstgaliem ielavījos virtuvē. Pagatavoju sev tasi tējas un apsēdos ar to pie galda.

Iegrimusi domās, ļāvu tējai atdzist. Man nebija jādomā pārāk ilgi vai pārāk cieši. Es skaidri zināju, kāpēc biju tā uzvedusies. Jeb, kā teica Džeks, kas bija nācis pār mani.

Vainas apziņa.

15

Trešdien Markuss otrreiz devās intervēt Kmijecu. Es uzrakstīju divas vakar nepabeigtās vēstules — Timonsu un Gudinafu ģimenēm un dažas stundas pastrādāju pie kartotēkas. Tad devos uz Brodveja publiskās bibliotēkas galveno ēku un mazliet papētīju materiālus par Konkordu, Mančesteru, Nešuu, Lovelu, Drekatu, Endoveru, Ziemeļendoveru, Metjūenu, Hever-hilu un Pleistovu. Markusam bija nepieciešami galvenie statistikas rādītāji par šīm pilsētām un pilsētiņām: iedzīvotāji, rūpniecība, vidējais ienākums, ģeogrāfiskais stāvoklis un rasu sajaukums, jo tajās bija dzīvojuši un miruši pirmie septiņi upuri. Uzrakstīju to visu uz noteikta izmēra kartotēkas kartiņām, lai būtu vieglāk atrast. Kad pabeidzu šo darbu, būtu varējusi pierakstīt vai veselu istabu pilnu ar komerebrošūrām par šīm pilsētām.

Apzināti izvairījos domāt par to, kas bija noticis starp mani un Džeku iepriekšējā vakarā. Un šorīt.

Mēs ar Markusu atgriezāmies viesnīcā vienlaikus. Viņš nāca iekšā pa galveno ieeju, kamēr es — pa sānu durvīm. Saskrējāmies priekštelpā.

— Kā veicās? — es jautāju.

— Neaprakstāmi. Nāciet. Pacienāšu jūs ar kaut ko dzeramu un pastāstīšu.

Devāmies uz Kluso bāru. Galdiņš, ko bijām aizņēmuši iepriekšējās reizēs, atkal bija brīvs. Acīmredzot ap to bija izveidojies maģiskais aplis, kuru pārvarēt spēja tikai gara auguma Ņujorkā dzimuši dokumentālo kriminālsacerējumu autori, kas dzer martini ar degvīnu.

Novilkām mēteļus, nosviedām tos uz kāda no brīvajiem krēsliem un apsēdāmies. Noliecos uz priekšu ar elkoņiem uz galda, zodu iespiedusi plaukstās. — Stāstiet, stāstiet, — es mudināju.

— Jēziņ, ar ko lai sāku, — viņš noteica, aizdedzinādams cigareti.

Parādījās viesmīle, un Markuss pasūtīja dzeramo.

— Grifin, — es ierunājos. — Aprakstiet man Kmijecu. Zinu, ka viņš ir apmēram piecas pēdas desmit collas garš, ka viņam ir gari, taisni un netīri blondi mati un baku rētas. Ak, jā, un vēl acis no elles apakšējā loka. Esmu redzējusi viņu avīžu attēlos. Bet kāds viņš īsti ir — tuvumā, kontaktējoties personiski?

Markuss brīdi vilcinājās, it kā meklēdams īstos vārdus.

— Galīgi nekādas jūtu izpausmes, tas viņa personā satriec visvairāk, — viņš beidzot teica.

Savilku uzacis.

— Ja viņam vispār piemīt kādas jūtas, — turpināja Markuss,

— man nav gadījies redzēt ne atblāzmu no tām. — Markuss izdarīja apļveida kustību ar roku, kurā turēja cigareti. — Viņš ne drusku neuzbudinājās, kad stāstīja man par slepkavībām. Ziniet, parasti šāda tipa puišus tas satrauc. Viņi it kā atmiņās izdzīvo to visu vēlreiz.

— Es zinu.

Viesmīle atnesa dzērienus.

— Tikai ne Kmijecs. Kad viņš man skaidroja, kā ietriecis nazi Pegijas Lctomē ķermenī, tas izklausījās tā, it kā viņš lasītu telefonu grāmatu. Viņa balss skan monotoni, bez variācijām.

— Aha.

— Nekad neesmu redzējis tādu distancēšanos. Šķiet, ka viņš attālinājies pats no sevis, — Markuss papurināja galvu. — Jūs saprotat, ko es gribu teikt?

— Dzīvi stādos priekšā. — Es domāju par to noziedznieku kategoriju, ko mēs ar Džeku bijām iedēvējuši parSGA — spēcīgi garā atpalikušajiem.

— Esmu redzējusi un dzirdējusi tādus zeļļus.

— Ne tādus kā Kmijecs. Ticiet man, šis puisis ir no citas dimensijas. — Markuss pacēla glāzi. — Augstais Dievs. Tu pavadi ar viņu piecas minūtes, un tev jau gribas nomazgāties ar lizolu.

Markuss brīdi klusēja, sarauktu pieri vērdamies savā glāzē. Puse viņa domu, varbūt pat trīs ceturtdaļas, joprojām bija piesaistītas štata cietumā esošajam Henrijam Kmijecam. Šis stāvoklis man bija pazīstams, es zināju, cik grūti reizēm atgriezties savā realitātes līmenī, kad esi tik pilnīgi iedziļinājies svešā. Rakstot par cila cilvēka dzīvi, tu vari lajā pilnīgi apmaldīties. Diezgan sarežģīti atjaunot pašam savējo.

— Domāju, ka man izdevās uztaustīt kaut kādu sakarību ar katolicismu, — teica Markuss.

— Patiesi? Kādu?

— Mamma Edīte bijusi katoliete. Tētis Pols arī varbūt audzināts katoļticībā — kas to lai zina? Jebkurā gadījumā Edīte apmeklējusi baznīcu, kamēr Henrijs un citi l)ērni vēl bija mazi. Kad Pols viņai to atļāvis. Es domāju, pārāk bieži tas nebija. Viņš nav ļāvis viņai kristīt blmus vai ņemt tos līdzi uz mesu. Galu galā viņš aizliedzis iet arī Edītei pašai.

— Tādējādi atņemot to, kas varbūt bija viņas vienīgais mierinājums dzīvē, — es teicu. — Jauks puisis tas Pols.

— Jā gan, īstens humānists.

— Vai to jums pastāstīja Henrijs?

Markuss pamāja un iemalkoja no glāzes.

— Kā jūs no viņa to izdabūjāt?

Markuss paraustīja plecus. — Apvaicājos, pie kāda reliģiskā novirziena viņš pieder. Nospriedu, ka tas nav uzvedinošs jautājums.

— Nē, nav gan, — es piekritu. — Un tālāk?

— Viņš man pateica, ka ienīstot katoļus.

— Patiesi. — Noliecos mazliet uz priekšu. — Kāpēc?

— Tie traucējuši viņam dzīvot.

— Grifin, es tūlīt nokritīšu no krēsla. Kādā veidā traucējuši?

— Trīspadsmit gadu vecumā viņš mēģinājis ielauzties mācītāja mājā. Priesteris viņu pieķēris un izsaucis policiju. Policisti aizveduši viņu uz iecirkni un pēc tam nodevuši Pola uzraudzībā. IJn Pols viņu tovakar pamatīgi piekāvis. Ne tādēļ, ka Henrijs ielauzies baznīcas īpašumos, bet tādēļ, ka sagādājis nepatikšanas ar likuma sargiem.

Dziļi ievilku elpu un atslīgu krēslā. — Vai Henrijs pēc tam vēl jums ko pateica? Kaut ko tādu, kas varētu...

— Nē. — Markuss spēcīgi papurināja galvu. — Un man tobrīd negribējās izdarīt uz viņu spiedienu.

— Skaidrs. Ko vēl uzzinājāt?

Tuvākais aizņemtais galdiņš atradās kādas desmit pēdas tālāk. Nevarēju saklausīt pie tā notiekošo sarunu, tādēļ pieņēmu, ka tie trīs vīri, kas tur sēdēja, arī nedzird mūs. Markuss tomēr pieklusināja balsi. Man bija atkal jānoliecas pār galdiņu, lai sadzirdētu, ko viņš saka.

— Viņš pastāstīja man par vēl kādu slepkavību detaļu.

Vēros Markusā. — Ko?

— Viņš teica, ka ap katra upura kaklu pēc noslepkavošanas ļoti vaļīgi apsējis zaļu lenti.

— Mans Dievs.

— Jā, tā gan.

— Vai viņš pateica, kāpēc?

— Nē, to no viņa nevarēju izdabūt.

— Pagaidām.

— Pagaidām.

Iekodu lūpā. — Vai varam par to kaut kā pārliecināties?

Markuss vērās pa logu uz tiesas namu. — Es nezinu. Domāju par to. Nūhempšīras štata policijā ir kāds izmeklētājs vārdā

Takers. Esmu ar viņu zināmā mērā sadraudzējies. Līdz šim viņš labprāt sadarbojies ar mani. Varbūt...

— Viņš varētu izpaust kādu informāciju? — Šaubīgi papurināju galvu. — Nezinu vis, Grifin.

Markuss aizdedzināja vēl vienu cigareti. — Nu, labi, es pie tā piestrādāšu. Kaut ko izdomāšu. Vai arī, — viņš uzsmaidīja man, — jūs kaut ko izdomāsiet.

Mazliet izklaidīgi atsmaidīju viņam un iedzēru mazliet martini.

Džeks var noskaidrot par zaļo lenti.

Protams, tikai tad viņš nozvērinās mani glabāt šo noslēpumu. Izmetu šo domu no galvas, liekot tajā vietā citu. — Grifin?

— Mhm?

— Vai Kmijecs teica, ka apsējis lenti arī Marijai un Klaudijai?

— Nē. 'Tikai pirmajām septiņām sievietēm.

— Viņš paskaidroja, kāpēc tā?

— Viņš teica, ka ar Mariju viņam tas nav bijis iespējams. Bet tajā naktī, kad devies medībās un noķēris Klaudiju, esot aizmirsis paņemt lenti līdzi.

— Skaidrs. — Noliku glāzi uz galda un kādu brīdi vēros tajā.

— Vai viņš pateica, ko zaļā lente nozīmējusi?

— Nē. Viņš tūlīt pēc tam apklusa, un es negribēju iztaujāt pārāk neatlaidīgi.

Sažņaudzu glāzi plaukstā. — Tas kuņas dēls, — es noteicu.

— Viņam šis izklāstīšanas process sagādā prieku, vai ne? Iebarojot jums informāciju pa kumosam. Viņš spēlējas ar jums.

— Protams. Vai tad jums tā nekad nav atgadījies?

Es nopūtos. — Vienmēr.

Markuss noliecās pār galdu un pieskārās manai rokai.

— Lieciet mieru glāzei, — viņš teica. — Jūs to saplēsīsiet un pati sagriezīsieties.

Es pamāju un atbrīvoju martini glāzi no nāvējošā tvēriena. Markuss pasmaidīja un teica, ka tā ir labāk. — Ja savainosiet savu roku, kurš pabeigs kartotēkas sastādīšanu?

Negribīgi iesmējos. — Lai Dievs žēlīgs, ja šis process tiktu traucēts. — Apzināti pūlējos atbrīvoties no sasprindzinājuma. — Pastāstiet man par šo Takeru. Jūs iepriekš netikāt viņu pieminējis. Jauks puisis? Labs policists?

— Tā liekas. — Markuss nospieda cigareti. — Viņa vārds ir Deniēls. Dens. Viņš ir apmēram manā vecumā, varbūt dažus gadus vecāks. Šķīries. Viņam ir viens bērns, kurš dzīvo pie šķirtās sievas. Patiesību sakot, Takers bija viens no pirmajiem cilvēkiem, ar ko sakontaktējos, kad man radās ideja uzrakstīt šo grāmatu. Viņš vada grupu, kas izmeklē Ņūhempšīrā notikušās slepkavības — Kerolainas, Denīzes un Čerilas lietas.

— Un viņš jums ir izpalīdzējis.

— Jā. — Markuss mazliet uzrāva vienu plecu. — Nu, jūs jau saprotat — izpalīdzējis, nepārkāpjot noteiktas robežas. Šitie puiši nekad nestāsta jums visu, ko zina. Bet tieši Paķers man izstāstīja par pazudušo Polu Kmijecu, par pārējo bērnu likteņiem un Edītes tagadējo stāvokli.

— Un Takers domā, ka tas ir Henrijs? Merimekas ielejas Slepkava?

— Jā.

— Un viņš piedalījās šīs lietas izmeklēšanā no paša sākuma, tā kā viņš varētu zināt, vai visiem septiņiem upuriem patiesi bija ap kaklu zaļas lentes.

— Aha.

— Ja labi paveiksies, var izdoties izspiest no viņa šo apstiprinājumu.

— Man tas būs nepieciešams. Tā ir viena no tādām detaļām, ko policisti labprāt tur noslēpumā.

— Vai viņiem to var pārmest? Tādējādi viņiem izdodas atšķirt īstās atzīšanās no viltotajām.

Markuss iztukšoja savu glāzi un uzmeta skatu manējai, kura arī bija gandrīz tukša. — Dzersiet vēl?

Savilku lūpas čokurā. — Ak, nu, labi. Paldies. Pēc tam gan skriešu.

— Jauki. — Viņš pacēla roku, lai piesaistītu viesmīles uzmanību. Kad viņam tas izdevās, Markuss tai uzsmaidīja un ar rādītājpirkstu izdarīja apļveida kustību virs mūsu galdiņa. Viņa pamāja.

— Kas mums paredzēts rītdien? — es vaicāju.

— Man atkal jābūt Ņujorkā, — viņš teica. — Ceturtdien un piektdien.

— Tātad tieku atstāta savā vaļā. Ko jūs vēlaties, lai es darītu?

— To, ko atzīstat par nepieciešamu. — Viņš pataustījās pa savas sporta jakas kabatu. — Te būs. Viesnīcas numura rezerves atslēga.

Viņš svieda to pāri galdiņam, un es atslēgu noķēru. Viesmīle atnesa dzērienus.

— Kas notiek Ņujorkā? — gril)ēju zināt.

— Jākārto juridiskas lietas.

— Tas saistīts ar grāmatu?

— Ne tieši. — Viņš iemalkoja no glāzes. Tad nolika to uz krēsla paroces. — Faktiski es dibinu pats savu producenta kompāniju.

Tobrīd meklējos pa riekstu trauku, ko viesmīle bija atnesusi kopā ar mūsu alkoholu. Pārtraucu šo nodarbību un paskatījos uz Markusu. — Producenta kompāniju? Tā kā kino un televīzijā? Tāda veida producenta kompāniju?

— Nu, jā, — šķita, ka viņš jūtas mazliet neērti.

— Oho, — es noteicu. Pacēlu savu glāzi tostam. — Tas nudien ir kaut kas. Apsveicu.

— Paldies. — Viņš pakasīja zodu. — Vienīgais iemesls, kāpēc to daru... — viņš pagriezās, lai paņemtu glāzi. Markuss skatījās uz mani ļoti vaļsirdīgi. — Liza, man patiesi riebās tās

sērijas, kas bija veidotas pēc manām divām pēdējām grāmatām. Nevaru jums ne izteikt, cik ļoti man tās riebās.

Es klusēju. Man ari tās nebija patikušas.

— Man nepieciešamas mazliet lielākas iespējas radoši kontrolēt. Pie velna, man nepieciešamas daudz lielākas iespējas radoši kontrolēt.

Apēdu dažus riekstus. — Es jums to nepārmetu. Es rīkotos tāpat.

— Jēziņ, Holivuda, — Markuss nopūtās. — Ko tik es jums nevarētu pastāstīt par šo vietu!

— 0, dariet to.

— Jums no tā mati celsies stāvus gaisā.

— Tas tiem ir nepieciešams. — Pievilku krēslu tuvāk galdam. — Sāciet. Celiet man matus gaisā.

Tad viņš uzsāka garu un smieklīgām epizodēm izpušķotu stāstījumu par to, kas noticis, kad viņa pirmo grāmatu pieņēmuši filmai. Mati man stāvus necēlās, taču acu kosmētika cieta pamatīgi. Klausoties Markusā, smējos tik sirsnīgi, ka tā aiztecēja asarās.

Iedzērām pa trešai glāzei.

To nakti mēs ar Džeku pavadījām mierīgi. Es nemēģināju atkārtot otrdienas vakara seksa orģijas. Vai šārīta. Pagatavoju vienkāršas pusdienas, kas sastāvēja no cāļa, rīsiem un salātiem. Mēs apēdām tās, neko daudz nesarunājoties.

Spēju domāt tikai par tādām lietām, ko nedrīkstēju pārrunāt ar Džeku.

Piemēram, par zaļām lentēm.

Pāris reižu maltītes laikā pieķēru Džeku raugāmies manī. Viņa sejā bija manāms zināms apjukums un vienlaikus ziņkāre. Un vēl kaut kas, kam nevarēju īsti atrast apzīmējumu.

Varbūt negribēju atrast.

16.

Tā kā Markuss bija teicis, ka viņa prombūtnes laikā varu darīt, ko vēlos, tad tā arī darīju. Ceturtdienas rītā, kad viņš, iespējams, devās uz pirmo tikšanos ar saviem juristiem Men-hetenā, es braucu ar autobusu no Bostonas uz Mančesteru.

Dažreiz kā suņanagla sēžamvietā bija jāpiecieš tas, ka tev nav mašīnas vai autovadītāja tiesību, kā tas bija ar mani.

Kartotēka man bija līdz kaklam. Gril)ēju veikt izmeklēšanu ārā no telpām. Gribēju vēl mazliet dziļāk parakņāties Henrija Kmijeca netīrajā pagātnē.

Gribējās... darlx)ties.

Ar taksometru aizbraucu no autostacijas līdz mājai, kur Kmijecs bija dzīvojis pirms aresta. Šoferis izskatījās mazliet noraizējies, atstādams mani sānielā ar tās aiznaglotajām un pamestajām mājām. Viņš apvaicājās, vai vēlos, lai mašīna pagaida. Teicu nē, pateicos, samaksāju un iedevu arī dzeramnaudu.

Taksometrs aizbrauca, un es devos uz ieliņas galu, paejot divus kvartālus tālāk, nekā atradās Kmijeca māja. Man bija līdzi Markusa fotoaparāts. No attāluma pāris reižu nofotografēju māju. Tad izstaigāju ielu visā tās garumā — astoņus kvartālus, lai izjustu apkaimi.

Tā visa bija nožēlojama. Faktiski tā varēja būt viena no vissliktākajām Mančestcras ielām. Viens kvartāls ielas pretējā pusē bija pilnīgi izdedzis. Trotuārs bija saārdīts, un vasarā tā spraugās augs nezāles.

Patiesību sakot, Kmijeca māja bija viena no labākajām. Uzkāpu sadrūpošajā betona lievenī un piespiedu Devita zvana pogu. Durvis atvēra neliela tukla sieviete bāli zilās poliestera iešļūcenēs un uz raženās bistes uzspīlētā Ņūhempšīras universitātes sporta krekliņā. Ar galēju ncieinteresētību aplūkojusi mani, viņa noteica: «Jā?»

— Devita kundze?

— Kas jūs esat?

Es pasmaidīju. — Mani sauc Elizabete Konorsa. Es biju ieradusies šeit pagājušajā nedēļā, lai runātu ar Devita kungu. Ja viņš nav aizņemts, gribētu ar viņu vēl dažas minūtes parunāties.

Viņa paraustīja plecus. — Viņš ir ārā, mājas otrajā pusē. — Viņa aizcirta durvis man deguna priekšā.

Burvīgs radījums. Papurināju galvu un nokāpu no lieveņa. Starp šo un blakus māju bija kādas desmit pēdas plata eja ar atkritumu tvertnēm abās pusēs. Izlaipoju caur to. Ja aiz kādas tvertnes būtu parādījusies žurka, es nebūtu pārsteigta. Nedz arī pārāk nobijusies.

Šī taka vai aleja veda uz nelielu iekšējo pagalmu, ko daļēji ieskāva sarūsējis režģu žogs, daļēji dažāda augstuma un platuma mieti. Attālākajā kreisajā stūrī atradās neliela nojume. Man radās vēlēšanās saderēt, ka tā kādreiz kalpojusi par saimniecības ēku. Devils stāvēja tās priekšā, stūķēdams melnā atkritumu maisā salauzītas līstes un apmetuma gabalus. Kad viņš pacēla galvu, pamāju ar roku. Devits pārstāja darieties un uzmeta man tikpat vienaldzīgu skatienu kā viņa sieva, vai kas nu tas druknais bumbulītis pie durvīm bija. Acīmredzot Devitu ģimene bija kvēles pilns duets.

Kamēr pāri pagalmam devos pie Devita, viņš beidza piebāzt atkritumu maisu.

— Vai jums nebūtu iebildumu atbildēt vēl uz dažiem jautājumiem par Henriju Kmijecu? — es vaicāju.

l āpāt kā sieva, arī Devils paraustīja plecus. Šo visiem gadījumiem noderīgo atbildi es šoreiz iztulkoju kā piekrišanu. Viņš aizsēja atkritumu maisu un iestūma to starp nojumi un režģu žogu. Labprāt būtu uzzinājusi, cik ilgi maiss tur nostāvēs.

Devits apsēdās uz apgāzta skārda spaiņa un iebāza roku vējjakas kabatā. Viņš izņēma cigareti un aizdedzināja to. Tā kā nemanīju neko tādu, ko būtu varējusi izmantot par sēdekli, paliku stāvam. Netaisījos tupties uz sasalušās zemes.

— Ko’t jūs gribat zināt? — apvaicājās Devits.

Izņēmu savu piezīmju grāmatiņu un ielūkojos tās sarunas — ja to tā var nosaukt — pierakstā, kura mums ar Devitu bija iepriekšreiz.

— Jūs teicāt, ka Kmijecs pirms aresta nodzīvoja šeit pusotru gadu. Tātad līdz 1990. gada novembrim. Iznāk, — es parēķināju uz atpakaļu, — ka viņš kļuva par jūsu īrnieku, sacīsim, 1989. gada jūnijā vai jūlijā. Vai tā varētu būt?

Devits pārdomāja manu jautājumu. Cigaretes dūmi vijās viņam ap galvu. — Domāju, ka tas notika agrāk, — viņš beidzot noteica.

— Maijā?

Šķita, ka atbildei uz šo jautājumu viņam nepieciešama intensīva garīga piepūle. — Ni. — Viņš paberzēja zodu, kas joprojām bija apaudzis ar dienu veciem bārdas rugājiem. — Agrāk.

— Aprīlī?

Viņš viegli sarauca pieri. — Marta t>eigās.

Starp 1989. gada marta beigām un 1990. gada novembra beigām bija vairāk nekā pusotrs gads, taču es netaisījos par to diskutēt.

— Apmēram nedēļu pirms lielā ugunsgrēka.

Automātiski atskatījos uz māju. — Nedega šeit, vai ne?

Devits ar galvu norādīja pa kreisi. Atcerējos virkni izdegušo

un aiznagloto māju, kurām biju gājusi garām. — Lielais ugunsgrēks, — atkārtoja Devits. — Tas sākās vēlu pēcpusdienā. To nevarēja apdzēst gandrīz līdz pusnaktij.

— Vai kāds no cilvēkiem cieta?

Devits papurināja galvu. — Neviens tur nedzīvoja. Izņemot žurkas.

Šķita, ka uz šo komentāru nav jāatbild, tā ka es klusēju.

— Visa iela bija iznākusi skatīties to ugunsgrēku, — turpināja Devits. — Mēs ar sievu. Kaimiņi. Zināmā mērā tas bija interesanti.

Nodomāju, ka viņi būtu varējuši sarīkot kvartāla svētkus.

Devits nometa izsmēķi zemē un saspieda ar zai>aku. — Kmijecs domāja, ka tas ir patiesi pacilājoši — skatīties, kā tās mājas

deg.

Protams, ka tā viņš domāja. — Viņš bija šeit?

— 0, jā. Ugunsgrēks bija sācies neilgi pirms tam, kad Kmijecs atgriezās no darba. No sākuma viņš bija pārskaities, ka ugunsdzēsēju mašīnu dēj nevar atrast vietu savam pikapam. Vēlāk viņš pilnīgi nodevās vērošanas priekam. Sēdēja uz kāpnēm pie ārdurvīm, dzēra alu un skatījās liesmās. Tonakt bija ellīgi auksts. Kmijecs visu laiku teica, ka nevar sagaidīt, kad sāks nest ārā maisus ar līķiem. Tas stulbenis nezināja, ka tur neviens nedzīvo.

— Izņemot žurkas, — es klusu piebildu.

— Jā gan, vecais zēns Henrijs patiesi ķēra kaifu, skatoties, kā mājas sadeg, it kā būtu no papīra. — Devits ieķiķinājās, šī skaņa atgādināja lapu biršanu sausā akā. Tad viņš noklepojās un nospļāvās uz zemes. Ātri novērsu acis.

— Protams, kad viena no ātrās palīdzības mašīnām ietriecās viņa pikapā, Kmijecs noskaitās. — Devits atkal ieķiķinājās. — Sabuktēja tam priekšgalu. Saplēsa starmeti.

Viņa pēdējie vārdi iedarbojās uz mani kā auksta ūdens šalts.

- Ko?

Devits neizteiksmīgi vērās manī.

— Devita kungs, jūs teicāt, ka tajā naktī Henrija pikapam tika sabojāts starmetis?

— Aha.

— Vai varat atcerēties, kad tieši tas notika?

Devits paraustīja plecus. — bija tumšs. Jau nakts.

— Tas varētu būt vakara sākumā? Vēlāk? — izdarīju ar roku apļveida kustību.

Devits atkal paraustīja plecus.

— Vai ugunsgrēks jau labu brīdi gāja vaļā?

— Pāris stundas. Trīs, četras.

— Skaidrs.

1989. gada aprīļa naktī, kad pazuda Liza Gudinafa, sarkans pikaps ar sadauzītu labējo starmeti tika ievērots tās Merimekas koledžas administratīvās ēkas automašīnu stāvvietā, kurā Liza pasniedza stundas.

Liza tika noslepkavota aprīļa pirmajā naktī.

Dziļi ieelpoju. — Devita kungs, man jāvaicā jums kaut kas svarīgs.

— Jā.

— Vai atcerieties, kurā dienā bija ugunsgrēks?

— Es jums teic’. Kādu nedēļu pēc Kmijeca ievākšanās.

— Pirmajā aprīlī?

— Ap to laiku.

— Skaidrs. Vēl viens svarīgs moments. Vai Henrijs no tā brīža, kad tika atgriezies no darba, visu nakti pavadīja mājās?

— Cik man zināms, jā.

— Tātad viņš vēroja ugunsgrēku līdz pusnaktij, kad tas tika apdzēsts?

— Cik man zināms, jā.

— Viņš uz dažām stundām kaut kur neizgāja? Sacīsim, starp pulksten pieciem un astoņiem.

— Ni. — Devits pasmējās savus mīksti čabošos smieklus. — Viņš pārāk labi pavadīja laiku, gaidīdams, kad sāks nest ārā maisus ar līķiem.

Protams, vai gan tāds zellis, kurš kolekcionē sadistiskas lilmas, varētu neizbaudīt šo mirkli?

— Devita kungs, jūs man ļoti palīdzējāt. Paldies.

Pametu viņu sēžam uz apgāztā spaiņa un traucos prom pa ieliņu tajā virzienā, kur tā krustojās ar platāku un lielākas labklājības apdvestu ielu. Te es kādu brīdi haotiski mētājos, līdz atradu aptieku ar telefonu un telefona grāmatu. Sameklēju tās taksometru kompānijas numuru, kuras šoferis mani tika atvedis no autostacijas līdz Kmijeca mājai, un piezvanīju. Tad izgāju ārā gaidīt taksometru, nepacietībā uti satraukumā dīžājos pa trotuāru turp un atpakaļ.

Mašīna parādījās pēc desmit minūtēm, kuras man šķita garākas par desmit stundām. Liku, lai šoferis aizved mani uz publisko bibliotēku.

Te es pāršķirstīju Manēesteras Union Leader 1989. gada 3. aprīļa numuru. Ugunsgrēks Kmijeca ieliņā bija pietiekoši liels notikums, lai par to ziņotu titullapā. Ātri izlasīju to, kas tur bija teikts. Kmijeca piedalīšanās šajā notikumā nebija minēta, l>et to es arī nebiju gaidījusi. Kakstā nebija precizēta nc ugunsgrēka diena, nc tā sākuma un l)cigu laiks. Avīzes iekšējā lapā bija sīkāks ugunsgrēka apraksts. Pavirši to pārlasīju. Ceturtajā rindkopā bija minēts, ka ugunsgrēks Kmijeca ieliņā plosījies no pulksten trijiem un piecdesmit septiņām minūtēm pirmā aprīļa pēcpusdienā līdz pulksten divpadsmitiem un septiņpadsmit minūtēm otrajā aprīlī.

Ja varēja paļauties uz Džozefa Devita atmiņu, Henrijs Kmi-jecs sūca alu un vēroja uguns trakošanu tieši tajā laikā, kad četrdesmit jūdzes tālāk, upes krastā pavisam citā štatā, Liza Gudinafa tika ar varu aizvesta un trīsdesmit četras reizes sadurta.

17.

Piektdienu pavadīju Markusa numurā Čārlza viesnīcā, mēģinādama turpināt kartotēkas veidošanu. Neko daudz šajā darbā uz priekšu nepavirzījos. Galvenokārt domāju par ceturtdien atklātā fakta nozīmīgumu. Piktojos par to, ka Markuss ir Ņujorkā, nevis šeit, un es nevaru viņam neko izstāstīt.

Tovakar mēs ar Džeku devāmies vakariņās un pēc tam uz kino. Jādomā, ka filma bija diezgan laba. Nespēju koncentrēties.

Ēdot un dzerot mēģināju uzturēt dzīvu sarunu. Bet tieši par to, ko visvairāk būtu gribējusi ar Džeku pārrunāt, es nedrīkstēju ne ieminēties.

Kad atgriezāmies manā dzīvoklī, devāmies uzgultu, kur man nebija jādomā, kā uzturēt sarunu.

Markuss bija atstājis telefonisku vēsti, ka atgriezīsies Kembridžā vēlu piektdienas vakara. Ja man ar viņu esot jaruna, viņš būšot viesnīcas numurā sestdien no rīta līdz pulksten vienpadsmitiem. Pēc tam viņam būšot jāiziet intervēt dažus cilvēkus.

Sestdienas rītā es pamodos septiņos. Tas man bija tik neierasti, ka pārbaudīju, vai pulkstenis uz naktsgaldiņa nav apstājies iepriekšējā dienā pulksten septiņos vakarā. Nebija vis apstājies.

Es, protams, ļoti labi zināju, kas mani uzmodinājis. Neatliekamā vajadzība doties pie Markusa un izstāstīt viņam dižo iespēju, ka Henrijs Kmijecs nav bijis pat Lizas Cudinafas tuvumā tajā naktī, kad viņa nomira.

Pašķielēju pa kreisi. Džeks gulēja izstiepies man blakus, joprojām cieši aizmidzis.

Citos apstākļos es vienkārši būtu nogaidījusi līdz pieklājīgākam laikam, sacīsim, pulksten deviņiem vai desmitiem, tad piezvanījusi Markusam un pateikusi savu sakāmo. Bet tā kā Džeks bija šeit, šādi rīkoties nevarēju. Ko lai es viņam būtu teikusi? «I lei, mīļumiņ, vai tu neizietu uz piecpadsmit minūtēm, lai es varu piezvanīt Grifinam Markusam, jo tev šī telefonsaruna nav jādzird? »

Nevarēju aizskriet līdz stūra veikala telefona automātam ar ieganstu, ka man jānopērk avīzes, jo gan Globe, gan HeraLd un Tinies man pienesa mājās.

Man netrūka arī ne piena, ne kafijas vai apelsīnu sulas, maizes vai kāda cita brokastīm nepieciešama produkta.

Varbūt pa to laiku, kamēr būšu dušā, spēšu izdomāt attaisnojošu un steidzamu iemeslu, lai varētu pamest uz kādu stundu Džeku un dzīvokli.

Ļoti uzmanīgi izslīdēju no gultas, lai neiečīkstētos matrača atsperes, un kaķa solī aizlavījos uz vannas istabu, kas atradās aiz virtuves, tā kā pastāvēja iespēja, ka tekošais ūdens Džeku neuzmodinās.

Mazgāšanās nekādas dižās idejas man neatnesa. Tāpat kā zobu tīrīšana un krāsošanās. Uz pirkstgaliem atgriezos guļam-istal)ā tikpat neiedvesmotā stāvoklī, kādā biju to pametusi.

Nedaudz pavēru drēbju skapja atvilktnes un durvis, lai izņemtu apakšveļu, džemperi ar augstu apkakli un džinsus. Visus minētos apģērba gabalus uzvilku mēmo filmu varoņiem raksturīgajā tempā. Vienlaikus ik pa brīdim uzmetu skatu Džekam. Viņš joprojām bija pilnībā nodevies miegam. Atradu savas kurpes un, tās rokā paņēmusi, jau gāju ārā no guļamistabas, kad Džeks ierunājās.

— Pie velna, ko tu tur dari?

Tā sabij os, ka izmetu kupes no rokām. Atskatījos uz gultu. Viņš gulēja uz sāniem un skatījās uz mani.

— Labrīt, — es muļķīgi leieu.

— Rīts? — Viņš paskatījās naktsgaldiņa pulkstenī. — Ir septiņi un trīsdesmit piecas minūtes. Pēc taviem standartiem tas ir nakts vidus.

Paraustīju plecus. — Es vienkārši nevarēju gulēt.

— Un tad tu nolēmi apģērbties un iet nedaudz pastaigāties gar Čārlza viesnīcu?

Visus šos gadus, kopš bijām pazīstami un dalījām vienu gultu, mans normālais ieradums, pamostoties neparasti agri, bija palikt guļus un turpināt lasīt iepriekšējā vakarā aizsākto grāmatu.

Sestdienas un svētdienas rītos, tas, kurš nāca pie apziņas pirmais, gulēja un gaidīja atgriežamies dzīvē otru, lai varētu pamīlēties. I)arlxlienu rītos tam parasti pietrūka laika.

Ko es tobrīd varēju viņam sacīt — ka man jāiet kārtot eksāmenus?

— Kas par lietu? — vaicāja Džeks, sliedamies augšā uz elkoņiem.

Esmu nekur nederīga mele, saspringtās situācijās kļūstu vēl muļķīgāka. — Es... Džek...

— Jā?

Un tad pateicu viņam patiesību. Vismaz daļēji. — Man patiesi jāsatiek Markuss. Pikai uz īsu brīdi. Bet noteikti. Tas ir svarīgi.

Džeks pārvilka plaukstu pār seju. Tad papurināja galvu, it kā lai atbrīvotos no skurbuma. — Skaidrs, — viņš noteica. — Tev izmisīgi jāsatiek Markuss, cikos? — Viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī. — Pulksten septiņos un četrdesmit minūtēs, sestdienas rītā? Ahā. Vai drīkstētu zināt, kāpēc?

Jutu, ka nosarkstu. Zināju, ka viņš to pamana.

— Viņš grib, lai līdz nedēļas beigām izskatu dažus papīrus, — es iesāku. — Viņš pats šodien un rīt būs aizņemts intervijās, tā kā šobrīd ir vienīgā iespēja satikt viņu un paņemt tos papīrus.

Jēzus, tā nu gan bija švaka runa. Džeks, acīm redzot, domāja tāpat, jo viņš pavaicāja, kāpēc tad Markuss nevarot tos papīrus atvest šurp pirms došanās uz intervijām, bet liekot man doties uz viesnīcu — te Džeks atkal paskatījās pulkstenī — no rīta septiņos un četrdesmit divās minūtēs.

Izdarīju l)ezpalīdzīgu žestu. — Teicu, ka atnākšu pati.

— Nu, tad piezvani viņam un pasaki, ka esi pārdomājusi.

— Ak Džek...

— Piezvani viņam.

Atmetu matus no pieres, šī nervozā kustība man raksturīga satraukuma un uzbudinātības brīžos. Džekam arī tas bija zināms.

— Paklausies, — es teicu. — Es tikai aiziešu un paķeršu tos papīrus. Atgriezīšos pēc nepilnas stundas. — Es pasmaidīju.

— Mūsu rīcībā tad būs visa nedēļas nogale. Bez kādiem traucējumiem.

— Protams, — sacīja Džeks. — Ja vien Markusam neienāks prātā, ka viņam nepieciešams tevi satikt, teiksim, rīt no rīta. Vai jau šovakar.

Sāku palikt dusmīga un nervoza. Pūlējos dusmas apspiest. Taču ar nerviem un uzbudinājumu galā tikt nevarēju.

— Džek, — es teicu. — Kas tev kaiš? Kāpēc tu tā rīkojies?

It kā es nevarētu to iedomāties.

Viņš kādu brīdi vērās manī. Viņam bija nepadevīga sejas izteiksme. — Gribēju tev pavaicāt tieši to pašu.

Atstāju šo jautājumu bez atbildes. Tad noliecos un pacēlu savas kurpes. — Tiksimies pēc īsa brīža, — es noteicu un izgāju no istabas.

Stūra veikalā iedzēru tasi kafijas. Tad devos uz llarvard-skvēru. Pūlējos sakoncentrēt domas uz jaunumiem Henrija Kmi-jeea lietā un iedomāties, kā Markuss uz tiem reaģēs. Negril>ējās domāt par scēnu, kas nupat tika izspēlēta manā guļamistabā. Tas gan nācās visai grūti. Tikko padzinu no galvas vienu iedomu tēlu, tā otrs jau bija vietā — gluži kā spilvenam, kura labais sāns piebriest, ja kreisais tiek saplacināts.

Zināju, ka stundas laikā neatgriezīšos dzīvoklī, kā biju solījusi Džekam. I,ai pārspriestu ar Markusu jaunatklājumu, būs nepieciešams daudz vairāk laika.

Kādēļ gan biju devusi solījumu, ko nespēju pildīt?

— Es tam neticu, — teica Markuss.

Brokastojām vienā no viesnīcas restorāniem. Noliku grauzdētās maizes trīsstūri, ko patlaban ēdu, atpakaļ uz šķīvja un neticīgi pavēros viņā. — Jūs tam neticat? Domājat, ka esmu to sagudrojusi?

— Nē, nē. — Viņš drūmi paskatījās uz mani. — Protams, nē.

— Es neesmu to sagudrojusi. Klausieties. Varu jums pilnībā pārstāstīt savu sarunu ar Džozefu Devitu. — Parakņājos rokas-somā, meklēdama piezīmju bloku, izeēlu to no somas dzijumiem un mēģināju pāri galdam pasniegt Markusam. Viņš to ar rokas mājienu noraidīja.

— Es izlasīšu vēlāk, — viņš teica.

Turpināju ēst savu grauzdēto maizīti. Markuss klusēja, turēdams kafijas tasi ar abām rokām, nedzerdams no tās, drīzāk viel)damies par tases saturu. Skaidri zināju, ko viņš tobrīd domāja.

Ja Henrijs Kmijccs nebija nogalinājis Lizu Gudinafu, kāpēc viņš apzvērēja, ka ir to darījis?

Un ja nu viņš nav nogalinājis Lizu, vai viņš vispār ir nogalinājis arī pārējās sešas sievietes?

Jebšu visa viņa atzīšanās ir tikai izdomājums? Vai perversa blēdība, ko izgudrojis stipri traumēts un ļoti ļauns prāts? Tādas lietas mēdz notikt.

Markuss ar klikšķi nolika tasi uz apakštases un teica, ka arī viņš esot runājis ar Džozefu Devitu.

— Jā, gan. Biju toreiz kopā ar jums.

— Un jums jāatzīst, ka šis puisis ar intelektu neizceļas.

— Nevaru to apstrīdēt.

— Viņš nav modrs. Viņš nav apķērīgs. Viņš nepārliecina mani kā pasaules visuzticamākais novērotājs. l^x>ti iespējams, ka viņš kļūdās, apgalvodams, ka Kmijecs visu nakti vērojis ugunsgrēku.

Es nopūtos.

— Izanalizēsim šo apgalvojumu, — turpināja Markuss. — Vai Devits jums apgalvoja, ka Kmijecs visu to astoņu stundu laikā, kamēr notika ugunsgrēks, ne uz brīdi nepazuda no viņa redzesloka?

— Nē, to viņš man neteica.

— Un, pie joda, jūs taēu pati teicāt, ka Devits tik tikko spēja atcerēties, kad Kmijecs kļuva par viņa īrnieku. Jums bija viņš nemitīgi jāmudina, lai izspiestu no viņa tiešu atbildi.

Apēdu grauzdiņu un noslaucīju pirkstus salvetē. — Grifin, bet kā tad ar Kmijeca pikapa starmeti? Tas tika sadauzīts ugunsgrēka naktī. Kad ātrās palīdzības mašīna atmuguriski iestūmās pikapa priekšgalā.

— To saka Devits.

— Kādēļ viņam šī detaļa būtu jāizdomā?

— Sasodīts, es neteicu, ka viņš to izdomājis. Es saku, ka viņš varbūt sajaucis vai pārbīdījis laiku, kad tas notika. Varbūt, ka starmetis tika sadauzīts tajā pēcpusdienā ap četriem, puspieciem, kad Kmijecs meklēja savai mašīnai stāvvietu. Tādējādi viņam bija pietiekoši daudz laika, lai aizbrauktu līdz Ziemeļ-endoverai un nolaupītu Lizu. Mašīna taču nebija tik stipri bojāta, ka ar to nevarētu braukt, vai ne?

— Devits to neapgalvoja.

— Te nu jūs esat.

— Labi, — es teicu. — Nestrīdēsimies par to.

Markusa acis iepletās. — Mēs taču nestrīdamies. Man ļoti žēl, ja izklausījās, ka es to daru. Pilnīgi skaidrs, ka es nedusmojos uz jums. Domāju, ka esat paveikusi varenu darbu. Tas ir tā vērts, lai šo jautājumu vēl papētītu. Došos vēlreiz aprunāties ar Devitu. Bet, — viņš man uzsmaidīja, — domāju, ka mēs abi nonāksim pie secinājuma, ka Devits ir mazliet saputrojies savās atminās.

— Var jau būt.

— Jūs esat laba izmeklētāja, — Markuss sacīja. — Un intervētāja.

— Paldies. — Ielēju sev vēl vienu tasi kafijas. — Grifin?

— Jā?

— Atcerieties, pirms dažām dienām jūs stāstījāt par savām sarunām ar Keišu Medisoni?

— Aha.

— Jāteic, ka man neliek mieru viens moments viņas stās-tījumā.

— Kāds tad?

— Kad Kmijecs uzbruka viņai ar nazi, ko viņš teica? «Izdarīšu ar tevi to pašu, ko ar tām divām slampām»?

— Pilnīgi pareizi.

Saburzīju klēpī salveti. — Kā jums šķiet, kāpēc viņš neteica «Izdarīšu ar tevi to pašu, ko ar tām deviņām maukām»? Vai ar tām deviņām kuņām, vai kādu nu tur atbilstošu apzīmējumu tāds deģenerāts būtu varējis lietot?

Markuss savilka uzacis. — Nu, tās pirmās septiņas jau nebija slampas, vai ne?

— Nē, bet...

— Acīmredzot Kmijecam ir savs oriģināls upuru iedalījums. Liza, šī zeļļa prātiņš darbojas tādā līmenī, līdz kuram jūs nespējat nolaisties. Jūs neesat ar viņu tikusies. Neesat runājusi ar viņu. Es esmu.

— Taisnība.

Pabeidzām brokastot. Markuss izrakstīja čeku. Kad gājām ārā no restorāna, viņš ieteicās: — Ceru, ka atlikušo nedēļas nogali darbam neveltīsiet. Nepavadiet to, domājot par Kmijecu. Atslābinieties. Izklaidējieties. Jūs esat to nopelnījusi.

— Mēģināšu. Lai jums labi veicas intervijās.

Kad neilgi pēc vienpadsmitiem atgriezos dzīvoklī, Džeka tur vairs nebija. Nezin kāpēc tas mani nepārsteidza. Dažas nākamās stundas šaudījos pa dzīvokli, krāmēdamās ar visādiem sīkiem un nebeidzamiem mājas darbiem. Viņš neatgriezās un nepiezvanīja. Nezin kāpēc arī tas mani nepārsteidza.

18.

Devos uz banku noguldīt otru čeku par tūkstoš dolāriem, ko Markuss man torīt pie brokastīm bija iedevis. Tad devos pastaigā gar upi. Ne tik daudz, lai fiziski izkustētos, cik, lai sakārtotu domas. Un pārdomāt, kā varēšu pārciest to nejēdzību, par ko pārvērtusies mana personiskā dzīve, ja mēs ar Džeku ātri neatjaunosim ierastās attiecības.

Viņam bija visas tiesības uzskatīt manu neseno rīeību par dīvainu. Ja varētu izskaidrot, kāpēc biju tā rīkojusies, iespējams, ka viss starp mums atkal nokārtotos.

Taču es rīkojos dīvaini tieši tāpēc, ka nedrīkstēju viņam izskaidrot savas rīcības cēloņus.

Sasodīts.

Kādu stundu soļojusi pa gājēju celiņu gar Čārlza viesnīcu, es nebiju ne pārsoli tikusi tuvāk šīs dilemmas atrisinājumam.

Atspiedos pret Cārlzgeitas Jahtkluba reliņiem un pāri ūdeņiem raudzījos uz Bostonu. Skats bija brīnišķīgs, taču nesniedza man nekādu atbildi, l āpāt kā to nespēja sniegt neviens no īso distanču skrējējiem, gargabalniekiem vai riteņbraucējiem, kas pārvietojās pa skrejceļu man aiz muguras.

Gāju mājās.

Izlaidu Lusiju ārā un pēc tam pabaroju. Paskatījos ledusskapī. Uz šķīvja atradās vista, ko biju atsaldējusi pusdienām. Pārāk liela vienas personas maltītei. Tieši kā radīta diviem. Protams, ka tieši tāds bija bijis nolūks, šo vistu iegādājoties.

Varbūt, ka šis apstāklis iedarbotos uz kādu dzirdi.

Piezvanīju Džekam. Viņš pacēla klausuli pēc trešā signāla.

— 1ā esmu es, — teicu. — Klausies, man ir varena ideja. Kādēļ mums šīrīta notikumus nesalikt milzīgā komiksa zīmējumu pūslī, kas apzīmē tukšumu, ko? Izlikties, ka nekas nav bijis un sākt visu no gala? Labi?

Viņš dažas sekundes klusēja. Tad piekrita.

— I^abi, — es teicu. — Varbūt tu tagad varētu beidzot braukt šurp uz šīsdienas vakariņām un rītdienas brokastīm, kā bija iecerēts?

— Jā, domāju gan, — viņš atbildēja. Vārdi paši par sevi nekādu entuziasmu nepauda, taču tonis, kādā tie tika izrunāti, jau bija drusku vieglāks. Ne īsti viegls. Bet ne arī smags.

— Hū, — es atviegloti noteicu un noliku klausuli.

Iztīrīju vistu un ieliku cepeškrāsnī. Tad sakārtoju matus un

kosmētiku. Es izskatījos... man šķita, ka ne pārāk slikti. Ar to arī bija jāpietiek. Vai tad Supersieviete nedod padomu, ka labākais paņēmiens, kā uzveikt savu vīrieti, ir kailai sagaidīt viņu pie durvīm ar viņa iecienītā dzēriena glāzi rokā?

Ja es būtu sagaidījusi Džeku pie durvīm kaila ar burbona un ledus glāzi rokā, viņš smietos. Tad ņemtos mani pētīt.

Tādu triku es tomēr nespēju izspēlēt. Justos stipri muļķīgi.

Viņš ieradās pēc četrdesmit piecām minūtēm, tas nozīmēja, ka, lai atbrauktu pie manis, nekādi valsts ātruma rekordi netika pārspēti. Noskūpstīju viņu. Tad pasniedzu dzeramo. Būdama pilnīgi apģērbta.

Apsēdāmies uz dīvāna, tuvu blakus, tomēr nepieskaroties viens otram.

— Diezgan nelāgi iesākām šo rītu, vai ne? — es ierunājos.

— Jā gan.

— Man ļoti žēl, ka bija tik agri jāiziet no mājas, taču es tur nekā nevarēju darīt.

— Mani ne tik ļoti satrauca tas, ka tev bija jāiziet, cik veids, kādā tu to darīji. — Viņš paskatījās uz mani. — Tu mēģināji slepus aizlavīties.

Nopūtos. — Negril>ēju tevi traucēt, tāpēc arī tā rīkojos. Būtu atstājusi tev zīmīti, ka atgriezīšos pēc iespējas ātrāk. — Iemalkoju no savas glāzes.

— Ja runa būtu tikai par šo rītu, es varētu tam nepievērst uzmanību.

Palūkojos Džekā. — Par ko tu runā?

— Pēdējo divu nedēļu laikā tu uzvedies stipri dīvaini.

— Patiesi? Kā tas izpaužas?

— Pirmkārt, tu esi pārāk klusa.

— Ak, atvaino, atnesīšu kādu trokšņu mašīnu. — Viņš nepacietīgi pamāja ar kreiso roku. — Otrkārt... ko nozīmē šīs pēkšņās nimfomānijas lēkmes?

Atkal iemalkoju no glāzes. — Kopš kura laika, — es vaicāju, mēģinādama pārvērst visu par joku, — tev ir iebildumi pret sievieti ar sirsnīgu seksuālo apetīti?

— Man ir iebildumi, ja viņa to tēlo.

Komēdija bija beigusies. — Es netēloju, — iebildu. — Es neko netēloju.

— Man gan likās citādi. Neaizmirsti, Liza, ka es tevi pazīstu.

Piekrītoši pamāju.

— Tu esi mainījusies, kopš strādā kopā ar Markusu.

Novilku ar pirkstu pa glāzes apmali. — Nu... vai tad tas ir

tik pārsteidzoši?

Viņš skatījās uz mani. — Jā, faktiski ir gan.

— Nu, paklausies, — es teicu. — Mēģini saprast. Nekad neesmu bijusi tādā situācijā kā patlaban. Tas ir citāds sasprindzinājums, cita atbildība, nekā tā, pie kuras biju radusi. Visa mana darba dzīve šobrīd atšķiras no ierastā. Tā kā, ja es tev šķietu mainījusies, varbūt tas ir tāpēc.

Viņš nereaģēja uz maniem vārdiem tūlīt. Neatlaidīgi vēros viņa sejā. Tās izteiksme liecināja, ka Džeks apsver un analizē katru manis izrunāto zilbi. Beidzot viņš teica: — Jā. Labi. Varu to saprast.

Pieliecos un satvēru viņa roku. — Un paturi prātā, dārgumiņ, ka šī situācija neturpināsies pārāk ilgi.

Viņš viegli pasmaidīja. — Īslaicīga novirze.

Es atsmaidīju pretī. — Kas noved pie īslaicīgām novirzēm uzvedībā.

Viņš aplika man roku ap pleciem. Es paliecos pretī un mēs saskūpstījāmies.

— Tagad ļauj man iet, — es teicu, — un apraudzīt vakariņas. Kā ar dzeramo?

Viņš pacēla uz augšu glāzi. — Viss kārtībā.

— Tad jau labi. — Piecēlos no dīvāna.

Ejot uz virtuvi, sajutu sevi iekšēji sabrūkam. Un es vairs nesmaidīju.

Tas, ko biju tobrīd Džekam teikusi, par 85 procentiem bija taisnība. Neko netiku samelojusi. Vismaz neko svarīgu.

Tad kāpēc es jutos kā mele?

Par spīti manai pašsajūtai, pavadījām ļoti labu vakaru. Vismaz es to kā tādu atceros. Var jau būt, ka šis vakars manās atmiņās gluži vienkārši kontrastē ar to, kas notika vēlāk. Vakariņas bija izdevušās, un mēs tērzējām — patiesi tērzējām — pirms maltītes, tās laikā un pēc tās, kas bija vairāk nekā labi. Kunājām par lietām, kuras Džekam tobrīd bija jāizmeklē, un par to, kā veicināt manu karjeru, kad starpspēle ar Markusu būs l>eigusies.

Labā sajūta turpinājās visu vakaru, nakti, nākamajā rītā, līdz pat nākamās dienas agrai pēcpusdienai.

Svētdienas novakarē tā ieplaisāja un sašūpojās.

Džeks dzīvojamā istabā skatījās futbolu, es guļamistabā šķirstīju žurnālus, kad iezvanījās telefons.

— Vai pacelt klausuli? — vaicāja Džeks.

— Nē, — es atsaucos. — Es pati. Paldies. — Izlēcu nogultas un devos uz dzīvojamo istabu. Džeks izslēdza televizora skaņu, tad nozuda virtuvē.

Zvanītājs bija Markuss. Viņš neizklausījās nedz vēss, nedz mierīgs un koncentrējies.

— Jā, sveika, — viņš ātri nobēra. — Vai variet atnākt šurp? Tūlīt?

— Ko? — es teicu, acis mirkšķinādama.

— Tas sūdabrālis ir nostrādājis joku.

— Kas lēcies?

— Klausieties, man ļoti žēl, bet paskaidrojumiem nav laika. Man tūlīt zvanīs. Steidzami. Vai nevariet vienkārši atnākt?

Džeks pa gaiteni tuvojās man. Uzmetu viņam skatienu un brīvo roku izlaidu caur matiem.

— Ziniet, jūs esat piezvanījis sliktā brīdī, — teicu Markusam.

— Dieva dēļ, es taču jau atvainojos par to, vai ne? Man nepieciešams tikties ar jums, cik ātri vien iespējams. Pie velna, man jau zvana. Uz redzēšanos.

Noliku klausuli un kādu brīdi raudzījos telefonā. Tad dziļi ieelpoju un pagriezos, lai paskatītos uz Džeku. Man nepatika viņa sejas izteiksme.

— Uzmini, kas zvanīja, — es teicu.

— Un ļauj man uzminēt, ko viņš gribēja. Tevi. Tagad. Vai man ir taisnība?

Es pamāju.

— Sūdabrālis, — nolamājās Džeks. — Es ceru, kātu ieteici viņam iet un izdrātēt taukos vārītu pīrādziņu.

— Es neko viņam neteicu. Viņš man to neļāva. Viņam zvanīja pa citu telefonu, un viņš nolika klausuli.

— Ahā. Nu, un?

— Džek, viņš teicu, ka tas ir ļoti steidzami.

— Ak tā? Kas noticis?

— To viņš nepateica. Viņš tiešām izklausījās ļoti satraukts.

— Un ko viņš grib, lai tu šajā sakarā darītu? Turētu viņa roku savējā?

— Arī to viņš nepateica.

— Ahā. Skaidrs. Es saprotu. Tātad tagad tu taisies laisties prom? Jādomā, ka tu kaut kad šovakar atgriezīsies? Vai šonakt?

Skatījos uz viņu. — Nespēju noticēt tam, ko dzirdu no tevis.

Viņš paraustīja plecus.

Uz dažām sekundēm aizvēru acis. Tikai savaldies, teicu pati sev. Skaļi sacīju sekojošo: — Džek, tas ir muļķīgi. Cik daudz reižu tev nav bijis jāceļas no pusdiengalda, vai jāskrien prom nakts vidū tāpēc, ka kāds ir noslepkavots, un tev ir jābūt nozieguma izdarīšanas vietā? Vai es šajās reizēs esmu kādreiz reaģējusi nesaprātīgi? Nē. Es pieņēmu, ka tam tā jābūt. Varbūt, ka man tas sevišķi nepatika, tomēr es to pieņēmu. Tā mēdz gadīties. Tas ir tava darba raksturs. Un tagad man ir darbs, kas izvirza neierastas prasības. Es nu gan biju sagaidījusi, ka, tu to

sapratīsi. — Papurināju galvu. — Jēziņ, vai tad mēs par to jau nerunājām?

— Tas ir citādi, — teica Džeks.

— Kas ir citādi?

— Es esmu policists.

— Protams. Un es esmu rakstniece. Kas tad ir? Abos gadījumos darbojas viens un tas pats princips.

— Nē, tā tas nav.

— Kas nav?

Viņš ievilka elpu. — Tas, kas ir steidzams manā gadījumā, atšķiras no tā, kas ir steidzams tev.

— Kādā veidā?

— Mani steidzamie gadījumi ir vairāk...

— Vairāk kādi?

Viņš dziļi ieelpoja. — Liza, tie ir svarīgāki, tas arī viss.

Bij u sakrustojusi rokas uz krūtīm. Tagad ļāvu tām nokrist gar sāniem. — Kā, lūdzu?

Viņš purināja galvu. — Jā, tie ir svarīgāki. Nevar taču gluži vienkārši pamest cilvēka ķermeni kaut kur guļam, ja reiz tev ir jāizmeklē, kas to padarījis par līķi. Lai kas arī nebūtu atgadījies Markusam, esmu pārliecināts, ka tas var gaidīt līdz rītam.

— Kā tu to vari zināt?

— Liza, cik svarīga lieta tā var būt?

— Nav ne jausmas, — es atbildēju. — bet, mīļais, tieši tu manī radi vēlēšanos to noskaidrot.

— Tātad tu iesi?

— Tev ir sasodīta taisnība. Es iešu. Tūlīt. — Iegāju guļamistabā pēc somas un piezīmju blokiem. Kad atgriezos dzīvojamā istabā, viņš bija piecēlies no dīvāna un stāvēja tā priekšā. Paņēmu no drēbju skapja savu žaketi. — Sveiks, — nomurmināju. Manī virda dusmas.

biju jau uzlikusi roku uz ārdurvju roktura, kad viņš mani pasauca.

— Jā? — es atsaucos caur zobiem un pāri plecam.

— Vai varu tev ko pavaicāt?

— Ko tu gribi zināt?

— Kas īsti notiek starp tevi un Markusu?

Palaidu vaļā rokturi un lēnām pagriezos, lai paskatītos uz viņu. — Kā, lūdzu? — es pārvaicāju. — Es ceru, es patiesi ceru, ka vienkārši nepareizi saklausīju tavu jautājumu.

— Nedomāju vis.

Kādu brīdi lūkojos viņā. Tad teicu: — Lai kad es arī šovakar neatgrieztos, labāk, ka tevis šeit vairs nebūtu. Jo man tev absolūti nekas vairs nav sakāms.

19.

biju tik satriekta, tik apjukusi, ka nogāju četrus kvartālus, pat neatcerēdamās palūkoties pa labi un pa kreisi, pirms šķērsoju ielu. Ņemot vērā Kembridžas trakos autobraucējus, tas bija mazs brīnums, ka mani nesamala kāda mašīna.

Biju tikpat pārsteigta, cik sadusmota. Visus šos gadus, kopš biju pazīstama ar Džeku, tik bieži tiku viņu uzklausījusi, bet nekad agrāk man nebija nācies dzirdēt no viņa tādus vārdus, kā šajā pēcpusdienā.

Visvairāk mani, protams, kaitināja šajos vārdos ietvertais apvainojums neuzticībā. Bet vienlaikus mani nebūt nesajūsmināja viņa apgalvojums, ka mans mūža darbs, salīdzinājumā ar viņējo, ir maznozīmīgs.

Mans kredo ir ļoti vienkāršs — ja es nestrādāju, man nav ko ēst. Punkts. Man patīk rakstīt, l>ct viens no iemesliem, kāpēc es to daru, ir tas, ka man par to maksā. Man jāpieiet darbam nopietni. Citādāk nebūs ne ēdamā, ne drēbju, ne pajumtes.

Es strādāju tā paša iemesla pēc, kā jebkurš vīrietis.

Sajutu, ka elpoju ātri un smagi, gandrīz elsoju, tādēļ atspiedos pret kāda nama sienu, lai atgūtu kontroli pār sevi. Nebija jēgas iebrāzties Markusa numurā šādā pushistērijas stāvoklī. Tas, kas bija noticis starp mani un Džeku, uz viņu jebkurā gadījumā neatliecās.

Domās starp savu privāto un profesionālo dzīvi esmu iekārtojusi vārtus, kurus cenšos turēt aizbultētus. Tieši tajā brīdī centos tos aizcirst. Šķita, ka eņģes ir sarūsējušas. Katrā gadījumā vārti vērās ciet daudz lēnāk un daudz stiprāk čīkstēdami nekā parasti.

Galu galā vārti tomēr ieņēma vajadzīgo stāvokli.

Kad iegāju Markusa apartamentos, viņš cīnījās ar kādu pa telefonu. Tā bija zemiska un netīra cīņa. Novilku mēteli un uzmetu uz krēsla. Tad piegāju pie loga un piespiedu pieri pie stikla. Skatījos uz skolu aiz loga un centos nenoklausīties Markusa telefoniskās sarunas beigu daļu. Manas ausis šodien bija jau diezgan cietušas.

Markuss nobeidza sarunu, nomezdams klausuli uz aparāta. Iztaisnojos un vaicāju, kas noticis. Pēkšņi sajutu milzīgu, neiecietīgu apnikumu pret vīriešiem un viņu problēmām. I^ii kādas tās arī nebūtu.

— Notikusi ir tāda maucība, — teica Markuss, — ka Kmi-jecs nolēmis runāt ar vietējās preses reportieriem.

Ātri apsēdos uz platās palodzes un nodvesos: — Ak, vai.

— Jā gan, ak, vai. — Markuss šķērsoja dzīvojamo istabu. — Lieliski, vai ne? Jādomā, ka tas kuņas dēls nolēmis, ka nevar gaidīt līdz grāmatas iznākšanai.

Pirms dažām dienām šī doma man bija iešāvusies prātā. Neredzēju iemeslu runāt par to ar Markusu.

— Kad jūs to uzzinājāt? — es vaicāju.

— Kādas divdesmit minūtes pirms zvanīšanas jums.

— Skaidrs. Ko domājat darīt tālāk?

Viņš pārtrauca soļot un izlaida pirkstus caur matiem. — Sešu nedēļu laikā es varētu nopublicēt rakstu žurnālā. Divi izdevumi man šim nolūkam rezervētu vietu. Bet, sasodīts, tas nav vairs tas.

— Zinu. — Un es patiešām zināju. Sapratu, ko viņš juta brīdī, kad sensācijas paklājs tika izrauts viņam no kājapakšas. Bet tā mēdz gadīties. Man pašai bieži vien bija nācies to piedzīvot.

— Klausieties, Grifin, — es turpināju. — Jūsu prioritāte joprojām ir grāmata. Un tā būs grāmata par Kmijecu, neatkarīgi no tā, kas vēl par šo lielu tiks uzrakstīts.

Viņš aizdedzināja cigareti.

— Turklāt, — es piemetināju, — ja rīkosieties ātri, jūsu personiskā producenta kompānija nodrošinās jums visas nepie-eiešamās tiesības uz televīzijas pārraidi vai filmu.

Viņš uzmeta man ātru, asu skatienu, lai pārliecinātos, vai manos vārdos nav bijis sarkasma. Būt jau bija, bet nedaudz.

— Mēs pie tā strādājam, — viņš teica.

Izstiepu kājas un sakrustoju tās potītēs. — Nu, labi, tā kā nav manos spēkos aiziet uz Volpolas cietumu un aizbāzt Kmijecam muti, ko jūs vēlaties, lai es darītu?

— Mums jāsaplāno nākamās nedēļas darbi.

— Un vēl?

— Mums jāpaveic tieši tas.

Klusēju. Tad tāda bija Markusa lielā steidzamība? Virziena nospraušana nākamai nedēļai? Un to nevarēja izdarīt nākamajā rītā? Vai desmit minūšu laikā pa telefonu?

Man pēkšņi ienāca prātā, ka varbūt patiesais iemesls, kāpēc Markusam tik steidzīgi vajadzēja mani satikt, bija tas, ka viņam nepieciešama auditorija (es), kuras priekšā ļaut vaļu savām dusmām pret Kmijecu.

Tā sakot, nepieciešams kāds, kurš turētu viņa roku savējā.

Un tas bija iemesls, kura dēļ es iekūlos apvērsumam līdzīgā strīdā ar Džeku?

Sajutu spēcīgu vēlmi sasist abus vīriešus ar pierēm kopā.

— Protams, — es strupi noteicu. — Paplānosim.

Markuss ievēroja manu toni. — Kaut kas nav kārtībā?

— Nebūt ne, — atteicu. — Viss ir uz pieci.

Viņš pamāja. — Klausieties, vai negribat noiet lejā un kaut ko iedzert, kamēr plānosim?

— Kāpēc ne?

Vismaz būs kaut kāds labums no šī fiasko.

Dažu nākamo dienu laikā stāsts par Henriju Kmijccu bija pilsētas lielākā sensācija. Pirmdien viņš uzstājās publiski. Tajā vakarā tas bija galvenais vakara ziņu jaunums visās trīs televīzijas programmās. Avīzes tke Ciobe un llie Heroldi veltīja viņam otrdienas titullapu. Par viņu tika runāts arī dažās radiopārraidēs ar klausītāju telefonisku piedalīšanos. Zvanītāju vienotais lēmums bija tāds, ka Kmijecs jāpakar tuvākajā laternas stabā. Grūti ko iebilst pret tādu jūtu uzplūdu.

Markuss bija noīrējis videomagnetofonu un lika man ierakstīt dažas televīzijas pārraides un izgriezt avīžrakstus. Pats viņš skraidīja apkārt kā neprātīgs, cenzdamies paturēt savas izņēmuma tiesības uz intervijām ar galvenajām lietā iesaistītajām personām.

Tajos brīžos, kad nenodarbojos ar ierakstiem vai šķērēm, atbildēju uz telefona zvaniem un pierakstīju ziņojumus. Vairums zvanītāju bija Markusa aģenti un juristi. Jutos kā viesnīcas reģistratore. Vislabāk apmaksātā reģistratore Bostonas apkaimē.

Faktiski biju pārāk aizņemta, lai domātu par Džeku. Vai arī centos sevi ar kaut ko aizņemt, lai nebūtu jādomā. Arī labs paņēmiens. Domas būtu kļuvušas aizvien sāpīgākas.

Kad tajā agrajā svētdienas novakarē atgriezos savā dzīvoklī, Džeka tur vairs nebija. Interesanti, cik drīz pēc manis viņš bija aizgājis. Iespējams, ka ļoti ātri.

Tomēr ne tik ātri, lai nevarētu paņemt līdz savus personiskos piederumus. Atklāju to, kad iegāju vannas istabā un ievēroju, ka pazudusi zobu birste un bārdas skujamais, ko viņš šeit glabāja. Tāpat arī trūka to dažu apģērba gabalu, ko viņš turēja manas guļamistabas drēbju skapī.

20.

No visām programmām, kas bija veltītas Henrijam Kmijecam un kuras man bija jānoskatās un jāieraksta, mani visvairāk ieinteresēja tā, kura saturēja īsu interviju ar Denielu Paķeru, Ņūhempšīras štata policijas detektīvu. Viņš koordinēja izmeklēšanu Kerolainas Brcgas, Denīzes Mišo un Čerilas Timonsas noslepkavošanas lietās. Atcerējos, ka Markuss bija stāstījis man par Takeru kā visizpalīdzīgāko no viņa paziņām juridiskajās iestādēs. Vērojot, kā Takers izvairās dot tiešas atbildes uz intervētāja jautājumiem, es sapratu, kāpēc Markuss viņu tik augstu vērtēja. Takers bija patiesi inteliģents, kas gan starp policistiem nav nekas neparasts. Turklāt viņš prata loģiski izteikties, kas sastopams daudz retāk.

Un viņš bija sasodīti cieši pārliecināts, ka Kmijccs ir Meri-mekas ielejas Slepkava.

Viņš bija atturīgs, vienlaikus prazdams izturēties tā, lai viņu neuzskatītu par flegmatisku (kas bija citu policistu iecienīta poza saskarsmē ar masu mediju pārstāvjiem). Viņš neizpauda neko no tās informācijas par attiecīgo lietu, ko nebija gril>ējis izpaust. Viņš ļoti smalki izvairījās no intervētāja jautājumos apslēptajiem slazdiem.

Takers, kā jau Markuss bija minējis, izskatījās apmēram piecdesmit gadus vecs. Viņam bija pelēki, īsi, sīksprogaini mati,

gaiši zilas ziemeļnieka aeis. Takers bija kalsns un stiegrains, es lēsu, ka augumā mēs esam apmēram vienādi.

Viņa klātbūtne bija iespaidīga. Ne velti Ņūhempšīras prokuratūra bija izvēlējusies viņu par vienu no saviem runas vīriem.

Kad Mark uss vēlā trešdienas pēcpusdienā atgriezās no savām intervijām, nodemonstrēju viņam ierakstu. Apsēdāmies viens otram cieši blakus uz dīvāna, lai noskatītos to. Markuss nedaudz noliecās uz priekšu un sakoncentrēja visu savu uzmanību uz televizora ekrānu.

Kad ieraksts l)cidzās, es teieu: — Takers ir labs. Jums laimējies, ka varējāt nodibināt ar viņu draudzīgas attiecības. Viņš būs vispārākais informācijas avots grāmatai.

Markuss pamāja un aizdedzināja cigareti. — Šķiet, ka Takers patiesi ir pārliecināts, ka slepkava visos gadījumos ir Kmijecs.

Markuss izpūta dūmus un atspiedās pret dīvāna atzveltni. — Kmijecam ir zināmas tādas slepkavību detaļas, ko līdz šim zināja tikai vietējā un Ņūhempšīras policija.

— Piemēram, tādas lietas kā zaļā lente, kas apsieta upurim ap kaklu? Jums izdevās gūt apstiprinājumu šai detaļai?

— Aha.

— No kā? No Takera?

Markuss atkal pamāja. — Jā. Taču kādu laiku vēl nedrīkstu šo faktu izpaust.

— Kādas detaļas Kmijecs vēl minēja?

— Nu, tā, — Markuss ievilka pēdējo dūmu un nospieda cigareti stūra galda pelnutraukā, — pirmkārt, Kmijecs zināja, ka katra upura rokas un kājas bijušas sasietas ar izolācijas lenti. Vēl viens tikai policijai zināms fakts.

— Turpiniet.

— Vēl viņš varēja pateikt tieši kāda veida nazi lietojis katrā no slepkavībām. Tas saskanēja ar datiem, ko policija bija ieguvusi pēc līķu sekcijas, l āda veida ieroči, ko Kmijecs teicās esam lietojis, būtu atstājuši tieši tāda dziļuma un platuma ievainojumus, kādi tika atrasti uz upuru ķermeņiem.

— Skaidrs.

— Kmijecs ir īstais vainīgais. Es par to nešaubos.

Nopūtos. — Pierādījumi ir diezgan spēeīgi.

Markuss raudzījās manī. — Kā jūs to domājat — diezgan spēeīgi? Tie ir satriecoši, tā tas ir.

Dažas sekundes klusēju. Tad apvaicājos, kā ar Džozefa Devi-ta stāstīto.

— Kas tad ir ar to?

— Devits pastāv pie sava, ka tajā naktī, kad tika noslepkavota Liza Gudinafa, Henrijs Kmijecs netika atstājis Mančestcru.

Markuss papurināja galvu un uzsmaidīja man. — Liza, Devi-ta liecība ir neprecīzs šāviņš. Jūs zināt, ka es pats pagājušo svētdien no rīta devos ar viņu aprunāties.

— Un?

— Uz viņu nevar paļauties. Man žēl, bet tā tas ir. Mēs pārrunājām to, ko viņš stāstīja jums, un fakti gluži vienkārši nesakrīt.

— Grilin, es nedomāju, ka viņš man meloja.

— Nē, protams, ka nemeloja, bet viņa atmiņās trūkst daudz posmu.

— Ko jūs viņam jautājāt?

— To pašu, ko jūs. Tikai vairāk un stingrāk. Faktiski tam puisim beigās bija jāatzīst, ka viņš nevar atskaitīties par katru minūti, ko Kmijecs tajā ugunsgrēka naktī pavadījis, un viņš pieļāva, ka Kmijecs tikpat labi varēja arī uz kādu brīdi aiziet un atkal atgriezties.

— Pat uz dažām stundām?

— Pat uz dažām stundām.

— Varbūt... — es uz brīdi apklusu. — Nē, nekas. Aizmirstiet to.

Markuss aizdedzināja vēl vienu cigareti. — Nē. Turpiniet un pasakiet, ko gribējāt.

— Grifin, varbūt jūs saņēmāt Devitu pārāk stingri? Un viņš jums atbildēja to, ko domāja, ka jūs gribat no viņa dzirdēt, lai tikai tiktu nojums vaļā.

Markuss saviebās. — Liza, esiet taču par mani mazliet labākās domās. Ko tad es, jūsuprāt, darīju — dauzīju to nabaga velnu ar gumijas šļūteni?

— Nē, — es teicu. — Atvainojiet.

— Viss kārtībā. — Viņš piecēlās un izstaipījās. — Jēzus, es esmu noguris. Kā būtu ar kādu malku?

— Nē. — Es smaidīju, lai mīkstinātu atteikumu. — Paldies. Bet man pēc pusstundas Bostonā jālickas ar kādu draugu.

— Ak, tā. Nu, labi, tad tiekamies rīt.

Draugs, kas man bija jāsatiek, bija sieviete vārdā Kristīne Kemerona. Viņa strādāja kādā lielā konsultējošā firmā, kurai bija biroji biržas ēkā. Pirms vairākiem gadiem viņa, tāpat kā es, bija angļu valodas skolotāja koledžā. Viņa pameta šo profesiju to pašu iemeslu dēļ, kā es. Viņa bija pietiekoši godīga, lai atzītu, ka viņas pašreizējais darbs, savstarpējo sakaru konsultēšana, ir tīrās muļķības. Bet viņai tas labi paveicās, un, kā viņa man atzinās, samaksa bija augsta, un to viņa allaž sev atgādināja, turklāt varēja daudz ceļot un nebija jāvērtē zaļknābju sacerējumi.

Mēs ar Kristīni tikāmies kur parasti — Pārkerhausas augšstāva saviesīgajā bārā. Viņa bija ieradusies pirmā un aizņēmusi galdiņu divām personām. Šķita, ka viņai nākas atvairīt tāda puiša aplidošanas mēģinājumus, kuram uz pieres rakstīts «es esmu noguldījumu baņķieris». Tas viņai bieži atgadījās, jo Kristīne ir izskatīga sieviete, turklāt ap viņu virmo laba humora apdvesta seksuāla gaisotne.

Kad es tuvojos galdiņam, puisis atvirzījās nost un atgriezās pie bāra letes.

— Ko tu viņam pateici? — es vaicāju. — Viņš aizlasījās visai ātri.

Viņa pasmīnēja. — Es tikai pateicos par viņa piedāvājumu izmaksāt man dzeramo un piemetināju, ka mani interesē vienīgi saistības uz mūžu.

— Tas laupa viņiem drosmi, — es prātīgi noteicu. — Jāatceras šo variantu. Iespējams, ka tas ir efektīgāk nekā draudi iekrāmēt čalim ar ķebli pa galvu. Ko es reiz līdzīgā situācijā izdarīju. Viņš bija neparasti neatlaidīgs.

— Jādomā gan. Vai tas gājiens ar krēslu palīdzēja?

— Ne pārāk. Viņš nodomāja, ka es laužos.

Kristīne smējās, un es apsēdos viņai iepretim.

Pienāca viesmīle. Mēs pasūtījām martini, man ar degvīnu, Kristīnei ar džinu.

— Nu, kā tad klājas? — viņa vaicāja. — Kā veicas ar jauno darbu?

— Esmu ļoti aizņemta. Tas prasa daudz laika. Bet ir patīkami un interesanti.

— Tas ir labi. Kā klājas Džekam?

— Nezinu. Neesmu viņu nedz redzējusi, nedz dzirdējusi kopš pagājušās svētdienas pēcpusdienas, kad liku viņam aizvākties no mana dzīvokļa.

— Ko? — teica Kristīne.

Viesmīle atnesa dzērienus un trauku ar dažādiem riekstiem.

— Stāsti visu no sākuma, — pieprasīja Kristīne, — un neko neizlaid.

Es viņai gan paklausīju, gan nepaklausīju.

Kad biju pabeigusi savu stāstāmo, mēs bijām nobriedušas nākamajai glāzei. Kristīne pamāja viesmīlei.

— Nu, labi, — es teicu. — Kā tu raugies uz šo situāciju?

— Džeks ir greizsirdīgs uz Markusu, vai tad tas nav acīmredzami?

Es nopūtos. — Ir jau gan. Bet, Kriš, tas viņam ir tik neraksturīgi, ka es tikko spēju noticēt. Man ir draugi vīrieši.

Esmu strādājusi gan kopā ar vīriešiem, gan viņu pakļautībā. Džekam tas ir zināms. Līdz šim viņu tas netika satraucis.

— Līdz šim tu netiki strādājusi ne ar vienu, kas līdzinātos Markusam.

— Kā to saprast?

— Ak, Liza, beidz izlikties. Tu ļoti labi saproti, ko tas nozīmē. Markuss ir kaut kas. Viņš ir slavens. Viņš ir ietekmīgs. Zināmā mērā pat ar varu apveltīts. Viņš ir bagāts. Viņš pat ir 1 lolivuda.

— Un tad? Neviens no šiem apstākļiem mani pārāk ne-satriec.

Kristīne paraustīja savus pie Perija Elisa ietērptos plecus. — Varbūt Džekam šķiet, ka tev tas kaut ko nozīmē.

Uzmetu viņai niknu skatienu.

— Ak, nu nomierinies, — viņa teica. — Es jau nesaku, ka viņš tam apzināti tic. Palūkosimies no citas puses. Iedomājies, ka kāda izcili slavena aktrise ierodas Kembridžā un nolīgst Džeku sev par miesassargu. Vai tas tevi nepadarītu mazliet nervozu?

— Nē. Esmu pārāk augstās domās par sevi.

— Muļķības. Atzīsties — tu būtu nemierīga.

Spēlējos ar riekstu trauku. Tad īgni atzinu, ka varbūt būtu gan.

— Ir vēl viena lieta.

— Kas tad?

— Tu no Markusa katru nedēļu saņem pa tūkstotim. No Džeka tu vispār atteicies pieņemt naudu.

— Ak, Kriš, lūdzu nevajag. Markuss man maksā par darbu, nevis tāpēc, ka esmu viņa draudzene.

— Esmu pārliecināta, ka ar prātu Džeks to saprot. Emocionāli nē.

— 1.abi, jau labi, — es padevos. — Tu mani uzveici.

— Ko es uzveicu? Mēs te nesacenšamies. Tu man stāsti par savām problēmām un gribi dzirdēt manas domas, vai ne?

— Jā.

— Nu, labi. Tad es tev tās arī izklāstu.

— Jauki.

— Tev jāzina, ka te nav tikai Džeka vaina vien. Pat ja viņš sarunājis tev muļķības, jāatzīst, ka tu uzvedies dīvaini un nevarēji viņam paskaidrot, kāpēc. Dabiski, ka, nebūdams muļķis, vinš to ievēro. Vienlīdz dabiski, ka viņam rodas aizdomas par ļaunāko. Ka tev ar Markusu sācies romāns.

— Bet tā nav.

— Bet viņš tevi ir piesaistījis.

— Jēzus, tu nestrādā īstajā profesijā. No tevis, Kriš, būtu iznācis ideāls valsts apsūdzētājs.

Viņa papliķēja pa rokassomiņu. — Taisnība, un te man ir bambusa dzinumi, ko padzīt tev zem nagiem, ja tu neatbildēsi uz maniem jautājumiem. Cik lielā mērā Markuss tevi saista?

— Tik maz, ka tam nav nekādas nozīmes. Es neko nedaru, es neko negribu šai sakarā darīt. Esmu pārliecināta, ka neļaušu arī Markusam neko darīt.

— Ja viņš uzzinās, ka jūs ar Džeku esat, kā to lai saka, atsvešinājušies? Ja viņš to uzzinās, mēģinās vēlreiz.

— Ja šāda problēma radīsies, es tikšu ar to galā.

— Labi. — Viņa pacēla savu glāzi. — Jauki. Priecājos to dzirdēt.

— Kriš?

— Jā?

— Tātad esam nonākušas pie secinājuma, ka tas nemaz nav tik nesaprātīgi, ka Džeks sāka satraukties par manu uzvedību pēdējā laikā. Kaut arī viņš izdarīja nepareizus secinājumus. Bet...

— Bet kas?

— Vai tas viņam drīkstēja dot iemeslu mana darba noniecināšanai?

Kristīne saskaloja marlini savā glāzē. — Nē. To es nevaru attaisnot.

— Bija patiešām sāpīgi dzirdēt to tieši no viņa. Sākumā pat neaptvēru, cik ļoti tas mani aizskāris... Dažu pēdējo dienu laikā sarūgtinājums vēl pieaudzis.

Sev par šausmām sajutu, ka acis kļūst miklas. Tā tik vēl trūka, lai es sāktu raudāt bārā. Cilvēkiem redzot.

Kristīne deva man laiku saņemt sevi rokās. Tad viņa domīgi noteica, ka tas jau esot satriecošākais.

Atbrīvoju kaklu no aizsmakuma. — Kas īsti? — Tā problēma par sievietēm un darbu. Sievietei ir randiņš ar vīrieti. Viņa atceļ to, jo darbā radies sastrēgums, vai kas tamlīdzīgs, un viņai jāaizkavējas, lai tiktu ar to galā. Bet vīrietis, ar kuru viņai bija jātiekas, apvaino viņu — par ko? Par savtību? Par neirotisku attieksmi pret darbu?

— Vai par to, ka viņai ir romāns ar bosu.

— Tas arī. Bet — bet, bet, bet. Ja sieviete taupa sevi darbā, cenšas to saīsināt, jo viņai jāpilda savi pienākumi pret vīrieti, vai jāpalīdz viņam tikt galā ar kādu sastrēgumu viņa darbā, kas tad notiek?

— Viņu apvaino bezatbildībā. Viņai esot nenopietna attieksme pret karjeru.

— Tātad nosodījums sagaida sievieti jebkurā gadījumā.

— Jebšu, — es piemetināju, — kā esot teikusi Virdžīnija Vulfa, nedrīkst pieļaut, ka mīlēšanās ņem virsroku.

Kristīne atspļāva atpakaļ glāzē nupat izdzerto alkoholu. — Atvaino, bet vai to neteica Dorotija Pārķere?

— Nē, viņa teica, ka jāturpina vien dzīvot tālāk.

Kristīne smaidīja. — Vai viens apgalvojums neparedz otru?

— Jādomā gan.

— Un ko tad tu domā darīt?

— Noteikti turpināšu dzīvot. IJn noteikti turpināšu strādāt.

— Un ārpus tā?

— Nezinu.

21.

Nākamajā dienā es tikos ar Henriju Kmijecu.

Tikšanās noritēja mazā, bezpersoniskā telpā Volpolas stingra režīma cietumā.

Mēs ar Markusu sēdējām pie taisnstūrveida galda, gaidīdami, lai apsardze atved Kmijecu. Biju galēji satraukta. Tai vajadzēja būt otrajai reizei manā mūžā, kad tikos aci pret aci ar slepkavu maniaku. Nebiju pārliecināta par savu reakciju.

Markuss ievēroja manu sasprindzinātību un uzlika plaukstu man uz rokas. — Atbrīvojieties, — viņš klusu noteica.

Es pamāju. Mēģināju koncentrēties uz savu elpošanas ritmu. Dažreiz tas palīdzēja.

Markuss, kurš man allaž šķita tikpat nespējīgs uz ilgstošu miera stāvokli kā bērns, kurš tikko sācis staigāt, sēdēja mierīgs un kluss. Ar kādiem paņēmieniem viņam izdevās sasniegt šādu stāvokli?

— Esmu pārsteigta, ka jums izdevās dabūt atļauju šodien paņemt līdzi mani, — es nočukstēju.

— Pateicoties Takeram, — atbildēja Markuss. — Tam puisim šeit ir labi sakari. Turklāt te par viņu ir labās domās.

— Jā.

Durvis atvērās, un sargs ieveda Henriju Kmijecu. Sargs bija apbruņots. Kmijeca rokas un kājas bija ieslēgtas dzelžos. Ķēde, kas savienoja viņa potītes, bija pieliekoši gara, lai viņš varētu paspert īsus soļus.

Kmijecs apsēdās galda otrajā pusē. Viņš paskatījās uz Markusu un apvaicājās, kā viņam klājas.

— Labi, — atbildēja Markuss. — Un kā ar tevi?

— Tāpat kā parasti, vecīt. Te nav nekādu pārmaiņu, viena diena neatšķiras no otras.

Markuss norādīja uz mani. — Henrij, tā ir Elizabete Konorsa.

Kmijecs kādu bridi pētīja mani. Bija tāda sajūta, it kā viņa acis sīkiem solīšiem lavītos pa manu seju. Par atbildi mans labais vaigs noraustījās. Kmijecs pasmīnēja.

— Tā ir tava vecā? — viņš pajautāja Markusam.

— Nē, — teica Markuss. — Mana līdzstrādniece.

Kā persona Kmijecs bija neuzkrītošs, kas neaprēķināmam ļaunumam bieži vien ir raksturīgi. Viņam nebija nedz ragu, nedz astes, nedz šķeltu nagu, nebija saskatāma piederība pie tumsas spēkiem.

Viņam bija taisni, netīri blondi mati, kas tagad apsedza ausis. Aresta laikā tie bija stiepušies līdz pleciem. Trūka arī kādreizējo ūsu. Viņa sejas āda bija bakurētaina, ar lielām porām, un deguns Kmijecam nepārprotami kādreiz ticis salauzts. Zobi viņam bija dzelteni, šķībi un izdrupuši. labajā pusē augšā trūka viena priekšzoba. Tiktāl Kmijecs neatšķīrās no visiem citiem Istkembridžas, īstsomervilas vai Čārlztaunas vazaņķiem.

Izņēmums bija viņa acis.

Tās bija zilganpelēkas ar metālisku mirdzumu, kā divi reflektori. Tām nebija dziļuma. Nevienai. Aiz acu zīlītēm nebija... nekā. Tikai vienmērīgi mirdzoša virspuse.

Markuss tika aprakstījis Kmijeea acis kā tādas, kas nākušas no «elles apakšējā loka». Neko daudz viņš nebija pārspīlējis.

— Nu, labi, Henrij, — Markuss mundri ierunājās. — Sāksim.

— Labs ir. Ko’t jūs grib’ šodien zināt?

— Kā viss notika ar Lindu Tesjēru?

Kmijecs pamāja. — To Metjūenas slampu?

— To pasu.

— Ko’t jūs grib’ par viņu zināt?

— Nu, šo to. Piemēram, kāpēc tieši viņa? Kādēļ izvēlējies

viņu? ,

Kmijecs pasmīnēja. — Mans tips, vecīt.

Mani vēdera muskuļi savilkās.

— Tavs tips, — atkārtoja Markuss. — Kādā ziņā?

— Viņa bija maza auguma. Tieši tādas man patīk.

Markuss pamāja. — Mhm. Kāpēc tev patīk mazās?

— Slampai tādai jābūt, vecīt. — Kmijecs ar galvu norādīja uz mani. — Ne tādai kā tava vecā.

— Tā ir mana līdzstrādniece, Henrij.

— Nu, lai kas šī arī nebūtu.

— Labi. Tu vēl vari kaut ko pateikt par Lindu?

— Protams. Viņa bija katoliete. Tāpat kā tās citas.

— Ahā. Nu, tad pastāsti, kā tu viņu noķēri.

Kmijecs izskatījās apmulsis. — Ko-ē?

— Vai tu vienkārši saskrējies ar viņu un uz vietas nolēmi noķert un nogalināt tieši tur un tad, vai tiki to plānojis iepriekš?

Kmijeca sejā atgriezās mežonīgais smīns. — Ievēroju šo, vienu dienu braukādams pa to aleju.

— Mctjūenas aleju.

— Jā.

— Skaidrs. Piedod, bet — kāpēc tu tur braukāji?

— Meklēju savu nākamo slampu, vecīt.

— Ahā. Turpini.

— Tā nu es ieraudzīju Lindu, vecīt.

Manas plaukstas bija kļuvušas miklas. Nemanāmi noslaucīju tās gar sāniem korda svārkos.

— Šī kāpa savā mašīnā, — Kmijecs turpināja. — Sekoju viņai līdz mājām. Noskatījos, kur šī dzīvo. Blakus katoļskolai.

— Un ko tad?

Kmijecs paraustīja plecus. — Ļāvu šai ieiet iekšā.

— Un tu? Ko tu darīji?

— Braucu mājās.

— Ko tur?

— Pārdomāt, ko es ar šo izdarīšu, vecīt.

— Vēl kaut kas?

— Ne sūda, vecīt. Man bija plāns, kā to izdarīt.

Zem galda piespiedu savas rokas kāju augšdaļai.

— Kā tu juties, kamēr plānoji, ko darīsi ar Lindu?

— Kā parasti.

— Ko nozīmē — «kā parasti»?

Kmijecs pasmīnēja platāk. — Labi, vecīt. Patiesi labi.

— Kāpēc tev tas rada labsajūtu?

— Vienmēr rada. Maukas nosišana man vienmēr rada labsajūtu.

Iecirtu nagus svārku drēbē.

— Labs ir, — teica Markuss. — Henrij, cik ilgs laiks pagāja no tā brīža, kad tu viņu ieraudzīji un nolēmi, ka tā ir īstā, līdz tam brīdim, kad tu...

— Sagrābu viņu un sadūru?

— Jā.

— Pāris dienas.

— Divas? Trīs?

— Apmēram.

— Un ko tu darīji tās pāris dienas?

— Domāju par viņu.

— Skaidrs. — Markuss atspieda zodu uz saliektām plaukstām. — Labi, Henrij. Tagad es gril)ētu, lai tu man pēc iespējas sīkāk aprakstītu, kā tieši tu nogalināji Lindu Tesjēru. Sāc no sākuma. No tās vielas, kur tu... sagrābi viņu.

— Pieši automašīnas stāvvietā, vecīt. Vienkārši.

— Kad tu to izdarīji?

— Kad satumsa.

— Datumu atceries?

— Protams, vecīt. Septītais decembris.

— Kura gada?

— 1989.

— Kurā vakara stundā tas notika?

Kmijecs vilcinājās. Tad paraustīja plecus. — Ap septiņiem, pusastoņiem.

— Hmm. — Markuss domīgi sarauca pieri. — Septītais decembris, septiņi, pusastoņi vakarā. Henrij, alejai vajadzēja

būt pilnai ar cilvēkiem, kas iepirkās uz Ziemassvētkiem un tamlīdzīgi.

Kmijecs pašūpoja galvu. — Jā, protams. Tā vieta bija sasodīti pilna ar cilvēkiem.

— Vai nebija tomēr drusku sarežģīti? Nolaupīt sievieti šādos apstākļos? Kāds taēu varēja ieraudzīt vai izdzirdēt tevi to darām?

— Neviens mani ne redzēja, ne dzirdēja.

— Kā tu to nostrādāji?

— Kad šī pienāca pie savas mašīnas, es šo sagrābu. Viņai neatlika laika kaut ko teikt vai darīt.

— Kāpēc viņa to nevarēja?

— es ar plaukstu aizspiedu šai muti un teicu, ka nožmiegšu, ja šī kaut iepīkstēsies.

— Ko tu darīji pēc tam?

— Iestūmu viņu savā pikapā, vecīt.

— Vai tev viņu līdz pikapam bija jāvelk vai jāstumj krietnu gabalu pa automašīnu stāvvietu?

— Sasodīts, nē, vecīt. Noliku savu pikapu tieši blakus viņas mašīnai.

— Tas bija gudri darīts.

— Liela muiža. Vienkārši nogaidīju, kamēr tā vieta atbrīvojas.

— Skaidrs. Un kur tu viņu novietoji savā mašīnā?

— Uz priekšējā sēdekļa sev blakus.

— Tu nebaidījies, ka viņa varētu izlēkt laukā?

— Ne sūda, vecīt. Slampa bija tā nobijusies, ka knapi elpoja.

— Kas notika tālāk?

— Mēs aizbraucām uz mežu.

— Un pēc tam.

Kmijeca seja kļuva neizteiksmīga. Kvēlojošās virsmas efekts viņa acīs izplēnēja. Kad viņš atkal ierunājās, viņa balss bija kļuvusi monotona.

Markuss apsēdās mazliet taisnāk.

Telpa man izlikās vēl mazāka un klusāka nekā pirmīt. Iespējams, ka tā bija mana apziņa, kas bija sarāvusies līdz šim apjomam.

— Turpini, Henrij, — mudināja Markuss. — Pastāsti mums.

— Spīdēja mēness, — teica Kmijecs. Viņa balss bija tikpat neizteiksmīga kā sejas vaibsti. — Bija smuka nakts. Patiešām smuka.

Markuss viegli pamāja. — Turpini.

— Ne pārāk auksts.

— Ahā.

— Novietoju mašīnu prom no ceļa, lai neviens garāmgājējs to nepamanītu.

— Jā.

Kmijeca balss ne tikai bija zaudējusi izteiksmi. Tā bija kļuvusi lēnāka. — Tad tā slampa prasīja, ko es ar šo darīšot? Un es teicu: — Pacieties, dārgumiņ, nu jau nebūs ilgi jāgaida.

— Ahā.

— Tad es viņu uzrāvu augšā.

— Kādā veidā?

Kmijecs pacēla savas saslēgtās rokas. — Paņēmu pie roku locītavām. — Viņš pašūpoja kājas. — Un pie potītēm. Un uzmetu viņai kaut ko uz mutes, lai viņa nevarētu pakliegt.

— Tālāk?

— Tad es nonesu viņu lejā pie upes.

— Un?

— Noliku uz zemes.

Galvā man bija smaga sajūta, pieķēros pie krēsla malām. Markuss man uzzibsnīja ar acu kaktiņiem.

— Tad uzgāzos šai virsū, izņēmu nazi un parādīju viņai to.

— Kā tu uzgāzies viņai virsū, Henrij? Vai tu viņai uzgūlies?

— Ni. Sēdēju šai uz vēdera.

— Skaidrs.

— Tad paņēmu nazi un ietriecu to šai krūtī.

— Kurā? ’

Kmijecs bridi klusēja. Tad pateica, ka kreisajā.

Markuss pamāja.

— To es darīju septiņas reizes. Tad izdarīju to pašu ar otru krūti.

— Cik reizes?

— Tikpat. Septiņas.

— Kāpēc septiņas?

— Nezinu, vecīt. Man vienkārši tas skaitlis patīk.

— Vai Linda bija pie samaņas?

— o, jā, vecīt, protams.

Man galvā ieskanējās Markusa vārdi par to, ka Kmijecs gribējis, lai viņas ir pie samaņas, lai viņas apzinātos, kas ar viņām notiek līdz pēdējai minūtei.

— Turpini, Henrij, — teica Markuss.

— Tad es iedūru nazi viņai kaklā.

— Cik reizes tu to darīji?

— Septiņpadsmit.

— Un tad?

— Tā slampa bija pagalam.

— Vai tu darīji ar viņu kaut ko pēc tam, kad viņa bija mirusi?

— Jā.

— Ko?

— Nogriezu mazliet matus.

— Kurā vietā?

Kmijecs pacēla saķēdētās rokas un pagrieza galvu pa labi. — Šeit.

— Ko tu izdarīji ar matu šķipsnu?

— Iemetu to upē, vecīt.

— Kāpēc?

— Es vienmēr tā daru.

— Labi. Vēl kaut ko darīji?

— Protams.

— Ko?

— Apsēju šai ap kaklu cilpu.

— Kādu?

— Zaļu lenti, vecīt.

Markuss pamāja. — Kāda veida zaļu lenti?

— Ak, vecais, es tev jau stāstīju. Tādu pašu, kā tām citām slampām.

— Ahā. Kāpēc?

— Kas kāpēc?

— Kāpēc tu viņām apsēji zaļu lenti kā cilpu ap kaklu? Kmijecs smaidīja. — Tas viņas padarīja skaistas.

22.

— Augstais Dievs, — es noteicu.

Markuss uzmeta man skatienu. — Jā, es zinu. — Viņš iedarbināja mašīnu, un mēs no automašīnu stāvvietas aizbraucām līdz sargpostenim. Sargs atdeva mūsu apmeklētāju caurlaides un pamāja uz atvadām.

— Izlasīju visas jūsu piezīmes par iepriekšējām sarunām ar Kmijecu, — es teicu, — tur jau bija visas tās asiņainās detaļas — stāstījums par to, kā viņš uzšķērdis citas sievietes... Bija diezgan nelāgi to lasīt, bet... — es pacēlu labo roku mazam, neko neizsakošam žestam, tad ļāvu tai atkrist atpakaļ klēpī.

Markuss pamāja. — Jā. Ir jāliekas ar Kmijecu personiski, jādzird viņu un jāredz, pirms tev īsti pielec, kas viņš ir un ko viņš izdarījis. Citādāk tie ir tikai vārdi uz papīra.

— Mhm.

Atlikušo ceļu neviens no mums vairs nerunāja.

Ap puspieciem mēs sēdējām Norvudas restorāna bārā, netālu no Volpolas pilsētas robežas. Neviens no mums vēl nebija pasūtījis dzeramo, lai gan mēs abi pēc tā ilgojāmies. Gaidījām, lai mums pievienojas Deniels Takers. Markuss dienu iepriekš bija

norunājis ar viņu šeit tikšanos pēc tam, kad būs beidzies mūsu apmeklējums pie Kmijeca.

— Takers taču nebrauc visu to garo ceļu no Ņūhempšīras tikai tādēļ, lai tiktos ar mums? — es vaicāju.

Markuss aizdedzināja cigareti. — Nē. Viņam šopēcpusdien bija jābūt Fremingenā, tā kā nav nekādu problēmu.

Es pamāju. Fremingenā atradās štata policijas Masačūsetsas nodaļa. Turklāt tas bija blakus Norvudai.

Bez divdesmit piecos Takers ienāca bārā. Es pazinu viņu, pirms viņš pienāca mums klāt. Takers izskatījās tāpat kā televīzijas pārraidē, tikai nedaudz mazāk saspringts.

Markuss mūs iepazīstināja. Mēs sarokojāmies.

— Priecājos jūs redzēt, — teica Takers.

— Es arī.

Viņam bija jauks smaids, kluss un noguris, bet patiess. Ap viņa bāli zilajām acīm bija noguruma ēnas. Viņš apsēdās mums iepretim.

Viesmīle pienāca pieņemt pasūtījumu. Mēs ar Markusu izvēlējāmies to pašu, ko parasti. Takers gribēja iedzert malku alus. Tad viņš iekārtojās krēslā, attaisīja savas smagās parkas slēdzēju un nokratīja to nost.

— Ko jūs šodien darījāt Masačūsetsas policijā? — Markuss apvaicājās. — Salīdzinājāt piezīmes?

Takers atkal pasmaidīja savu nogurušo, patīkamo smaidu. — Kaut ko tamlīdzīgu. Diezgan daudz jādara, lai koordinētu lietas, kas pārceļo no vienas jurisdikcijas uz otru.

— Sarežģīti, — es noteicu.

— Jums taisnība.

Viesmīle atnesa dzeramo.

Kad viņa aizgāja, Takers novirzīja skatienu no manis uz Markusu. — Kāds Kmijecs šodien bija?

Markuss savilka uzacis. — Liza? Kāpēc jūs neatbildat?

Dziļi ievilku elpu un lēnām izelpoju. — Viņš ir... — es papurināju galvu. — Viņš ir gatavais velns, vai ne?

Takers kādu mirkli raudzījās manī. Tad pamāja. — Tāds apzīmējums izsaka par viņu apmēram visu.

— Viņš izstāstīja mums visu par to, kā sakapājis Lindu Tesjēru, — teica Markuss.

Takers sniedzās pēc alus. Pie Markusa vārdiem viņš savilka seju grimasē.

— Viņam tas patiešām sagādāja prieku, — turpināja Markuss. — Šodien pat varbūt vairāk nekā jebkad iepriekš.

Takers iedzēra alu. — Varbūt viņu iepriecināja sievietes klātbūtne.

— Tieši tā es arī domāju.

Es piespiesti iesmējos, nejuzdamās uzjautrināta. — Viņš nemitējās dēvēt mani par Grifina veco kundzi.

— Tas nozīmē, ka Henrijs izteicies visai civilizēti, — piezīmēja Takers. — Viņš būtu varējis jūs nodēvēt daudz ļaunāk.

— Domāju gan.

Galda vidū atradās trauks ar sāļajiem cepumiem. Takers pievilka to sev klāt. — Pirmā barība, ko uzņemšu kopš sešiem no rīta, — viņš piezīmēja.

— Jēzus, — iesaucās Markuss. — Kādēļ tad nepasūtījāt sendviču vai ko tamlīdzīgu? — Viņš sāka māt viesmīlei.

Takers viņu apturēja. — Viss kārtībā, — viņš teica. — Paldies, pēc neilga brīža es ieturēšu kārtīgas pusdienas.

— Jūs varējāt kaut ko iekost apetītes ierosināšanai, — es ieminējos.

Viņš man uzsmaidīja. — Nē, būs jau labi tāpat. Pussešos es tiekos ar dēlu. Mēs abi kaut ko iekodīsim un steigsimies noskatīties «Celties» spēli.

Es atsmaidīju Takeram. — Jūsu dēls dzīvo šeit?

— Kcndolla, kopā ar māti.

— Gik viņš vecs?

— Viņam ir piecpadsmit. — Takers paņēma vēl dažus sāļos cepumus. — Viņš ir vella puisis. Pagājušajā gadā startēja štata

peldētāju komandā. Vēlētos, kaut varētu tikties ar viņu daudz biežāk.

— Nestāstiet man par to, — Markuss strupi piebilda.

Takers pavērās viņā un tad saprotoši pamāja.

— Jūs uztraucaties par viņu? — Markuss jautāja.

Takers nosprauslojās. — Kā lai neuztraucas? — Viņš izdzēra savu alu. — Viņš ir labs puisis. Viņš nedzer un nelieto narkotikas, cītīgi mācās. Ar viņu nekad nav bijis nekādu sarežģījumu. Tomēr... — Takers nolika glāzi uz galda un brīdi raudzījās tajā.

— Tomēr, ak Dievs. Savā darbā es redzu tādus pašus zēnus kā mans dēls, krietnus puišus no labām ģimenēm, vai labus puišus no ne tik labām ģimenēm, kuri tiek ievainoti vai nogalināti. — Viņš viegli nopūtās. — Tas man vienmēr stāv prātā.

— Vienmēr, — piebilda Markuss.

Bāru sāka piepildīt apmeklētāji, kas te parasti iegriežas pēc darba. Kāds iedarbināja elektriskās klavieres, kuras līdz tam bija klusu stāvējušas kaklā. Pie blakus galdiņa apsēdās pieci apmēram divdesmit piecus gadus veci puiši.

— Man jāsāk kustēties, — teica Takers. — Bija patīkami ar jums tikties, Liza.

Pastiepu viņam roku. — Ceru, ka drīz tiksimies.

— Ls arī. Paldies par alu, Grifin. Bija labi ar jums aprunāties.

— Ar jums arī, — atbildēja Markuss. — Jā, un vēl, Den, paldies, ka iesmērēji riteņus tai lietā ar Kmijecu.

— Lai nu paliek. Parunāsim par to vēlāk. — Takers izgāja no bāra. Noskatījos viņam pakaļ.

— Izskatās, ka viņš ir patīkams puisis, — teicu Markusam.

— Lai gan mazliet noguris un nervozs. Bet jādomā, ka tam ir savi iemesli — sarežģījumi ar izmeklēšanu un tamlīdzīgi. Es domāju, viņiem ir jāpierāda, ka Kmijecs nogalinājis tās sievietes. Nepietiek ar viņa atzīšanos.

Markuss skalināja martini atliekas glāzē un neatbildēja.

— Grifin?

— Mjā? — Šķita, ka manas balss skaņa liek viņam satrūkties.

Pavicināju gar viņa seju izplestus pirkstus. — Jūs esat transā vai kas ar jums?

Viņš izdzēra atlikušo martini. — Nē. Es tikai domāju.

— Par ko?

— Par Lea. Savu meitu.

— Kas ir ar viņu?

Viņš uzmeta skatu krēslam, kurā bija sēdējis Takers, it kā pēdējais vēl būtu šeit. — Denam ir taisnība. Ar viņiem viss kas var atgadīties. Lai ko tu arī nedarītu, tu nevari to novērst.

— Grifin...

Viņš izdarīja asu kustību ar lal>o roku, it kā lai apklusinātu mani. — Nē. Jums nav bērnu. Tas ir kaut kas tāds, ko jūs nevarat saprast.

— Es varu mēģināt.

— Manām bailēm nav nekāda racionāla pamata... ka kaut kas varētu atgadīties ar Lea. Bet es baidos.

Neko neteicu.

— Īpaši pēc tam, — piemetināja Markuss, — kad esmu ticies ar Kmijecu.

Atslīgu atpakaļ krēslā un sakrustoju rokas. Tas bija viss, ko varēju darīt. Vienkārši sēdēt un klausīties.

— Viens no Kmijeca upuriem bija tieši Leas vecumā. Ja tā varēja notikt ar to meiteni, tā var notiki ar...

Viņa balss skanēja ļoti klusu, bet neatlaidīgi. Bāra troksnis ap mums šķita izgaistam.

Viesmīle tuvojās mūsu galdiņam.

— Tikai rēķinu, lūdzu, — es ātri ierunājos, pirms viņa paguva apvaicāties, vai nevēlamies vēl ko iedzert.

Markuss greizi pasmaidīja. — Zināt, ko es darīšu, kad šopēc-pusdien atgriezīšos viesnīcā?

— Ko tad?

— Piezvanīšu uz savas meitas skolu un pieprasīšu, lai viņu pasauc pie telefona.

Paskatījos pulkstenī aiz bāra letes. — Grifin, Losandželosā patlaban ir pulksten divi dienā. Iespējams, ka viņa patlaban atrodas klasē un nevar pienākt pie telefona.

— Protams. Bet es ārdīšos tikmēr, kamēr viņu pasauks. Es daru to katru reizi, kad atgriežos no tikšanās ar Kmijecu.

Pieņēmu, ka tas vismaz daļēji izskaidro to kliegšanu pa telefonu, ko man bija gadījies dzirdēt.

Papurināju galvu. — Direktore, vai ar ko nu jums iznāk runāt, jūs tik dikti mīl, ka var sal>ojāt Leas liecību. Nerunājot par skolas kanceleju.

— Lai direktore ietdirst. Un man vienalga, ka traucēju viņas kanceleju. Man vienalga, ka pārtraucu direktori orgasma vidū.

— Viņa patiesi būtu putās, ja jūs to izdarītu.

— Man tikai pašam jārunā ar meitu un jāuzzina, ka ar viņu viss ir kārtībā.

— Un ko domā 1.ea, kad jūs šādā veidā esat dabūjis viņu pie telefona un sākat izprašņāt par viņas labsajūtu?

— Viņa domā, ka esmu jucis.

— Varu derēt, ka tā viņa patiešām domā.

— Jums vajadzētu dzirdēt, ko viņa saka. «Tēti, kas tas ir? Vai tu esi galīgi nojūdzies? Man klājas labi, tēt. Vai tu reiz nebeigsi? Tu vienkārši nostādi mani neērtā stāvoklī.»

Man bija jāsmejas, klausoties, kā Markuss atdarina pusaugu meitenes balsi. — Nabaga bērns. Vai jūs ļaujat viņai iet uz randiņiem?

— Protams, ka ļauju.

— Nu, tad jau jūs esat īsts lil>erālis.

Tad viņš beidzot skaļi iesmējās. — Jums taisnība. Tāpat kā l^eai. Es esmu histērisks stulbenis.

— Viņa taču nav jums to teikusi, vai ne?

— Nē. Viņa ir pārāk pieklājīga. Bet viņa tā domā. To var pateikt.

— Vai jums ir meitas fotogrāfija?

— Leas? Protams.

— Lūdzu, vai drīkstu to apskatīt?

— Dabiski. — Viņš izņēma kabatas portfeli, parakņājās kredītkaršu nodalījumā (to tur bija diezgan daudz), līdz beidzot izņēma divas reiz trīs collas lielu cieta, balta papīra taisnstūri. Markuss apgrieza to otrādi un pāri galdam pasniedza man. Paņēmu to aiz malām.

— Viņa ir jauka, — es teicu. Tāda viņa patiešām bija. Gari, lokaini, spoži melni mati un lielas gazeles acis ovālā, iedegušā sejā. Nodomāju, ka Lea ir mazliet līdzīga aktrisei Olīvijai Hasijai. — Krāšņa.

— Paldies. Es arī tā domāju.

Atdevu fotogrāfiju Markusam. Viņš kādu brīdi pētīja to. Tad uzmanīgi atlika atpakaļ kredītkaršu nodalījumā.

— Faktiski viņa ir jums stipri līdzīga, — es piemetināju. — Ar to starpību, ka viņa ir jauna.

— Ļoti dīvaini, — noteica Markuss. Viņš nolika uz galda naudu rēķina apmaksai un dzeramnaudai. — Nu, ko, dosimies ceļā?

— Gājuši.

Izvēlējāmies galveno maģistrāli. Braucām caur Breintriju, kad Markuss noteica: — Paldies.

— Par ko?

— Par to, ko izdarījāt.

— Ko es izdarīju?

Viņš paskatījās uz mani. — Likāt man smieties. Palīdzējāt saglabāt veselo saprātu.

— Ak, Grifin...

— Jā, to jūs paveicāt.

Es nopūtos un uzsmaidīju viņam. — Ja jūs tā sakāt.

— Tā es saku. Esmu ļoti apmierināts, ka pieņēmu jūs darbā. Iespējams, jūs pat nevarat iedomāties, cik apmierināts.

Jutos mazliet aizkustināta. — Tas ir... es arī esmu laimīga strādāt jums.

— Nevis man. Ar mani.

— Labi. Ar jums.

Mazliet pēc septiņiem nokļuvām manā dzīvoklī. Mirkli svārstījos. Tad apvaicājos, vai Markuss negribētu ienākt kaut ko iedzert.

Viņš pasmaidīja. — Protams. Paldies.

Izkāpām no mašīnas un devāmies uz dzīvokli. Tikko atvēru durvis, Lusija metās pāri slieksnim, lai, kā parasti, ielidotu man tieši rokās. Tad viņa man aiz muguras pamanīja Markusu un īsi, aizdomīgi ierējās. Aizsargādama Lusija piespiedās man pie kājām.

— Viss kārtībā, — es teicu. — Tas ir tikai Markusa kungs. Esi laba pret viņu, un varbūt viņš ļaus sevi dēvēt par tēvoci Grifinu. — Šķībi uzsmaidīju Markusam. — Viņai ir ļoti daudz tēvoču un tantu.

Markuss noliecās un izstiepa roku. Suns to apostīja un pēc tam nolaizīja. Aste tika draudzīgi pavēcināta.

— Zīme, ka esat pieņemts, — es teicu. — Nāciet iekšā.

Paņēmu viņa mēteli un kopā ar savējo iekāru drēbju skapī.

— Lūdzu, sēdieties.

— Paldies. — Viņš devās pie dīvāna, Lusija viņam sekoja. Pārbaudīju telefona automātisko atbildētāju, vai nav atstāta kāda ziņa. Nekā nebija.

— Jūtieties brīvi un izmantojiet manu telefonu, lai tirdītu nabaga Lea, — es sacīju.

— Nē, — viņš atbildēja. — Domāju, ka spēšu savaldīties, līdz nokļūšu atpakaļ viesnīcā.

Iesmējos un gāju uz virtuvi. Atgriezos dzīvojamā istabā ar diviem degvīna martini un trauku ar dažādiem riekstiem.

— Jūs gatavojat brīnišķīgus dzērienus, — nogaršojis teica Markuss.

— Pateicos. Tas ir viens no maniem nožēlojami niecīgajiem talantiem.

Saraucu degunu un nokāru galvu.

— Jums ne visai patīk saņemt komplimentus. Tāpat kā man.

Iedzērām. Lusija apgūlās pie kafijas galdiņa un šķielēja uz riekstiem.

— Izskatās, ka viņa gatava iet pāri līķiem, lai tikai tos dabūtu, — teica Markuss. — Vai jūs kādreiz viņu arī barojat?

— Nemitīgi. — Sēdēju dīvāna pretējā galā. Pagriezos, lai varētu skatīties uz viņu. — Ko mēs darīsim rīt?

— Man jābrauc uz pilsētu.

Kad viņš izrunāja vārdu «pilsēta» tādā tonī, es zināju, ka viņš ar to domā Ņujorku, nevis Bostonu un pat ne Losandželosu. Cilvēki, kas dzimuši Ņujorkā, uz visiem laikiem dēvē to šādi. Viņi var atrasties Londonas apkaimē un vienalga — «pilsēta» būs Ņujorka. Ja viņiem jābrauc uz Londonu, viņi arī teiks, ka brauc uz Londonu. Ja viņi saka, ka jābrauc uz pilsētu, tas nozīmē, ka viņi Hītnovas lidostā ielec lidmašīnā un lido līdz Kcnedija lidostai. Es to zinu. Esmu pieķērusi šajā paradumā arī sevi.

Novēlu jums labi pavadīt laiku, — es teicu. — lln lai diena ir jauka. Ko jūs gribat, lai es pa to laiku daru, kvernēdama mājās?

Markuss nospieda cigareti pelnu traukā uz kafijas galdiņa. — Pierakstiet visu, ko jūs redzējāt un dzirdējāt šodien tai cietuma istabiņā.

— Labi.

— Es darīšu to pašu. Tad varēsim salīdzināt. Esmu pārliecināts, ka ievērojāt to, ko es nepamanīju.

— Iespējams. Būs interesanti to redzēt.

— Jā. Bet tagad vairs nerunāsim par Kmijecu, labi?

— Gluži manas domas.

Markuss pasniedzās pēc riekstu trauka. Viņam to darot, Lusijas galva un ausis pauda galēju satraukumu. Viņš iesmējās un paņēma dažus riekstus. — Vai varu viņai kādu iedot?

— Ja gribat, lai viņa jums uzmācas visu atlikušo laiku, ko pavadīsiet šeit, varat dot.

Viņš pasvieda sunim Brazīlijas riekstu. Viņa kampa to, pazaudēja, un skrāpēdama grīdu, palīda zem paklāja tā meklējumos. Markuss lika mutē pekanriekstu, kad Lusija, nomedījusi Brazīlijas riekstu, pierikšoja pie Markusa un nolika galvu viņam uz ceļiem. Viņš parādīja sunim, ka sauja ir tukša un teica: — Viss apēsts. Atvaino, mīļā. — Viņa dažus soļus atkāpās un uzmeta Markusam padevības pilnu skatienu.

— Tas jau kļūst apnīkstoši, — es teicu. — Varbūt atstāt jūs divatā, lai varat labāk iepazīties?

— Nē. Viņa ir jauks suns, bet es neesmu ieslīdzis dzīv-nieciskumā.

— Nevaru ne izteikt, cik atvieglota jūtos, to dzirdēdama.

Viņš pasmīnēja un iztukšoja savu glāzi.

— Gribai vēl?

— Vai maz jājautā?

Lusija, kurai viņas suniskās pieķeršanās ātri pāriet, piecēlās un sekoja man, tiklīdz pamanīja, ka dodos uz centrālo ēdienu glal)ātavu. Virtuvē atvēru kārbu ar pretīgi pelēcīgi sārtām konservētām cāļa ķidām, ko viņa dievina, un iekratīju tās saturu suņa dzeltenajā plastmasas bļodā. Kad es pametu virtuvi ar otru dzeramā glāzi Markusam, viņa tiesāja to, rīdama lieliem kumosiem. Es savu pirmo glāzi joprojām biju nodzērusi tikai līdz pusei.

Kad apsēdos atkal uz dīvāna, Markuss apvaicājās, kas jauns manā dzīvē.

— Nekas daudz nav mainījies.

— Kā klājas Džekam?

Nevarēju noslēpt. Roka, kurā turēju glāzi, nodrebēja, un nedaudz martini uzlija man uz svārkiem. Ar brīvo roku automātiski noslaucīju izlijušo alkoholu.

— Nezinu, — es atbildēju. Atcerējos, ka gluži to pašu biju atbildējusi Kristīnei Kemeronai, kad viņa uzdeva gluži to pašu jautājumu.

Markuss pavērās mani. — Jūs nezināt... — viņš uz brīdi apklusa. — Piedodiet, tā nav mana darīšana.

Mēmi papurināju galvu un iztukšoju savu glāzi. Tad piecēlos un sagatavoju sev vēl vienu martini.

Kādu brīdi sēdējām klusēdami. Tad Markuss teica: — Ja jūs gribētu man pastāstīt, kādi sarežģījumi jums radušies, un es saprotu, ka sarežģījumi ir, būtu laimīgs jūs uzklausīt. Ja jūs gribat, lai aizveros un vācos prom, būšu laimīgs izpildīt arī šo jūsu vēlēšanos.

Turēju savu glāzi ar abām rokām un skatījos tajā. Nevarēju taču tieši atbildēt: «Jūs, Grifin, esat tas sarežģījums.»

No otras puses, varbūt tomēr vajadzēja to pateikt. — Mums bijad ižens strīds pagājušo svētdien. Pēc jusu zvana.

— Tā?

— Viņš dusmojās, ka pametu viņu, lai dotos piejums. Viņš... Mēs viens otram sarunājām drūmas lietas. Beigās pateicu viņam, ka gribu, lai, man vakarā atgriežoties, viņa šeit nebūtu.

— Atgriežoties no tikšanās ar mani, — klusu noteica Markuss. — Jēzus, Liza, man ir žēl.

— Tā nav jūsu vaina.

• — Pat tādā gadījumā...

— Viss kārtībā.

Viņš raudzījās manī. — Acīmredzami nav. Nav kārtībā.

Es pamāju.

— Viņš sadusmojās par to, ka jūs aizgājāt? Tieši tas bija iemesls?

— Nē. Tas brieda jau labu laiku. IJn viņš bija dusmīgs arī, kad aizgāju pie jums sestdienas rītā.

— Kāpēc?

Purināju galvu.

— Liza...

— Tas ir... viņam nepatīk, ka strādāju piejums.

— Kāda velna pēc nepatīk?

Atkal purināju galvu.

— Nesakiet ar. Varu iedomāties. — Markuss aizdedzināja jaunu cigareti. — Kuņas dēls.

— Es negribu par to vairs runāt, Grifin.

— Nē, protams, nē. Es saprotu.

— Paldies.

— Ak Dievs. Satriecoši. Jūtos tā, it kā būtu pilnīgi sadragājis jūsu dzīvi.

— Nevajag. To jūs neesat darījis.

— Nē?

— Nē. Tā ir viņa problēma. Mana problēma. Jūsu nē.

Markuss pamāja.

Iemalkoju no glāzes.

— Liza?

— Jā?

— Viņam tas pāries. Vīrieši ir... viņi dažreiz uzvedas kā ampelmaņi. Kaut vai es, Dievs apžēlojies.

Nevarēju noturēties nepasmaidījusi.

— Viņam tas pāries, — Markuss atkārtoja. — Dodiet viņam mazliet laika. Pāries.

— Protams, — es noteicu.

Es tikai nepiebildu: «Vai tas pāries man?»

Iezvanījās telefons. Salēcos no negaidītā trokšņa. Šoreiz dzeramo tomēr neizlēju. Biju pārāk stipri iekrampējusies glāzē.

Telefons iezvanījās vēlreiz.

— Jūs gribat pieiet? — vaicāja Markuss. — Varbūt tas ir Dž.eks.

— Varu garantēt, ka tas nav viņš, — es teicu.

Telefons iezvanījās trešoreiz. Noliku glāzi uz kafijas galda, piecēlos un paņēmu klausuli.

Nepazīstama sievietes balss vaicāja, vai šeit esot Elizabete Konorsa.

— Es tā esmu.

— Ak tā. Sveicināta. Kuņā Meriena Sendovala.

Šis vārds man neko neizteica. — Jā?

— Esmu saņēmusi nojums vēstuli.

Viņa saņēmusi? Drūmi vēros klausulē. — Jūs esat saņēmusi? Es atvainojos, bet nevaru...

— Vēstule nav domāta man. Tā ir maniem vecākiem. Jūs viņiem pagājušo nedēļ atrakstījāt.

’ - Kas?...

— Manus vecākus sauc Čārlzs un Džūlija Timonsi.

Strauji ieelpoju.

— Esmu Čerilas Timonsas vecākā māsa.

— Jā?

— Mani vecāki nevēlas runāt ar jums. Vai ar Grifinu Markusu. Vai ar jebkuru citu, jebkad. Par Čerilu nekad.

— Es saprotu.

Viņas balss bija asa. — Bet es vēlos ar jums parunāt. Mēģināju noturēt savu balsi mierīgu un neitrālu. — Labi.

— Pieši ar ļums. Nevis ar Markusu.

— Bet...

Viņa mani pārtrauca. — Nē. Esmu redzējusi viņu pa televizoru. Es zinu, kas viņš tāds ir. Varbūt, ka viņš ir brašs zellis un satriecošs rakstnieks, bet es nevēlos ar viņu runāt.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņš par manas māsas slepkavu uzskata I lenriju Kmijecu.

Piespiedu klausuli ciešāk pie auss. — Un jūs... tā nedomājat?

— Es zinu, ka viņš to nav darījis.

Izlaidu brīvo roku caur matiem. — Jūs zināt?

— Es zinu, jo manā rīcībā ir fakts. Nepārprotams, apstiprinošs fakts.

Izelpoju. — Labi. Ļoti vēlos ar jums aprunāties. Kad un kur? Rīt?

— Labi. Tas der.

— Jūs zināt Čārlza viesnīcu? Kembridžā? Harvardskvērā?

— Varēšu to atrast.

— Sagaidīšu jūs hallē. — Ātri aprakstīju savu ārieni. — Pusdienlaikā.

— Uz tikšanos, — viņa teiea.

23.

Markuss klausījās ļoti uzmanīgi, kad atstāstīju viņam savu sarunu ar Merienu Sendovalu.

— Ko jūs domājat? — es vaieāju.

— Domāju, ka jums noteikti rīt ar viņu jātiekas un jānoskaidro, kas viņai ir sakāms.

Apsēdos uz dīvāna paroceņa. — Interesanti, kāpēe viņa ir tik pārlieeināta, ka Kmijecs nav nogalinājis Čerilu.

Markuss paraustīja plecus. — Jādomā, ka to viņa jums pateiks.

Pavēros viņā. — Neizskatās, ka šāda perspektīvajās pārāk satrauktu.

Viņš savilka uzacis. — Šajā spēles stadijā sazin kam vajadzētu notikt, lai pārliecinātu mani, ka Kmijecs pie kaut kā nav vainīgs, kaut tā būtu tikai Čerilas Timonsas noslepkavošana.

Piedzīvojusi šodien Kmijeca grotesko un šausminošo klātbūtni, varēju saprast Markusa viedokli. Dzīvi to izjust. — Jā, — es noteicu.

— Neraugoties uz to, — Markuss turpināja, — ir lieliski, ka kāds no Cerilas tuviniekiem vispār grib runāt. Gribu atrast personisku piegājienu šai meitenei. Līdz šim viņa ir tikai krimi-nālstatistikas sastāvdaļa. — Viņš negribīgi papurināja galvu. — Gribētos, lai viņa būtu daudz kas vairāk.

— Grāmatai.

— Grāmatai.

— Darīšu, ko spēšu, jūsu labā, bos, — es teicu.

— Ak, nepiešķiriet man šo bosa nokrāsu, — viņš pieslējās no dīvāna. — Došos ceļā. Paldies par cienastu — un visu pārējo.

— Nav par ko. lai jums rīt Ņujorkā labi veicas.

— Ak, jā. Tas būs īsts grautiņš.

Pasniedzu viņam mēteli.

— Parunāsim, kad atgriezīšos, — viņš sacīja un devās ārā pa durvīm.

Vēru tās jau ciet, kad viņš ierunājās: — Liza?

Atrāvu durvis atpakaļ. — Jā?

Viņš stāvēja hallē, rokas kabatās sabāzis. — Zināt, es gribēju teikt par to jūsu problēmu ar Džeku.

— Ahā.

— Es patiesi domāju tā, kā teicu jums. Esmu pārliecināts, ka viņš nomierināsies, ja viņam būs bijusi iespēja padomāt.

— Varbūt, — es īsi attraucu.

Izskatījās, ka viņš gribētu vēl ko teikt. Viņš nepateica. Viegli pasmaidījis, devās lejup pa kāpnēm. Es aizvēru durvis.

Mana otrā glāze vēl nebija izdzerta. Atgriezos uz dīvāna, saritinājos kaktiņā un paņēmu glāzi no kafijas galda.

Biju pavadījusi astoņus gadus kopā ar Džeku. Astoņus gadus. Mums pa šo laiku bija gadījies dažs labs strīds. Tomēr neviens no tiem nebija radījis tik milzīgu plaisu.

Kādēļ tas, kas bija šķitis pamatīgs un ilgstošs, tagad tik ātri sabruka?

Vēl labāks jautājums — kādēļ šis sabrukums nenoveda mani līdz agonijai?

Labi, es biju iekšēji samocīta. Stipri vien. Bet vai tā bija Džeka prombūtne, kas radīja šīs sāpes?

Nē. Ne tikai.

Zināju, kas man ēdās visvairāk. Apziņa, ka vīrietis, ar kuru biju pavadījusi astoņus sava mūža gadus, man neuzticējās. Bija mēģinājis mani pazemot.

Un, zināmā mērā, viņam tas bija izdevies.

Pamodos trijos naktī. Pēdējā laikā man bieži gadījās pamosties neparastā laikā.

Nekustīgi gulēju gultā, skatīdamās griestos. Gaismu neieslēdzu. Zināju, ka paies vismaz stunda, iekams izdosies no jauna aizmigt. Ja vispār izdosies.

Cik liela bija mana vaina attiecību saraušanā ar Džeku?

Ja biju kļūdījusies neapzināti, vai arī, ja manas kļūdas bija tīši gribētas... nu, ko, tās bija izdarītas un nebija padarāmas par nebijušām.

Zināma ironija slēpās tai apstāklī, ka noslēpums, ko nedrīkstēju izpaust Džekam, tas, kurš atklāja dziļo plaisu starp mums, vairs nebija nekāds noslēpums, jo nu Kmijecs bija atzinies visai sabiedrībai.

Vai biju pārāk asi reaģējusi uz to, ko Džeks man pagājušo svētdien sarunāja?

Un ja tā bija — tad kāpēc?

Nesaņēmu no tumsas nekādu atbildi.

Dīvaini, kā tas saskanēja ar Markusa grāmatas nosaukumu.

Ap pieciem ielaidos miegā. Tas bija smags un nenesa atspirdzinājumu. Nezinu, ko biju sapņojusi, bet pamodos raudādama.

Meriena Timonsa Sendovala bija apmēram piecas pēdas un septiņas collas gara, un tieva. Viņa bija krietni vecāka par Čerilu, varbūt nedaudz pāri trīsdesmit gadiem. Čerila bija bijusi blonda zilace, ar gaišu ādu un apaļiem vaigiem. Merienai seja bija iegarena un kaulaina. Viņai bija olīvkrāsās āda, tumšbrūni mati un acis.

Čerilai, cik varēja spriest pēc fotogrāfijas, bija bijusi dzirkstoša, allaž smiekliem gatava sejas izteiksme. Meriena izskatījās kā cilvēks, kurš šajā pasaulē redz visai maz tāda, par ko vajadzētu smaidīt.

Kad viņa parādījās, biju atlaidusies Čārlza viesnīcas halles atzveltnī. Pagāja kāds brīdis, līdz sajutu, ka kāds stāv man aiz muguras. Kad tas bija noticis, pielēcu kājās kā atsperes mesta.

— Meriena Sendovala? — es teicu.

Viņa pamāja.

— Liza Konorsa. — Pastiepu roku, un viņa negribīgi to saņēma.

Ap mums hallē pēkšņi sāka mutuļot satraukuma pilna dzīve. Pa stiklotajām virpuļdurvīm ienāca blonda sieviete, kurai sekoja kādi seši vai astoņi nesēji ar bagāžu. Sieviete, kura atradās šīs procesijas priekšgalā, šķita trakoti pazīstama. Pašķielēju uz viņu. Dabiski, ka viņa šķita pazīstama. Tā bija Kcndisa Bergena.

Pati esību sakot, tam nevajadzēja mani pārsteigt. Čārlza viesnīca bija komandpunkts ap septiņdesmit procentiem televīzijas un kino ļaužu, kuri ieradās Masaēūsetsā filmēties vai filmēt.

Nolādēts. Mērfija Brauna, žurnālistikas lēdija, tik tuvu pati savā personā. Varbūt varu piedāvāt viņai ko dzeramu. Varbūt viņai izdotos mest kādu gaismas staru uz manām personiskajām un karjeras problēmām.

Meriena Sendovala ierunājās: — Vai tā ir...

— Jā gan. Nāciet. Iesim augšā. Esmu pasūtījusi lenču numurā.

Uzbraucām ar liftu līdz Markusa apartamentiem. Meriena Sendovala stāvēja nodurtu galvu, rokas sabāzusi sava skuju zaļā militārtipa mēteļa kabatās. Atslēdzu numura durvis. Meriena uz sliekšņa brīdi vilcinājās, vērdamās dzīvojamā istabā tā, it kā pārbaudītu katru tās kaktiņu. Tikai tad viņa iegāja.

— Lūdzu, jūsu mēteli, — es teicu.

Viņa novilka to un pasniedza man, joprojām lūkodamās visapkārt. Zem mēteļa viņa nēsāja krēmkrāsas zīda blūzi, gaišbrūnu flaneļa sporta jaku un brūnas bikses. Virs viņas labā

gurna sporta jaka bija mazliet uzspīlēta, it kā tur apakšā būtu polsteris.

Es sastingu. Tad atcerējos rindiņu no Markusa grāmatas uzmetuma... Čerila, policijas virsnieka jaunākā māsa...

Meriena Sendovala bija policiste.

Mans Dievs.

— Sēdieties, — es uzaicināju. — Kur jums šķiet ērtāk. Jeb kur nav uzmesta kāda mape.

Ieradās numura apkalpotājs. Čārlza viesnīcā visi pasūtījumi tika izpildīti ātri. Parādīju viņam, kur novietot servējamos ratiņus un viltoju Markusa parakstu uz čeka, pievienodama dzeramnaudu.

Biju pasūtījusi dažādus salātus, smalkmaizītes un kafiju.

Meriena Sendovala uzmetās uz atzveltnes krēsla maliņas un koncentrēja savu skatienu uz mani. Neraugoties uz trauksmaino pozu, ko viņa bija ieņēmusi, un piesardzīgo atturību, nelikās, ka viņa justos neērti.

Viņa bija policiste. Tikai policiste var kopā ar svešinieku ieiet svešā telpā un izskatīties tā, it kā viņa būtu tā persona, kas kontrolē situāciju.

— Lūdzu, — es teicu, norādīdama uz servējamiem ratiņiem, — apkalpojieties pati. Pēc tam aprunāsimies.

Meriena Sendovala ļoti uzmanīgi aplūkoja katru uz ratiņiem esošo priekšmetu. Tad uzlika sev nelielu porciju ar dažādiem salātiem. Es no visa paņēmu krietni lielākas porcijas.

— Jūs dienat policijā, — es teicu. — Kur?

— Portsmutā.

— Vai jūs arī dzīvojat Nūhempšīrā?

Viņa pamāja un apēda spinātu lapu.

— Cik ilgi jūs jau strādājat policijā?

— Piecus gadus.

— Vai esat patruļā vai nodarbojaties ar ko citu?

— Patrulēju pirmos trīs gadus.

— Dienu vai nakti?

— Naktīs.

Es pasmaidīju. — Tad kaut kas notiek.

Viņa atkal pamāja.

— Zināt, — es teicu, — Kembridžas policijas nodaļā, vai vismaz tās kapteinim, kurs dežurē naktīs, ir tāds teiciens: «Ir policisti un ir cilvēki, kuri strādā pa dienu.»

Viņa pacēla acis no šķīvja, un pirmoreiz redzēju viņas sejā pavīdam kaut ko smaidam līdzīgu.

— Un kas jūs esat pēdējos divus gadus?

— Izmeklētāja.

— Ak, patiesi? Kādā apakšnodaļā?

— Seksuālo noziegumu.

— Smags darbs.

— Jā.

Pabeidzām lenču un ielējām kafiju. Meriena mazliet atlaidās savā krēslā. Pastāstīju viņai nedaudz par sevi. Viņa klusi klausījās, nepārtraukdama mani, uzņemot to visu bez jautājumiem vai komentāriem, vai kādas redzamas reakcijas. Varēju tikai cerēt, ka viņa atzina par labu to, ko dzirdēja.

Droši vien kopumā tas tā arī bija, jo tad, kad beidzu runāt, viņa nolika savu tukšo tasi uz galda un noteica: — Labi.

Vai tās bija viņas domas par mani? Jutos tā, it kā būtu izturējusi iesvētīšanas rituālu, kas mani padarījis par neliela izmeklētu cilvēku kluba locekli, kas var baudīt Merienas Sendo-valas atzinību.

— Vai vēlaties man pateikt, kādēļ domājat, ka Henrijs Kmijees nav nogalinājis jūsu māsu? — es vaicāju.

— Viņš to nevarēja izdarīt.

— Kāpēc?

— Tajā naktī, kad viņa nomira, viņš nebija pat Pleistovas tuvumā.

24.

— Pirms mēs turpinām sarunu, — es teicu, — pasakiet man, vai gribat, lai es zinu, kāpēc esat nākusi ar šo informāciju pie manis? Es domāju... — izdarīju nelielu, apļveida žestu ar labo roku. — Jūs esat policiste. Vai jums par to nevajadzētu runāt ar saviem kolēģiem?

— Es esmu runājusi.

— Un?

Viņas seja kļuva skarbāka. — Ja tas man būtu kaut ko devis, es nebūtu šeit, vai ne?

Jauki justies nepieciešamai.

— Nezinu, — es teicu. — Vai jūs būtu šeit? Vai esmu jums pēdējā instance?

— Iespējams.

Ielēju sev vēl kafiju un piedāvāju arī viņai. Viņa atteicās ar galvas mājienu. — Kā ar Denu Takeru? — es vaicāju. — Tas ir vīrs no Nūhempšīras prokuratūras. Vai esat ar viņu runājusi?

— Jā.

— Ko viņš teica?

Viņas sejas izteiksme no skarbas kļuva dzēlīga. — Ak, viņš bija pieklājīgs. Uzklausīja mani. Tad teica, ka iedziļināsies šai lietā un izvadīja mani pa durvīm.

— Un vai viņš to izdarīja? Iedziļinājās?

— Kas to lai zina? — Viņas balsī skanēja nogurums. — Es šaubos. Viņš un visi citi jau bija nolēmuši, kurš ir vainīgais. Viņi negribēja dzirdēt nekādu informāciju, kas varētu sašķobīt šo pieņēmumu.

Pamāju un iedzēru mazliet kafijas. Dažiem policistiem piemīt šāda tendence — koncentrēt uzmanību uz vienu aizdomās turēto un ignorēt vai nenovērtēt jebkuru liecību, kas varētu viņu attaisnot. Un apsūdzēt kādu citu. Man tomēr bija šķitis, ka Takers nav... tik aprol)ežots. Pateicu to Merienai.

— Ak, viņš ir tāds pats kā visi, — Meriena Sendovala nepacietīgi attrauca.

Iespējams, ka viņa nav atradusi īsto veidu, kā runāt ar 'Paķeru, es iedomājos. Stādījos priekšā, kā tas varēja būt noticis. Sieviete, kas še sēdēja, bija visai atskabargaina.

Zināmā mērā viņa man patika.

— Labi, esmu pati uzmanība, — es teicu. — Ja Henrijs Kmijecs nebija Pleistovā tajā naktī, kad nogalināja Čerilu, kur tad viņš bija?

— Ķīnā.

Ķīna atradās pavisam pretējā štata malā nekā Pleistovā. Starp abām pilsētām bija diezgan pamatīgs brauciens.

— Kur tieši Ķīnā viņš bija?

— Bārā, cūkkūtī, kam dots Džimmija Maka vārds. Patiesību sakot, tas atrodas ārpus Ķīnas. Viņš tur pavadīja visu nakti. No pulksten septiņiem vakarā līdz slēgšanai. — Merienas balss skanēja galīgi neizteiksmīgi, kad viņa piemetināja: — Dzerdams alu.

— Jūs izklausāties ļoti pārliecināta par to.

— Es tāda esmu.

Brīdi lūkojos viņā. Kā viņa bija dabūjusi šo informāciju? Viņa, protams, nebija gājusi iekšā visos štata bāros un ceļmalas krogos, lai noskaidrotu, vai Kmijecs gadījumā tur nav pavadījis to nakti, kad tika noslepkavota viņas māsa.

Pajautāju to Merienai.

— Es aprunājos ar dažiem cilvēkiem, kuri pazina Kmijecu. Viena lieta, ko tādējādi noskaidroju, bija tās vietas, kur viņš mēdza nosist laiku. Sastādīju sarakstu. Bija kādas deviņas vai desmit vietas. Pāris bāri Mančesterā un tās apkaimē. Viens Lekonijā, viens Rietumlibānā.

— Viņam patika braukāt apkārt, lai iedzertu, vai ne?

— Jā. Es domāju, ka īstais iemesls bija tas, ka viņš no tik daudzām vietām bija ticis izmests, ka viņam bija jāvirzās aizvien

tālāk, lai atrastu jaunas dzertuves. Dažreiz viņš devās pat līdz Ziemeļkonvejai.

— Ak kungs, jādomā, ka viņš lieliski saderēja kopā ar klīrīgajiem slēpotājiem turienes ziemas kūrortā.

Meriena vēlreiz vārgi pasmaidīja. Jutos apbalvota.

— Jā gan. Viņam bija arī iecienītas vietiņas Portsmutā un vēl viena ārpus Konkordas. Viena netālu no Plimutas.

— Varu iedomāties, droši vien pamatīgi zaņķi.

Viņa pamāja. — īstas atkritumu bedres. Kur tad vēl viņu laistu pāri slieksnim?

— Grūti iedomāties. Tātad jūs pārbaudījāt visas šīs vielas? Vai jums bija kāds pamats izdalīt vienu no šīm vietām, pastāvot lielākai iespējai, ka Kmijecs varētu būt tur pavadījis to nakti, kad gāja l>ojā jūsu māsa?

— Nu, tas viņa dzīvokļa īpašnieks, kā viņu... — viņa samin-stinājās, piemirsusi vārdu.

— Džozefs Devits, — es pateicu priekšā.

— Jā, tas pats. Viņš man pastāstīja, ka noteiktos vakaros Kmijecam patīk doties uz noteiktām vietām. Džimmija Maka bārs bija viena no pirmdienas vakaru dzertuvēm. Otra atradās Lekonijā.

— Vai viņam pirmdienās bija varianti?

— Jā, zināmā mērā. Ne tā, ka katru nedēļu viņš būtu šīs vietas mainījis — vienreiz Ķīna, otrreiz Lekonijā. Viņam nebija... viņam nepiemita tik daudz rutīnas. Dažkārt viņš devās uz Ķīnu trīs reizes pēc kārtas. Vai divreiz uz Lekoniju.

— Čeril a nomira pirmdienas naktī.

— Jā. 1990. gada 22. janvārī.

— Un Kmijecs visu šo nakti pavadīja Džimmija Maka bārā. Dzerdams alu. No septiņiem vakarā līdz slēgšanai.

— Un Cerila tajā vakarā tika pēdējo reizi redzēta deviņos.

— Pleistovā.

— Kurš Džimmija Maka bārā identificēja Kmijecu? Bārmenis?

Viņa pamāja. — Parādīju viņam pāris attēlus no avīzēm, kuros bija redzams Kmijecs. Vēl arī fotogrāfijas no Manēesterā sastādītā protokola.

— Tas ir protokols, ko sastādīja, kad viņš mēģināja aplaupīt video nomu?

— Jā.

— Un jums likās, ka bārmenis ir liecinieks, uz kuru var paļauties?

— Nu... jā.

«Jā» izskanēja pārliecinoši, taču es ievēroju vilcināšanos pirms tam. Zināju, kāpēc tā bija. Tādā vietā kā Džimmija Maka bārs, kura publiku veidoja gandrīz tikai padil>enes, arī bārmenis pats varēja būt vazaņķis. Vismaz ne īsts uzticamības paraugs.

— Zinu, ko jūs domājat, — teica Meriena.

— Par to ir jādomā, vai ne?

Merienas seja atkal kļuva skarba. — Jūs runājat tāpat kā Paķers.

— Merien, man ļoti žēl, bet...

— Izbeidziet, — viņa pārtrauca. — Jūs esat tāda pati kā citi. Man žēl, ka velti zaudēju laiku. Paldies par lenču. — Viņa piecēlās.

— Pagaidiet mirkli, — es teicu. — Pagaidiet vienu sasodītu minūti.

Viņa raudzījās manī.

— Tagad jūs paklausieties, ko es teikšu. — Izstāstīju viņai, ko Džozefs Dcvits bija stāstījis man par ugunsgrēka nakti — ka Kmijccu bija tā savaldzinājušas liesmas, ka viņš no turienes nav izkustējies visu nakti. Kad biju likusi līdz pusei, Meriena atslīga atpakaļ krēslā, joprojām skatīdamās uz mani.

— Tad jau iznāk, ka viņš nav nogalinājis arī Lizu Gudinafu, — viņa noteica.

Nopūtos. — Es nezinu, Merien. Vienkārši nezinu. Markuss pēc manis vēl runāja ar Devitu. Viņš secināja, ka Devits nav īsti

pārliecināts par laiku, ko Kmijecs patiešām pavadījis uz vietas, vērodams ugunsgrēku.

— Muļķības, — teica Meriena. — Markuss grib ticēt tam, kam viņš tic. Viņš negrib, ka viņa teorija tiek sašķobīta, tāpat kā to negrib policija. — Viņa izrunāja vārdu «policija» tā, it kā pati pie tās nepiederētu.

Un kā tad ir ar tevi pašu, es nodomāju. Varbūt tu, savukārt, negribi, ka tiek sašķobīta tava teorija.

— Klausieties, — es sacīju, — domāju, ka tas ir ļoti būtiski, ko jūs pastāstījāt. Gribu to kopā ar jums izpētīt. Bet vai jums nav vēl kādi fakti?

Atbildes vietā viņa sāka rakņāties savā prāvajā, brūnajā rokassomā. No turienes tika izvilkts krietns papīru žūksnis, kas bija pa trim sasprausti kopā. Izskatījās kā kompjūtera izraksts.

— Kas tas ir? — es vaicāju.

— Tas ir to visu pēdējo m(xleļu sarkano ševrolē pikapu īpašnieku saraksts, kuri dzīvo Ņūhempšīrā.

— Tas ir Kmijeca mašīnas modelis.

— Viņš 1985. gadā nopircis lietotu 1988. gada modeli.

— Ahā.

— No šī saraksta es izvēlējos tos 1983. gada sarkano ševrolē pikapu reģistrēto īpašnieku vārdus, kas braukuši starp 1986. un 1990. gadu.

— Laika periodā, kad notika slepkavības.

— Tieši tā.

— Cik daudz bija šādu vārdu?

— Divdesmit septiņi, ieskaitot Kmijecu.

Es pamāju. — Turpiniet.

— Divpadsmit no tiem daudz dažādu iemeslu dēļ es varēju atmest. Vai gribat, lai uzskaitu jums šobrīd šos iemeslus?

— Nē. Ja būs nepieciešams, jūs to varēsiet izdarīt vēlāk.

— Tā man palika piecpadsmit iespējamības. Kādas piecas no tām man likās pārliecinošākas par citām.

— Saprotu.

— Viens no viņiem, kāds puisis vārdā Roberts Vudrafs, dzīvo tieši Pleistovā. Turklāt viņam ir krimināla pagātne.

— Kādēļ?

— Nodarījis miesas bojājumus vainu pastiprinošos apstākļos.

— Nodarījis sievietei?

— Savai draudzenei. Uzbrucis viņai ar cirvi.

— Ak Dievs.

— Un tad ir vēl viens. Dēlis Vašberns. Kriminālas pagātnes nav, bet ir novirzes.

— Kādā ziņā?

— Ak, viņš ir no sabiedrības atrāvies kroplis. Vēl kāds Deniss Makkerijs. Vēl viens augstākā labuma eksemplārs. Tiesāts par izvarošanu. Dabūjis piecus gadus.

— Jauki.

— Un vēl mums ir Ričards Leflērs un Pols Heriks. Leflērs kādreiz Konkordā aizturēts par pornogrāfijas izplatīšanu. Ilc-riks turēts aizdomās par uzmākšanos bērnam Frenklinā.

— Cik daudz jums izdevies izpētīt šo tipu pagātni?

— Pamatā tik, cik esmu jums izstāstījusi. Joprojām strādāju pie tā.

— Savā brīvajā laikā?

Viņa pamāja.

— Vai kādam no šiem puišiem ir alibi par to nakti, kad tika noslepkavota Čerila?

— Nav nekā tāda, ko būtu varējusi pārbaudīt. Pagaidām.

— Vai... citi izmeklētāji nodarbojušies ar šiem gadījumiem?

Viņas seja atkal kļuva skarba. — Pa roku galam. Policistiem

taču jau bija skaidrs, kurš ir īstais.

— Kmijccs.

— Kmijecs.

— Jūs patiesi esat pārliecināta, ka Ņūhempšīras slepkavību izmeklēšana ir bijusi... neadekvāta, vai ne? Nevis tieši jūsu

māsas gadījums, bet arī citas slepkavības. Denīzes Mišo un Kerolainas Bregas.

— Jā, tā es domāju.

— Un kā ar Masačūsetsas slepkavībām?

Viņa paraustīja plecus.

— Kā ar tām divām sievietēm Bostonā, par kuru noslepkavošanu Kmijecs atzinās sākumā? Marija Akosta un Klaudija Vaitlova? Un tā, kurai viņš uzbruka? Keiša Medisone? Bija ļoti daudz lietisko pierādījumu, kas liecināja, ka Kmijecs vainīgs šo noziegumu izdarīšanā.

— Domāju, ka tos viņš arī izdarījis.

— Bet ne pirmos septiņus.

— Nu, pilnīgi skaidrs, ka Cerilu viņš nav nogalinājis. Un no tā, ko jūs teicāt, izriet, ka Lizu Gudinafu arī nē.

— Tad kāpēc viņš apgalvo, ka ir to darījis?

Meriena klusēdama vērās manī. Tad teica: — Ņūhempšīrā netiek piemērots nāvessods.

Biju sava krēsla noliekusies uz priekšu. Tagad atslīgu atpakaļ. — Protams. Tātad teorētiski Kmijecs var burtiski iedzīvoties uz savu izdarīto noziegumu rēķina. Jeb uz to noziegumu rēķina, par kuriem viņš apgalvo, ka ir tos izdarījis.

— Tādēļ viņš vēlas, lai Markuss sarakstītu to grāmatu, vai

ne?

Saviebu seju. — Viņš domā, ka tas viņu padarīs par zvaigzni. Viņš pat kādudien vaieājis Markusam, kurš aktieris pēc Markusa domām varētu tēlot viņu televīzijas miniseriālā pēc grāmatas motīviem.

— Varbūt Kmijecs domā, ka var iztirgot savas muļķības filmai.

— Viņš varētu gan tā domāt.

— Ja viņš to izdarītu, nopelnītu krietnu žūksni, vai ne?

— Jā... varbūt, — es teicu. — Tas atkarīgs no tā, ko jūs saprotat ar jēdzienu «žūksnis». Filmu sabiedrība vai televīzijas kompānija var maksāt viņam divus tūkstošus dolāru par

ekranizācijas tiesībām. Ar sekojošām piemaksām, ja kameras sāks darboties.

— Kā to saprast?

— Ja patiesi sāks uzņemt miniseriālu vai filmu par Kmijecu, diviem tūkstošiem par ekranizācijas tiesībām sekos vēl vairāk naudas. Domāju, līdz kādiem simts tūkstošiem dolāru. To sauc par samaksu kameras darbošanās gadījumā.

— Jēzus, — Meriena noteica. — Ko Kmijecs domā darīt Volpolā ar tādu kumosu?

Gribēju jau teikt, ka viņš domā notriekt šo naudu I^asvegasā, kur pavadīs no cietuma brīvās nedēļas nogales, bet noklusēju. Nebija īstais brīdis aiz matiem pievilktiem jokiem par Masa-ēūsetsas noziedznieku labošanas sistēmas vājajām vietām.

Domās atgriezos pirms trim nedēļām, atcerējos ainu Edītes Kmijecas treilerī. Ko īsti viņa bija teikusi par savu dēlu?

Henrijs ir labs zēns. Viņš tagad ir prom. Bet viņš drīz atgriezīsies. Viņš parūpēsies par mani. Es zinu, ka tā būs. Viņš apsolīja. Viņš apsolīja par mani parūpēties.

— Varbūt viņš grib to naudu, lai nodrošinātu savas māmuļas vecumdienas, — es teicu.

— Tādi gadījumi ir bijuši. 1.ai cik grūti arī nebūtu noticēt, ka tādam riebeklim kā Kmijecs var būt ģimeniskas jūtas.

— Jā, zinu. — Un es patiesi to zināju. Daudzi Bostonas policisti uzskata, ka patiesais iemesls, kāpēc Alberts Desalvo atzinās, ka ir Bostonas Žņaudzējs, ir tas, ka par tiesībām publicēt viņa stāstu maksāja labu naudu. Tā bija nauda, ko viņš varēja nodot sievai un bērniem, bet cietumā atlikušo dzīvi viņam bija jāpavada šā vai tā par izdarītiem seksuālajiem noziegumiem, kam ar Žņaudzēju nebija nekāda sakara.

Neviens nav slikts līdz galam.

— I^abi, — es teicu Merienai Sendovalai. — Labi. Uz kurieni jūs gribat doties no šejienes?

25.

Pēcpusdiena bija pelēka un vēsa, gaisā virmoja sniega smarža. Drīz vajadzēja sākt snigt. Neraugoties uz to, mēs ar Merienu izgājām no viesnīcas un devāmies uz upi. Šķērsojām Larsa Andersona tiltu un, pagājušas garām laivu remontdarbnīcām, nokļuvām upes krastā. Čārlza upe izskatījās netīra un auksta, kāda tā arī bija. Ceļa otrā pusē Harvardas biznesa skolas sarkanās ķieģeļu ēkas spiedās kopā ciešā pulciņā.

— Pastāstiet man par Čerilu, — es palūdzu. — Viss, ko par viņu zinu, ir tas, ka viņa bijusi izskatīga meitene.

— Tāda viņa bija, — atbildēja Meriena. Viņa paspēra ceļā gulošo akmeni, kas ieripoja upē ar vāju plunkšķi. — Viņa bija ģimenes mazulīte.

— Jūs esat vecākā?

Meriena pamāja.

— Cik bērnu ir starp jums un Čerilu?

— Trīs zēni. Patiesību sakot, divi. Viens no maniem brāļiem nomira pusotra gada vecumā.

— Man žēl.

Viņa pamāja. — Ja viņš būtu dzīvojis, viņam tagad būtu divdesmit gadi. Domāju, ka Čcrila nāca pasaulē, lai zināmā mērā viņu aizvietotu.

Un ģimene bija zaudējusi arī aizvietotāju. letiņos ciešāk savā parkā. Kādēļ traģēdijas smagā nasta tiek sadalīta tik netaisni? Saprotams, ka Čārlzs un DžūlijaTimonsi nevēlējās runāt par Čerilu ne ar mani, ne Markusu vai kādu citu. Ko viņi varētu teikt?

— Cerija bija labs bērns, — teica Meriena. — Laimīga. Attapīga. 1.abi mācījās skolā.

— Kādi bija viņas nākotnes plāni?

— Vispirms viņa gribēja beigt koledžu. Pēc tam studēt tieslietas. — Meriena tikko manāmi pasmaidīja. — Viņagribēja kļūt par federālo apsūdzētāju.

— Nopietni plāni. Vai brīvajā laikā viņa daudz lasīja par likumiem un krimināltiesību sistēmu?

— Tonnām.

— Jūsu darbs viņu droši vien valdzināja?

— Jā gan. Viņa vienmēr lūdza, lai ņemu līdzi uz tiesu tajās reizēs, kad man bija jāliecina.

— Jūs to darījāt?

— Dažreiz. — Meriena brīdi klusēja. — Tagad vēlos, kaut būtu to darījusi daudz biežāk.

Atcerējos vēl kādu faktu no Markusa grāmatas uzmetuma. — Jums ir brālēns, Eseksas grāfistes apgabala prokurors, vai ne?

Viņa pamāja. — l)žo Sternss. Manas mātes jaunākās māsas dēls.

— Čerila droši vien daudz laika pavadīja kopā ar viņu.

— Kad vien varēja.

— Vai esat dalījusies ar viņu savās šaubās par Kmijecu?

Meriena atkal pamāja, šoreiz drusku stīvi.

— Un?

— Viņš arī ir pilnīgi pārliecināts par Kmijeca vainu. Bastards. Mēs ar viņu daudz vairs nesarunājamies.

— Saprotu. Labi, atgriezīsimies pie Cerilas. Pastāstiet man vēl kaut ko. Jūs teicāt, ka viņa bija laimīga. Viņai bija daudz draugu?

— Vesels pulks. Viņa patiešām bija populāra.

— Zēni?

— Pāris. Man viņi likās tīri nekas. Es gan tiku viņus redzējus vienu vai divas reizes. Maniem vecākiem viņi patika. 1.ai gan jādomā, ka tētim neviens nelikās pietiekami lal>s priekš Cerilas.

Atcerējos Markusa raizes par l,cu. — Tāds laikam ir meitu tēvu vispārējais stāvoklis.

Pagājām garām Vīksa tiltam un turpinājām iet uz upes lejasgalu.

— Merien, — es ierunājos. — Tas ir smags jautājums, ko gribu jums uzdot.

Viņa paskatījās uz mani.

— Vai Čerilai varēja rasties vajadzība cīnīties pret sava tā laika drauga uzmācību un vai viņš...

— Varēja Čerilu nogalināt?

— Jā. Jums jau jāzina, cik bieži tā notiek.

— Jā, es to zinu.

— Un ko jūs domājat?

— Nē. Tas nevarēja būt Čerilas draugs. Viņš tonakt bija prom, ekskursijā no skolas, pavisam citā štatā.

— Skaidrs. Un kā ar bijušo draugu?

Viņa papurināja galvu.

— Esat pārliecināta?

— Jā.

— Izpētījāt šo iespējamību?

— Protams, — viņa noteica ar zināmu nogurušas neiecietības pieskaņu.

— 1.abi.

Nogājām kādu jūdzi. Mākoņi k|uva zemāki un smagāki, gaiss kļuva vēl mitrāks un aukstāks. Laiks atgriezties kādā siltākā vietā.

Šķērsojām Storova braucamo ceļu un devāmies lejup pa sānceļu, kas veda gar Harvardu, Danstera, Levereta, Vintropa un Eliota ielām.

— Pastāstiet man par sevi, — es teicu.

— Ko jūs gribat zināt?

— Vai esat precējusies?

— Biju. Izšķīrāmies apmēram pirms trim gadiem.

— Vai jūsu vīrs arī bija policists?

— Nē. Komivojažieris.

— Tā nav mana darīšana, un jūs varat pasūtīt mani šķērsām, bet sakiet — kāpēc jūs izšķīrāties?

— Viņam nepalika mans darbs.

— Ar to saistītās briesmas?

Viņa paraustīja plecus. — Domāju, ka daļēji arī tas. Bet galvenokārt viņam nepatika mans darbalaiks.

Es pamāju. Šī situācija man bija vispusīgi pazīstama, vai ne?

— Īstenībā viņam nepatika tas, ka es astoņas stundas pavadu patruļas mašīnā kopā ar citu čali.

— Skaidrs. — Arī to es tagad pazinu. Greizsirdību. — Vai šķiršanās process bija nelāgs?

— Vai esat kādreiz dzirdējusi par kādu labu šķiršanos?

īsi iesmējos. — Muļķīgs jautājums. Noņemu to.

Kamēr tikām atpakaļ viesnīcā, abas trīcējām no aukstuma. Februāra sākumā Masačūsetsā sals kniebj līdz pat kaulam.

Bija puspieci. Gandrīz kokteiļstunda.

— Vai nevēlaties iedzert? — es vaicāju. — I>ai sasildītos.

— Nē. Man pusotru stundu jābrauc pa satiksmes pārslogotu ceļu.

— Saprotu. Nu, ko... — pastiepu roku. — Bija labi ar jums tikties.

— Man arī.

Sarokojāmies. Tad brīdi stāvējām, raudzīdamās viena uz otru.

— Vai jūs esat manā pusē? — jautāja Meriena.

Dziļi ievilku elpu. — Jā. Esmu ar jums.

Nākamajā rītā brokastoju ar Markusu viņa apartamentos. Kad bijām tikuši līdz Kantalupes melonei un pankūkām, pastāstīju viņam par Merienu Sendovalu. Kā jau biju gaidījusi, viņš klausījās ļoti uzmanīgi. Tad viņš ķērās pie Merienas savākto liecību iztirzāšanas pa punktiem, ko arī biju paredzējusi.

Pirmais, kam viņš uzbruka, bija Džozefa Devita uzskaitītie Kmijeca dzeršanas paradumi. Tad viņš ņēmās apšaubīt Džim-mija Maka bāra bārmeņa apgalvojumu, ka 1990. gada 22. janvārī Kmijecs visu vakaru sūcis alu viņa iestādījumā.

— Kā gan viņš var tik precīzi atcerēties tik senu notikumu? — Markuss purināja galvu un ēda olu kulteni. — Es nesaku, ka

Sendovala nav laba izmeklētāja, esmu pārliecināts par pretējo, bet iespējams, ka viņa pateica bārmenim priekšā vēlamās atbildes. Varbūt pat neapzinādamās, ka to dara.

— Grifin, man viņa likās ļoti pamatīga un apzinīga.

— Es to nenoliedzu. Bet, Liza, ņemiet vērā, ka viņa šai gadījumā nevar būt gluži objektīva. Viņa acīm redzami ir emocionāli ārkārtīgi ieinteresēta, lai Čerilas slepkava liktu noķerts. Sendovalai varbūt liekas, ka tas ir tieši viņas uzdevums, jo viņa ir policiste.

Nopūtos. — Un kā tad ar tiem pieciem puišiem, kam pieder sarkani ševrolē pikapi un par kuriem policijā ir sastādīti protokoli? Pareizāk sacīt, četriem ir protokoli. Piektais, Dēlis Vaš-bems, ir tikai ar nelāgu raksturu apveltīts tips.

— Varbūt, ka viņi visi ir deģenerāti un padibenes. Tā vismaz izklausās. Bet tas nenozīmē, ka viņi ir maniakāli slepkavas. Vai Sendovalai pret viņiem ir vēl kādi konkrēti pierādījumi?

— Nē, — man bija jāatzīst.

Markuss savilka uzacis. — Nu, ko tad?

— Jā, jums taisnība.

— Es tomēr gribu, lai jūs turpinātu uzturēt kontaktu ar viņu.

— Tad ir labi, jo es jau paguvu apsolīt viņai, ka to darīšu.

Viņš pasmīnēja. — Viņa būs lielisks materiāls grāmatas

fonam. Un kas par blakus sižetu! Nogalinātās meitenes māsa mēģina notvert slepkavu. Izklausās, ka viņa kā tips ir visai interesanta — pakļauta garastāvokļa maiņām, drūma un atriebības vadīta.

— Aha. Tikai es nedomāju, ka viņa stādās sevi priekšā kā miniseriāla varoni, Grifin.

— Sasodīts, ne jau to es domāju.

— Protams.

— Viņa patiesi bija atklāta ar jums?

— Tā izskatījās.

— Tas jums padodas. Jūs panākat, ka cilvēki jums atklājas.

— Droši vien tas notiek tāpēc, ka esmu tik jauka meiča.

Viņš iesmējās. — Liza?

-Jā?

Markuss iemalkoja kafiju. — Izklausās, ka Sendovala atstājusi uz jums diezgan lielu iespaidu.

— Tā ir.

— Viņa pievērsa jūs savam skatījumam uz šo lietu?

— Dieva dēj, Grifin. Domāju, ka fakti, kas ir viņas rīcībā, jāpapēta tuvāk, tas arī viss.

— Labi, jau labi. — Viņš nolika tasi. — Nomierinieties. Apēdu gabaliņu melones. Tad apvaicājos, kā izskatās

Ņujorkā.

— Kā lai es to zinu? Visu dienu pavadīju kopā ar diviem juristiem un trim grāmatvežiem.

— Tātad producenta kompānija patiešām sāk darbu.

— Tā izskatās.

— Apsveicu.

— Paldies.

— Ak. — Noliku dakšiņu. — Bunājot par filmu būšanām, uzminiet, kas apmeties viesnīcā?

— Sesils B. Demils.

— Viņš ir miris. Nē. Kendisa Bcrgcna.

Markusa uzacis atkal savilkās uz augšu. — Kendija ir šeit? Pavēros viņā. — Kendija?

Viņš izskatījās apmulsis. — Kas jums nepatīk?

— Nekas. Viņa ir jūsu draudzene?

— Nu, es viņu pazīstu.

— Un jūs brokastojat ar mani?

— Viņai jau bija sarunāts randiņš.

Ieķiķinājos. — Es pārdzīvošu, ka izvēlējāties mani kā

nākamo aiz viņas. Ko mēs šodien darām?

*

— Vai mums nav jāsalīdzina piezīmes par likšanos ar Kmijecu?

— Pareizi. — Pasniedzos pēc rokassomas. — Man viss ir līdzi.

— Lieliski. Sāksim strādāt.

Atlikusī nedēļas nogale pagāja klusi. Pirmoreiz kopš neatminamiem laikiem pavadīju to bez Džeka. Bija dīvaina un vientulīga sajūta, ka tik daudz laika un telpas pieder man vienai. Izdomāju dažādus mazus darbiņus, lai nodarbinātu sevi un nejustu neko sliktāku par jau minēto dīvainību un vientulību.

Man bija jādomā, ko dara viņš.

1.ai gan biju tikai nedaudz mazāk pārliecināta nekā Markuss, ka Kmijecs ir Merimekas Ielejas Slepkava, tomēr jutos aizskarta, ka Markuss tik viegli bija noraidījis Merienas Sendovalas pretējo pārliecību. Viņas šaubas meta pietiekoši lielu ēnu, lai izturētos pret tām nopietni.

Un vai nebiju viņai apsolījusi, ka palīdzēšu? Vai tas nenozīmēja, ka jāpalīdz atrast pierādījumus viņas šaubām?

Pirmdienas rītā, kamēr Markuss bija aizņemts, atkārtoti intervējot kādu Kmijeca vidusskolas vadības locekli, piezvanīju savai paziņai Kllenai Dēvisai, kura strādā llarvardas observatorijā.

Kmijecs bija teicis, ka nakts, kad viņš nogalināja Lindu Tesjēru, bijusi «patiesi jauka», ar skaidri saskatāmu mēnesi. Būtu interesanti pārliecināties,es nodomāju,cik lielā mērā viņa atminas atbilst īstenībai.

Klausuli pacēla laboratorijas asistents, kurš devās meklēt Plienu. Pagāja pāris minūtes. Kad viņa pienāca pie telefona, es teicu: — Tā esmu es, Liza. Atvaino, ka atrauju tevi no astroloģiskajām kartēm, vai ar ko nu tu tur nodarbojies.

Viņa nosprauslojās un vaicāja, kas noticis.

— Man pie tevis ir jautājums.

— Kāds?

— Vai vari man pateikt, kādi bija klimatiskie apstākļi 1989. gada 7. decembrī?

— Kur? Šrilankā?

— Jocīgā. Nē. Tepat. Merimekas ielejā. īpaši Metjūenas rajonā.

— Labi. Vai varu tev stundas laikā atzvanīt?

— Protams. Parunāsim vēlāk. — Iedevu viņai telefona numuru Čārlza viesnīcā.

Pagāja vairāk nekā pusotra stunda, līdz viņa piezvanīja.

— Liza?

— Aha.

— Klausies, 1989. gada 7. decembra naktī Merimekas ielejas reģionā, īpaši Metjūenas — Lorensas — Endoveras — Ziemeļ-endoveras rajonā bija liels mākoņu daudzums.

— Mēness nebija redzams? — es strauji viņu pārtraucu.

— Tikai ar rentgena acīm. Vai turpināt?

— Jā, jā.

— Bieza, zema mākoņu sega, no pieciem līdz astoņiem vakarā sniga ar pārtraukumiem. Pēc astoņiem sniga stiprāk un nemitīgi. Ap pusnakti snigšana mitējās. Temperatūra svārstījās ap... ak, tu laikam nesapratīsi pēc Celsija, vai ne?

— Kurš tad saprot?

— Pēc Fārenheita bija ap trīsdesmit grādiem.

— Skaidrs.

Pēc vispārpieņemtajiem standartiem neizklausījās, ka šī nakts būtu bijusi jauka.

— Vai vēl ko gribi zināt? — apvaicājās Pliena.

— Nē, — es atteicu. — Paldies par to pašu. Liels paldies.

— Priecājos palīdzēt. Vai tas tev nepieciešams kādam rakstam?

— Zināmā mērā.

— Vai man no tā būs kāds labums?

— Pavaicāšu savam līdzautoram.

— Re, kā! Paldies. Sveika.

— Sveika.

Noliku klausuli. — Kuņas dēls, — es nolamājos.

Gaidīju, lai pavēstītu šo jauno pretrunu Markusam, tiklīdz viņš atgriezīsies viesnīcā. Nekas neiznāca. Mani apklusināja

viņa bālā sejas izteiksme. Viņš stāvēja uz sliekšņa, vērdamies manā virzienā. Tad novilka mēteli un ļāva tam noslīdēt uz grīdas.

— Grifin? — es ierunājos. — Kaut kas noticis?

Viņš spēcīgi paberzēja pieri. — Jā, tā varētu teikt.

— Kas?

— Kmijecs ir miris.

— Ko?

— Šopēepusdien viņi atrada to kamerā pakārušos.

26.

Tajā pašā vakarā septiņos mēs ar Markusu sēdējām Klusajā bārā kopā ar Denielu Takcru.

— Pie joda, Den, kā tas varēja notikt? — gribēja zināt Mark uss.

Takers purināja galvu. Viņš izskatījās pārguris. Zem viņa gaiši zilajām acīm bija izveidojušies maisiņi un tumši loki. — Es nezinu, — viņš teica. — Es vienkārši to nezinu.

— Es domāju, ka cietuma administrācijai bija jānoorganizē Kmijecam speciāla uzraudzība, lai kaut kas tamlīdzīgs nevarētu notikt.

— Vai viņš patiesi izdarījis pašnāvību? — es vaicāju.

Abi vīrieši uzmeta man asus skatus. Paraustīju plecus. — Tas taču ir loģisks jautājums, vai ne?

— Tas bija pirmais, ko es pajautāju. — Takers pārvilka sejai ar plaukstu.

— Un tātad? Vai viņu varēja nogalināt kāds no citiem apcietinātajiem?

— Manuprāt, tas ir iespējams, — teica Takers. — Lai gan tajos gadījumos, kad šie puiši paraksta kādam spriedumu, viņi to nenostrādā tik smalki.

— Domāju gan.

Slepkavas maniakus, bērnu pavedinātājus un visļaunākos izvarotājus parasti noslepkavoja, vai varbūt sodīja, viņu cietuma biedri. Un pēdējie nepazina žēlastību nāves sprieduma izpildē. Pirms piecpadsmit gadiem uz Volpolu nosūtīja kādu puisi, kurš bija notiesāts par triju piecgadīgu zēnu izvarošanu un nogalināšanu. Kādu nakti četri kameras biedri viņu sodīja ar nāvi. Vispirms viņi ielēja tam rīklē kādu dezinficējošu šķidrumu, tad metās viņam virsū ar dzīvžoga dzirklēm. Piedalījās visi.

— Tātad Kmijecs pats pakāries?

— Balstoties uz izmeklēšanas rezultātiem, jāseeina, ka jā, viņš pats to izdarījis, — teica Takers. — Nebija nekādu pazīmju, ka kāds būtu viņam palīdzējis.

— Kā viņš to izdarīja?

— Saplēsa strēmelēs savu kreklu. Sasēja atsevišķos gabalus kopā un izveidoja cilpu. Vismaz tā var domāt.

— Ak I) ievs.

— Bet kāpēc? — teica Markuss. — Nolādēts, kāpēc? Kas viņam varēja lēkties? Sirdsapziņas pārmetumi? Vainas sajūta? Kas? Kāpēc viņam tas tagad bija jādara?

— Kas to lai zina? — noteica Takers. — Viss, ko varu jums pateikt, ir tas, ka mēs nemitīgi sastopamies ar šādiem gadījumiem. Pie tam tas mēdz notikt daudz mazsvarīgāku iemeslu dēļ nekā Kmijecam. Puisi paņem ciet par spēka pielietošanu, un viņš ņem un pakaras.

— Sūdīgi, — Markuss ar dziļu izjūtu secināja. Takers iemalkoja alu.

— Un kas tagad būs? — es vaicāju.

Takers izbrīnīti pavērās manī.

— Vai tas nozīmē, ka Merimckas ielejas slepkavību izmeklēšana ir beigusies? Tā kā galvenais aizdomās turētais ir miris.

Takers spēlējās ar savu alus glāzi. Tad nolika to uz galdiņa marmora virsmas. — Nevaru pateikt, kā tas beigsies

Masačūsetsā. Kas attiecas uz manu darbību, to lems ģenerālprokurors.

Tulkojumā tas nozīmēja apmēram to, ka «jā, mēs izbeidzam lietu. Tomēr tas nav oficiālais lēmums».

Gribēju zināt, ko šobrīd domā Meriena Sendovala. Nebijām runājušas kopš tās dienas, kad tikāmies. Iespējams, ka viņa nodevās savu versiju izpētei.

— Lizai šķiet, ka par Kmijeca vainu var nedaudz šaubīties, — sacīja Markuss.

Ak, paldies, čalīt.

Takers palūkojās uz mani ar zināmu interesi. — Patiesi?

— Grifins zobojas pārjums, — es teicu. — Es un vēl kāds cilvēks, mēs Kmijeca versijā saskatījām dažas neatbilstības, tas arī viss.

— Jā? Kādas tad?

Neredzēju nekādu iemeslu, kāpēc nevarētu pastāstīt Take-ram par savām šaubām, turklāt Markuss bija nostādījis mani tādā stāvoklī, ka nevarēju no tā izvairīties.

Kad pabeidzu stāstīt, Takers teica: — Interesanti. Un kas ir otra persona, kura ievērojusi šos faktus?

— Tā ir Čerilas Timonsas māsa, — paskaidroja Markuss. — Policiste no Portsmutas, vārdā Meriena Sendovala.

— Es viņu pazīstu, — sacīja Takers. — Katrā gadījumā, esmu ar viņu ticies. Domāju, ka viņa ir laba policijas darbiniece.

— Tomēr iespējams, ka šajā gadījumā viņa ir uz nepareiza ceļa, — piemetināja Markuss.

— Ļoti labi varu saprast viņas situāciju, — teica Takers. Viņa P)alsī tikko jaušama pieskaņa liecināja, ka viņš mazliet pārmet Markusam augstprātību uz Merienas rēķina.

Man tas patika.

Markuss bija pietiekoši jūtīgs, lai uztvertu pārmetumu. Un pietiekoši pieklājīgs, lai ārēji paustu nožēlu.

— Turpināsiet pētīt šīs neatbilstības? — vaicāja Takers.

— Domāju, ka tas ir pūliņu vērts, — es teicu.

Viņš pamāja. — Nekad nevar zināt, kas var atklāties. — Viņš uzsmaidīja man savu nogurušo smaidu. — Tomēr, Liza, man jums jāsaka...

— Es zinu, zinu. Deviņdesmit deviņos gadījumos no simta pastāv iespēja, ka slepkava bija Kmijecs.

— Man tas liekas diezgan droši.

— Man patīk iedziļināties.

— Jūs man pastāstīsiet par rezultātiem. — Takers izdzēra alu. — Pasveiciniet Merienu no manis, kad tiksieties. Man viņa patika. Jūtu cieņu pret to, ko viņa dara. Iespējams, ka viņa par mani nav pārāk labās domās. Todien, kad Meriena bija pie manis, es zināmā mērā viņu atraidīju. Ne tāpēc, ka man tā gribējās, bet tāpēc, ka ģenerālprokurors man mina uz papēžiem.

— Es viņai to pateikšu.

— Dariet tā. — Viņš piecēlās.

— Ei, domāju, ka pusdienosiet kopā ar mums, — Markuss protestēja.

Takers papurināja galvu. — Nākamreiz. Tagad man jābūt atpakaļ.

Markuss paraustīja plecus. — Ja nu jums tiešām jāiet...

Mēs abi paspiedām Takeram roku, un viņš aizgāja. Mēs ar Markusu noskatījāmies, kā viņš iziet no bāra — vidēja auguma kalsns pusmūža vīrs ar nepretenciozām manierēm. Taču šīm īpašībām pievienojās tas iespaids, ko radīja viņa klātbūtne.

— Jauks cilvēks, — es noteicu.

— Jā, — Markuss aizdedzināja cigareti. — Tomēr man šķiet, ka Kmijeca nāve viņam rada zināmas atvieglojuma izjūtas.

— Ak tā? Kāpēc?

— Viņam bija apnicis spiediens, ko uz viņu izdarīja šīs izmeklēšanas sakarā. Iespējams, ka tagad viņam būs iespēja nodarboties ar ko citu.

Es pamāju. — Nu, labi, vai jūs joprojām gribat pusdienot ārpus viesnīcas? Kaut arī mūsu viesis atstājis skatuvi?

— Protams.

— Kur?

— Kā būtu ar to tendenciozo iestādījumu, kur jūs mani reiz aizvedāt?

— Hārvesta restorānu?

— Jā, to pašu. Tas nav tālu.

— Labs ir.

Paskatījāmies viens uz otru. Mūs vienlaikus bija pārņēmusi viena un tā pati doma, pareizāk sakot, atmiņas par to, kas notika Markusa apartamentos pēe tam, kad bijām pusdienojuši llār-vesta restorānā.

Iestājās klusums, kas vismaz man lika justies neērti.

Markuss to pārtrauca. — Nesatraucieties, — viņš teica. — Esmu pārāk noguris, lai kļūtu uzbāzīgs. Jūsu tikumība netiks apdraudēta.

Es iesmējos.

— Tomēr es domāju, — Markuss turpināja, — ka jūs joprojām esat sarunas vērta, vai ne?

Pārtraucu smieties.

— Nezinu, — es noteicu.

Viņš uzmeta man dīvainu, pētošu skatienu. — Domāju, ka esat, — teica Markuss.

Pusdienas bija ļoti labas, lai gan es pašķielēju rēķinā, kad tas tika atnests, un jāteic, ka tā apmaksāšana būtu man stipri sabojājusi baudīšanas prieku. Kopējais rēķins sasniedza 197 dolārus un 65 centus. Markuss uzvedās tā, it kā viņam būtu jāsamaksā kādi 4dolāri un 37 centi pārceptu cāli, kraukšķīgiem kartupeļiem un kokakolu kādā hamburgeru ēstuvē.

Pēc tam abi devāmies atpakaļ uz viesnīcu. Tas arī bija atkārtojums no iepriekšējās reizes, ar to starpību, ka šoreiz gājām nevis uz viņa numuru, bet gan uz garāžu. Markuss aizveda mani mājās.

Lusija sagaidīja mani pie durvīm, zobus aiz prieka atņirgusi un asti vēcinādama. Kad biju sapratusi, ka atgriezīšos vēlu,

piezvanīju savai kaimiņienei Sjū Makkrerijai un palūdzu viņu pabarot suni un sešos izlaist vakara pastaigā. Es laistīju Sjū Brazīlijas mūžamežam līdzīgo istabas augu kolekciju, kā arī pārsūtīju viņai vēstules un avīzes, kad Sjū devās preču iepirkšanas braucienā savai māla izstrādājumu tirgotavai. Tā bija laba vienošanās. Viņai nebija jāuztraucas, pametot savus sukulentus, un man nebija jājūtas vainīgai, ka nerūpējos par savu suni.

Automātiskais atbildētājs bija pieņēmis dažus telefona zvanus. Neviens no tiem nebija no Džeka. Bija dīvaini un bēdīgi ap sirdi, nedzirdot viņa balss ierakstu. Mums bija paticis ierunāt vienam priekš otra jokainus vai seksuālus vēstījumus. Faktiski mums bija izveidojušies ilgstoši un sarežģīti telefonisko attiecību un fantāziju paradumi.

Pasts sastāvēja galvenokārt no rēķiniem. Khm.

Ieslēdzu televizoru, lai pagūtu noskatīties vakara ziņas. Galvenais temats bija Henrija Kmijeca nāve. Nedzirdēju neko tādu, kas man jau nebūtu bijis zināms. Tad vēl stāstīja par kaut kādu stīvēšanos Bostonas pilsētas padomē. (Tas nu gan bija jaunums!)

Sekoja visas valsts un pasaules jaunāko notikumu apskats. Serbi un horvāti atkal savstarpēji apšaudījās.

Diktore teica: — No Jaunanglijas mums pienākusi vēsts par drūmu atklājumu, ko izdarījusi kāda sieviete Ņūberīportā, kad izvedusi pastaigāties savu suni. Sīkāk jums par to pastāstīs Šeila Makendrjū.

Diktori televizora ekrānā nomainīja kāda blondīne, kas, mikrofonu rokā turēdama, stāvēja vietā, kas izskatījās pēc labības

lauka. Aiz viņas atradās kaut kādi ūdeni.

— Trīsija, — viņa iesāka. — Kunāju ar jums no vietas, kur šopēcpusdien pulksten piecos tika atrasts divdesmit astoņus gadus vecas lNūberīportas iedzīvotājas Džoannas Parizī līķis. Policija maz ko stāsta, bet mūsu piektajam ziņu centram kļuvis zināms, ka Parizī daudzas reizes iedurts kakla un krūšu apvidū. Līķi atrada viena no Parizī kaimiņienēm, kura atsakās runāt ar

kādu no masu mediju pārstāvjiem. Mums pagaidām nav zināms, vai Parizī atvesta šeit un nogalināta, vai arī nogalināta citur un šurp atvesta vēlāk. Mums ir zināms, ka nogalinātās ķermenis atradies apmēram desmit jardus no Merimekas upes ziemeļu krasta...

27.

Meriena Sendovala piezvanīja man nākamajā rītā pusastoņos. Biju nomodā. Nevarēju daudz pagulēt. Biju pārliecināta, ka viņa arī nē.

— Jūs dzirdējāt? — viņa vaicāja.

— Jā. — Biju paguvusi izlasīt ari to, kas par slepkavību rakstīts llie Clobe un the Herald.

— Merien, — es teicu. — Es zinu. Tas skar vārīgu vietu. Bet pamēģināsim saglabāt mieru. Ir iespējams, ka notikušajam nav nekāda sakara ar Čerilas un to pārējo sešu sieviešu noslepkavošanu.

— Jēzus! Vai jūs tiešām...

— Merien! Uzklausiet mani! Jums jānomierinās. Klausieties, vai pazīstat kādu no Nūberīportas policijas departamenta?

— Nē.

— Draņķīgi. — Bungoju ar pirkstiem pa telefona galdiņu. — Mums nepieciešamas apliecinošas detaļas. Vai Parizī bija sasieta ar izolācijas lenti? Vai viņai ap kaklu bija cilpa no zaļas lentes? Vai varat to noskaidrot caur saviem policijas kontaktiem?

— Nezinu, — viņa atteica. — Ar daudziem no viņiem man vairs nav īsti draudzīgas attiecības. Viņu acīs esmu traucējoša kā suņanagla sēžamvietā.

— Draņķīgi, — es atkārtoju. — Nolādēts. Merien, ļaujiet man mazliet padarboties, izmantojot savus sakarus.

— Kādus? Markusu? Viņš teiks, ka kāds atdarinājis Kmijecu.

— Merien, vai jūs, lūdzu, nepārtrauktu kliegt uz mani?

— Atvainojiet.

— Labi. Klausieties. Es notikušo uztveru ļoti nopietni. Vai jūs, lūdzu, nevarētu tam noticēt? Tagad mēģināšu noskaidrot to, kas ir manos spēkos. Jūs dariet to pašu. Piezvanīšu jums pēcpusdienā. Būsiet mājās?

— Ja manis nav, atstājiet ziņu automātiskajā atbildētājā, un es jums atzvanīšu. Bet zvaniet man tikai uz mājām.

—labi. Parunāsim vēlāk.

Noliku klausuli. Tad devos uz Čārlza viesnīcu.

Markusa numurā nebija. Viņa nebija arī viesnīcas restorānā. Biju tik satraukta un apjukusi, ka gandrīz ieskrēju viesnīcas halles gaišajos paneļos.

Pārlasīju avīžrakstus par Džoannas Parizī noslepkavošanu. Detaļas bija aprakstītas visai nekonkrēti.

Salocīju avīzes un ieliku somā. Puisi, kurš bija rakstījis to, kas publicēts ihe HeniLd, tīri labi pazinu. Viņš turklāt bija man laipnību parādā. Varēju piezvanīt un pavaicāt, vai viņam nav kāda papildu informācija. Vai apsvērumi. Vai tenkas. Jebkas.

Darbā viņa nebija. Atstāju ziņu, ka zvanīšu vēlāk. Tad piezvanīju uz Nūberīportas policijas departamentu. Apmēram piecu minūšu laikā tiku savienota ar izmeklētāju Kobertsu. Stādījos priekšā un paskaidroju, ar ko nodarbojos, un ko man vajag. Viņš teica, ka viņam neesot ko piebilst pie tās informācijas, ko par Parizī noslepkavošanu publicējušas avīzes. Tieši to biju sagatavojusies dzirdēt. Tomēr bija jāpapūlas kaut ko izspiest. Palūdzu, lai viņš atsūta man sākotnējā policijas

protokola norakstu — uz to man bija tiesības, jo tas piederēja pie publicējamiem dokumentiem. Robertss apsolīja. Nolēmu, ka negaidīšu elpu aizturējusi, kamēr viņš to izdarīs.

Tad devos pastaigāties. Tobrīd neko citu nevarēju pasākt.

Kad pulksten desmitos atkal ielūkojos Markusa numurā, viņš tur sēdēja, dzerdams kafiju un ēzdams smalkmaizīti.

— Sveika, — viņš teica un norādīja uz servējamiem ratiņiem. — Gribat ko iekost?

Skatījos uz viņu. — Dzirdējāt jaunumus?

— Protams.

— Ko teiksiet?

Viņš nolika smalkmaizīti un noslaucīja rokas salvetē. — Tas bija briesmīgi.

— Vēl vairāk, Grifin. Tai sievietei bija iedurts, es citēju, «daudzas reizes krūtīs un kaklā, un līķis atstāts Mēri mokas upes krastā». Izklausās pazīstami?

— Meitēn, jūs nu gan šorīt esat labā garastāvoklī. Apsēdieties un iedzeriet kafiju.

— Grifin!

Viņš ļoti cieši paskatījās uz mani. — Jūs domājat, ka es neesmu interesējies par šo lietu, kopš svīdusi rīta gaisma? Varu derēt, ka nodarbojos ar to krietni ilgāk nekā jūs.

Dziļi ieelpoju. — Labi. Piedodiet. — Piegāju pie servējamā galdiņa un ielēju sev kafiju. Noņēmu no šūpuļkrēsla dažas mapes un apsēdos tajā. — Ko jums izdevās noskaidrot?

— Džoannai Parizī ap kaklu nav bijusi zaļā lente.

— Skaidrs.

— Un viņa nebija sasieta ar vadu izolācijas lenti.

— Aha. Kas jums sniedza šo informāciju?

— Takers.

— Patiesi?

— Patiesi. Vai tiešām domājat, ka arī viņš nepiedalās šai lietā, tikko par to tika paziņots?

— Viņu piesaistījuši kā konsultantu?

— Protams. It kā viņi nebūtu ievērojuši tās pašas sakritības, ko jūs.

— Vai ir kādas versijas par to, kas varētu būt slepkava?

Markuss paraustīja plecus. — Tā varētu būt imitācija. Avīzēs

un televīzijā tika pietiekoši daudz stāstīts par Kmijecu, lai iedvesmotu kādu deģenerātu doties ārā un... pati zināt.

— Domājat, ka tā arī bija?

— Nē.

— Kas tad?

Markuss nopūtās. — Domāju, ka viņu nogalinājis kāds narkotiku tirgonis.

Noliku tasi uz apakštases. — Viņa nebija tam samaksājusi?

— Nē. Viņa pirms pieciem gadiem liecinājusi pret to puisi tiesā. Pēc notiesāšanas viņš zvērējis pa labi un pa kreisi, ka atriebsies Džoannai, tiklīdz izkļūs no cietuma. Pirms divām nedēļām viņu atbrīvoja. Un, iedomājieties, kas notika?

— Kas tad?

— Kad policisti vakar devās viņu meklēt, tas nebija atrodams.

— Skaidrs.

— Tam puisim, vārdā Domingesam, ir nežēlīga varmākas reputācija. Izskatās, ka viņš pildījis solījumu.

— Cik reižu Džoannai iedurts?

— Apmēram piecpadsmit.

Papurināju galvu.

— Durts mazāk, nekā Kmijeeam patika to darīt, — teica Markuss.

Pavēros viņā. — Bet. pietiekoši, lai panāktu vēlamo rezultātu.

— Ak, jā.

Meriena ar lielu nepatiku pieņēma domu, ka Džoannas Parizī slepkavībai varētu arī nebūt nekāda sakara ar viņas māsas

nogalināšanu. Viņa apbēra mani ar argumentiem. Sāku justies kā duāla personība, kas darbojas kā Merienas apsēstības aizstāve Markusa priekšā un otrādi.

— Iespējams, — teica Meriena, — ka Parizī nebija ap kaklu zaļa lente tāpēc, ka slepkavu kaut kas iztraucēja, piemēram, sabiedēja garāmbraucošas mašīnas troksnis, un viņam bija jāsteidzas, lai netiktu pieķerts.

— Varētu tā būt, — es nepārliecinoši piekritu. — Un tomēr, kāpēc viņš, pēc jūsu domām, upuri nesasēja?

— Vairāk vai mazāk iemesli varēja būt tie paši. Ielika trūkums.

Tas bija pēcpusdienā. Meriena bija atbraukusi pusotru stundu pēc mana telefona zvana, braucām pa 93. ceļu uz Mančcs-teru. Man bija jāuzdod Džozefam Devitam daži jautājumi. Merienu šis plāns neiepriecināja, taču es uzstāju pietiekami skaļi, lai pārspētu viņas iebildumus.

Ja arī Devits bija pārsteigts, mūs abas kopā ieraugot, viņš to neizrādīja. Vispār jau viņš neizrādīja nekādas emocijas. Tomēr sāku domāt, ka viņš ir daudz attapīgāks un daudz vairāk apveltīts ar novērošanas spējām, nekā Markuss bija viņu novērtējis.

Kad mēs ieradāmies, viņš nāca pa ietvi, nesdams papīra turzu, kurā, iespējams, bija zaļumi. Notvērām viņu brīdī, kad viņš slēdza vaļā durvis. Devits ļāva mums sekot viņam caur halli uz virtuvi. Vismaz viņš neteica, ka mēs to nedrīkstētu darīt. Mēs sēdējām pie galda, kamēr Devits rosījās pa virtuvi, izvietodams konservus, pupas, garšvielas, paciņas ar sausajām putrām un kartupeļu pārslām.

Paceļam biju skaļi izteikusi savu izbrīnu, kāpēc Devits allaž ir mājās, kad kāds no mums pie viņa ierodas. Meriena bija nedaudz painteresējusies par viņa pagātni un uzzinājusi, ka pirms desmit gadiem Devits ticis savainots Manēesteras vērptuvē un kopš tā laika saņem sociālās apdrošināšanas pabalstu.

Tukšo papīra turzu Devits rūpīgi salocīja un ielika kādā nodalījumā blakus plītij. Tad pievienojās mums pie galda.

Brīnījos arī par to, kāpēc viņš tik atsaucīgi uzņem šīs atkārtotās izprašņāšanas par Henriju Kmijecu. Tad man iešāvās prātā, ka viņa vientuļajā dzīvē tā ir zināma izklaide. Jebkurā gadījumā tas viņam šķiet interesantāk nekā televīzijas dienas pārraides.

Pārbaudīju to, ko viņš bija stāstījis Merienai par Kmijeca dzeršanas paradumiem. Viņu nevarēja satricināt nevienā punktā. Viņš bija lakonisks un noteikts savos apgalvojumos.

Meriena sēdēja, rokas uz krūtīm sakrustojusi, un izskatījās garlaikota un mazliet nepacietīga. Es viņai nepievērsu uzmanību.

— Tātad Džimija Maka bārs Ķīnā, — es sacīju, — bija viena no vietām, ko Henrijs regulāri apmeklēja pirmdienas vakaros, vai ne?

— Jā.

— Viņš jums to teica?

Devits pasmējās savus čabošos smieklus. — Kādu vakaru viņš mēģināja mani pierunāt, lai eju viņam līdzi.

— Jūs gājāt?

Devits par atbildi tikai paskatījās uz mani. Pieņēmu, ka tas nozīmē nē.

Noliku piezīmju bloku un pametu skatu uz Merienu. — Domāju, ar to mums pietiek.

Viņa palx)līja acis un sāka celties kājās. Zināju, ka, atgriežoties mašīnā, Meriena pārmetīs man viņas laika nelietderīgu šķiešanu. īstenībā viņu bija aizvainojis tas, ka es pārbaudīju tos laktus, ko viņa bija dabūjusi no Devita. Tāpat kā es sabozos, kad Markuss līdzīgā veidā pārbaudīja manu sarunu ar Devitu.

Doma par Markusu atgādināja kaut ko, kas nelika man mieru kopš pirmās garākās sarunas ar Merienu.

— Devita kungs?

— Jā?

— Kāpēc jūs to visu nepastāstījāt man un Grifinam Markusam, kad pirmoreiz ieradāmies piejums? Faktiski jūs teicāt, ka nezināt, kā Henrijs pavada vakarus.

Viņš paraustīja plecus.

— Devita kungs.

Viņš neizteiksmīgi raudzījās manī. Tad noteica, ka viņam tas Markuss neesot paticis.

— Patiesi? Kāpēc?

— Viņš ir sasodīts bastards.

Pirmoreiz tajā pēcpusdienā Meriena pasmaidīja.

28.

Nākamajā rītā mēs ar to sasodīto bastardu ātri ieturējām kopīgas brokastis, pēc kurām viņš devās iztaujāt otra Merimekas ielejas slepkavas upura, Denīzes Mišo, vecākus un bijušo vīru. Mani Markuss svētīja kopīgam darbam ar Merienu. Mēs devāmies meklēt Ričardu Leflēru, ko viņa visupirms turēja aizdomās par Cerilas un pārējo sešu sieviešu nogalināšanu. — Tā būs fantastiski laba sižeta blakuslīnija, — viņš nemitējās daudzināt.

Leflērs bija trīsdesmit vienu gadu vecs slaists no Konkordas, kurš ne tikai brauca ar sarkanu 1983. gada ševrolē pikapu, bet pirms dažiem gadiem arī ticis arestēts par pornogrāfisku filmu izplatīšanu, turklāt tās nebija tādas sēnalas kā «Blondīnes ar lielām krūtīm» vai «Drālēties kā zirgam». Nē. Trīs ceturtdaļas sastādījusi bērnu pornogrāfija ar tādiem nosaukumiem, kā, piemēram, «Seši vīrieši un zīdainis». Atlikušajā ceturtdaļā ietilpušas vardarbības filmas ar pieaugušām sievietēm kā upuriem. Kā pēc tam intervijā bija izteicies kāds lietā iesaistītais FIB aģents, tās esot bijušas visļaunākās neķītrības, ko viņam jebkad gadījies

redzēt, un pēc to noskatīšanās viņš kādu nedēļu neesot varējis ne ēst, ne gulēt.

Leflērs gan nav bijis viens no galvenajiem darboņiem, viņš vairāk uzstājies kā starpnieks. Tomēr viņam bijis jāliecina tiesā. 1988. gadā Leflēram apsūdzība noņemta, bet producentiem un izplatītājiem piespriests cietumsods.

No Kembridžas līdz Konkordai bija apmēram stundu un piecpadsmit minūtes ilgs brauciens. Izmantoju šo laiku, lai izlasītu materiālus, ko Meriena bija savākusi par 1.eflēru.

Arests par piedalīšanos pornogrāfijas biznesā viņam nav bijis pirmais. 1980. gadā viņš saņemts ciet par automobiļa zādzību, 1982. — par nelikumīgu tirdzniecību ar pirotehnikas piederumiem, 1984. — par ielaušanos, 1985. — par uzbrukumu un miesas bojājumu izdarīšanu ar lūstamu ieroci. Par to viņš vienu gadu pavadījis cietumā. Darbīgs zellis.

Viņa darba vietu saraksts bija, mīksti izsakoties, visai plašs. Parasti viņš strādājis kravas ostās. Bieži ticis atlaists. Viņš dzīvojis ar veselu virkni sieviešu, kas, cita starpā, dzemdējušas viņam divus bērnus. Tā bija gandrīz vienīgā atšķirība starp l^eflēra un Henrija Kmijeca biogrāfijām. Neģēlis no neģēļa daudz neatšķiras.

— Merien?

— Jā?

— Vai I^eflērs kādreiz ticis apsūdzēts vardarbībā pret sievieti? Ārpus tā fakta, ka viņš bijis saistīts ar tādu filmu uzņemšanu, kurās attēlota sieviešu nogalināšana.

— Viņa pēdējā draudzene nokļuva slimnīcā ar lauztu žokli un divām iesprāgušām ribām.

— Žēlīgais Dievs. Vai viņa izvirzīja pret Leflēru apsūdzību?

— Nē.

Es nopūtos.

— Tā ir viņa, ko mēs šodien apciemosim, — teica Meriena. — Leflērs ar šo sievieti dzīvoja tai laikā, kad tika nogalināta Čerila. Tā ir vienīgā Leflēra adrese, kas ir manā rīcība.

— Kā viņu sauc?

— Greisa Hepguda.

— Kāda ir viņas versija?

— Visai patētiska. Pati dzirdēsiet.

— Kādēļ viņa grib runāt ar policisti un rakstnieci par Leflēru?

Meriena sašķobīja seju grimasē. — Iespējams, ka viņa grib mums pastāstīt, kāds brašs zellis ir šis Leflērs, neraugoties uz to, ka viņa dēļ šai meičai bija trīs nedēļas jāpavada slimnīcā.

— Viena no tāda stila dāmīlēm, vai ne?

— Jā.

Pirms dažiem gadiem biju rakstījusi par piekautām sievām un draudzenēm. Vienai no sievietēm, ko intervēju, roka bija pakārta saitē, ap galvu turbānveida apsējs. Augšlūpu šķērsoja tumša rēta. Sejas augšdaļa bija sarkanīgi dzeltena no sasitumiem.

— Kādēļ ļāvāt sev to nodarīt? — es tiku vaicājusi.

Viņa muļķīgā neizpratnē vērās manī. Tad atbildēja, ka to darījis viņas vīrs, un viņam uz to esot tiesības.

Visvairāk mani toreiz sašausmināja to sieviešu skaits, kuras atkārtoja gandrīz to pašu, turklāt ar līdzīgiem vārdiem.

Greisas Hepgudas dzīvoklis atradās trīsstāvu koka mājā vienā no nožēlojamākajiem Konkordas rajoniem. Iela daļēji sastāvēja no dzīvojamiem namiem, daļēji no rūpnīcām, daļēji no dēļu aizžogiem, turklāt tā bija galīgi nolaista. Konkorda, tāpat kā Mančestera, iesākumā bija vērptuvju pilsēta. Kad apavu un tekstilrūpnieeība pārcēlās uz dienvidiem, daudzas veco rūpnīcu ēkas tika pamestas. Pēdējos gados tās pārvērš par īres namiem, biroju ēkām, amatnieku darbnīcām un ar vīteņaugiem dekorētiem restorāniem. Tomēr šajā ielā tas tā nebija noticis.

Meriena atrada vietu mašīnai kādas zemas sarkanu ķieģeļu ēkas priekšā, kas reiz bijusi ādu miecētava.

— Vai esat ievērojusi, — es ieminējos, — ka mūsu darbs reti kad aizved mūs uz paradīzes dārziem?

— To es ievēroju nemitīgi, — viņa atteica.

Lai cik nolaista Greisas Ilepgudas māja arī nebija, tomēr zvans un durvju sarunu ierīce darbojās. Tas gan nedeva iedzīvotājiem nekādu drošību, jo parādes durvis nebija aizslēgtas un stāvēja pusvirus. Priekštelpā pret sienu bija atstutēts sarūsējis velosipēda rāmis. Lampas pie griestiem nebija, nokarājās tikai vadi. Grīda izskatījās tā, it kā pēdējoreiz būtu slaucīta Kārtcra administrācijas laikā.

— Viņa dzīvo trešajā stāvā, — teica Mcriena.

Mēs devāmies uz augšu pa neapgaismotām, čīkstošām kāpnēm.

— Septītais dzīvoklis, — norādīja Mcriena.

Bija dzirdama zīdaiņa brēkšana. Gaiss bija sasmacis.

Mcriena pieklauvēja pie dzīvokļa durvīm. Bērna kliegšana kļuva skaļāka.

— Cik bērnu viņai ir? — es vaicāju.

— Trīs.

— Vai Leflērs ir tēvs kādam no viņiem?

— Domāju, ka jaunākajam.

Dzī vokļa durvis atvērās, un kalsna sieviete džinsos un rozā T-kreklā pabāza galvu. Viņai bija taisni, gaišbrūni mati, aizmugurē saņemti zirgastē. Virsdegune izskatījās tā, it kā kādreiz būtu lauzta. Ada zem sievietes acīm bija pelēka un pietūkusi. Pārējā sejas daļā tā bija iedzelteni bāla.

Meriena stādīja mūs priekšā.

— Ak, jā, — teica sieviete. — Nenāksiet iekšā? — Viņa pavēra durvis plašāk.

Iegājām steliņģim līdzīgā dzīvojamā istabā, kas izskatījās tā, it kā būtu iekārtota ar mēbelēm, kas bijušas izmestas uz ielas, kur tās vajadzējis savākt atkritumu vedējam. Saliekamā gulta, pārklāta ar kastaņbrūnu šeniju, un divi ar zaļi baltu katūnu pārvilkti spilveni atveidoja dīvānu. Pusi no tā aizņēma salocītas veļas kaudze un liela atvērta soma ar bērnu autiņiem. Grīda bija pārklāta ar dzelteni punktotu linoleju. Uz tās sēdēja vājš četrus

vai piecus gadus vecs zēns, kurš aizrautīgi vērās nelielā krāsu televizorā, kas stāvēja uz kāršu galdiņa istabas kaktā. Televizora ekrānā lēkāja kāds multfilmas varonis.

Zīdaiņa kaprīzās vaimanas pārgāja griezīgā kliegšanā.

— Pie joda, — nomurmināja Greisa Hepguda un izgāja no istabas.

— Sveiks, — es teicu bērnam uz grīdas. Viņš neatbildēja. Viņa kājas bija kailas un izskatījās nosalušas.

Kliegšana blakus istabā norima.

Meriena stāvēja, rokas kabatās sabāzusi, un vēroja istabu. Sejai piešķirts policistei raksturīgais neizteiksmīgums.

Greisa Hepguda atgriezās ar bērnu uz kreisās rokas. Zīdainis gulēja dzeltenīgi pelēkā guļammaisā un sūkāja mānekli. Greisa apsēdās uz saliekamās gultas-dīvāna neaizņemtās daļas un izklaidīgi šūpoja mazuli.

— Vai varam jums uzdot dažus jautājumus par Ričardu Leflēru? — es vaicāju.

— Ko’t jūs gribat zināt?

— Vai viņš patlaban dzīvo šeit?

Greisa noraidoši papurināja galvu.

— Vai viņš pēdējā laikā šeit ir bijis?

Greisa piesardzīgi vērās mūsos. — Vai Ričijs ko nodarījis?

— Vismaz man par to nekas nav zināms, — Meriena laipni atbildēja.

— Kādu mēnesi neesmu šo redzējusi.

— Vai zināt, kur viņš ir?

Viņa paraustīja plecus. — Varbūt pie savas mammas. Viņš bieži paliek pie viņas.

— Kur viņa māte dzīvo?

*

— Derijā.

Meriena apsēdās uz koka krēsla maliņas un atvēra savu rokassomu. Viņa izņēma mazu piezīmju grāmatiņu un, pameklējusi kaut ko aiz tās apvāka, izvilka kādu aprakstītu papīra lapiņu.

— Ričijs apgalvojis, ka dzīvojis šeit no 1989. gada novembra līdz 1991. gada martam, — viņa teica. — Tas atbilst patiesībai?

Greisa brīdi klusēja. Viņas sejā atgriezās piesardzīgā izteiksme. Bērns tika šūpots vēl enerģiskāk.

— Ričijs atkal iekūlies nepatikšanās, vai ne? — viņa neizteiksmīgi vaicāja.

— Tas nav saistīts ar mums, — es atbildēju.

— Greisa, — Meriena pacietīgi skaidroja. — Viss, ko mēs gribam, ir uzzināt, vai Ričijs šeit dzīvoja laikā starp 1989. gada novembri un 1991. gada martu.

— Viņam nepatīk, ka es ar kādu runāju par viņu, — Greisa nomurmināja.

Tomēr iepriekš viņa bija piekritusi to darīt. Varbūt viņai bijusi iespēja pārdomāt sekas, un tādēļ Greisa nobijusies. Lef-lērs piederēja pie zeļļiem, kas ar dūrēm izrēķinās ar tiem, kuri nav rīkojušies viņam pa prātam.

— No mums viņš nedabūs zināt, ka esat atbildējusi uz dažiem jautājumiem, — es sacīju. — To es jums apsolu.

Meriena piekrītoši pamāja.

Aizdomas no sievietes sejas nozuda, un tā ieguva spītīgu izteiksmi. — Kāpēc jums tas jāzina?

Meriena uzmeta man skatienu. Braucot šurp, bijām sagatavojušas melus, ja lādi būs nepieciešami. Acīmredzami tie bija nepieciešami.

— Domājam, ka Ričijs varētu būt bijis liecinieks kādai autokatastrofai Mančesterā, — es teicu.

— Ak, tā?

— Apdrošināšanas kompānija, kurā es strādāju par izmeklētāju, ir ļoti ieinteresēta noskaidrot, kā tur patiesībā viss noticis. Mūsu klients tika smagi savainots. — Uz brīdi apklusu. — Mēs gribam maksāt tūkstoš dolārus par informāciju, kas varētu nākt par labu mūsu klientam.

Kad biju beigusi runāt, pašķielēju uz savu degunu, lai redzētu, cik garš tas izaudzis. Vairāk par centimetru nebija.

— Kad tā katastrofa notika? — gribēja zināt Greisa.

— 1990. gada 22. janvārī, — atbildēja Meriena.

— Ļaujiet man padomāt.

— Dariet tā.

Greisa nolieca galvu, viņas seja koncentrējoties saspringa. Pavēros uz Merienu. Viņa Greisu rūpīgi novēroja.

Greisa Hepguda acīmredzami ar sevišķu attapību neizcēlās. Cerēju, ka viņa nebūs arī tik stulba, lai melotu mums. Varbūt viņa mēģinās savā prātiņā visu saskaņot tā, lai Leflērs dabūtu tos tūkstoš dolārus? Ievēroju, kā iemirdzējās sievietes acis, kad es pieminēju naudu.

Varbūt viņa cerēja, ka arī dabūs kaut ko no tās naudas, ilūzijas bija viss, uz ko Greisa varēja balstīties.

Viņa pacēla galvu. Tad mēmi papurināja to.

— Greisa?

Viņa vilcinājās, tad nopūtās. — Ričijs toreiz šeit nedzīvoja.

— Vai esat par to pārliecināta? — vaicāja Meriena. — Janvārī viņa šeit nebija?

Greisa pamāja, drīzāk rezignēti nekā piekrītoši.

— Vai viņš tobrīd dzīvoja pie mātes Derijā?

— Nē.

— Vai jūs zināt, kur viņš tai laikā bija?

— Viņš teica, ka braucis meklēt darbu.

— Kad tas bija?

Atmiņas par šo laiku lika Greisai drūmi saviebties. — Tūlīt pēc Ziemassvētkiem.

— Kurp viņš devās?

— Teica, ka braukšot uz Kaliforniju.

— Bija aizbraucis?

Greisa atkal paraustīja plecus, šūpodama bērnu. — Domāju gan.

— Kad j ūs atkal ar viņu tikāties?

— Ak, es nezinu. Tas varēja būt februāra beigās vai tamlīdzīgi.

— Vai viņš visu to laiku pavadīja Kalifornijā?

Matu šķipsna viņai bija izlīdusi no zirgastes. Viņa aizlika to aiz auss. — Domāju gan. Viņš atsūtīja man kartiņu.

— Greisa, kādu darbu Ričijs Kalifornijā meklēja? — jautāja Meriena.

Sieviete aprauti iesmējās. — Ziniet, Ričijs ir sapņotājs. Viņš mēģināja dabūt kaut ko pie filmu taisīšanas.

Varēju iedomāties, par kādām filmām bija runa.

— Vai viņam veicās?

— Ni. — Greisa pavērās manī ar pēkšņu vēlēšanos izteikties. — Redzat, Ričijs dažreiz piedzīvojis grūtus laikus. Vai zināt, viņš patiesi ir gatavais švīts. Bet cilvēki izturas pret viņu cūcīgi. Viņš nekad laikus nepārtrauc ar tiem sakarus.

Man likās, ka šāda milzīga sakaru saraušana bija notikusi toreiz, kad Leflēru sauca pie atbildības par pornogrāfijas izplatīšanu. Taču es to noklusēju. Paskatījos uz bērnu, kas sēdēja uz grīdas, un uz mazuli Greisas rokās. Viņi bija tai pašā vecumā kā dažs labs no upuriem filmās, ko Leflērs bija palīdzējis laist apgrozībā.

Greisai bija trīs bērni. Šobrīd bija redzami tikai divi.

— Kur ir jūsu trešais bērns? — es pēkšņi ievaicājos.

Greisa uzmeta man tukšu skatienu. — Ko?

— Kur ir jūsu trešais bērns?

— Ak tā. Viņa šodien ir pie manas mammas.

Meriena iejaucās mūsu dialogā. — Greisa, jūs esat pārliecināta, ka 1990. gada janvārī ne reizes nesatikāt Ričiju.

— Jā.

— Vai pastāv kāda iespēja, ka viņš tomēr tobrīd atradies Ņūhempšīrā vai vispār Jaunanglijā? Pat ja nebija šeit vai Derijā?

— Nezinu gan.

— Lūdzu, — Meriena neatlaidīgi turpināja. — Padomājiet. Tas ir svarīgi.

Es brīdinoši saraucu uzacis. Tas nozīmēja: «Neuztraucieties tik ļoti. Neizdariet spiedienu.»

Merienai ar Markusu bija daudz vairāk kopīga nekā viņa domāja.

Tad man iešāvās prātā kāda ideja.

— Greisa, — es teicu. — Vai Ričijs uz Kaliforniju brauca ar savu mašīnu.

— Ko?

— Vai viņš brauca ar savu mašīnu? Sarkano ševrolē pikapu?

— Ak tā. Nē.

— Kā tad viņš devās turp?

— Lidoja. Aizņēmās naudu no savas mammas.

— Kur palika mašīna?

— Tepat pie manis.

— Skaidrs. Jūs braucāt ar to?

— Jā. Dažreiz.

— Varbūt vēl kāds brauca?

— Ni. Ričijs mani nosistu, ja uzzinātu kaut vai to, ka es pati braucu.

— Skaidrs. Jūs bieži braucāt?

Viņa griezīgi iesmējās. — Kā gan lai es to būtu varējusi? Tā salūza tūlīt pēc viņa aizbraukšanas. To nācās atvilkt mājās. Tas man maksāja salauztu roku un kāju.

Meriena ātri noliecās uz priekšu. — Vai mašīnu saremontēja?

Greisa paskatījās uz viņu ar garlaikotu izsmieklu. — Kur tad lai es būtu dabūjusi naudu?

— Kas notika ar mašīnu? Uz kurieni to aizvilka?

— Ak Jēziņ. Viņi atstāja to šeit. — Viņa ar galvas mājienu norādīja uz ielu.

— Cik ilgi mašīna te stāvēja?

— Kamēr Ričijs atgriezās.

— Un pa to laiku mašīna nekur netika pārvietota?

— Tā nevarēja pakustēties.

— Tātad visu janvāri un februāri mašīna nostāvēja tepat pie mājas?

— Jā. Domāju gan. Kāda tur starpība?

Starpība varēja būt visai liela, ja tas, kurš nogalināja Čerilu Timonsu, slepkavības naktī tika braucis ar sarkanu 1983. gada pikapu.

Paskatījos uz Merienu. — Mums ir vēl kas vaicājams?

— Nē, — viņa noteica un, pagriezusies pret Greisu, piemetināja, — paldies par palīdzību.

Multiplikācijas filma bija beigusies. Zēns piecēlās no grīdas, aizgāja pie mātes un piespiedās viņas gurnam. — Esmu izsalcis.

— Jā, jā, Džimij, uzgaidi mirkli, — viņa nepacietīgi teica. Mazulis izspļāva mānekli. Tad tas mazliet kurkstoši iekliedzās, kas izklausījās pēc sagatavošanās pamatīgam bļāvienam. Greisa šo zīmi bija iztulkojusi tāpat kā es. — Sasodīts, — viņa noteica, ievilkdama elpu.

Izņēmu no savas rokassomas naudas maciņu. Atvēru to, izņēmu 20 dolāru naudas zīmi un noliku to uz televizora.

— Mana kompānija grib atlīdzināt par laiku, ko jūs mums veltījāt, — es teicu.

Meriena skatījās uz mani.

Paskatījos uz zēna kājām. — Varbūt nopērciet viņam kurpes un zeķes.

— Ak, jā, — piekrita Greisa. — Viņam tās ir vajadzīgas. Paldies.

— Nav par ko.

Bijām jau gandrīz izgājušas pa durvīm, kad Meriena apstājās. Viņa atskatījās uz saliekamajā gultā sēdošo sievieti. — Greisa?

— Nu?

— Kad Ričijs atgriezās no Kalifomijas un atklāja, ka mašīna salauzta, ko viņš tad darīja?

Greisa novērsās. — Niko.

— Patiesi? Viņš nebija dusmīgs?

— Nē.

— Tā bija?

— Nu...

— Greisa.

— Jā. — Viņa darbojās gar bērna guļammaisa slēdzēju.

— Jādomā gan, ka viņš bija uz mani traki pārskaities.

— Ko viņš darīja?

Greisa pārlika bērnu uz labās rokas. — Nu... jādomā, ka viņš... zināt... drusku mani iekaustīja.

— Viņš salauza jums žokli un ribas, vai ne?

— Nu... tā bija gan. — Viņa paeēla galvu. — Bet... saprotiet... viņš tiešām bija pārskaities. Es viņam to nepārmetu. Tā taču bija mana vaina, ka mašīna sagāja čupā. Man nevajadzēja braukt, ja reiz viņš to bija noliedzis.

Mcriena dusmīgi ievilka elpu. — Nāciet, — viņa teica man.

— Vāksimies no šejienes prom.

Kad atslēdzu numuru, Markuss runāja pa telefonu. Aizvēru durvis, un viņš man izklaidīgi pamāja. — Jā, zinu, mazā, — viņš teica klausulē. — Tikai esi piesardzīga, tas ir viss.

Ja telpā būtu bijis kāds, ar ko noslēgt derības, būtu likusi uz spēles simts dolārus, ka Markuss runā ar savu meitu. Novilku mēteli un pārmetu to pār krēsla atzveltni.

— Nu, labi, — teica Markuss. — Atā, dārgumiņ. — Viņš nolika klausuli.

— Kā tad I,eai klājas? — es vaicāju.

Markuss izskatījās gan uzjautrināts, gan nokaunējies.

— Jauki.

— Labi. Sakiet man, vai jūs tikpat neatlaidīgi ar telefona zvaniem traucējat arī savu dēlu?

— Endijs ir vecāks. Gandrīz par pieciem gadiem.

— Ak tā? Un tad?

— Un...

— Kas un?

— Nu, viņš ir...

— Puisis, — es pabeidzu. — Tā ir?

— Nu...

— Ak, jūs dzimuma diskriminators.

Markuss uzmeta man asu skatienu. Es pasmīnēju un piemetināju: «Nolādēts.»

Viņš smējās.

Apsēdos uz dīvāna. Markuss man pievienojās. Viņš uzlika kājas uz kafijas galdiņa un aizdedzināja cigareti. — Kādi ir šīsdienas iespaidi?

— Nomācoši, — es atbildēju un atstāstīju viņam visu.

— Izklausās visai satraucoši. Žēl, ka nevarēju piedalīties.

— Nu, es domāju, ka šī tikšanās bija visai noderīga, jo mēs ar Merienu uzzinājām, ka Lcflērs varbūt nav nogalinājis Čerilu.

— Kā Meriena to uzņēma?

— Viņa to pieņēma. Jebkurā gadījumā viņas rīcībā ir vēl četri aizdomās turētie, kas jāpārbauda.

— Varu šo skaitu samazināt par vēl diviem.

Saraucu uzacis. — Ko?

— Jā gan. Var izslēgt Denisu Makkeriju un Polu 1 Ieriķu. Izvarotāju un bērnu pavedinātāju.

Sēdēju taisni izslējusies un skatījos uz Markusu. — Grifin, kā...

Viņš mani pārtrauca. — 1990. gada 22. janvāra naktī Mak-kerijs atradās Vermontas cietuma kamerā. Viņu saņēma ciet Vaitrivērā par braukšanu dzēruma stāvoklī. Tas notika piecos pēcpusdienā. Līdz pat nākamās dienas rītam viņš atradās policijas uzraudzībā.

Es klusēju.

— Pols Heriks 1990. gada 22. janvārī atradās Dortmutas-Hiekokas ārstniecības centrā Dortmutā, Ņūhempšīrā. Viņu tur uzņēma divpadsmitajā janvārī un izlaida trīsdesmitajā.

— Kāpēc viņš bija slimnīcā?

— Sakāvās ar kādu zelli, kurš sadūra viņu ar nazi.

— Skaidrs.

Markuss nospieda cigareti.

— Jūs par šiem faktiem esat pārliecināts?

— Protams.

— Kas jums sniedza šo informāciju?

Viņš man uzsmaidīja. — Ak, tā nāk no drošiem avotiem.

— Nemuļķojiet mani ar tiem drošajiem avotiem, — es teicu. Pēkšņi mani bija pārņēmušas dusmas. Jutu, kā mani sejas vaibsti sastingst un mute sakniebjas.

Markuss to ievēroja. — Kaut kas nav kārtībā? — viņš vaicāja.

— Es būtu pati varējusi ievākt šo informāciju, — es sacīju. — Vai arī Meriena to būtu varējusi. Vai jums tik ļoti bija nepieciešams mūs apsteigt?

— Es aiztaupīju jums laiku un pūles.

— Jā gan. Paldies.

— Nav par ko, — viņš vēsi attrauca.

— Esmu pārliecināta, ka Meriena jebkurā gadījumā gribēs pati pārbaudīt Heriku un Makkeriju.

Markuss salika rokas uz pakauša. — Vai ziniet ko, Liza? Mani nu gan galīgi neinteresē tas, ko Meriena grib. Faktiski ir tā, ka jo drīzāk jūs beigsiet kopā ar viņu dzīties pakaļ meža zosīm, jo laimīgāks es būšu.

Pablenzu uz viņu. — Kā, lūdzu? Kā, lūdzu? Grifin, es skaidri atceros, kā jūs vēl šorīt man teicāt, ka šī tā saucamā dzīšanās pakaļ meža zosīm ir lieliska ideja.

Viņš paraustīja plecus, rokas no pakauša nenoņēmis. — Dienas laikā daudz kas var mainīties.

Neticīgi purināju galvu.

Markuss dziļi ieelpoja. — Nu, labi. Es atvainojos. Labāk abi nomierināsimies.

Neko neteicu.

Markuss atkal aizdedzināja cigareti. — Redziet, Liza, es tikai gribēju teikt, ka nevēlos, lai jūs par daudz iesaistītos neveiksmei nolemtā pasākumā, tas arī viss. Meriena ir apsēsta. Negribu, lai arī jūs pārņemtu šī apsēstība.

— Nu, un kas man tagad būtu jādara? Šovakar jāzvana viņai un jāsaka, ka es izstājos no spēles, jo Markusam šķiet, ka jums ar galvu viss nav kārtībā?

Viņš sakaitināti nodvesās. — Nē, jūs taču sasodīti labi zināt, ka es nevēlos, lai jūs tā rīkotos. Es tikai gribu... lai jūs pārāk neaizrautos.

— Gribat viņai izpatikt?

Markuss uz brīdi pievēra aeis. — Nē. Un jūs arī sasodīti labi zināt, ka es tā nedomāju. Tā kā atmetiet šo ideju.

Atspiedos pret dīvāna atzveltni. — IJn ko tad jūs īsti domājat?

— Tikai to, ko teicu. Apsekojiet kopā ar Merienu tos divus atlikušos zeļļus no viņas saraksta. Kā viņus sauca?

— Dēlis Vašberns un Rol>crts Vudrafs.

— Jā, pareizi. Jūs abas pārbaudiet šos divus. Ja viņa arī pēc tam vēl grib turpināt un sastāda jaunu aizdomās turēto sarakstu, ļaujiet viņai to darīt. Bet jums pamazām jāsāk attālināties. Saglabājiet kontaktus, bet...

-Jā?

— Kā jau iepriekš teicu, neiesaistieties par daudz.

Paraustīju plecus. — Par to neraizējieties.

— Labi. Neraizēšos.

Manas dusmas bija pārvērtušās par vieglu aizkaitinājumu. Un bezjēdzības sajūtu. Kā lai strīdos ar viņu? Galu galā, viņš man maksā. Un tas ļauj viņam uzdot toni.

Ak D ievs, es sāku pagurt no tā, ka cilvēki rausta mani uz dažādām pusēm. Vispirms to darīja Markuss ar Džeku, tagad Markuss un Meriena. Kur īsti bija mana vieta?

Galu galā izrādījās, ka šī problēma vairs neeksistē, jo nākamajā rītā Meriena Sendovala bija mirusi. Viņu atrada guļam savas mājas priekštelpā Portsmutā ar divām šautām brūcēm sirdī.

29.

— Nu, tā, — es nikni metos virsū Markusam. — Jums izdevās noraidīt Džoannas Parizī slepkavību kā šai lietai nepiedienīgu. Mēģiniet tagad izdarīt to pašu ar Merienas lietu.

— Jēzus, — teica Markuss. Viņš satvēra mani aiz rokām un iestūma atpakaļ krēslā. — Nedarīšu neko, kamēr nenomie-rināsieties.

— Grifin, Merienu nogalināja tāpēc, ka viņa bija tuvu atminējumam, kas patiesībā ir Merimekas Ielejas Slepkava.

— Liza, viņu nogalināja zaglis, kas bija ielauzies viņas mājā.

— Jā, tā nu gan ir smalka sagadīšanās.

Markuss dziļi ievilka elpu. — Māja tikusi pārmeklēta. Dārglietas nolaupītas. Tāpat arī nauda no viņas somas un dažas sudrablietas. Un kasešu magnetofons un video iekārta.

— Tā? Bet tas varbūt darīts maskēšanās nolūkā.

— Jā, varbūt. Tomēr es to pieņemu par ielaušanos, kas slikti beigusies, kamēr nebūs kāda papildu informācija, kas varētu likt to apšaubīt.

— Aizdomās neviens netiek turēts.

— Nu, un tad? — Markuss aizdedzināja cigareti. — Turklāt mēs nezinām, tiek vai netiek. Varbūt Portsmutas policisti un Ņūhempšīras štata policija kādu tur aizdomās, tikai nesaka. Mans Dievs, Liza. Jūs taču pazīstat policistus. Viņi nekad nestāsta visu, ko zina vai domā.

— Taisnība.

Viņš apsēdās krēslā man iepretim. Noliecies uz priekšu, Markuss ar brīvo roku pieskārās manam ceļgalam. — Klausieties, es skaidri zinu, kā jūs jūtaties. Atcerieties manu grāmatu par Ročesteras slepkavībām?

— Jā.

— Man bija kāds izziņas avots, ar kuru man izveidojās ļoti ciešas attiecības. — Viņš brīdi klusēja, tad piemetināja:

— Pieņemsim, ka viņa nomira. Šausmīgā nāvē.

Iekodu apakšlūpā. — Man ļoti žēl.

— Jā, man bija tāpat. Patiesību sakot, es biju galīgi satriekts. Es pamāju.

— Vai ar jums kaut kas tāds atgadās pirmoreiz?

— Nē. — Raudzījos prom, kaut kur ārā pa logu. — Tā ir kāda trešā vai ceturtā reize.

Joprojām sajutu viņa rokas silto pieskārienu uz sava ceļgala.

— Atkārtošanās nepadara šo lietu vieglāku, vai ne?

— Nē. — Ātri piecēlos. Viņa roka noslīdēja no manas kājas.

— Ko jūs darīsiet? — viņš vaicāja.

— Kādu pusstundu vienatnē pastaigāšos, — es atbildēju.

— Saņemšu sevi rokās.

Viņš skatījās uz mani. — Labs ir. Iespējams, ka tā nav slikta ideja.

Uzvilku vējjaku. Markuss nospieda cigareti un piecēlās.

— Man jāpazvana pa telefonu.

Aizvilku jakas rāvējslēdzēju. — Kad atgriezīšos, būšu atkal gatava darbam.

Viņš man uzsmaidīja. — Es ne minūti nešaubījos par to.

Par spīti pelēkajai un aukstajai dienai Harvardskvērā kūsāja dzīvība. Pilnīgā autopilotā pagāju garām Eliotstrītas pagriezienam un nogriezos pa labi, lai tālāk ietu pa Džona F. Kenedija vārdā nosaukto ielu, kas veda uz upi. Pēdējoreiz biju gājusi pa šo maršrutu kopā ar Merienu todien, kad bijām norunājušas tikšanos.

Arī laiks bija tāds pats. Dažreiz viss beidzas tieši tāpat, kā sācies.

Apsēdos uz sola upes krastā un vēros svina pelēkajā ūdenī. Protams, ka īstenībā es to nemaz neredzēju. Domās kā kinofilmā

skatīju tos mirkļus, ko mēs ar Merienu bijām pavadījušas kopā mūsu īsās pazīšanās laikā.

Šai filmai nebija laimīgas beigas. Taču es atstāju savu domu kinoteātrī, skaidri zinot, kas man tagad jādara. Un Markusam, Dieva dēļ, bija man jāpalīdz.

Gāju atpakaļ pa Kenedijstrītu, garām Leverethausai, Bout-hausas bāram, franēu kafejnīcai, spāņu restorānam, taizemiešu restorānam un meksikāņu restorānam. Pirms atgriežos pie Markusa, gribēju apstāties pie kioska un nopirkt Ņūhcmpšīras avīzes. Biju izlasījusi Globe un Herald īsos ziņojumus par Merienas nāvi. Varbūt the Union-Leader un Portsmutas un Konkordas avīzēs būs detalizētāki apraksti. Faktiski jau man tas nemaz nebija nepieciešams: es zināju to, ko zināju.

Avīžu tirgotava, kā parasti, bija ļaužu pārpilna. Ks tik tikko varēju atvērt durvis. Tur bija Džeks, viņš pirka avīzes.

Ieraudzīt viņu pirmoreiz kopš tās svētdienas pēcpusdienas manā dzīvoklī bija tas pats, kas saņemt pamatīgu belzienu pa vēderu. Apstājos pie reģionālo mēnešrakstu grozāmās vitrīnas. Gribēju paslēpties. Vai ātri doties prom. Taču nevarēju pakustēties. Jutu, ka domāšanas spējas man ir nedaudz traucētas.

Viņš pasniedza kases zēnam desmit dolāru naudas zīmi. Gaidot, kamēr atdos atlikumu, Džeks pārlaida garlaikotu skatienu stendiem. Viņa skatiens pārslīdēja man pāri, neapstājoties. Tad tas pakavējās pie suvenīrkrekliņiem un atgriezās pie manis, šoreiz ciešāks.

Es trīcēju. Kāds no mugurpuses mani pagrūda, un man negribot nācās paspert soli uz priekšu.

Kasieris izdeva naudu, un Džeks iebāza to kabatā. Mūs šķīra tikai kādas piecas pēdas. Viņš paskatījās uz mani bez jebkādas īpašas izteiksmes sejā un pasveicināja.

— Sveiks. — Biju krietni pārsteigta, ka varu parunāt.

— Kā klājas? — viņš vaicāja.

— Labi. Un tev?

— Jauki.

— Tad jau labi.

Viņš pamāja. — Priecājos tevi redzēt. — Viņš jauki un nenozīmīgi man uzsmaidīja, kā mēdz uzsmaidīt cilvēkam, ar ko esat īsu brīdi ticies kādās viesībās, un nedēļu vēlāk nejauši saticis metro vilcienā.

— Es arī priecājos, — teicu.

Viņš pasita avīzes padusē. — Nu, labi, dzīvo vesela.

— Tu arī.

Viņš aizgāja, un es paliku sastingusi uz vietas. Sakustējos tikai tad, kad mani jau trešo reizi ar elkoni pagrūda kāds puisis, kurš gribēja piekļūt plauktam ar avīzēm, kur publicē blēžu romānus. I,ai Dievs piedod, ka biju kavējusi viņa iepazīšanos ar šī mēneša Hooker. Sameklēju Ņūhempšīras avīzes un samaksāju par tām.

Ja es būtu cita tipa cilvēks, varbūt būtu skrējusi Džekam pakaļ, ķērusi viņu aiz rokas, pagriezusi pret sevi un kaut ko uzkliegusi viņam.

Kā tajā dziesmā bija?

Tu, kuņas dēls, neizturies pret mani kā svešinieks.

Tomēr pastāvēja iespēja, ka mēs patiesi bijām kļuvuši viens otram sveši.

Būdama tāds cilvēks, kāda esmu, devos atpakaļ uz viesnīcu.

Markuss bija pasūtījis kafiju un sviestmaizes.

— Laiks ievērots precīzi, — viņš teica, man ienākot. Viņš runāja vieglā tonī, tomēr ar rūpju pieskaņu. Viņš pētoši vērās manī, un mēģināja darīt to neuzbāzīgi. Gribēja saskatīt, vai esmu saņēmusies. Es smaidīju, lai viņš būtu par to pārliecināts.

— Gribat kafiju? — Markuss vaicāja.

— Ļoti.

Viņš ielēja man tasi kafijas un nolika to uz stūra galda. Šajā žestā ietvertā gādība mani nedaudz uzjautrināja. Apsēdos krēslā pie stūra galda un nometu Ņūhempšīras avīzes.

— Jūs neesat man neko stāstījis, kā noritēja saruna ar Denīzes Mišo vecākiem un bijušo vīru, — es teicu. — Vai ieguvāt labu materiālu?

Viņš tobrīd lēja sev kafiju un izvēlējās sviestmaizi no paplātes, kas atradās uz servējamā galdiņa. Ja arī Markuss bija pārsteigts par to, ka es tik ātri un pilnīgi biju atguvusi savu profesionālo stāju, viņš to neizrādīja. Kaut gan — kāpēc lai viņš būtu pārsteigts vai justos atvieglots? Viņš taču jau iepriekš sacīja, ka neapšauba manu profesionalitāti.

— Jā, — Markuss atbildēja. — Intervija noritēja ļoti labi. Vismaz Denīze man vairs nav tikai kriminālstatistikas elements.

Maisīju savu kafiju.

— Vecāki sākumā bija nedaudz atturīgi, — viņš turpināja, — l>et galu galā izrādīja aktīvu līdzdalību. Bijušais vīrs bija zināmā mērā naidīgi noskaņots.

— Kāpēc?

Markuss paraustīja plecus. — Patiešām nezinu. Varbūt viņš baidījās, ka attēlošu viņu nepievilcīgās krāsās.

— Un to jūs arī darīsiet?

Viņš pasmīnēja. — Tāds kārdinājums man ir. Viņš ir lempis. Un stulbenis. Nebrīnos, ka Denīze viņu pameta. Drīzāk jau izbrīnu rada tas, ka viņa ar šo tipu vispār sapinusies.

— Kāpēc?

— Nu, redziet, — ar kafijas tasi vienā un sviestmaižu šķīvi otrā rokā viņš apsēdās uz dīvāna tuvāk man, — viņa acīm redzami bijusi daudz gudrāka par to. Un skaistāka.

Markusa sviestmaize izskatījās pievilcīgi. Sajutu nelielu izsalkumu. Piecēlos un piegāju pie servējamā galdiņa. Manu skatienu piesaistīja maizes šķēle ar plāni sagrieztu gaļu un sieru.

— Kādēļ sievietes to dara? — vaicāja Markuss.

Uzliku šķēli uz neliela šķīvīša. — Ko viņas dara?

ļ l i

— Nu, apprecas ar vīriešiem, kas ir daudz stulbāki un neaptēstāki par viņām. Ar to bieži jāsastopas.

Uzsmaidīju viņam pār plecu. — Redziet, Grifin, tā kā nekad neesmu bijusi precējusies nedz ar stulbeni, nedz ar kādu citu, nejūtos pietiekami kvalificēta, lai atbildētu uz šo jautājumu.

— Ak, izbeidziet. Jūs saprotat, ko es domāju.

Atgriezos savā krēslā ar sviestmaizi. — l^bi, — es teicu. — Tātad, kāpēc augstas klases sievietes apprecas ar zemas klases vīriešiem? Ilm. Ļaujiet man padomāt.

— Dariet tā. — Viņam no sviestmaizes nopilēja sinepes un sasmērēja Markusa kaklasaiti. — Sasodīts, — viņš noteica bez īpaša sašutuma un noslaucīja traipu ar salveti. — Nu, labi. Tagad atbildiet man.

— Lai )s ir. — Nokodu kumosu no sviestmaizes, sakošļāju un noriju. — Ja nu jūs gribat dzirdēt skarbo patiesību, tad, manuprāt, šīm sievietēm, ja viņas grib apprecēties, nav sevišķi lielas izvēles.

— Kā to saprast?

Acīmredzot bija jāskaidro plašāk, kā bērnam. — Grifin, iespējams, ka Denīze apprecējās ar šo... kā viņu sauca?

— Vorens.

— Jā. Tātad var gadīties, ka viņa sapinās ar Vorenu, ja lieto jūsu izteicienu, tādēļ, ka tobrīd viņš bija vislabākais variants no visiem iespējamiem. Un viņa nevarēja paredzēt, vai satiks kādu labāku.

Markuss drūmi pavērās manī. — Bet viņš ir lempis. Vientiesis.

— Es jūs neapstrīdu.

— Pie velna, ko tad jūs darāt?

Nolēmu pārtraukt strīdu, pirms tas bija sācies, un ievirzīju sarunu vienkāršākā gultnē.

— Denīze bija gudra sieviete, vai ne?

— To es jums jau teicu. Un enerģijas pārpilna un strādīga.

— Tātad viņa droši vien būtu gribējusi, vismaz pēc mūsu pieņēmuma, apprecēties ar kādu, kas vairāk atbilstu viņas līmenim.

— Tieši to jau es saku. Kāpēc tad viņa to nedarīja?

Atkal uzsmaidīju viņam. — Grifin, pastāv tāds skumjš, bet patiess dzīves fakts, ka vairākumam gudro vīriešu nepatīk gudras sievietes. Vismaz ne tik ļoti, lai precētos ar viņām.

— Nav taisnība.

Pavēros griestos un nopūtos.

— Man patīk gudras sievietes, — viņš apgalvoja kā taisnodamies. — Vai tad jūs domājat, ka mana sieva ir idiote?

— Nē, tā es nedomāju. Un es neteicu, ka tā tas ir ar visiem gudrajiem vīriešiem. Es runāju par vairākumu gudro vīriešu.

Viņš klusēja.

— Nu, tātad? — es teicu.

— Jums varbūt ir zināma taisnība, — viņš beidzot iesmiedamies atbildēja.

Nokodu vēl vienu kumosu no sviestmaizes.

— Vai šī problēma jūs satrauc? — Markuss vaicāja.

— Kāda problēma?

— Jūs zināt. Pārgudrajiem vīriešiem un gudrajām sievietēm. Jūs esat gudra.

Noliku sviestmaizi uz šķīvja. — Tas mani satrauc tikpat daudz, kā tas apstāklis, ka saule lec austrumos. Tā ir dzīves realitāte, varbūt pat dabas likumu noteikta, un es to nevaru mainīt. Tāpēc es par to neuztraucos.

— Bet...

— Kas bet?

— Vai tāda situācija jūs neaizvaino? — Viņš izdarīja ar roku apļveida kustību. — Tas, ka jūsu iespējas tiek ierobežotas?

— Kādas iespējas? Tikties ar vīriešiem? Nodibināt ar viņiem attiecības?

— Nu, jā.

— Es neciešu ne emocionālus, ne seksuālus zaudējumus, ja jūs to tā domājat.

— Jā, neizskatās gan, ka jūs no tā ciestu.

— Denīzes gadījumā, — es turpināju, — varu tikai minēt, kādi bijuši viņas motīvi. Varbūt viņai bija svarīgāks tas apstāklis, ka viņa vispār ir precējusies, nekā tas, ar ko viņa ir precējusies. Daudzām sievietēm ir šāda pieeja. Par spīti feminismam. Bet varbūt tieši tādēļ. Kurš, pie velna, to var zināt? Jūs vispār saprotat, ko es gribu teikt?

— Saprotu. — Viņš piecēlās un piegāja pie servējamā galdiņa. Pacēlis kafijkannu, viņš pašūpoja to manā virzienā. Papurināju galvu. Ielējis sev kafiju, Markuss atgriezās uz dīvāna.

— Vēl ir viena lieta, — es teicu.

— Kāda?

— Vai viens no freidiskajiem cilvēka psihoanalīzes pieņēmumiem neapgalvo, ka sievietes samierinās ar vīriešu žūpošanu, vai vismaz ar viņu nepieņemamo uzvedību tāpēc, ka pēc dabas ir mazohistes?

— Esmu par to dzirdējis.

— īstenībā es domāju, ka viss ir gluži otrādi, — es teicu. * — Sievietes ir optimistes. Viņas pūlas, cik varēdamas, lai atrastu kaut ko labu pat vissliktākajā situācijā. Vai vissliktākajā vīrietī. Varbūt Denīzei ar Vorenu bija tieši tā — cik nu ilgi viņa to spēja paciest. Varbūt viņa skatījās uz šo puisi un domāja, ka viņš, protams, ir stulbenis un lempis, bet viņam ir arī labas īpašības, tādēļ jākoncentrējas uz tām, un pārējais nav jāņem vērā.

Markuss iemalkoja kafiju. — Varbūt. l,abi. Es to pieņemu. — Viņš nolika tasi uz galda. — Un kā ar piekautajām sievietēm?

— Kas ir ar viņām?

— Vai jūsu teorija piemērojama arī viņām?

Dziļi ievilku elpu, domadama par Greisu Hepgudu.

— Jā, varbūt, taču izkropļotā, pārspīlētā un neveselīgā formā.

Redzat, Kičijs piedzīvojis patiesi sliktus laikus. Ziniet, viņš irīstsšvīts. Betcilvēki izturas pret viņu cūcīgi. Viņš nekad nevar no tiem atkratīties.

Vai tā skan optimisma balss? Jeb tas ir mazohisms? Varbūt tā runā sieviete, ko dzīve notriekusi tiktāl, ka viņa nevar būt ne viens, ne otrs, bet vienkārši cenšas izdzīvot, kā nu varēdama?

Pēc šīs sarunas mēs ar Markusu klusēdami pabeidzām lenču. Iespējams, ka šis temats bija izsmelts. Un ko gan es no sevis iedomājos, šādi dudinādama par vīriešu un sieviešu attiecībām? Kopš kura laika biju kļuvusi par ekspertu cilvēku sirdslietu jautājumos? Es taču pat nezināju, kas īsti notiek manā sirdī.

Ielēju sev vēl kafiju. Markuss devās uz guļamistabu, lai zvanītu pa telefonu. Es lasīju Ņūhempšīras avīzes.

Kad Markuss atgriezās no guļamistabas, vaicāju, kas ieplānots rītdienai.

— Nav nekā konkrēta, — viņš atbildēja. — Šobrīd viss karājas gaisā.

— Varbūt atļausiet kaut ko noraut atpakaļ uz zemes, — es ierosināju.

Viņš savilka uzacis. — Kas jums padomā?

— Mums abiem jāizdara kaut kas priekš Merienas.

— Un kas tas būtu?

— Pārbaudīsim tos divus atlikušos no viņas aizdomās turēto saraksta.

— Ak, Liza...

— Grilin. Ieklausieties manī. Mums tas jādara. Sasodīts, tik daudz mēs viņai esam parādā. Darīsim to viņas piemiņai.

Viņš saviebās.

— Grifin, — es teicu. — Vai nu mēs to darīsim, vai es no jums atvados. Saku to bez jokiem.

Viņš raudzījās manī.

— Tas ir pilnīgi nopietni.

— Es izlemšu.

— Un tātad?

Viņš gari izelpoja. — Tā ir nolādēta laika zaudēšana.

— Tas mani nesatrauc.

Raudzījāmies viens otrā.

— Ak Dievs, — teica Markuss. — Nav nekādas iespējas atrunāt jūs no tā?

— Galīgi nekādas.

Viņš izpūta elpu vēl skaļāk. — Sūdīgi. — Markuss aizdedzināja cigareti. — Ak Dievs, — viņš atkārtoja. — Nu, labi. Kā sauc tos divus stulbeņus?

— Dēlis — Delberts Vašberns un Roberts Vudrafs.

— Un kur viņi dzīvo?

— Vudrafs — Pleistovā. Vašberns kaut kur ārpus Ziemeļ-konvejas.

Markuss ar skaļu klikšķi aizcirta ciet šķiltavas. — Ziemeļ-konvejā?

— Jā.

— Vai tur neatr(xJas tas bārs, ko Kmijecs mēdza apmeklēt? -Jā.

Markuss nometa šķiltavas uz kafijas galda. — l^abi, — viņš teica. — Tad sāksim ar Vašbemu. brauksim uz to nolādēto Ziemeļ-konveju un pārlmudīsim to sūdabrāli. Un varbūt pa to laiku, kamēr būsim tur, jūs man atļausiet uz kādām piecām minūtēm ieskriet tai l)ārā, ko bija iecienījis Kmijecs, lai es ātrumā un pilnīgi nevajadzīgi varētu šo to noskaidrot ari par viņu?

— Man nav iebildumu.

Viņš man nikni uzsmaidīja. — Jūs esat pārlieku laipna.

30.

— Klausieties, — es teicu, — vai gribat braukt pa 93. ceļu līdz 128. ceļam un pa 1. ceļu līdz 16. ceļam, vai labāk brauksim visu laiku pa 93. ceļu līdz Kankamagusa šosejai?

— Man vienalga, — Markuss atbildēja nogurušā balsī. — Kam jūs dodat priekšroku?

— 16. ceļš ir nedaudz īsāks, — es paskaidroju, — bet, braucot pa Kankamagusu, var vērot daudz skaistāku ainavu.

Markuss brīdi vilcinājās. — Taisni pa deviņdesmit trešo, — viņš beidzot teica. — Neizklausās tik sarežģīti. Vismaz to ceļu es pazīstu. — Viņš iedarbināja mašīnu.

Bija pulksten deviņi no rīta. Biju sarunājusi ar Sjū Mak-kreriju, ka viņa dažas turpmākās dienas parūpēsies par Lusiju. Neizskatījās, ka suns būtu pārāk sarūgtināts, redzot mani aizejam. Iespējams, ka viņai pašai nebija nekas pretim padzīvot citā kompānijā.

— Ziniet, es būtu varējis pavadīt šo dienu, intervējot Pegijas Letomē vīru, — teica Markuss.

— Viņš pagaidīs.

Markuss kaut ko norūca.

— Ak, nomierinieties taču. Šis ceļojums noteikti nesīs augļus, jūs redzēsiet. Paļaujieties uz mani.

— Ciest nevaru cilvēkus, kas saka «paļaujieties uz mani». Tas man atgādina Holivudu.

— Ak Dievs, — es teicu. — Citreiz iekodīšu sev mēlē.

Trīsdesmit minūtes pēc tam, kad bijām izbraukuši no Kembridžas, šķērsojām Merimekas upes plato, zilo lentu. Tiltam pārlidoja hidroplāns, tikai kādas piecdesmit pēdas virs mums. Izstiepu kaklu, lai redzētu, kā tas piezemējas.

— Kāds kauns, — es teicu.

— Kas tad?

— Upe ir patiesi skaista. Kādēļ to izmantoja par... kā...

— Slepkavošanas vietu?

— Jā, apmēram.

— Tādi cilvēki, kā Kmijecs, ir apgānītāji, — teica Markuss. — Viņiem tas sagādā prieku un dod lielāku apmierinājumu nekā viss cits.

Es pamāju.

— Slepkavība, protams, ir galējs apgānīšanas akts.

— Jā.

Tā kā bijām nolēmuši neiegriezties Konkordā, saīsinājām ceļu par trim ceturtdaļām. Markuss lieliski vadīja mašīnu, tā laikam bija Kalifornijas pieredze. Jutos ērti, braucot kopā ar viņu. Parasti esmu nervoza pasažiere. Patērēju daudz enerģijas, spiežot labo kāju uz iedomātas bremzes.

Linkolnā apstājāmies, lai iedzertu kafiju tieši pirms pagrieziena uz Kankamagusu.

— Vai kādreiz esat bijis baltajos kalnos? — es vaicāju.

— Nē.

— Jūs slēpojat?

— Mh.

— Tad jums šeit patiktu. Te ir brīnišķīgi. Mazliet par daudz tūristu, bet vienalga brīnišķīgi. Kur jūs parasti slēpojat? Aspe-nā? Sentmorieā?

— Nē. Labokā, Teksasā.

Es smējos.

Kankamagusa šoseja ir apmēram trīsdesmit jūdzes gara un skaitās nacionālais parks. Visgarām ceļam izvietotas atpūtas vietas un skatu laukumiņi, kur varat novietot mašīnu un pavērot elpu aizraujošās Jaunanglijas ainavas. Tas iespējams gandrīz vienmēr. Sezonas laikā šoseja ir mašīnu pārpilna.

Kad bijām veikuši divas trešdaļas ceļa, es ierosināju uz piecpadsmit minūtēm apstāties.

Markuss pārsteigti raudzījās manī. — Protams, mēs varam apstāties, — viņš teica. — Bet kāpēc?

— Gribu jums kaut ko parādīt.

— Ko tad?

— To sauc par Klinšu Aizu. Mazliet pa kreisi redzama taka, kas ved uz šo vietu.

— Labi, iesim.

Pagājām garām zīmei, kas vēstīja, ka meža ugunsgrēka izcelšanās bīstamība todien nebija augsta.

— Nevaru ne izteikt, cik lielu atvieglojuma sajūtu tas man rada, — komentēja Markuss.

Iebakstīju viņam rokas augšdelmā ar rādītājpirkstu. — Ak, apklustiet jel.

Nogriezāmies uz ceļa, kas veda uz Klinšu Aizu. Automašīnu stāvvieta bija pilnīgi tukša.

— Cik labi, — es noteicu.

Markuss apturēja mašīnu. — Es esmu pilsētas zēns, — viņš sacīja. — Ceru, ka neatvilkāt mani šurp, lai iepazīstinātu ar Bembiju vai Burunduku Elvinu, vai ko tamlīdzīgu?

— Neuztraucieties. — Izlēcu no mašīnas. Tad iebāzu galvu atpakaļ mašīnā, pasmīnēju un teicu: — Paļaujieties uz mani.

— Jūs izraisiet manī pretīguma sajūtu. — Neraugoties uz to, viņš izkāpa no mašīnas un caur koku audzi sekoja man lejā uz upi.

— Vai tā ir Merimekas pieteka? — Markuss vaicāja.

— Nē. Tā ir Sviftrivera. Tā tek uz austrumiem, uz Atlantijas okeānu. Merimekas izteka atrodas vairāk uz rietumiem.

— Jā, — teica Markuss. — Es arī ieskatījos kartē.

Nepievērsu viņam uzmanību. — Vai skats nav krāšņs?

Klinšu Aiza ir gara terase, ko veido apledojušas klintis un

starp tām esošās ūdenskrātuves, kas pāriet ūdenskritumos. Otrā pusē paceļas mānīgi trauslas kalnu grēdas.

— Jā, — piekrita Markuss. — Te ir skaisti. — Viņš atspiedās pret bērza stumbru un vēroja mani.

Uzlēcu uz gluda granīta bluķa. No tā pārlēcu uz kādu citu pamatīga apmēra akmeni, kas atradās piecas pēdas atstatu. Tālāk bija redzams vēl kāds bluķis ar izciļņu pamatni, ko no manis šķīra sešas pēdas. Starp akmeņiem putoja ūdens. Uzlēcu

uz izciļņa.

*

— Jēzus, — teica Markuss. — Esiet uzmanīga.

Stāvēju uz izvirzījuma, rokas gurnos iespiedusi un smaidīju. — Jums būtu vajadzējis redzēt mani Stounhcndžā. Un Skotijas tīreļos.

— Varu iedomāties. Ko jūs darāt? Pārvēršaties par druīdu?

— Tas man ir asinīs, — es saucu, pārkliedzot ūdens čalu. — Nāciet pie manis.

— Paldies, nē. Uzjautrināšos citā veidā.

Papurināju galvu. Tad ar trim lēcieniem atgriezos krastā. Dubļos un kritušajās lapās man paslīdēja kāja, un sāku slīdēt uz leju. Markuss noliecās, satvēra mani aiz rokas un uzvilka augšā.

— Uh, — es noelsos. — Paldies.

— Nav par ko. Vai tagad mēs drīkstam doties prom no šīs sasodītās vietas?

— Protams.

Kāpām atpakaļ.

— Grifin, vai tiešām jums šī ainava nešķita lieliska?

— Tā nekas.

— Kāds cildinājums, — es teicu. — Parka dienesta ļaudis gribētu jūs citēt savās brošūrās.

Iekāpām mašīnā un izbraucām atkal uz šosejas.

16. ceļš, kas veda caur Konveju un Ziemeļkonveju, bija satiksmes pārpilns. Puse mašīnu bija no citiem štatiem. Šis bija liels kūrorts. Tie, kas neslēpoja, varēja iepirkties firmas veikalos. Es tikai nekādi nespēju saprast, kāpēc jānobrauc divsimt vai trīssimt jūdzes, lai nopirktu to pašu, ko iespējams iegādāties gandrīz jebkurā no lielākajiem veikaliem. Jāteic gan, ka es nepiederu pie aizrautīgajiem pircējiem.

— Kur mēs nakšņosim? — es vaicāju.

— Bārtona fermas viesnīcā.

— Ak. — Biju dzirdējusi par šo viesnīcu. Biju dzirdējusi arī to, ka viena tur pavadīta nakts maksā trīssimt dolāru.

— Vai esat pasūtījis numurus? — es apjautājos.

Viņš izklaidīgi pamāja, visu uzmanību veltīdams ceļam.

Divdesmit piecās minūtēs nobraucām divas jūdzes.

Bārtona fermas viesnīca bija milzīga, balta divstāvu koka būve ar verandu. Tā atradās plaša mauriņa vidū kalna pakājē. Tai varēja piebraukt pa garu, ozolu ieskautu aleju. Automašīnu

stāvvietu aizslēpa priežu audze. Tur stāvēja galvenokārt sabas, mersedesi vai BMW. Un vēl kāds senatnīgs balts rolsroiss.

— Ir nu gan, — es teicu. — Varbūt mums sava ķerra jānovieto kaut kur tuvāk pie atkritumu tvertnēm.

Markuss smējās un novietoja mašīnu tieši brīvajā vietā blakus rolsroisam.

Paņēmām no aizmugures sēdekļa somas ar nakšņošanai nepieciešamo un pa taku devāmies uz viesnīcu.

Priekštelpā bija paneļu sienas, platu dēļu grīdas un aus-trumu paklāji. Pa labi atradās mahagoni koka reģistratora galds. Pa kreisi — zviļņi un karalienes Annas laika krēsli. No laukakmeņiem būvētajā kamīnā ar nespodru liesmu sprēgāja daži malkas bluķi. Nosprauslājos. Dedzina ābeli. Abās pusēs kamīnam no grīdas līdz griestiem sniedzās grāmatplaukti, pilni ar grāmatām. Kāpnes aiz reģistratora galda veda uz otro stāvu.

Markuss ātri nokārtoja reģistrēšanos. Atgriezies pie manis, viņš pasniedza man atslēgu. Uzradās izsūtāmais zēns, paņēma mūsu somas un pavadīja mūs pa trepēm.

Mana istaba bija apmēram divdesmit reiz divdesmit pēdas liela. Gulta bija milzīga, un to aizsedza baldahīns. Te atradās arī lielāka un mazāka kumode, divi ar rozā audumu pārklāti divvietīgie krēsli un šūpuļkrēsls. Durvis pa labi veda uz van-nasistabu. Durvis pa kreisi — uz dzīvojamo istabu, vēl lielāku nekā guļamistaba. Tur atradās ar marmoru apšūts kamīns. Izsūtāmais zēns bija nometies ceļos kamīna priekšā, lai aizdedzinātu uguni.

Šķērsoju dzīvojamo istabu, nonācu līdz durvīm pie pretējās sienas un pieklauvēju pie tām.

— Jā? — Markuss atsaucās.

— Tā esmu es.

— Nāciet iekšā.

Atgrūdu durvis. Viņa guļamistaba izskatījās gluži tāpat kā manējā.

— Grifin, jums nudien nevajadzēja noīrēt prezidenta apartamentus, — es teicu.

— Nē, vajadzēja gan. — Viņš ieturēja pauzi, lai atvilktu somas slēdzēju. — Ja nu man reiz jāpiedalās neauglīgā pasākumā, vismaz darīšu to ar visām ērtībām un ieturot stilu. Turklāt tas bija viss, kas vēl bija dabūjams.

Novaibstījos.

— Tiksimies lejā pēc desmit minūtēm, — viņš teica.

— Labs ir.

Markuss uzstāja, lai mēs ieturam lenču viesnīcas ēdamistabā starp baltām salvetēm, kristālu un sudrabu.

Ēdiens un apkalpošana bija sevišķi izcili. Bija jau krietni pāri pulksten diviem, kad devāmies meklēt Dellu Vašbernu.

— Nu, labi, — teica Markuss. — Kur tad tas ķēms dzīvo?

Ieskatījos Merienas dotajās piezīmēs. — Vestendroudā.

— Viņš strādā?

— Jā, viņš ir slēpotāju pavadonis kādā no slēpošanas vietām, ko sauc par... — atkal ieskatījos piezīmēs, — ...Indiāņu Kalnukori.

— Kur tad tas ir?

— Kādu jūdzi uz ziemeļiem no šejienes, jābraue pa 16. ceļu.

Kad bijām iekļuvuši kārtējā satiksmes sastrēgumā, Markuss

vaicāja, vai esmu apdomājusi, kā varētu šim puisim tuvoties.

— Neesmu apdomājusi. Gribu viņu tikai apskatīt.

— Varēsiet pazīt viņu pēc izskata?

— Ja šī cilvēka apraksts, kas ir manā rīcībā, ir precīzs, diez vai viņu var sajaukt ar kādu cilu. Visupirms, viņš ir sešarpus pēdas garš. Turklāt viņam ir liels atkāries žoklis.

— No kurienes jums tāda informācija?

— No Merienas.

— Un viņai?

Uzmetu Markusam asu skatienu. — Viņa man to nepateica, Grilin. Jādomā, viņai bija savi avoti.

Viņš klusēja.

Pie Indiāņu Kalnukores nonācām mazliet pēc trijiem. Vēl desmit minūtes mums bija nepieciešamas, lai atrastu stāvvietu mašīnai. Indiāņu Kalnukore bija viena no lielākajām un apmeklētākajām slēpošanas vietām šajā rajonā. Galvenā trase izskatījās kā Piektā avēnija pulksten piecos Ziemassvētku pēcpusdienā. Ļaužu rinda, kas gaidīja uz iekāpšanu liftā, sniedzās gandrīz līdz automašīnu stāvvietai.

Pakājes centrā atradās milzīga guļbaļķu ēka, kurā varēja nopirkt slēpošanas biļetes, karstus dzērienus, uzkodas un apmeklēt kungu vai dāmu istabu. Markuss palika uz sliekšņa, kamēr es devos iekšā ēkā. Tā bija ļaužu pārpilna. Puisis ar smilšu krāsas matiem, kurš pārdeva biļetes uz liftu, bija maza auguma, ar mēnesim līdzīgu seju. Tas nozīmēja, ka viņš nav Dēlis Vašberns. Varbūt Vašberns ir viesu apkalpotājs? Palūrēju uzkodu bārā. Tas arī bija piebāzts ka biezs, galvenokārt ar aizsmakušiem skolas vecuma jauniešiem. Uzkodas un dzeramos varēja saņemt no automātiem, tātad tur nebija nekādu viesu apkalpotāju. Kāds zellis slaucīja grīdu, taču viņš bija apmēram manā augumā, ar nelielu zodu. Iegāju dāmu istabā. Tā bija elementāra — četras kabīnes, četras izlietnes, roku susināmais un pārpildīta atkritumu tvertne. Varēja derēt, ka kungu istabā izskatījās gluži tāpat, tas nozīmē, ka Dēlis nav tualetes apkalpotājs.

Izgāju uz sliekšņa pie Markusa. Viņš pavērās manī. Es papurināju galvu.

Devāmies uz liftu, virzoties garām gaidītāju rindai. Pie vārtiem sargs pārbaudīja biļetes. Sargs bija blonds un piederēja pie sieviešu dzimuma.

Pagriezāmies un gājām atpakaļ uz guļbaļķu ēku.

— Varbūt viņš apkalpo sniega mašīnu, — ieteicās Markuss.

— Jēzus, — es izdvesu un satvēru Markusa roku.

— Kas noticis?

— Te viņš ir. Tas ir viņš.

— Kur?’

— Viņš nupat iznāca no kontroles būdas. Grifin, viņš droši vien vada liftu.

Merienas dotais apraksts bija precīzs, taču nepilnīgs. Jā, Vašbems bija ļoti garš. Jā, viņam bija atkāries žoklis. Tāds, iespējams, ir daudziem vīriešiem. Tomēr Dellu Vašbernu nevarēja sajaukt ne ar vienu citu.

Viņš bija masīvs, gandrīz pirmatnīgs savā milzīgumā. No viena pleca līdz otram viņam droši bija savas trīsdesmit collas. Koku augšdelmi viņam izskatījās kā pārstādītas ciskas.

— Kristus dēļ, — klusi noteica Markuss. — Es jūtos kā punduris.

Vašbems nēsāja džinsus, slēpotāja zābakus, rūtainu flaneļa kreklu un garu vesti. Viņa gaita bija dīvaini aritmiska, kā cilvēkam, kurš mēģina iet ar izmežģītu potīti bez kruķiem vai spieķa.

Mati viņam bija biezi un tumši, tie krita pār augstu un nedaudz velvētu pieri. Vaigu kauli bija izcilni un vaigi zem tiem dziļi iekrituši. Apakšlūpa viņam bija pilnīga un nedaudz izvirzīta, augšlūpa plāna un izliekta.

Atlaidu Markusa roku.

— Ko jūs gribat darīt? — viņš vaicāja.

— Gribu pieiet tuvāk un paskatīties uz viņu.

Vašberns pa aizmugures durvīm iegāja guļbaļķu ēkā. Es uzskrēju pa priekšējā lieveņa kāpnēm un iegāju caur galveno eju. Vīrs arsmilšu krāsas matiem bija pie biļešu letes viens pats. Iegāju uzkodu bārā.

Vašberns stāvēja rindā pie automāta, kur varēja dabūt kafiju, tēju un karstu šokolādi, un žvadzināja sīknaudu beisbola cimda apmēru plaukstā.

Blakus karsto dzērienu automātam atradās automāts, kurš tirgoja čipsus un krekerus. Izņēmu no maka divus ceturt-daļdolārus, piegāju pie automāta un izlikos, ka pētu piedāvājumu. Tad iemetu naudu spraugā, nospiedu pogu un saņēmu paciņu ar siera cepumiem.

Promejot pagriezos tā, lai varētu ieskatīties Vašbemam tieši sejā.

Viņš uzmeta man īsu, neieinteresētu skatienu.

Viņa acis bija tikpat tumšas kā mati. Un tās bija ļoti skaistas, ar samtainu mirdzumu, ko gadi un pieredze nebija padarījuši blāvāku.

31.

Pēc pieciem mēs ar Markusu atgriezāmies viesnīcā. Kokteiļslunda jau ritēja pilnā sparā, kopīgā atpūtas telpa pildījās ar cilvēkiem pēcslēpošanas tērpos, kas malkoja džinu un iesala alu.

— Mēs varētu tikties šeit lejā pēc stundas? — vaicāja Markuss.

— Labi.

Devāmies uz savām istabām. Domājams, ka Markuss taisījās pastrādāt pie telefona. Man nebija noteikta plāna.

Apsēdos uz gultas un ieskatījos Merienas piezīmēs. Ziņas par Vašbernu bija visai nepilnīgas. Dzimis Lekonijā pirms četrdesmit viena gada. Agri palicis bārenis, viņu adoptējis Frēzeru laulātais pāris. Nav ziņu par koledžas apmeklēšanu vai dienestu armijā. Nav bijis arestēts.

Tomēr Meriena bija attēlojusi viņu kā kropli. Baumas? Tenkas?

Ja tā, tad kur Meriena tās dzirdējusi? No Vašberna kaimiņiem? Darbabiedriem?

Domāju par viņa acīm.

Eņģeļa acis.

Noliku piezīmes.

Nomainīju džinsus un rupja adījuma svīteri pret taisniem melniem vilnas svārkiem un sakrokotu zila satīna blūzi ar zemu

apkaklīti un kuplām piedurknēm. Joprojām nevarēju izskaidrot, kāda impulsa vadīta tiku šorīt iesaiņojusi šos apģērba gabalus līdzņemšanai. Tomēr biju apmierināta, ka esmu to izdarījusi.

Nokāpu atpūtas telpā. Markuss, palikdams sev uzticīgs, bija paguvis noorganizēt mums pie kamīna ornamentiem rotātu galdiņu un pāris divvietīgos krēslus. Kad šķērsoju telpu, viņš piecēlās.

Uz galda stāvēja divas martini glāzes un riekstu pilns kristāla trauks. Apsēdāmies viens otram iepretim. Markuss man uzsmaidīja.

— Skaista blūze, — viņš teica.

— Paldies. Tas ir mans Jautrā Rodžera tērps.

— Jums tas piestāv labāk nekā Rodžeram.

Smējos un iemalkoju martini.

Markuss atlaidās pret krēsla atzveltni un sakrustoja kājas.

— Ziniet, man joprojām jādomā par mūsu vakardienas sarunu.

— Par kuru no sarunām?

— Par to, kurā jūs man izskaidrojāt, kāpēc tāda sieviete kā Denīze varēja apprecēt tādu vīrieti kā Vorens.

— Neuztveriet manus vārdus kā evaņģēliju. Es varu maldīties.

— Izklausījās, ka jums ir taisnība.

Smaidīju un izstiepu rokas ar paceltām plaukstām. — Kas to lai zina?

— Es gribētu to apcerēt grāmatā, — Markuss turpināja.

— Varbūt sasaistīt to ar kādu lielāku tēmu par vīriešiem, kas atkārtoti nogalina sievietes.

Apēdu dažus riekstus. — Tā būtu laba iesaistīšana, — es teicu. — Gudras, godkārīgas, strādīgas sievietes netiecas būt pasīvas un paklausīgas. Un vai tad slepkava maniaks tieši to arī nedara — uzspiež paklausību un pasivitāti sievietei, kuru nogalina?

— Taisnība, taisnība.

— Visi Merimekas Ielejas Slepkavas upuri bija gudras un strādīgas sievietes.

— Un tikai divas no viņām bija precējušās — Liza Gudinafa un Pegija Letomē.

— Grifin, Čerilai Timonsai bija tikai septiņpadsmit.

Viņš nepacietīgi pamāja. — Jūs saprotat, ko es domāju.

— Protams.

Viņš vēl vairāk ieslīga atzveltnī. Kauca pieri. Domāja.

-Grifin?

Mhm?

— Cik ilgi jūs esat precējies?

Viņš skatījās uz mani tā, it kā mans jautājums būtu viņu izbiedējis. Ks arī biju sabijusies — par to, ka pajautāju. Šis jautājums man vienkārši bija pasprucis, bez kāda apzināti slēpta nolūka.

— Šogad maijā apritēs divdesmit pieci gadi, — viņš teica. — Ja vien mūsu laulīltti tik ilgi pastāvēs. Man liekas, ka nepastāvēs vis.

— Nē?

— Apmēram pēdējo desmit gadu laikā tā jau norit tukšgaitā. Šī mūsu šķiršanās nav pirmā. Tā ir ilgākā.

Iztukšoju glāzi. — Kad pirmoreiz tikāmies, jūs man teicāt, ka abi ar sievu mēģināsiet uzlabot savas attiecības.

Viņš papurināja galvu. — Šī cerība vairs nešķiet reāla.

— Man ļoti žēl.

Viņš paraustīja plecus. — Tāda ir dzīve. — Tad Markuss pavērās manī. — Kādēļ jūs to vaicājāt?

— Nezinu, — es atbildēju. — Man nevajadzēja to darīt. Nav mana darīšana.

Viņš viegli pasmaidīja. — Man nav iebildumu. Vai gribat iedzert?

— Jā, lūdzu.

Viņš deva zīmi viesmīlei. Kamēr viņa pieņēma mūsu pasūtījumu, pārlaidu skatienu atpūtas telpai. Kādas desmit pēdas atstatu no mums pie galda sēdēja vēl kāds pāris, 25 — 30 gadus

veci. Viņi turēja viens otra rokas un nesarunājās. Raudzījās viens otrā. Neredzēdami nevienu citu šajā telpā, neievērodami neko ārpus sava maģiskā apļa.

Viesmīle atnesa dzērienus un papildināja riekstu trauku.

— Zinu, kāpēc jautāju par jūsu laulību, — es teicu.

— Kāpēc?

— Mani pēkšņi ieinteresējuši cēloņi, kuru dēļ izjūk attiecības, kas pastāvējušas ilgāku laiku.

— Jūs domājat sevi un Džeku?

Es pamāju.

— Jāteic, ka mana laulība neizjuka diennakts laikā. Šis process noritēja pakāpeniski.

— Kas notika?

Viņš atkal sarauca pieri. — Es sabojāju visu, kam pieskāros. Domāju, ka mums vienkārši sāka nesakrist. Palika aizvien mazāk kopīga...

-Jā?

— Līdz beidzot vairs nebija nekā. Izņemot Leu un Endiju. Viņi ir izauguši un aizgājuši no mums. Vismaz Endijs. Un drīz arī Lea. Varbūt...

— Varbūt kas?

— Varbūt tieši tāpēc es viņai tā piesienos.

Es pasmaidīju. — Var jau būt.

— Un kā tad ir ar jums un Džeku?

— Kas ir ar mums?

— Vai šīs attiecības nav atjaunojamas?

Dziļi ieelpoju. — Arī mušu kopīgais pamats pārvērties par bezdibeni.

Raudzījos ugunī. Pēc brīža Markuss ierosināja runāt par kaut ko citu.

— Labi.

Viņš aizdedzināja cigareti. — Par ko tad jums patiktos runāt? — Markuss smaidīja. — Ja nu reiz mīlestību un nāvi esam pārrunājuši.

— Ja gribam sajust pasaules pulsu, allaž var runāt par karu, badu un epidēmijām.

— Ak, lūdzu, nē. Varbūt citreiz.

— Labs ir. Pad pastāstiet man vēl kādus jocīgus notikumus no kino un televīzijas ļaužu dzīves.

— Kā būtu, ja es to darītu pie pusdienām? — Viņš uzmeta skatu ēdamistabas durvīm. — Ēdīsim šeit, labi? Ēdiens liekas gluži pieņemams.

— Izklausās labi.

— Tad darīsim tā. — Viņš pasmīnēja. — Tagad esiet laba meitene un iztukšojiet savu glāzi.

— Kā būtu, puisēn, ja es to gluži vienkārši iesviestu jums ģīmī?

Viņš smējās pietiekami skaļi, lai cilvēki pie tuvākajiem galdiņiem pievērstu mums uzmanību. — Domāju, ka jūs esat feministe, kas saprot jokus.

— Es tāda arī esmu, — atbildēju. — Bet uz to allaž cenšos atbildēt ar labāku joku.

Abi reizē piecēlāmies no galda. Ejot tam apkārt, man nācās atrauties atpakaļ, lai neuzskrietu virsū viesmīlei, kura tobrīd steidzās garām ar dzērienu glāzēm piekrautu paplāti. To darot, ar plecu piegrūdos Markusa augšdelmam. \ iņš uzlika roku man uz muguras, lai es nezaudētu līdzsvaru.

— Atkal pillā, — viņš teica.

— Šodien tāda diena.

Viņš turpināja viegli turēt roku man uz muguras, kamēr spraucāmies caur ļaužu pārpilno atpūtas istabu uz restorānu.

Kāds acīmredzot bija pavēstījis zāles pārzinim, ka Markuss ir tā persona, kas īrē visdārgākos viesnīcas apartamentus. Viņš pavadīja mūs līdz vislabākajam galdiņam, kas atradās alkovā pie loga. Tas atradās atstatu no citiem, tomēr bija restorāna personālam labi redzams. Turklāt galdiņš atradās uz platformas, kas mūs pacēla sešas collas augstāk par grīdu, uz kuras atradās pārējās pusdienotāju masas galdiņi. Daži masas pārstāvji. Starp tiem atpazinu senatoru no Masačūsetsas un kādu no NBC Bos-tonas filiāles vadošajām darbiniecēm. Kā vairums televīzijas ļaužu, dzīvē viņa izskatījās daudz mazāka, maigāka un simpātiskāka. Senators izskatījās tā, it kā pārāk ilgi būtu uzkavējies atpūtas telpā pie kokteiļa. Var jau būt, ka viņam gluži vienkārši bija pagrūtāk gājis ar slēpošanu kalnu nogāzē. Arī vējš aprauj seju sārtu.

Zāles pārzinis milzīgi ceremoniāli aizdedza galda vidū stāvošo svečturi. Tad viņš ātri nozuda, lai dotu vietu dzērienu pārzinim.

— Es nevēlos vairāk dzert martini, — teica Markuss, — taču neiebilstu pret kādu vīnu. Un jūs?

— Būtu jauki iedzert vīnu.

— Kādu jūs gribētu?

— Izvēlieties pats. Domāju, ka pusdienās gribēšu kādu zivju ēdienu, ja jums tas atvieglo izvēli.

— Tātad baltvīns, — sacīja Markuss. Viņš ieskatījās vīnu kartē un kaut ko pateica dzērienu pārzinim. Pēdējais par Markusa izvēli krita sajūsmā, kas rot>ežojās ar orgasmu. Viņš klanījās, smaidīja, tad pameta mūs. — Man žēl, ka nepalūdzu ķiršu limonādi vai kādu diētisku minerālūdeni, — es teicu.

Markuss smējās. — Viņš ir nedaudz eļļains savā iztapībā, vai ne? Bet, ja viņš ir mūsu tuvumā, mums nevajadzēs smērēt

sviestu uz bulciņām.

*

Tajā brīdī viesmīlis nolika uz galda pītu groziņu ar maizi. Nevarēju apvaldīt grimasi, tādēļ nācās seju daļēji aizsegt ar plaukstu.

— Vai mēs neesam nedaudz apreibuši? — vaicāja Markuss.

— Tikai mazliet. Neuztraucieties. Tas pāries.

— Ceru, ka nē. Man tas patīk.

Atvēru ēdienkarti. Atgriezās dzērienu pārzinis ar vīnu. Viņi abi ar Markusu izpildīja visu rituālu: etiķetes demonstrēšana un pārbaude, korķa aptaustīšana, apostīšana un aplūkošana, pude-

Ies atkorķēšana un vīna nogaršošana. Tā kā visi palika apmierināti, dzērienu pārzinis ielēja mums abiem pa glāzei, ielika pudeli alvas spainītī un nozuda.

Vīns bija brīnišķīgs. Tāpat kā ēdiens, kas tam sekoja.

Vakariņu beigās ap deviņiem iedzērām vēl kafiju. Neviens no mums nevēlējās desertu, Ljot ārā no ēdamzāles, mūsu pleci atkal saskārās.

— Vai nevēlaties kādu liķieri vai brendiju, vai ko tamlīdzīgu? — vaicāja Markuss.

— Tas būtu jauki, — es atbildēju. — Un vēl kādu kafiju.

Iegājām atpakaļ atpūtas telpā. Tā bija pārpildīta. Senators no Masačūsetsas valdīja pār kompāniju pie kamīna. Markuss uzlūkoja pūli ar vieglu nepatiku.

— Mēs varbūt varētu dabūt galdiņu, — viņš teica. — Bet...

— Mani personiski masu skati nevilina.

Uzlūkojām viens otru.

— Mums ir pašiem sava dzīvojamā istaba, — Markuss teica. — Kāpēc mēs to nelietojam?

— Laba ideja.

Devāmies augšā uz saviem apartamentiem.

Kamēr pusdienojām, kāds bija parūpējies par uguni kamīnā. Ābeles šķilas dega uz restēm ar zemu liesmu, patīkami sīkdamas, reizi pa reizei sīkšanu pārtrauca kluss sprakšķis.

Apsēdos vienā no atpūtas krēsliem kamīna tuvumā, Markuss tikmēr zvanīja istabu apkalpotājiem. Pēc piecām minūtēm parādījās viesmīlis ar servējamo galdiņu, uz kura atradās kafija, tases, cukurs, krējums, glāzes un Rémy Martin pudele.

— Tas jūs apmierina? — vaicāja Markuss.

— Izskatās pasakaini.

Viņš parakstīja čeku, un viesmīlis aizgāja.

Markuss ielēja vēderainā glāzē mazliet konjaka un sniedza to man.

— Paldies. — Es uzsmaidīju viņam. Mani bija pārņēmusi siltuma un atbrīvotības sajūta. Nometu kurpes un izstiepu kājas pret uguni.

Markuss teica, ka viņš jūtoties tā, it kā pozētu žurnāla pielikumam zem nosaukuma «Laba dzīve».

— To jūs arī darāt. Pastāstiet man, kā sauc pēdējo grāmatu, ko jūs esat izlasījis?

— «Leļļu ieleja», — viņš atbildēja. — Man patiesi patika, cik smalki tur analizēta sievietes psihe.

Es smējos. Viņš apsēdās man blakus divvietīgajā atpūtas krēslā.

— Liza?

-Jā?

— Vai esat kādreiz domājusi, ka pati varētu sarakstīt grāmatu?

Vilcinājos. Tad atbildēju, ka dažreiz esmu gan.

— Kāpēc tad jūs nerakstāt?

— Ak, es nezinu.

— Jums jāraksta. Jums ir dotības.

— Paldies.

— Es patiesi tā domāju.

— Varbūt kādreiz es to darīšu.

— Varu jūs iepazīstināt ar ļoti labu aģentu.

— Paldies.

— Vai padomāsiet par to?

-Jā.

— Labi. Kad būsiet tam gatava, dodiet man ziņu.

Piecēlos, lai ielietu sev kafiju. — Vai jūs arī gribat? —

vaicāju Markusam.

— Pagaidām nē.

Atgriezos krēslā ar kafijas tasi. Man patika malkot konjaku un kafiju pamīšus. Mutē sajaucoties, veidojās bagātīga garšas buķete.

— Vai varu uzdot jums vēl kādu jautājumu? — vaicāja Markuss.

— Protams.

— Nu, — viņš iemalkoja no glāzes, — tas ir no kādas puspiemirstas sarunas. Bet, pie joda, kāda tam nozīme. Atcerieties pirmo dienu, kad braucām uz Mančesteru? 1.ai tiktos ar Džozefu Devitu, Rodžeru Frīlingu un Edīti Kmijecu?

— Aha.

— Un jūs man teicāt, ka nevadāt mašīnu?

— Aha.

— Un vēl jūs teicāt, ka pastāstīsiet man, kāpēc nevadāt, tikai citureiz, jo tas ir pārāk garlaicīgs stāsts?

— Jā.

— Vai varat man to pastāstīt tagad?

— Kāpēc jūs gribat to zināt?

— Esmu... ziņkārīgs, un tikai.

Nopūtos. — Kad biju septiņus gadus veca, man bija draudzene, vārdā Monika. Viņa dzīvoja ielas pretējā pusē, varbūt kādas divas mājas tālāk. Kādu pēcpusdienu devos pie viņas rotaļāties. Viņa uz trotuāra izmēģināja savu jauno divriteni. Kad Monika mani ieraudzīja, viņa nolēca no riteņa un ļāva tam nokrist uz ietves. Tad viņa izskrēja uz ielas, mādama man ar roku un kaut kosaukdama. Nezinu, koīsti. Varbūt viņa bija satraukta, ka nu viņai pieder pieauguša cilvēka ritenis. Katrā ziņā... — Es apklusu.

— Kas notika? — Markuss klusu ievaicājās.

Noliku glāzi blakus krēslam uz paklāja un saliku rokas klēpī. — Ielā iegriezās kāda mašīna. Tā nebrauca pārāk ātri. Tomēr Monika uzskrēja tai taisni virsū.

— Jēzus, — Markuss noteica.

— Viņa atsitās pret mašīnas priekšgalu, aizvirpuļoja pagaisu un iekrita notekā.

— Vai viņa...

*

Es pamāju. — Viņa nomira. Varbūt bija mirusi jau pirms tam, kad nokrita zemē. Tad no mājas izskrēja viņas māte un sāka kliegt. Viņa kliedza, kliedza un kliedza.

— Labi, — Markuss mani pārtrauca. — Neturpiniet. Ja vien pati to negribat.

— Nē. Negribu.

Dažus mirkļus klusējām. Tad Markuss vaicāja, vai kādreiz esmu vēl kādam stāstījusi par Moniku.

— Tikai Džekam. Tagad jums.

Viņš pamāja.

Abi vēl mazliet iedzērām brendiju.

— Ja nu reiz esmu noskaņojusies uz grēksūdzi, — es teicu, — pastāstīšu jums vēl kaut ko par sevi.

— Ko tad, mana mīļā?

To, ka viņš tobrīd lietoja mīļvārdiņu, apjēdzu tikai krietni vēlāk. — Reiz tiku nogalinājusi cilvēku, — es sacīju.

Viņš raudzījās manī. Tad noteica: «Ko?»

Skatījos ugunī. — Tas notika pirms dažiem gadiem. Tas bija kāds liels nekustamā īpašuma mākleris no Bostonas. Viņš turklāt bija liels blēdis un, kā izrādījās, arī slepkava. Izsekoju viņu, jo viņš... izdarīja kaut ko šausmīgu pret Džeku. Nepamatoti apvainoja viņu izvarošanā un slepkavībā. Tas notika tāpēc, ka šis mākleris bija objekts izmeklēšanā, ko veica Džcks. Džekam pat nācās kādu laiku pavadīt cietumā. — Pacēlu glāzi un iedzēru brendiju. — Katrā ziņā es sāku to tipu vajāt kā fūrija, man palīdzēja daudzi policisti un žurnālisti no mūsu draugu pulka. Un...

-Jā?

— Beidzot nonācu līdz konfrontācijai ar to zelli. Viņš man uzbruka. Es pretojos. Viņš teica, ka nogalināšot mani. Galu galā miris izrādījās viņš.

— Ko jūs viņam izdarījāt?

— Atgrūdu viņu no sevis. Viņš pakrita. Kritiens izrādījās nāvējošs.

— Jūs gribējāt viņu nogalināt?

— Es... es nezinu.

— Ak Jcziņ, — nomurmināja Markuss.

Klusumu telpā pārtrauca tikai uguns klusā sīkšana. Markuss piecēlās un piepildīja mūsu glāzes.

— Liza?

-Jā?

— Vai jūtaties par to vainīga?

— To es arī nezinu. Zinu tikai, ka man par to jādomā katru dienu. Droši vien tā būs vienmēr.

— Es ceru, ka nejūtaties vainīga.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs rīkojāties pareizi.

Viņš bija noliecies pār mani ar pudeli rokā. Pavēros augšup uz viņu. — Jā, tā jau autoritātes teica.

— Viņiem bija taisnība.

— Grifin?

— Jā?

— Runāsim par kaut ko citu.

Viņš mazliet pasmaidīja. — To mēs esam darījuši jau pirms šī vakara, vai ne?

— Ko tad? Mainījuši sarunas tematu?

— Jā.

— Ir lietas, par kurām grūti runāt. Uri ir kāds punkts, kurā jābeidz, jo turpmāka runāšana neko labu nedod.

— Varbūt. Tomēr...

— Kas tomēr?

— Priecājos, ka pastāstījāt man to visu.

— Kāpēc?

— Tagad zinu pārjums daudz vairāk.

— Ceru, ka nesagrāvu kādas lolotas ilūzijas.

— Nē, to jūs neizdarījāt vis. Un neesiet tik sasodīti atskabargai na.

— Atvainojiet. Tas ir reflekss.

— Jā. Arī man šīs reakcijas veids ir pazīstams.

Es nodrebēju.

— Jums salst?

— Nē, — es atbildēju. — Tie ir tikai nervi, vai kas tamlīdzīgs.

Piecēlos, lai ielietu vēl kafiju. Vismaz mēģināju to darīt. Nevarēju noturēt tasi tā, lai tajā varētu kaut ko ieliet. Manas rokas pārāk stipri trīcēja. Noliku kafijas kannu atpakaļ uz servējamā galdiņa. Tasi un apakštasi arī, pirms tās bija izkritušas man no rokām. Atgriezos divvietīgajā krēslā un saliku rokas klēpī, tās cieši kopā saspiežot, l^ii gan biju novērsusies, tomēr jutu, ka Markuss mani vēro.

— Kādēļ jūs nervozējat? — viņš vaicāja.

— Nezinu.

Viņš aprauti un sausi ieklepojās. — Iespējams, ka iemesls mums abiem kopīgs.

Nespēju uz viņu paskatīties.

— Liza?

-Jā?

— Paskatieties, lūdzu, uz mani!

Ar piepūli pagriezu galvu pret viņu. Viņš bija pastiepis pret

mani savu labo roku. Es lēnām sniedzu viņam kreiso. Klusums

*

starp mums bija smagāks par zemes pievilkšanas spēku.

Kad ierunājos, mana balss skanēja svešādi. — Ko jūs gribat darīt?

— Es zinu, ko gribu darīt.

Dziļi ievilku elpu. — Tad kāpēc jūs to nedarāt?

32.

Pulksten trijos naktī es atgriezos savā istabā. Promejot centos būt klusa un nepamodināt viņu. Pacēlu savas izsvaidītās drēbes — ko nu es tumsā varēju salasīt — un paņēmu tās sev līdzi.

Nebija gluži tā, ka savā gultā es varētu gulēt labāk. Pastāvēja iespēja, ka vispār nevarēšu aizmigt. Īstenībā gribējās padomāt, un domas man allaž ir skaidrākas, kad esmu vienatnē. Turklāt kad esmu saviļņota, instinktīvi ieraujos sevī. Tā bija arī tonakt.

Galu galā tā īsti padomāt man neizdevās. Prātā kā videolentē atkārtojās iepriekšējās stundās notikušais. Gan uz savas ādas, gan dziļi iekšienē joprojām sajutu tā seksuālā pārdzīvojuma vibrācijas, kas saglabājas vēl krietni ilgi pēc tuvības kulminācijas.

Es tomēr aizmigu. Nezinu tikai, kurā brīdī. Kad pamodos, bija divdesmit minūtes pāri desmitiem.

Nomazgājos dušā un lēnām apģērbos. Gribējās mazliet novilcināt pirmo tikšanos ar Markusu pēc pagājušās nakts. Kā man uzvesties? Kā viņš uzvedīsies? Varbūt ņemšu piemēru no viņa.

Mazliet pēc vienpadsmitiem atvēru dzīvojamās istabas durvis.

Iepriekšējā vakarā servētais konjaks un kafija bija nozuduši, to vietā bija uzklāts brokastu galds. Markuss ēda grauzdētu maizīti. Man ienākot, viņš pacēla galvu un pasmaidīja.

— Man tevis šorīt pietrūka, — viņš teica.

— Nu, daudz vis tu nezaudēji. Pamostoties es izskatos briesmīga.

Viņš smējās. — Varu derēt, ka tā nav taisnība. Gribi kafiju? Kādu smalkmaizīti?

— Protams.

Apsēdos viņam iepretim un paņēmu tasi.

— Ak, — Markuss izdvesa, paliecās sāņus, pagrābstījās zem sava krēsla un iztaisnojās ar kādu baltu apģērba gabalu, ieņur-cītu plaukstā. — Jādomā, tas pieder jums, kundze.

Tas bija mans krūšturis.

— Paldies. — Iestūķēju to kabatā. — Nevarēju saprast, kur tas palicis. Kur tu to atradi?

— Zem kafijas galda.

— Ak tā.

Dažas sekundes uzlūkojām viens otru. Tad sākām smieties. Pārliecāmies pār servējamo galdiņu, līdz mūsu pieres saskārās.

— Tev patika pagājušā nakts? — Markuss vaicāja.

— Tā bija skaista.

— Ak, patiesi? Skaista? Tikai skaista?

— Ak, nu labi. Es lieliski to pavadīju. Tā man šķiet.

— Izklausās, ka tā nav pirmā lieliskā nakts tavā mūžā.

— Hmm. Es varu teikt gluži to pašu par tevi.

Viņš atliecās atpakaļ un pasmīnēja. — Tev ir kādi plāni atlikušajam rīta cēlienam?

— Nav nekā konkrēta. Kas tad ir? Tev kas padomā?

— Aha.

— Tādā gadījumā es domāju, ka Dēlis Vašbcrns var pagaidīt. Markuss palaida vaļīgāk savu kaklasaiti. — Viņam sasodīti

nāksies pagaidīt.

— Nu, labi, — teica Markuss. — Ko tagad darīsim? Pulkstenis bija divi dienā, un mēs sēdējām mašīnā viesnīcas

stāvvietā.

— Gribu apskatīt Vašberna māju.

— Labs ir. Pēc tam es gribētu apmeklēt to Kmijeca iecienīto bāru.

Uzsmaidīju viņam. — Mani tas apmierina.

Bijām atjaunojuši savas profesionālās attiecības. Tas gan mums sanāca diezgan nedabiski.

Markuss aizmuguriski izbrauca mašīnu no stāvvietas. — Tad pasaki man vēlreiz, kur tas Vašbcrns dzīvo.

— Vestendroudā. Tas nav tālu no šejienes. Es tev parādīšu.

— Kā tas nāk, ka tu zini, kur tas atrodas?

— Esmu jau agrāk pavadījusi te atvaļinājumu.

Pēdējās divas reizes biju te kopā ar Džeku. Airi izmetu šo domu no galvas.

Vestendrouda bija īsti lauki ar kravas mašīnām un zirgaudzētavām. Jo tālāk no Ziemeļkonvejas centra, jo lielāki attālumi starp mājām. Man zināmā mērā patika tāda laucinieciska izolētība. Markusam tas laikam radīja nervozu diskomforta sajūtu.

Vašbema māja nebija liela — pēc mana vērtējuma, ne vairāk kā četras, piecas istabas. Un tām pašām bija jābūt ļoti mazām. Tā bija vienstāvu ēka, kas atradās tālu nost no ceļa, meža malā. Pie mājas varēja nokļūt pa šķembām klātu piebrauktuvi.

Turpinājām braukt pa Vestendu, līdz Markuss ceļa malā atrada vietu, kur nolikt mašīnu. Tad devāmies atpakaļ uz Vaš-berna mitekli.

Mājai iepretim bija klajš lauks. Pēdējā māja, kurai bijām pabraukuši garām, atradās kādu pusjūdzi atpakaļ.

— Tas nu gan ir nostūris, — teica Markuss.

— Dieva zemīte, — es attraucu.

Viņš saviebās, un es iesmējos.

Devāmies šķērsām pāri plašam mauriņam, vai kā lai nosauc to, kas atradās mājas priekšā. Vietumis uz apkaltušās zemes vīdēja sniegs. Apgājām to. Nebija nekādas vajadzības atstāt redzamas pēdas.

Mazais namiņš šķita labi uzturēts. F asāde bija nesen krāsota. Logi un baltie plānie aizkari, kas tos aizsedza, bija tīri.

Pieklauvēju pie ārdurvīm.

— Kas tev liek domāt, ka viņš ir mājās un gaida viesus? — vaicāja Markuss.

— Es tā nedomāju. Tikai ievēroju vispārpieņemtās normas. — Pieklauvēju vēlreiz.

Neviens, protams, neatsaucās. Mēs ar Markusu apgājām mājai apkārt. Visiem logiem bija aizkari. Visi aizkari bija aizvilkti.

— Sasodīts, — es teicu. — Cerēju, ka varēšu palūrēt iekšā.

Markuss paraustīja plecus. — Atnāksim vēlreiz, kad būsim

droši, ka viņš ir mājās. Varbūt viņš uzaicinās mūs ieiet. — Viņš

mazliet ļaunprātīgi pasmīnēja. — Gribētu dzirdēt, kā tu viņu intervē.

— Ak, izbeidz, — es teicu.

Mājai bija sētas durvis. Uzliku roku uz roktura un mehāniski to paraustīju. Tas pagriezās un noklikšķēja. Durvis atvērās par kādām piecām collām. Es tā sabijos, ka atrāvu roku atpakaļ.

— Mans Dievs, — es iesaucos. — Tās nav aizslēgtas.

Markuss atkal paraustīja plecus. — Kāpēc lai tās būtu

aizslēgtas. Kāda velna pēc lai kāds vilktos šo elles gabalu, lai izdarītu zādzību?

Raudzījos viņā. Viņš jautājoši savilka uzacis.

— Gribētos zināt, — es teicu, — kāds sods paredzēts šī štata likumdošanā par nelikumīgu iekļūšanu svešā miteklī dienas laikā.

— Nav ne jausmas.

— Varbūt, — es ierosināju, — varbūt es riskēšu. Vai tev nebūs nekas pretim pastāvēt sardzē?

— Kristus dēļ, — atbildēja Markuss. — Man nebūs nekas pretim. Dodies tik uz priekšu. Tikai pasteidzies, labi?

— Protams. — Atgrūdu ar saviem cimdotajiem pirkstu galiem durvis pavisam vaļā un iegāju Della Vašbema virtuvē.

Tā bija neliela un tīra ar vecu gāzes plīti un vienu no tiem apaļstūru ledusskapjiem, ko beidza ražot piecdesmitajos gados. Iemetu aci dažos skapīšos virs izlietnes. Vašbema trauki sastāvēja no sīklictu tirgotavā pirktas piena glāzes. Izskatījās arī, ka viņš iecienījis sausās putras, zupu un gaļas konservus.

īss, vāji apgaismots gaitenis veda no virtuves uz mājas centrālo ieeju. Istaba pa kreisi varēja kalpot kā viesistaba, tā bija tikpat tīra kā virtuve. Tur bija ovāls, pīts paklājs uz grīdas, neliels dīvāns un divi krēsli ar koka atzveltnēm. Televizora nebija. Nebija arī nekā cita interesanta.

Istabā, kas atradās pa labi, Vašberns gulēja. Tajā bija vienvietīga gulta — nebija skaidrs, kā Vašberna izmēru cilvēks varēja tajā ieritināties — un zema kļavas koka kumode. Nelielā drēbju skapī stāvēja daži pāri džinsu un nedaudz flaneļa kreklu. Atgriezos gaitenī, pagāju garām vannas istabai ar primitīvu dušu, kas izskatījās kā taisns metāla zārks.

Durvis uz gala istabu izrādījās aizvērtas un aizslēgtas, par ko pārliecinājos, nospiezdama rokturi.

— Nolādēts, — es nomurmināju.

Paraustīju rokturi. Tas bija vaļīgs. Tad pagrūdu durvis. Tās visai labi neturējās eņģēs.

Atgriezos virtuvē un parakņājos atvilktnē pie plīts, līdz atradu galda nazi. Iestūmu asmeni spraugā starp durvīm un slēdzeni un griezu to uz riņķi, līdz sajutu un sadzirdēju, ka bulta atlec. Durvis atsprāga vaļā uz istabas pusi.

— Ei, — dzirdēju Markusu saucam. — Vai tu ātri būsi cauri?

— Pēc minūtes, — es atkliedzu un kāpu pāri slieksnim.

Vispirms domāju, ka esmu ienākusi darbnīcā. Vienīgā mēbele šajā telpā bija garš koka galds, kas atradās pie gala sienas. Uz tā stāvēja dažādi, rūpīgi sakārtoti instrumenti: skrūvgrieži (parastie un PkLULps firmas ražotie); āmurs; caurspīdīga plastmasas kārba ar dažāda izmēra naglām atsevišķos nodalījumos; uzgriežņu atslēga; vadu izolācijas lentes ritulis; kalēja veseris un daži naži. Viens no tiem bija mednieka nazis ādas makstī.

Istaba bija vāji apgaismota, un manas acis lēni aprada ar krēslu. Neredzēju nedz griestu, nedz kādu citu lampu.

— Vai tu nepasteigtos? — sauca Markuss.

— Jā, vēl mirkli.

Pie sienas pa labi bija piesprausti kaut kādi papīriņi, tas bija darīts ļoti rūpīgi, veidojot precīzu ģeometrisku formu. Es uzmetu tiem acis. Avīžu izgriezumi. Fotogrāfijas.

— Liza! Ātrāk!

Piegāju tuvāk pie sienas.

— Liza!

Manā priekšā bija avīžraksts, kas izgriezts no Mančesteras Union-Leader. Tajā bija stāstīts par Denīzes Mišo līķa atrašanu. Tam blakus bija piesprausts krāsains fotoattēls.

Fotogrāfijā bija redzama sieviete, kas gulēja uz muguras kritušu lapu kaudzē. Viņas mute bija aizlīmēta ar līmlenti, acis atvērtas un blāvas. Kokas bija atliektas aiz muguras. Viņas rīkle bija pārgriezta no vienas puses līdz otrai ar pusmēnesim līdzīgu

šķēlumu.

*

Viņas blūze un mētelis bija atrauti vaļā un atlocīti zem pleciem. Viņas krūtis bija no vienas vietas izraibinātas ar brūcēm, kas atgādināja izbadējušos dzīvnieku mutes. Lapas visapkārt ķermenim bija asinīs samirkušas.

Ks sagrīļojos, aizvēru acis un aizspiedu plaukstas mutei priekšā.

Tieši virs griezuma ap sievietes kaklu kā bezrūpīgs taurenis bija apsieta zaļa lente.

33.

Tā kā kājas man neklausīja, noslīgu uz grīdas. Markuss atkal sauca mani. Šī skaņa izspiedās caur dūkoņu manās ausīs kā kaut kas tāls un nenoteikts. Papurināju galvu, pati nezinu, par ko un sāku rīstīties.

Virtuvē, pēc tam priekštelpā bija dzirdami soļi.

— Liza? Kur tu?

Tajā pozā, kura atrados, neredzēju viņu ienākam.

— Liza... ak Dievs! Kas noticis?

Viņš notupās man blakus. Pacēlu galvu. — Paskaties uz pretējo sienu, — es teicu.

— Ko?

— Paskaties, lūdzu, tur!

Viņš piecēlās un šķērsoja istabu.

— Kungs Jēzus, — dzirdēju viņu sakām. — Augstais Kungs Jēzus.

— Nespēju tam noticēt, — teica Markuss. — Nespēju tam noticēt.

— Tici tam, — es sacīju. — Tā ir patiesība.

Viņš bija vēl vairāk satriekts nekā es.

Bija pulksten pieci, un mēs sēdējām savā viesnīcas numura viesistabā. Nespēju īsti atsaukt atmiņā, kā bijām veikuši atpakaļ ceļu. Nevarēju atcerēties pat to, kā piecēlos no Vašbcma darbnīcas grīdas un kā izgāju no viņa mājas.

— Man nepieciešams iedzert, — teica Markuss. — Un tev?

Es piekrītoši pamāju.

— No iepriekšējā vakara vēl atlicis konjaks. Tas derēs?

— Protams.

No savas vannas istabas Markuss atnesa divas ūdens glāzes, pielēja katru no tām līdz pusei ar konjaku un vienu pasniedza man.

— Nespēju tam noticēt, — viņš atkārtoja.

— Grifin, tā ir patiesība. Vašberns ir Merimekas ielejas Slepkava. Viņam tam jābūt. Kur tad viņš lai būtu ņēmis tās fotogrāfijas? Viņš fotografēja pats, kamēr šīs sievietes mira. Vai tūlīt pēc tam, kad viņas bija nomirušas. Viņš nofotografējis viņas visas, Grifin. Kcrolainu, Denīzi, Lizu, Pegiju, Čerilu, Daienu, Lindu. Ak, jā, un Džoannu Parizī arī. Viņas visas bija tur, piespraustas pie sienas.

— I^abi, labi. — Viņš nikni purināja galvu. — Bet...

— Kas bet?

— Pie velna, kā Kmijecs tik precīzi zināja visu slepkavību detaļas? Ja viņš tās nebija izdarījis?

Es nopūtos. — Grifin, ar tām detaļām viņu kāds apgādāja.

— Bet kurš tas bija? Kāpēc?

— Kāds, kurš rūpējās, lai aizdomas nekristu uz Vašbemu.

— Kāpēc lai kādam tas rūpētu?

— Nezinu, Grifin. Var gadīties, ka mēs vēl nezinām iemeslus, kas kādam likuši tā rīkoties. Tādas lietas ir jau notikušas. Iespējams, ka tas, kurš piesedza Vašbernu, ir tas pats, kurš nošāva Merienu.

— Kāpēc tu tā domā?

— Ja cilvēks cenšas novērst no kāda aizdomas, viņš negrib, lai šīs aizdomas no jauna tiktu celtas gaismā. Jānovāc katrs, kurš neliekas mierā un ir tuvu patiesībai. Meriena bija tuvu. Nē, viņa zināja patiesību. Viņa bija vienīgā, kas varēja atmaskot Vašbernu.

— Loģiski iznāk, ka viņu būtu varējis nogalināt Vašberns pats.

Papurināju galvu. — Viņš būtu viņu sadūris. Tā ir viņa slepkavošanas metode.

Markuss izstiepa pret mani lal)ās rokas rādītājpirkstu. — Slepkavas maniaki var atteikties no ierastā slepkavošanas modeļa. Vai tā tava draudzene no tiesu psihiatriem, Brenda, tev neteica to?

Negribīgi pamāju. — Tu jau zini, ka viņa tā teica.

— Un tātad?

— Merienas noslepkavošana nepieder pie tām sērijveida slepkavībām, kad slepkava izmanto dažādus ieročus, lai izdarītu vienu un to pašu noziegumu. Tas bija labi noorganizēts noziegums, aranžēts tā, lai izskatītos pēc nemākulīgas ielaušanās. Mums bija jānodomā, ka kramplauzis kritis panikā un neapdomīgi izšāvis.

— To jau tu agrāk teici.

— Jā, un es joprojām domāju, ka tā tas arī bija. Pēc tā, ko redzējām šopēcpusdien, mana pārliecība tikai nostiprinājās.

Markuss klusēja, glāzi pie lūpām pielicis, tomēr, pārdomās iegrimis, nedzēra no tās.

— Grifin?

— līnim?

— Mums kaut kas jādara. Ātri.

— Es zinu.

— Bet ko? Vašbemam nedrīkst ļaut palikt uz brīvām kājām. Mans Dievs! Varbūt, ka viņš plāno jaunu slepkavību. Izseko kādu, kamēr mēs te sēžam un runājam.

— Jā, es zinu. — Markuss iemalkoja no glāzes.

— Nu, un ko tad mēs darīsim?

Viņš vērās kamīnā. — Jēzus, — Markuss klusu noteica. — Kāds satriecošs stāsts. Kādu satriecošu grāmatu no tā varēs iztaisīt.

Paskatījos uz viņu. — Es piekrītu. Tas ir ārkārtējs stāsts. Gadsimta sensācija. Neraugoties uz to, Grifin, Vašberns ir jāaptur. Tūlīt. Nekavējoties. Pirms viņš nav nogalinājis vēl kādu sievieti.

Markuss izklaidīgi pamāja.

— Tūlīt, Grifin.

— Jā, jā, tev taisnība.

— Un tātad?

Markuss pagriezās pret mani. — Es gribētu viņam dažas dienas pasekot. Parunāt ar viņu. Varbūt paspiest viņam roku.

— Un pēc tam?

— Tad jau redzēsim.

— Crifin!

— Liza, es tev apsolu, ka Vašberns vairs nevarēs slepkavot. Tā vai citādi, es par to parūpēšos.

Uzsitu ar dūri pa inkrustēto galdiņu. — Kā tu vari to apsolīt?

— Es varu. Tici man.

Dziļi ievilku elpu. — Trīs dienas, Grifin. Es dodu tev trīs dienas. Pēc tam iešu uz policiju.

— Liza, nedraudi man.

— Es nedraudu. Es tikai pastāstu, kā rīkošos. — Iedzēru mazliet konjaku.

Markuss skaļi ieelpoja. — Ak Jēzus, — viņš teica. Markuss atspieda elkoni pret kamīna dzegu un pielika plaukstu pie pieres. Viņš ar īkšķi un rādītājpirkstu masēja sev deninus.

— Tā kā mūsu rīcībā ir tikai trīs dienas, — es teicu, — vai mēs nesāksim rīkoties šovakar pat?

Viņš pacēla galvu un uzlūkoja mani. — Mēs?

— Protams, ka mēs. Es iešu ar tevi, Grifin. Vai tad tu domā, ka es taisos sēdēt viesnīcā un, gaidot tevi, virpināt īkšķus?

— Liza, tas ir...

— Kas par lietu?

— Tas puisis slepkavo sievietes. Sievietes. Tu esi sieviete. Tu ietilpsti viņu interesējošā vecuma grupā.

— Es tomēr esmu pārāk gara. Atceries, viņam patīk sīka auguma sievietes.

— Ak, nu neesi tik sasodīti pārgudra. Es tev saku, ka tas ir bīstami.

— Vai zini ko, Grifin?

— Ko tad?

— Man par to nospļauties. — Iztukšoju glāzi. — Turklāt, tas ir arī mans stāsts, vai ne?

Pēc pusstundas mēs atradāmies piecsimt pēdu atstatumā no Vašbema mājas. Logos nespīdēja gaisma, kas norādītu, ka viņš ir mājās. Arī viņa sarkanais pikaps nebija novietots uz pie-brauktuves.

— Nu, labi, — teica Markuss. — Tagad tava kārta stāvēt sardzē.

— Nostāšos pie mājas sānu daļas. Tādējādi redzēšu viņu vai kādu citu piebraucam un varēšu aizskriet aiz mājas un brīdināt tevi.

Viņš pamāja, un mēs izkāpām no mašīnas. Pa ceļam līdz Vašbema mājai vairs nepārmijām ne vārda. Markuss joprojām dusmojās uz mani.

Es to neņēmu galvā.

Markusam līdzi bija fotoaparāts. Viņš gribēja nofotografēt bilžu galeriju Vašberna darbnīcā.

Sētas durvis joprojām nebija aizslēgtas. Markuss nozuda virtuvē.

Stāvēju pie notekcaurules, rokas kabatās sabāzusi. Pavēros debesīs. Tās bija kā melna satīna gabals ar dažām vēja dzītām mākoņu gubām. Dzīvojot pilsētā, biju gandrīz aizmirsusi, cik debesis var būt zvaigžņotas.

Gaiss bija auksts un sastindzis. Ievilku to nāsīs un, neraugoties uz iesnām, sajutu vieglu mitruma smaržu. Nodomāju, ka varbūt snigs.

Domāju arī par to, kas notiks šovakar, kad mēs ar Markusu atgriezīsimies viesnīcā. Vai atkal nokļūsim kopīgā gultā?

Domājot par šādu iespēju un tās solīto baudu, sajutu vieglu kņudoņu vēdera lejasdaļā.

Piebraucamā ceļa sākumā pavīdēja mašīnas prožektoru gaisma.

Aizskrēju aiz mājas, atrāvu sētas durvis un saucu: — Grifin! Ātri. Viņš ir šeit.

Markuss parādījās, pirms bija pagaisusi manis izkliegtās pēdējās zilbes atbalss. Viņš iebāza fotokameru kabatā.

— Izdarīju desmit uzņēmumus, — viņš teica. — Ceru, ka tie būs izdevušies. Nofotografēju darbagaldu, sienu, nazi, vadu izolācijas lenti. Visu.

Šķembas švirkstēja zem riepām. Kad mēs ar Markusu nogriezāmies ap mājas stūri, mūs apžilbināja mašīnas starmeši.

Uzliku roku uz plecu somas. Tā likās smagāka nekā parasti. Tādai tai vajadzēja būt, jo tur bija mans ierocis, iebāzts speciālā oderē iešūtā kabatā kā iekšējā makstī.

Cerēju, ka tovakar ierocis nebūs jālieto.

Pikaps apstājās.

— Atceries, kā mēs norunājām izturēties šādā situācijā, — Markuss skarbi nočukstēja.

— Protams.

Mašīnas durvis vadītāja pusē atvērās, un izkāpa Dēlis Vašbems.

Mašīnas prožektorus viņš bija atstājis ieslēgtus. Es jutos kā medījums. Markuss paeēla roku, lai aizsegtu acis pret spilgto gaismu.

Vašbems palika stāvam pie mašīnas, milzīgs melns siluets uz vēl tumšāka fona. Viņš bija kluss un nekustīgs.

— Vašl)erna kungs, — ierunājās Markuss.

Siluets palika kluss un nekustīgs.

— Vašberna kungs, — Markuss atkārtoja.

Pēc dažām sekundēm no tumsas atskanēja balss, ļoti zema un čērkstoša. — Kas jūs esat?

Markuss stādīja mūs priekšā. Viņš nosauca mūsu īstos vārdus. Kādu brīdi bijām domājuši par pseidonīmiem, taču noraidījām šo ideju kā bezjēdzīgu.

Vašbems aizcirta mašīnas durtiņas. — Ar ko varu pakalpot?

Viņa balsij piemita dīvaini stiepta intonācija, gandrīz tikpat šļūcoša, kā viņa gaita. Ne tā, ka viņam būtu neskaidra izruna, vai kāds cits runas defekts. Drīzāk izklausījās, ka viņam pirms katra vārda izrunāšanas būtu kādu sekundes desmitdaļu jāpadomā.

— Vai varam ar jums kādu brīdi parunāt? — Markuss vaicāja. — Ja jūs tas neapgrūtina.

Vašbems paspēra dažus soļus uz mūsu pusi. — Par ko?

— Vai mēs nevarētu ieiet iekšā? — Markuss pieklājīgi jautāja. — Tā būtu ērtāk. Šovakar ir auksts, vai ne?

Vašbems pameta skatu uz debesīm. — Taisās uz sniegu, — viņš teica.

— Noteikti, — sacīja Markuss. — Tā kā...

— Nezinu, kas jūs tādi esat.

— Taisnība, to jūs nezināt. Bet mēs paskaidrosim.

Vašbems piešļūca mums tuvāk, it kā lai apskatītu mūs

tuvumā. Mēģināju viņam uzsmaidīt. Lai viņš justos brīvāk.

Nebūtu tik piesardzīgs. Iekšas man drebēja. Viņa tumšās, mirdzošās acis koncentrējās uz mani.

Eņģeļa acis.

Viņš atvēra muti, lai kaut ko teiktu.

Iespējams, ka viņš būtu aicinājis mūs ienākt. Varbūt būtu pavēlējis aizvākties no sava īpašuma. Es nezinu. Viņam nebija iespēja to izdarīt. Jo balss man aiz muguras sacīja: — Turi muti, Dell. Nesaki vairs ne vārda.

Man aizrāvās elpa, un es salecos. Tad pagriezos pa pusapli. Piecas pēdas tālāk, ārpus mašīnas tuvo starmešu gaismas veidotā priekškara stāvēja kāds vīrs. Viņam rokās bija bise. To viņš bija pavērsis pret mani. Tas bija Deniels Takers.

34._

— Den? — teica Markuss.

Takers pagrieza bisi pa kreisi, tagad tā tēmēja tieši uz Markusa zodu. — Tu arī aizveries.

— Denij, — Vašberns priecīgi ierunājās. — Vecīt, ko tu te dari ?

— Kristus dēļ, Dell. Es tev aizliedzu runāt, vai ne? Tu negribi runāt ar šiem cilvēkiem. Tu negribi viņu priekšā pat muti pavērt, labi?

Izskatījās, ka Vašberns viegli piekāpjas. — Labi, jā. Viss kārtībā, Denij. Ja tu tā saki.

— Tā es saku. Tagad muti ciet, skaidrs?

Takers ļoti stingri turēja bisi.

— Den, — Markuss gluži mierīgi teica, — kas...

— Aizver savu nolādēto muti, kamēr es tev ko jautāšu un gribēšu dzirdēt no tevis atbildi, — Takers kategoriski noskaldīja.

Viņš paskatījās uz mani. — Iedodiet Dellam savu kabatas portfeli.

Par atbildi satvēru somas siksnu.

Viņš pienāca kādu pēdu man tuvāk. Vēros bises dubultstobrā. Es zināju, ko ar to var izdarīt. Reiz biju redzējusi kāda nozieguma upura fotogrāfiju, uz šo cilvēku bija no tuva attāluma šauts ar tamlīdzīgu ieroci. Cilvēkam vairs nebija galvas. Pavisam nebija.

— Dariet to, — Takcrs pavēlēja.

Noņēmu somu no pleca un turēju to izstieptās rokās prom no sevis. Vašbems man somu atņēma.

— lai tā paliek pie tevis, — Takers teica Vašbernam, nenolaizdams acis no manis.

— Jā, protams, Denij, — Vašberns ļāva somai brīvi nokarāties, it kā nesaprazdams, ko ar to lai iesāk. Tad pārmeta to pār savu kreiso plecu. Tas izskatījās diezgan absurdi.

— labs ir, — teica Takers. — Markus, kur tu atstāji savu mašīnu?

Markuss klusēja.

— Markus, tas ir viens no jautājumiem, uz kuru es gribu dzirdēt atbildi.

Markuss neko neteica.

— Ak, tikai pasaki man to, — teica Paķers garlaikotā aizkaitinājumā. Bises stobrs atkal bija pavērsts pret mani.

— Tā atrodas uz ceļa kādus divsimt jardus tālāk, — sacīja Markuss.

— Labi. Iedod Dellam mašīnas atslēgas.

Markuss parakņājās kabatā, izņēma mašīnas atslēgas un pameta sāņus, neskatoties, kur tās nokrita. Ar nelielu džink-stoņu atslēgas atsitās pret šķembām.

— Vi ss kārtībā, — teica Takers. — Ejam. — Viņš iznāca gaismā. Rievas viņa sejā izskatījās ļoti dziļas un sejas āda zem acīm veidoja maisiņus.

— Dell, — viņš sacīja, — tu ar šito meiču ej mums pa priekšu. Turi viņu ciet, lai nemēģina aizlaisties, skaidrs?

— Skaidrs, Denij. — Vašberns satvēra manas labās rokas augšdelmu.

— Markus, mēs ar tevi iesim viņiem aiz muguras. Tu redzi, kurp esmu pavērsis šito šaujamo, vai ne?

— Jā, — Markuss atsaucās. — Es to skaidri redzu.

— I^abi, — teica Takcrs. — Dell? Tu esi gatavs?

— Jā.

— Ejam.

Vasberns mani nedz rāva, nedz grūda, tomēr jutos tā, it kā mani vilktu pāri mauriņam. Viņš gāja ātri, lai kāds ari nebija viņa kāju defekts, tā kā grūti nācās piemērot manus soļus viņējiem. Plecu soma sitās viņam pret muguru otrā pusē.

Neviens nerunāja, līdz pienācām pie mašīnas.

— Labi, Dell, — teica Takers. — Atslēdz mašīnu. Tad apsēdies priekšā. Es gribu, lai tu vadītu mašīnu. — Viņš paskatījās uz mani. — Jūs palieciet te, — viņš ar bises stobru norādīja uz mašīnas labējo priekšējo spārnu.

Darīju, ko viņš man lika. Viņš turēja ieroci pavērstu pret mani, kamēr nostājos norādītajā vietā. Uzmetu skatu Markusam. Viņa acis bija aizvērtas. Būtu gribējusi zināt, ko viņš tobrīd juta vai domāja. Es nejutu un nedomāju neko. Visa mana iekšējā būtne bija apstājusies un sasalusi.

Vašberns atslēdza mašīnas durvis.

— Pakaļējā sēdeklī, — Takers teica man, — Dellam aiz muguras.

Iekāpu mašīnā.

— Tagad tu, — Takers uzrunāja Markusu, — priekšā, blakus Dellam.

Takers pats apsēdās pakaļējā sēdeklī man blakus.

— Iedarbini mašīnu, Dell, — viņš pavēlēja.

— Kur mēs brauksim, Denij?

— Uz to vietu pie upes. Kas tev tā patīk.

— Pie Plimutas?

— Pareizi, Dell. Es tieši to domāju.

— Ko mēs tur darīsim?

— Gan jau redzēsi. Brauc tikai. Tu zini labāko ceļu. Nebrauc caur pilsētu.

Vašberns iedarbināja mašīnu un izveda to uz ceļa.

Takers teica: — Tu zini, Markus, ko es darīšu, ja tu vai meiča mēģināsiet izdarīt kādu kustību. Ja meiča kaut ko izdarīs, viņa mirs pirmā. Ja tu kaut ko izdarīsi, vienalga pirmā būs viņa. Skaidrs? Tu saprati?

— Pilnīgi, — atbildēja Markuss.

— Labi. Esmu apmierināts, ka esam to noskaidrojuši.

Takera balss bija tikpat nogurusi kā viņa seja.

Vestendā satiksme nebija dzīva. Vašberns brauca labi. Viņš taču pazina sānceļus un to pagriezienus. lāpāt kā viņš pazina Merimekas krastus.

Paķers turēja bisi klēpī, pirkstu no gaiļa nenoņemdams. Viņš bija noliecis galvu, taču es apzinājos, ka viņš pamanīs pat izmaiņas manā elpošanas ritmā.

Bijām kādu pusstundu nobraukuši pilnīgā klusumā, kad Markuss to pārtrauca.

— Den, — viņš ierunājās.

Paķēra pirksts uz gaiļa nedaudz sakustējās. — Jā?

— Kas Vašberns tev ir?

— Viņš ir mans brālis.

Iespējams, ka pagāja kādas četrdesmit piecas minūtes pirms kāds atkal ierunājās.

Šoreiz tas bija Vašberns.

— Ei, Denij, mēs esam gandrīz klāt, — viņš teica.

— Es zinu, Dell. Tev jāalrod kāda vieta, kur atstāt mašīnu, tā patālāk nost no ceļa, labi?

— Protams.

— Tev ir kāda vieta padomā?

— Te tādu ir daudz.

— I^abs ir, tad izvēlies vislabāko no tām.

— Protams, esi mierīgs.

— Es tāds arī esmu, Dell.

Joprojām jutos iekūņojusies, mēma, atrauta no visām izjūtām. Lai arī biju sapratusi to, koTakers teica Markusam, uz viņa pēdējiem vārdiem nebiju reaģējusi. Zināju, ka mani būtu vajadzējis pārņemt šausmām. Bet šausmas tobrīd bija kļuvušas tālas un abstraktas. Nenozīmīgas. Tur, kur vajadzēja būt bailēm, bija balts tukšums.

— Mēs dodamies turp, kur Merimeka kļūst par upi, — teica Takers.

Es pamāju.

— Liza?

Paskatījos uz viņu.

— Man žēl, ka visam tā jānotiek.

— Aha, — es atsaucos. — Jūs nogalinājāt Merienu, vai ne?

— Jā.

— Jo viņa bija tuvu tam, lai atklātu Dellu. Un arī jūsu attiecības ar viņu.

— Pieši tā. Es negribēju to darīt. Man nebija izvēles. Mēģināju laupīt viņai drosmi. Tas neiedarbojās.

— Kādēļ jūs nenošāvāt arī mani? Es palīdzēju Merienai, ļāvos viņas vadībai.

Viņš nopūtās. — Domāju, ka bez viņas jūs... vairs nebūsiet reāls drauds. Un man šķita, ka Markuss varētu jūs kontrolēt.

— Kontrolēt mani?

Viņš viegli pasmaidīja. — Nepareiza vārdu izvēle. Atvainojiet mani. Es gribēju teikt, ka Markuss bija pārliecināts, ka slepkava ir Kmijecs. Un tā kā jūs strādājāt pie Markusa, tad... jums vajadzēja turpināt viņa uzņemtajā virzienā... kopā ar viņu. Vismaz es tā domāju. Acīmredzot kļūdījos.

— Jā, es diezgan ilgi darbojos Markusa uzņemtajā virzienā, līdz pat šai pēcpusdienai, — es teicu. — īstenībā es Della pārbaudīšanu biju iecerējusi kā žestu Merienas piemiņai. Tad es ieraudzīju viņa bilžu galeriju.

Takers pamāja. — Es vēlētos, kaut jūs nebūtu to redzējusi. Patiesi.

Vērodama, kā mainās viņa sejas izteiksme, sapratu, ka ticu viņa nožēlai. Tā bija rakstīta viņam sejā. Ticēju arī viņa sāpēm. Tās viņa sejā varēja lasīt jau ilgi pirms tam, kad tur parādījās nožēla.

— Den?

— Jā?

— Kāda velna pēc jūs nelikāt Dellam atbrīvoties no šīs kolekcijas?

Takers uz sekundi pievēra acis. — Es to nevarēju.

— Kāpēc nē?

Viņš papurināja galvu. — Ne tagad, Liza.

Raudzījos Vašberna pakausī. Nepastāvēja iespēja, ka viņš nebūtu dzirdējis manu dialogu ar Takeru. Bet vai viņam kaut kas bija pielecis? Viņš nedeva nekādu zīmi par to.

Viņš bija četrdesmit vienu gadu vecs vīrietis, acīmredzami saprātīgs plānotājs un izpildītājs virknei asiņainu slepkavību. Tomēr pēc savām manierēm un runasveida viņš bija primitīvs. Gandrīz bērnišķīgs. Vai viņš bija garīgi atpalicis? Nē. Viņam bija autovadītāja tiesības, un bija skaidri redzams, ka viņš ir pietiekami kvalificēts, lai viņam tādas būtu. Viņš dzīvoja neatkarīgi un pats sevi apgādāja. Viņa darbs prasīja zināmu mehāniķa prasmi un atbildību. Un tomēr...

Mašīna nobrauca no asfalta un turpināja braukt pa nelīdzenu zemi. Mums visapkārt bija augsti koki. Vašberns samazināja mašīnas ātrumu līdz kādām divdesmit jūdzēm stundā.

— Den?

-Jā?

— Jūs bijāt tas, kurš izstāstīja Kmijecam visas slepkavības detaļas, vai ne?

— Jā.

— Kā jūs viņu piedabūjāt atzīties vairākās slepkavībās, kuras viņš nemaz nebija izdarījis?

Takers aprauti iesmējās. — Viņš gatavojās pavadīt cietumā visu savu atlikušo dzīvi. Ko viņš varēja zaudēt?

Atminējos, kā mēs ar Merienu pārrunājām šo momentu. — Varbūt īstais jautājums būtu: «Ko viņš varēja ie gūt?»

Takers pagriezās savā sēdeklī. — Tas lika viņam justies kā varenam vīram. Spēcīgam. Drausmīgam. Drosmīgam. Un vēl, protams, tas, ka Markuss grasījās padarīt veco zēnu Henriju par dzīvu leģendu, vai ne? Visstiprākais kārdinājums. Vai nedomājāt, ka Henrijs uz tā varēja uzķerties?

— Ak Jēzus, — noteica Markuss.

— Arī jūs, veco zēn, uz to iekritāt, — sacīja Takers.

— Kmijeca pašnāvība, — es turpināju. — Tā nebija pašnāvība, vai ne?

— Nē.

— Jūs?

— Jā.

— Kāpēc?

Takers brīdi klusēja. Tad viņš teica: — Baidījos, ka Kmijecs agrāk vai vēlāk var pārdomāt vai izpļāpāties. Viņš jau nebija nekāds gudrības kalngals, kā jūs atceraties. Turklāt savu lomu viņš bija nospēlējis. — Pēkšņā enerģijas uzplūdā Takers pavērās manī. — Kāpēc jūs tas satrauc? Jums žēl Kmijeca? Jums viņa nāve liek slikti justies? Tāds sūdabrālis kā viņš nav pelnījis, lai dzīvotu.

— Nē.

Vašbems strauji apturēja mašīnu.

— Tā rādās, ka mēs esam diezgan tālu nost no ceļa, Denij, — viņš teica. — Šī vieta der?

— Izskatās, ka te būs labi, Dell. — Takers pacēla bisi un mērķēja to uz mani. — Markus? Pagriezieties šurp.

Markuss pagriezās.

— Redzat, kā es turu bisi?

— Jā.

— Labi. Jūs tagad kāpiet ārā un nostājieties mašīnai priekšā. Tu arī, Dell.

Markuss aizcirta aiz sevis mašīnas durtiņas. Mašīna

•>

nodrebēja. Vašberns sarauca pieri un teica: — Drusku rāmāk, vecīt.

Mēs ar Takeru izkāpām no mašīnas. Domās jutu bises stobra pieskārienu starp lāpstiņām.

— Kārtībā, — teica Paķers. — Iesim uz upi tādā pašā secībā, kā gājām uz mašīnu. Dell, tu ar meiču ej pa priekšu. Mēs ar šito puisi būsim jums tieši aiz muguras.

Vašberns atkal satvēra manu augšdelmu. — Skatieties, kur sperat soli, — viņš sacīja. — Šī taka nav pārāk laba. Bedraina. Jūs varat paklupt un savainot sevi.

Palūkojos augšup uz viņu. Viņa sejā nebija saskatāms nekas cits, kā vien draudzīgas rūpes par to, lai es neaizķertos aiz koku saknēm un neizmežģītu savu potīti.

Šīs rūpes bija padarījušas maigas viņa acis.

Eņģeļa acis.

Taka bija šaura un nelīdzena, kā jau Vašberns teica. Tā vijās pa lēzenu nogāzi starp priedēm un kokiem, kuru lapas bija nobirušas. Neviens nerunāja.

Mēs ar Markusu bijām ceļā uz nāvi. Dīvaini, bet man attiecībā uz šo vakaru bija bijuši citi plāni. Nu, visai drīz nekādiem maniem plāniem vairs nebūs nozīmes. Markusam tāpat. Lai kādi tie viņam arī nebūtu. Bija jauki ar tevi iepazīties, Grifin. Ieliks, ko pavadījām kopā, nebija slikts.

Džeks.

Kādi bija viņa pēdējie vārdi man?

Esi uzmanīga.

Mīlulīt, es darīju, ko varēju. Vismaz mēģināju. Nekad nebiju domājusi...

Taka izbeidzās divdesmit reiz divdesmit pēdas lielā meža klajumā. Tais stipri līdzinājās tām vietām, kur Vašberns bija pastrādājis slepkavības.

Ellišķīgs nobeigums grāmatai, Grifin. Tikai slikti, ka tu pats nevarēsi to uzrakstīt.

Mana vaina.

Apstājāmies klajuma vidū. Upe mūsu priekšā tecēja plata un skaidra, atspoguļodama mēness bālo mirdzumu.

— Jūs abi stāviet šeit, — pavēlēja Takers. — Cieši blakus. — Viņš norādīja uz pussatrunējušu bērza stumbru, kas bija šķērsām pārkritis pār laukumu.

Mēs ar Markusu saspiedāmies kopā. Viņš satvēra manu roku.

— Grifin, — es čukstēju. — Man tik ļoti žēl.

Viņš saspieda manu roku un mazliet papurināja galvu.

Stāvēdams mums blakus, Vašbems vēroja mūs ar vieglu neizpratni.

Takers pacēla bisi un nomērķēja uz mani.

— Dell, — viņš teica. — Palūkojies tur, pretim.

— Kur?

— Tur, uz to lielo ozolu.

— Kuru?

— Tur, pretim, Dell.

Vašberns apgriezās riņķī, kaklu izstiepis.

Takers iešāva viņam pakausī.

35.

Galvaskausa fragments aizlidoja sāņus un trāpīja Markusam pa vaigu. Viņš atrāva galvu. Man kājas kļuva stipri ļenganas. Markuss palaida vaļā manu plaukstu un apķēra ap vidu.

Takers stāvēja, nekustīgi izslējies, acis aizvēris, bisi joprojām turēdams šaušanas gatavībā.

Markuss piespieda zodu manai galvai un apņēma mani ciešāk.

Takers atvēra acis un dziļi, saraustīti ieelpoja. Viņš pārvilka mutei ar plaukstas virspusi.

— Labi, — viņš teica. — Jums abiem tagad būs kaut kas jāizdara. — Ilgu brīdi viņš vērās uz to vielu, kur gulēja Vašbema ķermenis.

— Markus?

-Jā?

— Tur, pāri, tas kadiķis. — Viņš norādīja ar bisi. — Paņem to, kas aiz tā atrodas, un atnes šurp.

Markuss raudzījās viņā.

— Tūlīt. — Takers pavērsa bisi pret mani.

— Apsēdies, — teica Markuss. Viņš mani uzmanīgi nosēdināja uz bērza stumbra. Es neveikli noslīgu, savas gumijas šļūtenēm līdzīgās kājas uz priekšu izstiepusi. Markuss piegāja pie kadiķa. Dzirdēju brīkšķam zarus un čaukstam kritušās lapas.

— Šito? — Mark uss vaicāja.

— Tieši tā, — atbildēja Takers.

Katrā rokā Markuss turēja pa lāpstai.

— Labi, — teica Takers. — Tagad jums abiem būs jārok. 'Tieši šeit. — Viņš ar bises stobru norādīja uz vietu kādu četru pēdu attālumā no manis.

Markuss paskatījās uz mani un tad uz Takcru. — Es to darīšu, — viņš teica.

— Nē. Jūs abi to darīsiet.

Piespiedu sevi izslieties. — Ar mani viss kārtībā, Grifin. — Piecēlos kājās. Es tikai drusku grīļojos. Pastiepu roku pret Markusu. — Dod vienu no tām man.

— Jūs esat Dellam to parādā, — sacīja Takers. — Jūs

abi.

— Kristus dēļ, Taker, — teica Markuss, — uz ko tu mērķē?

Takers paspēra soli uz viņa pusi. — Mērķis ir sekojošs: jūs

abi izraksiet kapu un pieklājīgi apglabāsiet Dellu vietā, kuru viņš pats būtu sev izvēlējies, vai arī tu, Markus, vari izrakt divus

kapus. Vienu Dellam un vienu viņai. Pēc izvēles. Kā tu gribi.

Kāda ir tava izvēle?

Markuss vienu lāpstu iedeva man.

— Sāciet, — teica Takers. — Kad būs pietiekami dziļi, es jums pateikšu.

Markuss iedūra lāpstu zemē un uzmina tai daudz smagāk, nekā bija nepieciešams.

Zeme nebija pilnīgi sasalusi, bet tā bija ļoti blīva. Pēc piecām minūtēm savā biezajā jakā biju galīgi nosvīdusi. Un pirms tam man nakts bija šķitusi auksta. Iztaisnojos un paskatījos uz Paķeru. Viņš bija atspiedies pret priedes stumbru, ļoti uzmanīgi vērodams, kā mēs strādājam.

— Vaijumsbūtu iebildumi, ja cs apstātos un novilktu jaku? — es vaicāju.

— Nē. Dariet to.

Nometu jaku uz lapu kaudzes un paņēmu lāpstu.

Markuss raka ar neatslābstošu intensitāti, kā robots. Viņa seja un mati bija mitri.

— Rociet to garāku, — teica Takers. — Septiņas pēdas.

Negribu, ka viņam tur būtu jāsaraujas čokurā.

Markusa lāpsta uzdūrās saknei. Viņš nikni to sacirta. — Taker?

— Jā?

— Cik ilgi tu šito visu plānoji? Šitās sūda lāpstiņas neizauga no zemes kā sēnes pa vienu nakti.

— Nē, — piekrita Takers. — Ks tās noliku šeit jau citudien.

— Tu zināji, ka visam tā jānotiek?

— Zināmā mērā es zināju, ka man jādara tas, ko es izdarīju.

— Un tu paredzēji, ka tev būs palīgi?

— Nelauzi par to galvu. Turpini rakt.

Markuss turēja lāpstu kā cirvi un sita ar to pa sakni. Mīkstā koksne sašķīda baltās šķēpelēs.

Rokas man sāpēja. Akmeņainā zeme šķita divtik smaga nekā tā patiesībā bija. Kaut kur kokos man aiz muguras kliedza kāds naktsputns.

Neraugoties uz mākoņainajām debesīm, mēness joprojām apgaismoja meža klajumu ar bālu, sidrabainu gaismu. Zemes kaudze, ko mēs ar Markusu bijām izrakuši, sniedzās man līdz viduklim.

— Pietiek, — teica Takers.

Markuss atspiedās uz lāpstas ar abām rokām. Varēju dzirdēt viņu elpojam.

Paķers nostaigāja mūsu izrakto bedri no viena gala līdz otram.

— Kārtībā, — viņš teica. — Izskatās labi.

Ļāvu savai lāpstai nokrist zemē.

— Tagad, Markus, — sacīja Takers, — jūs ar Lizu paceliet Dellu, ielieciet šeit un aprociet.

Markuss iztaisnoja plecus. Viņa rokas sažņaudza lāpstu. Vienu satraucošu mirkli es domāju, ka viņš mēģinās ar to uzbrukt Takeram.

Ak, nē, Grifin, lūdzu, nē. Negribu tevi redzēt ar pusi no galvas.

— Tu esi zaudējis prātu, Taker, — viņš teica.

— Varbūt, — atbildēja Takers. — Nu, un tad? Dariet to. — Viņš pagrieza bisi pret mani. — Dariet to. Jūs abi.

Markuss aizvēra acis un gārdzoši ieelpoja. — Liza?

-Jā?

Viņš nometa savu lāpstu zemē. — Ņem to... ņem aiz kājām.

Piegājām pie Vašberna ķermeņa. Turēju galvu pagrieztu sāņus, lai man nebūtu jāskatās uz to, kas bija palieis pāri no viņa galvaskausa. Ķermenis bija pakritis ar seju pret zemi. Apgriezām to otrādi. Pabāzu rokas tam zem potītēm. Markuss satvēra līķi aiz padusēm.

Likās, ka ķermenis sver ap piecsimt mārciņām. Pacēlām to kādu pēdu no zemes. Man izšļuka kreisā potīte. Ķermenis sašķiebās un nosvērās uz sāniem.

— Kristus dēļ, esiet uzmanīgi, — teica Takers.

Satvēru izšļukušo kāju, pieķeroties džinsu drēbei, kas to apsedza.

Aiznesām līķi un ieguldījām to bedrē. Markusa rokas bija notraipītas ar asinīm līdz pat elkoņiem.

— Tagad aprociet, viņu, — lika Takers.

Bedri bija vieglāk aizbērt, nekā izrakt.

— Noblietējiet zemi glīti un cieši, — Takers pavēlēja.

Mēs bradājām pa kapu turp un atpakaļ kā kādas

uzspiestas makabras dejas partneri, līdz zeme zem mūsu kājām izlīdzinājās. Kad bijām beiguši, rēgojās vairs tikai neliels paugurs.

Nejutu neko citu, kā vien milzīgu atvieglojumu, ka šis darbiņš nu bija pabeigts.

Atkal iekliedzās naktsputns.

No jauna sajutu, ka ir ļoti auksts.

— Vai varu paņemt savu jaku? — es vaicāju.

— Jā, protams, — teica Takers. — Tad jūs ar Markusu drīkstat apsēsties uz tā bluķa, kūres varu jūs redzēt. Man ir jums šis tas sakāms.

— Man labāk patiktu klausīties stāvot, — teica Markuss.

Takers pameta uz viņu skatienu. — Dari kā gribi. Tikai

atceries, kurš dabūs nākamo lādiņu, ja tu kaut ko pasāksi.

— Es to atcerēšos, — Markuss neizteiksmīgi atbildēja.

Ieslīdēju atpakaļ savā jakā un sabāzu rokas kabatās. Neapsēdos uz bluķa. Man arī labāk gribējās stāvēt. Takers par to vairs nekā neteica.

Viņš atspiedās pret priedes stumbra, bisi rokās auklēdams.

Ēna padziļināja rievas un grumbas uz viņa pieres un vaigiem. Kad Takers sāka runāt, balss viņam skanēja tikpat neizteiksmīgi kā Markusam.

— Dēlis nebija mans īstais brālis, — viņš teica. — Viņš bija mans brālēns. Manas mātes māsas dēls. Tēvoci nogalināja Korejā. Tante pēc dažiem gadiem gāja bojā autokatastrofā. Dēlis pārnāca dzīvot pie mums, kad bija piecus gadus vecs.

Kaut kas man uzplaiksnīja smadzenēs no tā, ko biju lasījusi Merienas piezīmēs. Nokremšļojos. — Den?

— Jā?

— Domāju, ka Dellu izaudzināja kāds Frēzeru laulātais pāris. Teodors un Emma Frēzeri.

Viņš pamāja. — Mana māte un patēvs. Mans īstais tēvs nomira nelaimes gadījumā meža darbos, kad es vēl biju bērns. Pāris gadus vēlāk māte apprecējās ar Frēzeru.

— Skaidrs.

— Es saglabāju sava tēva uzvārdu. Takers. Dēlis saglabāja sava tēva uzvārdu. Vašberns.

Es pamāju.

— Zinu, ka jūs uzskatījāt Dellu par zināmā mērā garīgi atpalikušu, — Takers turpināja. — Spriedāt pēc viņa lēnā un dīvainā runasveida un gailas.

Es klusēju.

— Viņš tomēr tāds nebija. Viņam bija augsts intelektuālais novērtējums. Skolas gados viņu vairākas reizes pārbaudīja. Gaita viņam bija dīvaina tāpēc, ka, man šķiet, viņam bija kaut kas līdzīgs plakanajai pēdai.

— Biju kādus sešpadsmit gadus vecs, kad tante nomira, un mana māte ar Tedu paņēma viņu pie mums. — Takers viegli papurināja galvu, kā atmiņās gremdēdamies. — Ak kungs, man toreiz šķita, ka viņš ir debils sīkais. Jāteic gan, ka pat tajā vecumā viņš nemaz tik sīks nebija. Viņš vienmēr bija izteikti garš, daudz garāks par citiem apkaimes zēniem. Turklāt tās sasodītās pēdas dēļ viņa kustības nebija saskaņotas. Viņam nācās diezgan daudz ciest par to, ka... izskatās citādāks. Jūs zināt, cik bērni šādos gadījumos var izturēties cūcīgi. Par viņu allaž ņirgājās.

Atkal pamāju. Markuss nepakustēdamies stāvēja dažas pēdas tālāk. Gandrīz varēju sadzirdēt, kā viņš uzsūc sevī Takera teikto.

— Vispirms, — Takers turpināja, — Dēlis man bija tikai tāds nolāpīts traucēklis. īpaši tādēļ, ka mana māte gaidīja, lai es izturētos kā vecākais brālis. Un auklētos ar viņu. Stādieties priekšā? Jēzus, man bija sešpadsmit. Tajās dienās man nemaz nenesās prāts rūpēties par kādu šmurguli.

— Vai galu galā kļuvāt par viņa aizbildni?

Takers mazliet pārsteigti pavērās manī. Tad sašķieba muti īsam smaidam. — Nu, jā. Jo tas mazais ērms bija tik pamests un vientuļš. Viņam nebija draugu. Pat ne viena vienīgā. Kādam vajadzēja...

— Jā.

— Pavadīju ar viņu kopā tik daudz laika, cik vien varēju atļauties. Pārējā laikā viņš... izklaidējās pats. Viņš daudz lasīja. Grāmatas par zinātni un dabu. Mēs tolaik dzīvojām Konkordā. Daudz laika viņš pavadīja pie upes. Viņš kolekcionēja visus tos krāmus, nu, ziniet, akmeņus, piepes un lapas. Nesa to visu mājās. Māti tas darīja vai traku. Reiz viņš atnesa beigtu zivi un pabāza zem gultas. Jēzus, kas tā bija par smaku!

— Merimekas upe, — es noteicu.

— Jā. Šī upe viņu glāba, kad viņš bija bērns. Sniedza viņam... ko gan? Mierinājumu. Tad reiz, kad viņam bija divpadsmit, upe viņu gandrīz nogalināja.

Mēness paslēpās aiz mākoņa, un uz brīdi Takers bija tikai viens no daudzajiem tumšajiem siluetiem.

— Es atceros, tas notika vēlā pavasara pēcpusdienā. Dēlis bija pie upes, klaiņoja vienā no tām vietām, kur krasts nebija apaudzis ar mcž.u. Jādomā, tur izskatījās stipri līdzīgi šai vietai, un Dēlis tur meklēja kaut kādu nolādētu īpašu sūnu pasugu.

— Jā.

Mēness iznāca no mākoņu aizsega, un Takera stāvs vairs nesaplūda ar apkārtējām ēnām.

— Lai kā tas arī nebūtu, garām gāja grupiņa zēnu, kādi četri varbūt. Viņi bija mazliet vecāki par Dellu, trīspadsmit, četrpadsmit gadus veci. Zemiski puišeļi, visi kā viens. Dēlis viņus pazina, jādomā, ka bija arī piedzīvojis no viņiem nepatikšanas. Ieraudzījis viņus, Dēlis mēģināja aizbēgt. Viņi dzinās pakaļ un noķēra Dellu. Aizvilka atpakaļ uz krastmalu. Kārtīgi piedauzīja. Bez kāda iemesla, tāpat vien, prieka pēc. Tad viņi nozaga Della drēbes un pašu iegrūda upē. Viņš būtu varējis noslīkt. — Takers uz mirkli apklusa. — Kungs Kristus, varbūt tā būtu bijis labāk.

Nevarēju parunāt.

— Kad tas notika, man bija divdesmit trīs gadi, — teica Paķers. — Tobrīd dienēju armijā un biju nosūtīts uz Vāciju. Nevarēju Dellam neko palīdzēt. Pēc armijas iestājos policijā. Apprecējos. Abi ar sievu nopirkām māju l^ekonijā. Dēlis tad jau mācījās vidusskolā.

— Vai likāties ar viņu?

— Kad varēju. Bet Anete — mana sieva — nevarēja Dellu paciest. Negribēja redzēt savā tuvumā. Domāja, ka viņš ir garīgi mazattīstīts. Nepūlējos viņu pārliecināt. Varbūt vajadzēja. Ak, nu, bet lielos vilcienos tam nebija nekādas nozīmes. Mēs ar Aneti izšķīrāmies pirms desmit gadiem. Un Dēlis... varbūt, ka viņam šai dzīvē nebija nekādu cerību. Pat, ja es būtu līdzās.

Markuss sacīja. — Tu darīji, ko varēji.

— Jā, — atteica Takers. — Nestāstiet man par to.

— Den, — es ierunājos. — Cik ilgi jūs zinājāt, ka Dēlis ir Merimekas Ielejas Slepkava?

Takers skaļi ievilka elpu. — Uzzināju tūlīt pēc tam, kad tika nogalināta tā meitene Pleistovā, Mcrienas mazā māsa.

— Čerila Timonsa.

— Jā. Viņa.

— Vai jums bija aizdomas, pirms uzzinājāt to tieši?

— Nebija.

— Kā jūs uzzinājāt, ka slepkava bija Dēlis?

Takers samiedza acis. — Viņš man to pateica.

— Kungs Jēzus, — Markuss nomurmināja. — Viņš tev pateica?

— Nevaru... izteikt, ko tobrīd jutu. Viņš vienkārši man vienu vakaru to pavēstīja, it kā tā būtu visparastākā lieta pasaulē. Tādā stilā, kā stāsta par makšķerēšanu un lielākajiem lomiem. Nē, tas nav īsti pareizi. Viņš neplātījās, kā to darīja cilvēks, kurš noķēris divdesmit mārciņas smagu lasi. Viņš vienkārši lietišķi stāstīja par to visu. Ak Dievs.

— Kāpēc viņš jums to pastāstīja?

— Nezinu. Viņš zināja, ka es izmeklēju to lietu un citas Ņūhempšīras slepkavības. Tā nebija grēksūdze.

— Varbūt viņš gribēja jums palīdzēt?

— Nē, tā tas nebija. Viņš... es nezinu.

— Ko jūs pēc tam darījāt?

— Kīkoj os nepareizi, lai Dievs man piedod. Liku viņam aizbraukt no štata. — Takers skatījās uz zemes pauguru meža klajuma vidū. — Man būtu vajadzējis toreiz izdarīt to, ko izdarīju šonakt.

— Kad viņš atgriezās?

— Pirms četriem mēnešiem.

— Viņš noīrēja māju Ziemeļkonvejā, dabūja darbu pie slēpotāju lifta un nogalināja Džoannu Parizī, — Markuss ļoti klusu sacīja. — Vai tu domāji, ka prombūtne viņu izārstēs? Ka atgriežoties viņš būs kļuvis normāls? Vairs nebūs slepkava?

— Grifin, — es asi teicu. — Dieva dēļ.

— Nē, — Takers atbildēja. — Nedomāju, ka viņš atgriezīsies... normāls. Es darīju to, lai iegūtu laiku un varētu izdomāt, ko man darīt.

— Un tad Henrijs Kmijecs nogalināja divas Bostonas padauzas un mēģināja nogalināt trešo. Jo viņš bija lasījis avīzēs par Merimekas ielejas slepkavībām un nodomājis, ei, kas par smalku ideju. Nožmiegšu pāris sievišķu un nometīšu līķus pie upes.

— Grifin, — es teicu. — Turi muti.

— Nē, — attrauca Markuss. — Neturēšu vis. Taker, Kmijecs bija vislabākais problēmas atrisinājums, vai ne? Kā pēc pasūtījuma. Kristus dēļ, tas puisis taču pat bija uzrakstījis «Es izdarīšu to atkal» uz avīžraksta malas, kurā bija stāstīts par Cerilas noslepkavošanu.

— Jā, — teica Takers. — Taisnība. Kmijecs bija atrisinājums. Kamēr spēšu izdomāt kaut ko labāku.

— Den, — es vaicāju, — kāpēc jūs viņu gluži vienkārši nenodevāt policijai?

— Nevarēju.

— Kāpēc nē?

Paķēra seja savilkās kā dūre. — Nolādēts, es nevarēju. Nevarēju. Viņš bija mans brālis. Mans brālis. Es biju tas, kuram vajadzēja par viņu rūpēties. Neilgi pirms savas nāves mana māte... viņa lika man apsolīt, ka es pieskatīšu Dellu. «Viņš ir tik vientuļš, Denij,» viņa man teica. «Viņam neviena nav. Tikai tu.» Un tā bija taisnība. Visi citi izturējās pret viņu kā pret pēdējo mēslu visā viņa nožēlojamās dzīves laikā. Kā pret ķēmu. Ja viņu arestētu, vai zināt, kas ar viņu tiktu izdarīts?

— Vai tas varētu būt kas ļaunāks par to, ko viņš bija izdarījis?

Takers atteica, ka viņam bijis par to jādomā vai ik dienas.

Es dziļi ieelpoju. — Den, ja jūs gribējāt pasargāt Dellu,

kāpēc ļāvāt viņam saglabāt to fotogrāfiju kolekciju? Tās, ko viņš bija fotografējis pēc sieviešu nāves. Mans Dievs.

— Es mēģināju viņam tās atņemt. Viņš... viņš kļuva varmācīgs.

— Pret jums?

— Ne tieši. Viņš teica, ja likšu viņam sadedzināt fotogrāfijas, viņš to vietā sagādās jaunas. Daudz vairāk. Citu sieviešu fotogrāfijas.

— Un varbūt tu ļāvi viņam saglabāt kolekciju tāpēc, ka tā bija tiešs pierādījums, — teica Markuss. — Varbūt tu cerēji, ka kāds tās ieraudzīs. Un tas pamudinās tevi izdarīt to, ko tu izdarīji šonakt.

Takers raudzījās viņā. — Varbūt, — viņš teica. — Varbūt.

— Den?

Viņš pavērsa savu skatienu uz mani. — Jā?

— Starp to brīdi, kad Dēlis nogalināja Daienu Lemoniku un to, kad viņš nogalināja Pegiju Letornē, bija liels pārtraukums. Kāpēc?

— Viņš tolaik strādāja Menā. Slēpošanas kūrortā.

— Un tur viņš ne...?

*

— Nē. Menā neviens nenomira. Vismaz ne Della vainas dēļ. To es zinu.

— Kā jūs to zināt?

— Menā nav Merimekas.

— Kāda sieviete, vārdā Šeila Gevina, tolaik gāja bojā Endo-verā, Masaēūsetsā. Vai esat pārliecināts, ka Dēlis neatbrauca no Menas un...

— Esmu pārliecināts, ka nē.

— Kā jūs varat būt tik drošs?

Takers neizpratnē pavērās manī. — Ja viņš to būtu izdarījis, jūs būtu redzējusi fotogrāfiju pie sienas.

Es pamāju.

Takers nopūtās. — Domāju, ka tagad jūs zināt visu.

— Nē, — iebilda Markuss. — Ne visu.

— Ko es būtu izlaidis?

— Ja Dellu divpadsmit gadu vecumā piekāva un gandrīz noslīcināja četri puikas, un tas kaut ko sašķobīja viņam smadzenēs, un viņš kļuva par slepkavu, tad... kāpēc viņš slepkavoja sievietes? Nevis pusaugu zeņķus? Ja reiz viņš gribēja atriebties par nodarīto pārestību?

Takers brīdi klusēja. Tad viņš teica, ka, acīm redzot, kaut ko izlaidis.

— Ko īsti?

Viņš pārvilka plaukstu sejai. — Pēc tam, kad puikas aizgāja, Dellam izdevās izrāpties no upes. Es jums jau teicu, viņi bija paņēmuši Della drēbes. Viņš izskatījās šausmīgi. Divas nozi-linātas acis, salauzts deguns. Asinis un skrambas uz visa ķermeņa. Iespējams, ka viņam bija smadzeņu satricinājums. Skaidrs, ka viņš bija šoka stāvoklī. Tomēr viņam izdevās no klajuma upes krastā nokļūt līdz ceļam. Jādomā, ka tur viņš cerēja saņemt kādu palīdzību.

— Un viņš to saņēma?

* 1

— Beigu beigās, jā. Viņam bija jāsagaida kāda garāmbraucoša mašīna. Faktiski uz slimnīcu viņu aizveda policijas mašīna. Bet pirms tam, jādomā... nu, mana māte vēlāk stāstīja, ka garām gājusi meiteņu grupa. Kādas septiņas vai astoņas. Tās nākušas mājās no skolas. Viņas ieraudzīja kailo, asinīm noplūdušo zēnu. Lielu lempi ar greizo pēdu. Dažas meitenes iekliedzās. Dažas smējās. Visas metās skriešus prom. Neviena pat nepajautāja, vai viņam nav nepieciešama palīdzība. Neviena.

— Tā viņas Della izpratnē kļuva par ļaundarēm?

— Jādomā, ka tā notika. Es zinu, ka tā notika. — Takers paskatījās uz mani. — Jūs vienmēr brīnījāties, kāpēc Dēlis allaž nogalinātajām sievietēm apsēja ap kaklu zaļu lenti.

— Jā, daudzreiz.

— Tās meitenes, kas no viņa todien aizskrēja prom, bija no sv. Ignācija skolas. Tā ir katoļu skola. Viņas visas valkāja zaļu formas tērpu. Ar zaļām lentēm ap kaklu.

— Kerolaina Brega strādāja sv. Ignācija skolā, — es teicu. — Viņa bija pirmais upuris.

— Aha.

— Tavs brālis bija atklājis visai slavējamu sakarību, — sacīja Markuss. Viņš izrunāja vārdu brālis tā, it kā tā būtu neķītrība.

— Grifin!

Paķers ignorēja mūs abus.

— Visas sievietes, ko Dēlis nogalināja, bija ari maza auguma, — viņš turpināja. — Jādomā, ka tādējādi viņš spēja tajās saskatīt... toreizējās meitenes.

— Viņš neapsēja zaļu lenti ap kaklu Džoannai Parizī, — es teicu.

— Nē.

— Vai jūs zināt, kāpēc?

Takers atspieda galvu pret priedes stumbru. — Viņam tās nebija. Es atradu šīs lentes kamolu viņa mašīnas cimdu nodalījumā. Paņēmu to un aizmetu prom... nepasakot viņam par to.

— Kad tas bija?

Takera žoklis sastinga. — Vienu vakaru pirms slepkavības.

— Vai tu domāji, ka tas viņu apturēs? — vaicāja Markuss. — Tas, ka viņam atņemta zaļā lente?

— Nē.

— Vai tu mēģināji viņu apturēt?

— Sekoju viņam tonakt.

— Un?

— Es viņu pazaudēju.

— Muļķības, — teica Markuss. — Tu esi policists. Tu vari izsekot pat blusu, ja vien gribi. Tu negribēji viņu atrast.

— Grifin, — es vārgi iebildu. — Kāda tam jēga? Tas ir noticis. Mēs nevaram to padarīt par nebijušu.

— Liza, jēga ir tāda, ka šitas kuņas dēls ļāva savam nolādētajam trakajam brālim staigāt uz brīvām kājām pēc astoņām slepkavībām.

— Jā, un viņš apmuļķoja arī mūs. Neaizmirsti to.

Markuss paspēra soli uz Takera pusi.

Takers pacēla bisi šaušanas gatavībā. Stobrs bija vērsts pret mani.

— Tagad ir laiks, — viņš teica.

Viņš pabīdīja stobru dažas collas pa kreisi, lai tēmētu uz Markusu.

Naktsputns iekliedzās trešoreiz.

Takers apgrieza bisi, pacēla pie mutes un izšāva.

36.

— Man viņu gandrīz ir žēl, — teica Brenda Edemsa.

— Gandrīz.

— Jā, man arī. Bet es žēloju bērnu. Ne to vīrieti, par kuru Vašbems bija kļuvis.

— Nē.

Mēs sēdējām viņas kabinetā Midleseksas grāfistes tiesas nama klīnikā. Kopš tās nakts mežā pie upes bija pagājis mēnesis.

— Un tomēr, — Brenda apcerēja. — Varbūt viņš nekad nekļuva pieaudzis. Varbūt viņa attīstība apstājās divpadsmit gadu vecumā, un tāds viņš palika vienmēr.

— Laiks viņam todien apstājās. Jeb viņš tika ieslēgts tajā dzīves brīdī kā muša dzintara gabaliņā.

— Vai mūsu spriedumi nav metafiziski? — Brenda vaicāja.

— Vai kādu nu terminu jūs rakstnieki tur ellē lietojat.

— Šis apzīmējums ir diezgan tuvs.

— Un Takers, — Brenda turpināja. — Mans Dievs. Dažus pēdējos gadus viņa dzīvei bija jālīdzinās ellei.

— Es zinu. Pat tagad nespēju domāt par viņu kā par sliktu cilvēku. Tas, ko viņš izdarīja, bija briesmīgi, bet...

— Lai ko viņš arī nebūtu darījis, tas būtu viņu nokāvis. Ja viņš būtu nodevis savu brāli, tiktu pievilta kāda uzticēšanās.

— Tiktu lauzts solījums, ko viņš deva mātei.

— Viņš labāk izvēlējās pievilt sabiedrības uzticēšanos.

— Nekādas izejas, — es konstatēju.

— Absolūti nekādas. — Brenda bungoja pa savu apakšlūpu ar zīmuli, ko viņa turēja labajā rokā. — Liza?

— Ko?

— Kā tu domā, kāpēc Takers lika jums ar Markusu apglabāt Vašbemu? Viņam taču bija jāzina, ka policija vienalga izraks līķi.

— Jā, protams, — es teicu. — Bet viņam tas nebija svarīgi. Viņam nenācās būt par liecinieku ekshumācijai.

— Jā, bet...

— Domāju, ka Takers juta, ka tas ir pēdējais, ko viņš var Vašbema labā izdarīt. Lai viņa mirstīgās atliekas tiktu apraktas ar cieņu. Kaut arī uz neilgu laiku. Es to saprotu. Takera lojalitāte pret savu ģimeni bija... ļoti spēcīga.

— Jādomā, ka mēs nekad neuzzināsim, kā tas bija patiesībā.

Dažus mirkļus sēdējām klusēdamas. Pie sienas klusu tikšķēja pulkstenis. Kabineta priekštelpā zvanīja telefons.

Atvēru savu piezīmju bloku, ko biju turējusi klēpī.

— Brenda?

-Jā?

— Vašberns sāka slepkavot tikai pēc trīsdesmit piecu gadu vecuma. Kāpēc...

— ... viņš gaidīja tik ilgi, lai to sāktu? — viņa pabeidza manā vietā.

— Nu, jā. Pagāja vairāk nekā divdesmit gadi, pirms sprāga viņa smadzenēs ieprogrammētā bumba.

— Nevaru to pateikt. Varu pateikt, ka tamlīdzīgas kavēšanās nav retums. To pat var uzskatīt par normu, ja vēlies lietot šo vārdu. Varbūt viņam kaut kas atgadījās, kad viņš kļuva trīsdesmit piecus gadus vecs. Un tas deva starta signālu.

— Vai arī dusmām tik ilgi bija jābriest, lai tās materializētos rīcībā.

— Iespējams. Tā ir vēl viena lieta, par ko mēs patiesību neuzzināsim.

Aizvēru piezīmju bloku un ieslidināju to atpakaļ somā.

— Paldies par palīdzību.

Brenda sarauca degunu. — Cik nu tās bija.

Piecēlos, lai ietu prom.

— Liza?

-Jā?

— Kā tev klājas? Tu beidzamajā laikā esi piedzīvojusi diezgan briesmīgas lietas.

— Man viss ir kārtībā.

— Esi par to pārliecināta?

— Man klājas labi.

Nedēļu vēlāk es sēdēju kādā Centrālā skvēra kafejnīcā, ēzdama lenču un lasīdama avīzes. Biju tikusi līdz vidum aprakstam par gaidāmajām vēlēšanām, kad sajutu, ka kāds stāv man līdzās. Pavēros augšup, domādama, ka ieraudzīšu viesmīli. Tas bija Džeks.

— Ak, — es sabijusies iesaucos. — Ak, hei.

Viņš man viegli uzsmaidīja. — Hei.

Skatījāmies viens uz otru.

— Vai tu negribētu apsēsties? — es piedāvāju.

— Uz mirkli. — Viņš apsēdās man iepretim. — Gāju garām un ieraudzīju tevi pa logu, tāpēc nodomāju, ka jāapstājas un jāsasveicinās.

— Ak, — es teicu. — Nu tad, sveiks.

— Sveika.

— Kā tev klājas?

— Jauki. Un tev?

— Jauki.

Nometu avīzi uz blakuskrēsla. — Vai negribi kafiju?

— Paldies, nē. Man nav tik daudz laika.

— Nu, labi.

Viņš sakrustoja rokas uz galda. Viesmīle aiz letes vaicājoši pašūpoja uz manu pusi kafijas kannu. Noraidoši papurināju galvu.

Ievēroju, ka dzīslas Džeka plaukstu virspusē ir stipri izspiedušās.

— Liza...

— Ko?

Viņš saspieda kopā īkšķus. Tad atlaida savilktos pirkstus un ļāva plaukstām brīvi gulēt. — Es tikai... es gribētu atvainoties.

— Par ko?

Viņš vilcinājās. — Par to, ko es tev sarunāju. Tajā svētdienā. Pēdējā laikā...

— Aha.

— Tas bija muļķīgi, ko es toreiz teicu. Mēģināju tev ieriebt.

— Tas tev izdevās.

— Liza...

— Ir jau labi. Aizmirsti to.

— Īstenībā bija tā, — viņš turpināja, — man šķita, ka starp tevi un Markusu kaut kas notiek. Mani tas darīja traku.

— Nekā nebija, — es teicu. — Tobrīd nekā nebija. Viņš gan mēģināja kaut ko sākt, bet es to apturēju.

Džeks piešķieba galvu.

— Vēlāk, — es turpināju, — starp mums kaut kas tiešām bija. Bet tas nesākās, pirms mēs ar tevi... nebijām šķīrušies.

— Skaidrs.

— Patiesais iemesls tam, kāpēc es reizēm uzvedos dīvaini, kad bijām kopā, bija tas, ka man no tevis nācās šo to slēpt. Bija lietas, par kurām Markuss negribēja, lai es tev stāstu. Man tā bija ļoti dīvaina situācija. Nedabiska. Man šķiet, es slikti tiku ar to galā.

— Gribēju tev uzrakstīt vēstuli, — teica Džeks. — Un visu paskaidrot. Par to, kas norisinājās manā galvā. Sāku pat rakstīt. Vairākas reizes. Taču neviena no vēstulēm nezin kāpēc netika pabeigta.

Uz to man nebija, ko atbildēt.

— Lai kā tas arī nebūtu, — Džeks nobeidza, — man ir žēl.

— Jā, — es atsaucos. — Man arī.

— Liza?

— Ko?

— Nekas.

Izdzēru kafiju.

Ja nebūtu iznācis tikties ar Markusu, vai manas attiecības ar Džeku būtu palikušas nemainīgas? Vai viss tikpat būtu gājis

savu ceļu? Iespējams, ka Markuss bija nevis cēlonis, bet gan simptoms. Vai varbūt katalizators.

Astoņi gadi.

Šajā periodā mēs ar Džeku bijām kopā pavadījuši daudz laika. Kopā. Tas bija galvenais mūsu attiecībās. Sliktais, kas šai laikā bija mūs piemeklējis, tikai tuvināja, nevis atgrūda. Mums bija bijušas nesaprašanās un strīdi. Bet nekad netikām pārtraukuši attiecības kā tagad.

Mēs būtu varējuši novērst šķelšanos starp mums, bet mēs to nedarījām. Tā vietā ļāvām, lai atsvešinātība pastiprinās. Kāpēc?

Mēs visi mēģinājām darīt to, ko atzinām par labu, un sāpināmies: Takers, mēģinādams saglabāt to, kas bija atlicis no viņa ģimenes; Markuss, tverdamies pie meitas kā pie pēdējā, kas viņu saista ar ģimeni; mēs ar Džeku, dzīvojot savas atsevišķās, taču cieši saistītās dzīves, pārliecināti, ka esam izvēlējušies pareizo ceļu.

Šīs domas mani nomāca un mulsināja. Ja būtu turpinājusi tā domāt, tas l>eigtos ar emocionālu purvu, kurā man izmisīgi negribējās nokļūt.

Piecēlos un samaksāju par lenču. Tad atgriezos pie galda, lai savāktu savas mantas. Džeks piecēlās. Viņš kopā ar mani izgāja no kafejnīcas.

Uz ietves pavērāmies viens otrā.

— Bija labi tevi atkal satikt, — es teicu.

— Man tevi arī.

Pastiepu roku. Pēc ļoti īsas vilcināšanās viņš to satvēra.

— Dzīvo vesels, — es teicu. Pasmaidīju un piemetināju rīkojumu, ko allaž mēdzu viņam atgādināt. — Uzvedies labi.

Šī pagātnes atskaņa viņu samulsināja. Tad viņš atbilstoši atsaucās: — Nebūs iespēju kaut ko sastrādāt.

Atbrīvoju savu roku. — Sveiks.

— Sveika.

Aizgāju līdz kvartāla beigām un tur apstājos, lai šķērsotu Masačūsetsas avēniju. Atskatījos uz kafejnīcu. Viņš joprojām tur stāvēja. Pamāju viņam. Viņš atmāja pretim.

Astoņi gadi.

Viss beidzās nevis ar troksni, bet gan ar pinkšķēšanu.

Nedēļu pēc tam beidzās mans darbs pie Markusa. Biju kļuvusi par divpadsmit tūkstošiem dolāru bagātāka nekā tajā brīdī, kad pirmoreiz tikāmies. Turklāt pa šo laiku biju noslēgusi līgumus vēl par dažiem labi apmaksātiem pasūtījuma darbiem. Kādu laiku man būs ko ēst.

Romānu ar Markusu nepārtraucu. Tas turpinājās vēl divus mēnešus. Tas, ko mēs bijām redzējuši un dzirdējuši, bija sasaistījis mūs ar savstarpējas sapratnes saitēm, ko neviens cits nespētu aptvert.

Turklāt viņš man patika.

Kādu nedēļu pirms tam, kad Markusam bija jāatgriežas Ivosandželosā, viņš lūdza mani braukt viņam līdzi. Pareizāk sakot, sekot viņam, kad būšu nokārtojusi savas darba darīšanas šeit.

Viņš lūdza to kādu vakaru, kad beidzām vakariņot manā dzīvoklī.

Es patlaban beidzu ēst pēdējo zivs gabalu, kad viņš ierunājās par to. Noliku dakšiņu un pārjautāju: — Ko?

Viņš atkārtoja visu vēlreiz.

— Grifin...

— Pagaidi mirkli, pagaidi mirkli, — viņš teica. — Ļauj man turpināt. — Viņš pastūma nost savu tukšo šķīvi un atspieda elkoņus pret galdu. — Es nezinu, ko tu jūti pret mani. Tu nekad neesi man to teikusi. Es pieņemu, ka... nē, nekas. Es zinu, ko jūtu pret tevi. Negribu, lai mūsu attiecības beigtos. Gribu, lai mēs būtu tur, kur varam būt kopā.

— Grifin, — es sacīju. — Tu esi precējies. Atceries?

Viņš nepacietīgi pamāja. — Mēs ar Geilu nedzīvojam kopā. Vispār neko nedarām kopā. Un nekad arī nedarīsim. Tas ir beidzies. Pārējais ir tikai formalitātes.

Es nopūtos un pasmaidīju. — Ko es darīšu Kalifomijā?

— To pašu, ko šeit. Strādāsi.

— Ko strādāšu?

— Rakstīsi. Jēzus. Tur arī ir viss, lai tu varētu strādāt. Neuztraucies. Es to nokārtošu. Es pazīstu daudzus cilvēkus.

— Es zinu, ka tu pazīsti.

— Tu vari nodarboties ar daudz ko. Rakstīt televīzijai. Sākt rakstīt grāmatu. Strādāt žurnāliem. Tur ir viss, ko tu dari tagad, tikai vairāk un labāk.

— Kur es dzīvošu?

— Kur vien vēlēsies. — Viņš vilcinājās. — Atsevišķi. Ar mani.

— Un pēc tam, kad tu būsi izšķīries? Ja tas ir tas, ko tu esi nodomājis darīt.

— Ko kārtis parādīs, to liktenis būs vēlējis.

Es pamāju. — Grifin?

-Jā?

— Pieņemsim, ka es neatradīšu darbu.

— Tu atradīsi.

— Bet pieņemsim, ka nē, ko tad?

— Par to nav jāuztraucas. Es tev palīdzēšu.

Uzturēsi mani, es nodomāju.

Pēkšņi man acu priekšā nostājās vīzija: es, tērpusies bikini, ieziedusies ar iedeguma krēmu (septiņdesmit pieci dolāri par pudelīti), gulšņāju pie baseina un plānoju, ko šodien darīt. No vienpadsmitiem līdz divpadsmitiem konsultācija pie personiskā astrologa. Tad treniņš figūras saglabāšanai. Jāiztiek bez lenča, jo man jāpaliek tikpat kārnai kā deviņpadsmit gadu vecumā. Pēc tam īss rodeo apmeklējums. Tad pie friziera. Tad pie manikīres. Tad pie homeopāta vai dietologa. Pēc tam es varētu papriecāties par savu kristālu kolekciju. Darbīga dzīve.

Ak, nu neesi tāda idiote. Tā nav Markusa pasaule, tāpat kā nav tavējā.

— Grifin.

Viņš nogaidoši vērās manī.

— Grifin, es... nē. Man žēl. Tas nav iespējams. Es nevaru.

Viņa sejā gaidas nomainīja neticība. — Kāda velna pēc nē?

Kas tevi šeit tur?

— Es te piederos.

— Muļķības. Cilvēks piederas tur, kur viņš ir. — Šo tēmu mēs pārcilājām vismaz pusstundu.

— Grifin, — es beidzot teicu. — Uzklausi mani.

— Ko? — Viņš aizdedzināja cigareti.

Pastiepu roku, lai uzliktu to viņa brīvajai plaukstai. — Tev taisnība, — es teicu. — Tu esi man mīļš. Pat ļoti. Zināmā mērā jūtos tuvāk tev nekā jebkad kādam esmu bijusi. Zināmā mērā.

— Un tātad?

— Bet es nevaru tā pēkšņi izraut savu dzīvi ar saknēm un pārstādīt citur. Ir lietas, kas man šeit ir mīļas. Un cilvēki. Tas man ir asinīs. Es zinu. Esmu dzimusi Ņujorkā. Taču septiņās paaudzēs mana ģimene dzīvojusi Jaunanglijā... es domāju, ka esmu savu senču produkts. Es piederu šeit.

Viņš atliecās no galda, it kā lai nopētītu mani no tālāka skatu punkta. — Es nesaprotu nekā no tā, ko tu te sasodīti runā. Es tevi nesaprotu. Vai tu pati sevi saproti?

— Nē, — es atbildēju. — īsti nē. Vairs nē.

Vēlu pēcpusdienā viņš aizbrauca. Viņš nelidoja tieši atpakaļ uz Losandželosu, bet vispirms devās uz Ņujorku. Bija jānokārto kādas ar producentu kompāniju saistītas juridiskas formalitātes. Nepavadīju viņu uz lidostu. Man tā nelikās laba ideja.

Iedzērām viesnīcas bārā. Markuss bija nomākts. Es arī. Viņš joprojām mēģināja piespiest mani mainīt savas domas.

Sēdējām pie galdiņa, kas bija kļuvis par mūsu galdiņu. Tas bija galdiņš, pie kura drīkstēja sēdēt tikai gara auguma Ņujorkā

dzimuši dokumentālo kriminālaprakstu autori. Bārs bija pustukšs. Aiz logiem staroja skaista maija vidus diena visā savā plaukumā.

— Tu paliksi vientuļa, — Markuss pēkšņi sacīja.

Paskatījos uz viņu. Kāpēc cilvēki vienmēr domā, ka vientulība irtas ļaunākais, kas ar kādu var atgadīties? Tu piedzimsti vientuļš un nomirsti vientuļš. Kāda starpība, kā tu pavadi kādu daļu vai visu šo laiku starp vienu vai otru notikumu?

Un mīlestība? Kas zina, cik ilgs mūžs tai lemts? Visi grib, lai tā būtu mūžīga. Visi pieņem, ka tā tas arī būs. Bet varbūt tā nonākusi pie jums, apzīmogota ar noteiktu derīguma termiņu, kā kartona piena paka.

Neko no tā es nevarēju izskaidrot Markusam. Viņš negribētu to dzirdēt.

— Ar mani viss kārtībā, Grifin, — es teicu. Noliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga.

Viņš novērsās no manis. — Tu esi skarbāka nekā es.

Es smaidīju un paraustīju plecus. Varbūt, ka biju, pēc viņa mērauklas. Sev es vienkārši likos es pati. — Domāju, ka nu man jāiet.

Viņš pamāja. — Tā laikam būs vislabāk.

— N u, — uz redzēšanos.

— Jā. Sveika.

— Laimīgu mājupceļu.

— Paldies.

Izgāju no bāra. Pie durvīm pagriezos un atskatījos. Viņš māja viesmīlei, lai pasūtītu vēl dzeramo.

Izdevniecība VAGA piedāvā

Anrī Sarjēra grāmatu

TAURIŅŠ

(Pirmizdevums latviešu valodā, tulkots nofranču valodas) 624 Ipp.

Iesējums — cietos vākos, plēvots.

Tiek meklēts Anrī Šarjērs, saukts Tauriņš, dzimis 1906. gadā, 25 gadu vecumā notiesāts par slepkavību, piespriests mūža ieslodzījums katorgā Franču Gajanā. Pirmo reizi bēg 42 dienas pēc ierašanās cietumā, tiek notverts, divus gadus pavada vieninieka kamerā. Seko vēl 7 neveiksmīgi bēgšanas mēģinājumi, tad Šarjēru aizsūta uz Velna Salas cietumu, no kura nekad vēl neviens nav izbēdzis... Romāns tulkots daudzās valodās, kopmetiens vairāk nekā 7 miljoni. Holivudā uzņemta filma ar Dastinu Hofmanu un Stīvu Makkvīnu galvenajās lomās.

Izdevniecība VAGA piedāvā

Aleksandra Grīna grāmatu

KAUJU KARALIS KĀRLIS XII 160 Ipp. Iesējums — cietos vākos, plēvots.

Vēsturisks romāns. Zviedrijas karaļa Kārļa XII biogrāfija. Romantiskas personības traģēdija laikmetu griežos. Cīņas starp zviedriem, poļiem un krieviem, kuras izšķīra Baltijas likteni.

Sjūzena Kellija

ĀRĀ NO TUMSAS JEB MERIMEKAS IELEJAS SLEPKAVA

Formāts 60x84/16. Pasutijuma Nr. 343.

Līgumcena. Licences Nr. 3-1016. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Kellija Sjūzena Ārā no tumsas jeb Merimekas ielejas slepkava

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15

16.

18.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

30.

32.

33.

35.

36.

Izdevniecība VAGA piedāvā