Kosmačs Cirils

Balāde par trompeti un mākoni

Cirils Kosmačs

Balāde par trompeti un mākoni

Novele

Skumīgi dziedāja trompete, un zilum zilās debesīs rāmi peldēja balts mākonis.

Bet mazliet vēlāk ...

Sākumā viss bija ļoti vienkārši un pat labi.

Viņi nolika uz grīdas čemodānu, mugursomu un rakstāmmašīnu. Istaba bija mājīga, tikai mazliet drūma. Bet varbūt tā tikai likās padrūma, tādēļ ka laukā viss laistījās spožas pēcpusdienas saules svelmainajos staros, kas stāvus stīgoja no dzidrajām debesim.

Saimnieks pielika roku pie pieres un laiski notrausa sviedru lāses. Tad ar muguru atslējās pret atvērto logu un tūdaļ sāka kasīt bārdas rugājiem apaugušo zodu. Viņš bija garš un vājš, kails līdz viduklim, ģērbies īsās biksēs, kas sniedzās līdz ceļgaliem; viņš stāvēja loga ailē, un viņa augums likās tumšs, gandrīz melns, jo laukā, kur sākās šaurs saimniecības pagalms, aumaļām lija žilbinošas saules gaismas šaltis.

Peters Majcens uzmeta saimniekam paviršu skatienu un tūdaļ devās pie galda. Palūkojās zemniekā, nekā nedomādams, tikai ieraduma pēc. Taču viņa novērošanas spēja, kas allaž bija patstāvīga un zibenīga, tūdaļ iezīmēja zemnieka tēlu.

«Nomelnējusi, mazliet pārdabiska lieluma svētā mocekļa statuja, kas darināta gotiskajā stilā.»

Peters Majcens nosprieda, ka salīdzinājums ir trāpīgs, bet tūdaļ kļuva vienaldzīgs gan pret šo salīdzinājumu, gan arī pret pašu zemnieku. Viņa galvā drūzmējās milzum daudz tēlu un sirds bija pilna līksmes. Viņš skubīgi satvēra izļugušo galdu un sāka to stumdīt pa dobuļaino grīdu, lai galdu stingri nostatītu uz kājām.

Saimnieks pašvīkstināja kurpi pret grīdu .un noklepojās. Pēc tam pakasīja zodu un ieminējās:

— Hm, tā jau nu ir ... Ak tad jūs rakstāt?

— Rakstu! — Peters Majcens pamāja ar galvu.

— Hm ... Bet varētu domāt, ka esat skolotājs... vai dakteris... vai arī kaut kas tamlīdzīgs...

— Nē, nepavisam ne! Es taču nevalkāju brilles! — Peters Majcens jokodamies atbildēja. Viņš bija vidēja auguma un vidēja vecuma vīrietis. Turklāt šobrīd viņš bija līksms un možs, tikpat možs un līksms kā viņa raibais virskrekls. «Es esmu laimīgs! Es esmu laimīgs! Es esmu laimīgs!» Petera Majcena sirds pukstēja tik nevaldāmā valša ritmā, ka drīz vien viņš sāka justies pat mazliet neērti.

«Esmu gluži kā bērns. Un satraukts. Satraukts kā iemīlējies jauneklis, kas pirmo reizi pošas uz satikšanos.»

— Hm, tā jau nu ir, — saimnieks novilka. — Ak tad jūs rakstāt grāmatas?

— Grāmatas... «Tas gandrīz atbilst patiesībai.»

— Ak tad stāstus, kā sacīt jāsaka?

— Stāstus... «Un vienmēr liekas, ka pirmo reizi mūžā ķeros pie rakstīšanas.»

— Vai jūs tos izdomājat pats savā galvā?

— Pats savā galvā... «Tikai sievietes vienmēr ir citas.» — Peters Majcens sevī pavīpsnāja, taču šai mirklī viņa seja sadrūma, it kā tai pāri būtu pārslīdējusi melna ēna.

— Hm, tā jau nu ir, — saimnieks, zodu kasīdams, piebalsoja. — Tas, kā sacīt jāsaka...

— Kā tad, protams! — Peters Majcens viņu steigšus pārtrauca.

— Hm, tā jau nu ir... Es gribēju sacīt, ka jūs rakstāt... rakstāt, rau, šiten tā.

— Kā? — Peters Majcens jautāja. Bet acumirklī viņš visu saprata un atklāti pasmaidīja. — Protams, protams! Tieši tā, tieši tā! — Viņš mazliet paraustīja plecus un atmeta no augstās pieres gaišbrūnu matu cirtas. «Tiklīdz piesēžos pie rakstāmmašīnas, domas pašas sāk birt laukā no galvas kā zirņi no pilna sieka.» Viņa pieri, vaigus, mutes kaktiņus rievoja daūdz dziļu grumbu, ko bija iegrauzušas ikdienas raizes, ko bija iegriezuši skaudrie bieža sarūgtinājuma asmeņi. Taču pašlaik viņa sejā atblāzmojās iedvesmas uguns, kas bija iekvēlojusies jau šurpceļā.

— Hm, tā jau nu ir ... — saimnieks vēlreiz atkārtoja. — Ak tad jūs uzrakstāt visu, kas vien ienāk prātā?

— Uzrakstu visu, kas vien ienāk prātā ... «Vienkāršāk vairs nekas nevar būt! Ja turklāt tu vēl zinātu, cik tas ir patīkami, cik patīkami!»

— Hm, tā jau nu ir... Bet dažkārt šo vai to noklausāties un pēcāk to uzrakstāt?

— Arī tā mēdz būt! — Peters Majcens piekrita un atkal uzmeta zemniekam paviršu skatienu. «Acīmredzot tu labprāt gribētu man ieteikt kaut ko no sava dzīves stāsta. Bet no tā nekas neiznāks, brālīt! Man tagad nav laika! Mani gaida sen izraudzīti varoņi! Gaida jau daudzus gadus! Un gaida Temnikars, mans galvenais varonis!»

— Hm, tā jau nu ir... — saimnieks novilka, kasīdams zodu. — Cilvēkiem dzīvē visādi gadas.

— Visādi, visādi...

— Pat parastiem cilvēkiem.

— Arī parastie cilvēki ir neparasti.

— Hm, tā jau nu ir...

— Un neparastie bieži vien ir paši parastākie cilvēki.

— Hm, tā jau nu ir... Cilvēks paliek cilvēks.

— Bet varbūt tā tas nemaz nav! — Peters Majcens pēkšņi iebilda.

Zemnieks norija siekalas.

— Hm, tā jau nu ir... — Viņš pakasīja zodu. — Reizēm tā nav.

— Nav, nav! — Peters Majcens līksmi māja ar galvu, it kā šī rūgtā patiesība būtu viņu ārkārtīgi iepriecinājusi.

Zemnieks atkal norija siekalas.

— Ko lai dara! — Viņš pazemīgi nopūtās. — Tā tas ir.

— Hm, tā tas ir, — Peters Majcens nevilšus, sev pašam par pārsteigumu noteica un novērsās. Ar spēcīgu roku -viņš satvēra savu čemodānu, viegli iemeta to gultā un atvēra. Čemodānā bija saliktas grāmatas, papīrs un mapes ar aizsāktiem manuskriptiem un uzmetumiem.

— Hm, tā jau nu ir, — saimnieks atkal ieminējās. — Vai tad par karu jūs arī rakstāt?

— Par karu ari.

— Hm, tā jau nu ir... Par karu var daudz ko uzrakstīt.

— Daudz! Daudz! — Peters Majcens piekrītoši māja ar galvu un pagriezās pret saimnieku. — Un ne tikai par uzbrukumiem un kaujām, un uzvarām, un trompeti, kas pēc uzvaras taurē savu tra-ra-ra! — Viņš nolika papīra žūksni uz galda malas, piespieda abas plaukstas pie lupām, pacēlas pirkstgalos un notaurēja uz visām trim debess pusēm:

— Tra-ra!... Tra-ra-raaa!... Tra-ra-raaaaa!...

Saimnieks nodrebēja un izbailēs iepleta acis.

— Kā skan? Ā, jūs brīnāties, ka es tā taurēju! — Peters Majcens jautri iesmējās. — Bet vai tad jūs neesat dzirdējis, ka mākslinieki ir gluži kā mazi bērni? Draiskulīgi un nevainīgi kā bērni! Ak vai, pagalam nenopietni cilvēki! Vai tad kāds nopietns cilvēks mīcītu mālus, maisītu krāsas, rakstītu dzejoļus un stāstus? Kur nu! Tā taču ir bērnišķīga laika kavēšana. Tādēļ nopietni cilvēki neņem māksliniekus par pilnu. Un arī gudras sievietes viņus uzskata par vējagrābšļiem.

Zemnieks nokrekšķinājās un skaļi norija siekalas.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasīja zodu.

— Sievietes ...

— Tā ir! Tā ir! — Peters Majcens viņu pārtrauca, kreiso roku iespieda sānos, labo roku pacēla gaisā un pravietiski izstiepa rādītājpirkstu. — Bet pēc nāves atnāk slava! Bēres uz valsts rēķina, piemiņas plāksne pie mājas, kurā rakstnieks dzimis, kurā dzīvojis un rakstījis, piemiņas plāksne pie mājas, kurā nomiris, viņa vārdā nosauc ielu, tiek uzlikts kapakmens, uzcelts piemineklis! Bet pēc tam kaujā dodas drošsirdīga zinātnieku vienība: īgni lupas sakniebuši, pieri grumbās saraukuši, zinību vīri vispirms iebāž savus garos degunus visos rakstnieka dokumentos un papīros, kurus piederīgie nav paguvuši sadedzināt, pēc tam dodas tālāk pa viņa dzīves līkumainajām takām un, vaiga sviedros pūlēdamies, precīzi noskaidro, kur viņš gājis, kur dzīvojis un dzēris, cik viņam bijis mīļāko, vai tās bijušas skaistas, ko viņš darījis še un ko tur, kur dienējis armijā, kur strādājis, cik pelnījis un kur šķiedis savu naudu! Pēc visiem zinātnes likumiem, kaut arī bez gumijas cimdiem, viņi aptausta rakstnieka aknas un nieres, un urīnpūsli — ak vai, urīnpūslis māksliniekam taču ir gandrīz pats svarīgākais atribūts! — izmeklē zarnas, uzšķērž sirdi, pārzāģē galvaskausu un izmēra tā lielumu, nosver smadzenes, pārbauda ribas un saskaita spalvas uz krūtīm! Bet strādā katrs pēc savas metodes — galu galā katrs grib tikai pierādīt savu oriģinalitāti! Un kādēļ gan lai to nepierādītu, ja rodas izdevīgs gadījums? Vēsi un kancelejiski viņi sāk pierādīt, ka pieturas zīmju lietošanā viņš rīkojies pēc jēgas, bet nav tās licis saskaņā ar vispāratzītiem noteikumiem; ka viņa valoda ir dzīva, tēlaina un raita, kaut gan nevar atzīt, ka tā būtu tvirta; ka viņš bijis labs stilists, varbūt pat pārāk labs, jo, raugi: reizēm viņš iekritis pretējā galējībā — izsmalcinātībā; ka viņš bijis veristiskā, reālistiskā dialoga meistars, kaut arī viņu nevar atzīt par tīru reālistu; ka viņa sacerējumos ir daudz epikai raksturīgu momentu, taču viņam nekad nav izdevies pilnīgi sasniegt episkās literatūras virsotnes; ka viņš bijis un palicis nelabojams liriķis ar visai jūtamu romantisku pieskaņu; ka satīriķa spējas viņam bijušas pārlieku izteiktas — tās reizēm skārušas pat tādus jautājumus, kuriem labāk nepieskarties; ka viņa domas ir eleganti formulētas, lielākoties pat oriģinālas un tomēr tās nevar pretendēt uz neparastu dzijumu; ka viņam bijuši progresīvi uzskati, lai gan viņš itin nemaz nav centies apgūt sabiedriskās zinātnes; ka viņa veidotie tēli ir vitāli un spilgti, cilvēki ar miesu un asinīm, taču tos nevar uzskatīt par viengabalainiem, monumentāliem tipiem; ka uz dzīvi viņš raudzījies mazliet augstprātīgi, pat mazliet vīzdegunīgi, lai gan savā būtībā bijis humāns cilvēks; ka viņš sacerējis ļoti maz darbu, tomēr viņa rakstīšanas maniere ir smalka, pietiekami savdabīga un suģestīva, lai gan, stingri ņemot, viņa daiļradei kaut kā tomēr pietrūkst; ka... ka... vārdu sakot, par spīti visam — viņš bijis cilvēks un mākslinieks, un tādēļ patiesi jānožēlo, ka pārāk agri aizgājis kapā... Ziniet, parasti par visiem māksliniekiem mēdz teikt, ka viņi miruši pārāk agri, pat tad, ja jau pārkāpuši pār simt gadu slieksni...

Zemnieks izbrīnījies noblisināja acis un norija siekalas.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasīja zodu. — Tā jau ļaudis runā, ka nāve nāk ne saukta, ne gaidīta.

— Ha! Vai jūs ari tā domājat? — Peters Maj-cens draiski iebilda. — Dažkārt cilvēki viņu gaida un aicina, bet šī kā nenāk, tā nenāk.

Zemnieks pavēra muti, un viņa kaulainie pirksti sastinga pie bārdas rugājiem apaugušā zoda.

— Kā? Vai tad tā nav? — Peters Majcens jautāja.

Zemnieks aizvēra muti un skaļi norija siekalas.

— Nekas, nekas! — Peters Majcens uzmundrinoši pasmaidīja. — Neņemiet visu tik ļoti pie sirds. Vai tad es jūs nebrīdināju, ka mākslinieki nav nopietni cilvēki?... Skaidrs! Šādas runas par nāvi nevienam nepatīk. Ari man pašam tik drūmas domas nav pa prātam. Bet šodien tas ir pavisam citādi!... Kādēļ?... Tādēļ, ka pienākusi mana stunda... tā laimīgā stunda, kad es sākšu strādāt. Turklāt man ir labs garastāvoklis. Jā gan, mazliet dīvains, neparasts, taču līksms garastāvoklis. Tas ir mans garastāvoklis. Un šādos brīžos, kad pie manis atnāk mans garastāvoklis, viss, itin viss, kas pasaulē pastāv, — un pat tas, kā nemaz nav, — man liekas spirgts, jauks un pilnskanigs. • Jo visā taču pulsē dzīvība. Pat nāvē!...

Zemnieka pirksti atkal sastinga pie bārdas rugājiem apaugušā zoda.

— Mani vārdi jums varbūt liekas dīvaini, bet tā tas ir! — Peters Majcens noteica. — Tomēr neņemiet to pie sirds! Ja es pats to nesaprotu, tad laikam taču arī jūs nesapratīsiet... Tā tas ir! Un cik labi, ka ta tas ir! — Viņš iesmējās un noliecās pār čemodānu.

Peters Majcens nolika mapes uz galda un sāka vērīgi, nesteigdamies tās šķirot, kaut arī j-au alka pēc tā laimes pilnā brīža, kad, uzvārījis turku ka-

fiju, apsēdīsies pie galda, aizsmēķēs cigareti un beidzot atkal satiksies ar saviem varoņiem. Nepacietības mudināts, viņš sameklēja mapi ar uzrakstu «PIRMĀ UN PEDEjA KAUJA» un atvēra to, lai ielūkotos uzmetumā.

Un šajā brīdi viņš ieraudzīja Temnikaru. Zemnieka tēls šobrīd likās skaidrāks un viedīgāks nekā jebkad.

Viņš stāvēja savas vecās, vientuļās mājas spraišļoto, sodrējiem apkvēpušo lieveņa durvju ailē. Viņš bija slaids un stalts, tieši tāds kā toreiz, kad gaidīja ataustam kādu ziemas dienu, sava mūža pēdējo dienu, lai dotos pēdējā ceļā — savā pirmajā kaujā. Viņš stāvēja uz apdrupuša akmens sliekšņa, veciem, sadriskātiem zābakiem kājās, vecu austriešu karavīra šineli mugurā, vecu un noplukušu auseni galvā, azotē paslēpis blašķi, kas bija piepildīta ar degvīnu, padusē iespiedis cirvi, bet kabatā noglabājis smagu, pielādētu revolveri.

«Cik šis cilvēks ir mierīgs,» Peters Majcens sajūsmināts nodomāja. «Cik majestātiski mierīgs! Viņš taču skaidri jauš, ka atlicis dzīvot vēl piecas, varbūt sešas, daudz, ja septiņas stundas. Bet viņš par to nedomā. Un tomēr ne mirkli nešaubās, ka ies bojā.»

Temnikars pacēla galvu. Zem viņa pinkainajām uzacīm kaisa gaišs skatiens. Tas pārslīdēja pāri kraujai un sniegotajai nogāzei. Mirkli uzkavējās

Robos — smailās Vranjeka kores piekājē, tad cēlās augšup un pavērās pret debesim, kas blāzmoja tērauda zilumā. Tur pašā pamalē ziemas saules staros liegi šūpojās balts un brinum jauks viņa dzīves mākonītis. Tērauda zilajās Temnikara acis iezaigojās divi balti lāsumi, divi sudrabaini pilieni, taču seja palika mierīga, apņēmīga, svinīga, gandrīz majestātiska.

— Iešu! — viņš klusi noteica. Viņam gribējās vēlreiz ielūkoties garajā un tumšajā priekšnamā, kur pie pavarda stāvēja trīs cilvēki, trīs satraukuma pārņemti cilvēki — sieva, meita un dēls, taču viņš ne pavērsa galvu atpakaļ. Viņš strauji nokāpa no sliekšņa pagalmā, ciešāk iespieda padusē cirvi un aptaustīja revolveri.

— Ej! Ej, lai tie nešķīsteņi neaizsteigtos tev priekšā! Laiks negaida! — Peters Majcens mudināja.

— Laiks negaida, — Temnikars noteica un apņēmīgi sāka iet pa tikko uzsnigušo sniegu.

Peters Majcens juta, ka skatiens aizmiglojas, tomēr vēl aizvien, reizē lepodamies un skumdams, lūkojās pakaļ Temnikaram.

— Laiks negaida! Laiks negaida! — viņš paklusi atkārtoja, nolika mapi sāņus un atkal pieliecās pie čemodāna, lai to izkravātu.

Saimnieks pašvīkāja kāju pa grīdu un nokrekšķinājās.

— Hm, tā jau nu ir. — Un atkal sāka kasīt savu saraino zodu. — Vai jums tas viegli padodas?

— Kas? — Peters Majcens satrūkās; viņš jau bija aizmirsis, ka saimnieks vēl atrodas tepat.

— Es vaicāju: vai jums tā rakstīšana ātri iet no rokas?

— Ak tā! Reizēm ātri, reizēm ne. — Peters Majcens paraustīja plecus. «Bet stāstu par Temnikaru neapšaubāmi uzrakstīšu raiti. Tik ilgi jau to loloju savās domās, ka nu patiešām tam pienācis laiks parādīties uz papīra.»

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasīja zodu. — Jums taču ir tā mašīna.

— Pats galvenais — lai cilvēkam šādā darbā būtu klusums! Un lai viņš būtu viens! — Peters Majcens zīmīgi noteica, nomezdamies ce]os pie čemodāna un pārcilādams grāmatu kaudzīti. «Ceru, ka šis nelaimes putns liks mani mierā! Es pametu pilsētu, lai paliktu vienatnē un mierīgi rakstītu, bet ne tādēļ, lai augu dienu klausītos sveša cilvēka tāterēšanā!... Tomēr jāatzīst, ka esmu atradis piemērotu kaktiņu. Sī vecā, neparasti baltā, kaut arī laika zoba jau manāmi sagrauztā māja šeit, ielejas malā, melnā priežu meža piekājē, man liekas ļoti jauka. Pat vietas nosaukums man patīk. Melnā grava! Šādai nomalei īsti atbilstošs nosaukums. Tiesa gan, skan mazliet drūmi, romantiski. Bet tas ir nieks, jo šāda dabas ainava tik ļoti spārno iztēli, ka dažbrīd var aizlidot līdz mākoņiem, uz fantāzijas valstību. Un tas itin nemaz nav peļami. Kā mēdz sacīt — fantāzija mākslai nekaitē. Turklāt cilvēkiem daudz interesantāki šķiet izdomāti tēli un izdomāti notikumi nekā akla dzīves fotogrāfija... Tātad tiktāl viss ir pilnīgā kārtībā. Tikai

saimnieks trāpījies visai apnicīgs. Lai gan jāatzīst, ka viņš lieliski iekļaujas ainavā. Kā rādās, viņš ir drūma rakstura cilvēciņš, no viņa var izveidot romantisku, pat fantastisku tēlu. Jā, būtu interesanti dziļāk ielūkoties viņa dvēselē. Bet nav laika... Atklāti sakot, vainīga nav nevaļa — viņš mani itin nemaz neinteresē. Bet kādēļ ne? Man viņš nepatīk. Nevarētu teikt, ka derdzas, nē, man viņš tikai nepatīk, un tas ir viss. Roku es viņam nesniegtu... Vai nav dīvaini, ka pasaulē ir arī tādi cilvēki, kas man nepatīk pat izskata pēc? Un šis pieder pie tiem. Es labi zinu, ka nevarētu par viņu nekā uzrakstīt, pat tad ne, ja viņš būtu ļoti interesants vīrs. Man ir jāmīl visi mani varoņi, par kuriem es gribu rakstīt, pat tie, pret kuriem cīnos un kurus nicinu. Bet šis man nepatīk. Un, jo tālāk, jo vairāk. Kasās, nemitīgi atkārto savu «tā jau ir», un ģīmis viņam ir tik skābs, it kā viņš sirgtu ar divpadsmitpirkstu zarnas čūlu... Acīmredzot na-badziņš patiesi ir slims; skat, cik viņš izdēdējis.»

Saimnieks dziļi noklepojās un skaļi norija siekalas.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš atkal pakasīja zodu. — Klusums ... kā tad ... klusums.

— Klusums! Klusums! — Peters Majcens viņu pārtrauca. «Turklāt klusums ne tikai vienu stundu! Ne tikai vienu dienu! Un ne nedēļu! Klusums, pastāvīgs klusums!»

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasījās. — Kā sacīt jāsaka, klusums mūsmājās... Ja jūs arī ziemu paliktu, vēl jo vairāk iepazītu, kas šeit par klusumu!... Vientulība kā suns šeit aprej cilvēku!

«Paskat tikai, ko šis nožēlojamais bārdkaša izgudrojis!» Peters Majcens brīnījās. «Tieši tā taču Tilčka sacīja Temnikaram, kad garā ziemas nakts gūlās pār vienlu|o Temniku.» Un Peters Majcens atbildēja zemniekam tā, kā Tenmikars bija atbildēj is Tilčkai:

— Lai vientulība rej riedama, kauču tikai cilvēki nerietu!

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks nobraucīja zodu. — Vientulība lāgiem nav patīkama, bet reizēm arī cilvēki cits citam nedod miera.

«Kas tad tas? Atkal Temnikara vārdi!» Peters Majcens sarāvās, un pēkšņi viņu pārņēma nepatīkama sajūta. «Dīvaini! Viņus taču šķir simtiem kilometru, un dzīvē viņi nekad nav tikušies. Kas tā par neizprotamu sakarību?»

Viņš negribīgi pagriezās un pavērās saimniekā. Nudien! Aiz viņa muguras saimniecības pagalmā aumaļām lija apžilbinoši spožas saules gaismas šaltis, tādēļ šķita, ka pie loga pieslieta veca, mazliet palielināta gotiska statuja — svētā mocekļa tēls. Zemnieks bija neparasti vājš un gandrīz iz-ģindis. Viņa seja bija garena, piere augsta, acis lielas, vaigi iekrituši, deguns — smails, noļukušās pelēkās ūsas izskatījās pēc divām sasaluša dīvaina šķidruma lāstekām. Viņš bija kails līdz viduklim. Zem brūnās, vēja aprautās ādas bija skaidri saredzamas šauras ribu stīpas. Likās, viņa vēders nekad nav piepildāms. Viņa īsās, netīrās bikses, kas bija šūtas no tumšbrūna plīša, gluži kā maiss apņēma gurnus un likās izgrieztas no vienlaidu koka kluča. Zem bikšu stērbelēm rēgojās divas garas un tievas kājas,, kuru ceļgali bija neparasti resni un mezglaini, it kā tos būtu izvirpojis galdnieks,

kas maz domājis par formu, bet gan rūpējies, lai viņa darinātās lietas kalpotu mūžīgi.

«Nē, viņam nav nekā kopīga ar Temnikaru. šim zemniekam nav pat aptuvenas līdzības ar viņu. Temnikars bija varonis, bet šis te — kauli un āda, īsts kaulu kambaris, lai gan nav labi tā saukāt cilvēku.»

Saimnieks pašvīkāja kurpi pa grīdu un dziļi noklepojas.

Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasījās. — Neņemiet ļaunā, bet vai ir vērts?

«Kas šim par balsi! Dobja un čērkstoša! Liekas, no viņa rīkles kā pa koka reni vēdera dobumā birst grants. Temnikars runāja tā, ka pasaule dimdēja. Kad Temnikars gāja pie bikts, viss novads uzzināja, ko viņš sagrēkojis. «Klusāk, Jernej, klusāk!» baznīckungs no biktskrēsla viņu apsauc. Bet Temnikars — vēl skaļāk: «Ja dievam jāzina, kāds es esmu, kālab lai ļaudis to nezinātu! Varbūt tas nav godīgi? Bet es taču dzīvoju uz zemes, nevis debesīs!»»

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks kasījās. — Jūs taču zināt...

— Protams, zinu!

— Neņemiet ļaunā... ka es tā apvaicājos.

— Kā? Jūs kaut ko jautājāt? — Peters Majcens pagriezās pret zemnieku. — Es nekā nedzirdēju.

— Neņemiet ļaunā, es vaicāju, vai ir vērts.

— Kas?

— Vai ir vērts rakstīt?

— Nē! — Peters Majcens drūmi atbildēja, un atkal pār viņa seju pārslīdēja tumša ēna. «Šis sātans mani patiešām nokaitinās. Viņš, protams,

(loma tikai par naudu, taču trāpa man pašā sāpīgākajā vietā.»

— Hm, tā jau nu ir... — Viņš pakasīja bārdu.

— Cilvēki tagad gaužām maz lasa ... Ja nu vēl bērni... Ziemā, zināms ... Vai arī lopus ganīdami.

«Pienācis īstais brīdis izdzīt viņu no istabas.»

— Hm, tā jau nu ir... Gaužām maz lasa ... Par kara laikiem itin nemaz negrib lasīt... Hm, tā jau nu ir, karš visiem līdz kaklam.

— Protams ...

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasīja zodu.

— Gaužām rūgtas atmiņas... Un dažādas... Un brūces vēl nav aizdzijušās, kā mēdz sacīt... Hm, tā jau nu ir, diezin vai tās kādreiz aizdzīs.

— Laiks dziedē visu! — Peters Majcens ar lielu pārliecību atbildēja, strauji pagriezās un nolika grāmatu saini uz galda. — Vai nevarētu dabūt vel vienu galdu?

— Nav ticams. — Saimnieks pašūpoja galvu.

— Ek, ja mēs tomēr varētu sameklēt kādu vecu galdu. Jums taču ir māja kā pils.

— Ak galdu? — Saimnieks atkal pakasījās.

— Galdu mēs dabūsim. Tā jau nu ir. Kaut tikai nebūtu sliktāk!

— Kas lai nebūtu sliktāk? — Peters Majcens nervozi iesaucās un acīm ieurbās zemnieka seja. «Es gan zinu, kas var būt sliktāk, no ka es baidos un kas kremt manu sirdi... Bet pag, pag... liekas, arī tevi kaut kas nomāc.»

— Nekas, nekas! — saimnieks steigšus atrunājās un mēģināja pat pasmaidīt. — Ta tikai tāda mēles deldēšana vien ir. — Viņš atkal pakasīja zodu. Viņam bija brūngani, neparasti gari un

kaulaini pirksti, un šķita, ka ari tie ir izdrāzti no veca koka.

«Man viņš nepatīk, nepavisam nepatīk!» Peters Majcens nevilšus nogrozīja galvu. «Iespējams, ka viņš patiesi ir nožēlojams moceklis, bet man viņš nepatīk!...» — Vai neiesim pēc galda?

— Vai tūlīt? — Saimnieks pakasīja zodu un pat negrasījās kustēties no vietas.

— Tūlīt, tūlīt... «Viņam nav kur steigties! Pat tad, ja atnāktu nāve un sacītu: «Nāc nu līdzi, Crnilogar!» — viņš tikai pakasītu zodu un apvaicātos: «Vai tūlīt?»»

Viņi izgāja no istabas un tumšā gaiteņa galā ieraudzīja vecu galdu. Peters Majcens to noslaucīja ar sadriskātu lupatu, kas gadījās turpat pie rokas.

— Tā, tagad viss būs kārtībā! — viņš cieši noteica.

— Vai tikai būs? — Saimnieks pakasījās.

— Katrā ziņā būs!

— Kaut jel būtu ... bet ja nu nebūs ...

— Būs! Būs! — Peters Majcens viņu pārtrauca un ar vienu rāvienu pacēla galdu virs galvas.

— Kaut jel nu būtu, — saimnieks noteica un gāja viņam nopakaļ uz istabu.

Peters Majcens nolika galdu uz grīdas un trokšņaini sāka to stumdīt no vienas malas uz otru.

’ — Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasījās un atslēja muguru pret palodzi. — Izļodzījies gan ir, bet varbūt derēs.

— Protams, derēs!... «Ko es ar viņu tik daudz tērgāju!» Peters Majcens sev pārmeta. «Neatbildēšu vairs, tad viņš drīzāk aizies.» Viņš izbēra ci-

garetes uz galda, lai tukšo kārbiņu pabāztu zem galda kajas.

— Hm, tā jau nu ir..; — Saimnieks pakasīja zodu. — ...Ja jums vēl kā ievajagas, sakiet vien.

— Labi! Labi! — Peters Majcens piekrita. «Nē, nebildīšu vairs ne vārda!» Viņš salocīja kartona kārbiņu un nometās ceļos uz grīdas, lai nostiprinātu galda kāju. «Un nesatrauc savu prātu! Ko tu ar viņu tērgā! Domā par Temnikaru!» Viņš iegrima pārdomās un atkal atguva spēju redzēt un dzirdēt.

Nebildīšu vairs ne var da! — Tcmnikars nolēma, vilkdams kājā zābaku.

— Lai tā bālu! — Temnikariete atcirta, ar luš-kām likdama krāsni podu. — Muļķis piedzimis, muļķis ari nomirsi! Purini viņu kā pelavmaisu, tik un tā prātiņa neatrast!

— Ne vārda vairs! — Temnikars vēlreiz noteica un uzvilka zābaku labajā kājā.

— Būtu jel vismaz pateicis, kāda spindzele tev pēkšņi iekodusi!

Temnikars piegāja pie nokvēpušā trauku plaukta, noņēma no naglas savu veco austriešu karavīra blašķi, nez kuru reizi sevi prātodams: «Nešķīsteņi sākuma ies pa lielceļu un pēc tam pa Vratara taku, bet es došos tieši pāri Malnova kalnam un aizsteigšos viņiem priekšā. Bridišu pa sniegu pāri klajumam un viņus apdzīšu. Tik gaišā dienas laikā šie stulbie sumpurņi nekur nesteigsies.»

— Runā jel, Jernej! — sieva kā pavēlēdama noteica un ar troksni iemeta lūškas kakta. — Esi jel cilvēks! Kālab man visu mūžu ar tevi jalamājas?

- Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks kasīja zodu. - Sā vai tā — cilvēki vien mēs esam.

— Protams ... — Peters Majcens izklaidīgi atbildēja, piecēlās un sāka kārtot grāmatas uz galda.

— Hm, tā jau nu ir... Reizēm jāizkrata sirds.

— Protams... «Nu vairs ne pušplēsta vārda!»

— Nu vairs ne pušplēsta vārda! — Temnikars noteica, liedams blašķē degvīnu.

— Ak tā? — Temnikariete nicīgi norūca. — Es gribētu zināt, kālab man vairs nebūs ar tevi jābaras.

— Nu vairs ne pušplēsta vārda...

— Līdz kapa malai es ar tevi nodzīvošu bārdamās! Es taču labi zinu, ka dieviņš tev prātu nav devis ne kripatas!

— Es tev teicu: vairs ne pušplēsta vārda...

— Ak tā? — sieva atkal norūca. — Vai tu domā, ka kaulainā ar izkapti tevi jau gaida aiz pakša?

— Nē, aiz pakša viņa mani negaida, — Temnikars rāmi atbildēja un izgāja urā, kur krēslainajā priekšnamā karājās viņa vecais austriešu karavīra šinelis.

— Ko tu neteiksi! Bet, jebšu ari gaidītu, ar izkapti ši tev nekā neizdarītu. Tu jau esi tikai ar mietu nositams!

— Kauču ari ar mietu. Kas zina... — no tumsas atskanēja viņa balss, kas šķita neparasti dobja un mierīga.

— Jernej! Kas tev šodien lēcies? — Temnikarie-tei krampji aizžņaudza kaklu.

— Kas tad? — Temnikars jautāja pretim un aizgriezās sāņus, lai sieva neredzētu viņa seju.

— Tu esi aplam dīvains... Gluži svešs cilvēks ...

— Raugi, es četrdesmit gadus dzīvoju svešu dzīvi, bet šodien atkal sākšu dzīvot pats savu.

— Ak tu mi un žēl — Tēmnikariete zobgalīgi izsaucās. — Ar abām kājām jau kapa malā, bet pirmā sieva viņam vēl stāv prātā!

Temnikars šajā bridi it kā sastinga. «Areče,» viņš sev pārmeta, «es aizeju, bet viņu pat neatcerējos!... Tilčka...» viņš domās izsaucās. Un, raug, viņa jau nostājas acu priekšā — tik dzīva, tik balta, tik gaiša kā viņās senajās dienās. «Tilčka!» Ak vai, cik reižu tajā īsajā, tik gaužām īsajā vasarā, roku rokā aizvadītajā vasarā viņa bija slēpusies priekšnama aizdurves tumšajā kaktā, viņš meklēja un meklēja savu Tilčku pa visu māju un sauca un sauca, bet beigu beigās bērnišķīgi sarūgtināts apstājās istabas vidū un sāka bārties, un Tilčka vairs neizturēja: no tumšā kakta gluži kā zelta āboliti viņa meta pretim savus skanīgos smieklus; viņš zibenīgi palēca sāņus un kā sakaitināts puika metās viņu satvert, bet viņa apklusa, spiezdama pie kuplajām krūtīm savas mazās dū-rites; viņa bija gaiša, maiga un trausla un trīsēja kā apses lapa, gan kaisli alkdama, gan baidīdamās no tā ugunīgā viesuļa, kas ar mežonīgu spēku modās Temnikarā. «Tilčka!» Viņa allaž mēdza noslēpties aizdurvē, bet viņš bija tik bērnišķīgs un ies pīti gs, ka nekad tur nemeklēja — viņa jau tik daudz reižu bija tur slēpusies, šoreiz acīmredzot noslēpusies citur... Bet vēlāk, kad Tilčku pār slieksni aiznesa uz mūža mājām, viņš vēl daudzus gadus, ienākdams priekšnamā, vispirms pavērās aizdurves kaktā. Sākumā viņš vēl spēja saskatīt Tilčku gluži kā dzīvu, tā ka stneldza viss ķermenis, bet laika gaitā viņa rādījās aizvien retāk, viņas veidols kļuva aizvien blāvāks un gaisīgāks, gluži kā rēns miglas mākonītis. Četrdesmit gadi ir četrdesmit gadi! Un šie četrdesmit gadi tikai apstiprināja vecum veco patiesību, ka liela mīlestība un lielas bēdas nav mūžīgas: liela mīlestība sadeg pati savās ugunis, lielas bēdas noslīkst pašas savā jūrā... Bet pāri paliek atmiņas, tās labās atmiņas, ko atstaj tikai lielas un tīras jūtas un arī pārciestas bēdas. «Tilčka!» Cik dīvaini — šobrīd tās vairs nebija atmiņas! Tilčka atkal kā dzīva nostājās viņa acu priekšā — gaiša un maiga, ar priecīgu smaidu valgajās acīs, mazās dūrltes piespiedusi pie savām kuplajām krūtīm, tik clzlva un viedīga, ka Temni-kars nepaguva ne izbrīnīties. Viņš tikai strauji novilka šineli un to izpleta, lai paslēptu Tilčku no sievas acīm.

— Varbūt tu tomēr pateiksi, kāds velns tevi dīda? ■— sieva ierunājās aizvainojuma pilna balsī.

Temnikars nodrebēja — un Tilčka izgaisa.

— Ķo tu tur tumsā kverni? — Temnikariete spalgi uzbrēca. — Nāc šurp un atbildi!

Temnikars pagriezās un negribīgi paskatijas uz sievu, kas pašlaik rosījās pie krāsns — trausla un sīciņa, gandrīz caurspīdīga sieviete, kas bija kļuvusi pati par savu ēnu, par savas drūmās dzīves atspulgu. Un viņam atkal iesmeldzās sirds, kā bija jau smelgusi tūkstoškārt.

— Nedusmojies, Marjana, nedusmojies! — viņš mīlīgi sacīja.

— Nudie! — Viņa sašutusi paraustīja stūrainos plecus. — Atkal tu man dziedi savu dziesmu: ne-

dusmojies, nedusmojies! Butu jel pateicis, uz kurieni grasies iet, lai mēs šeit neraizētos!

Temnikars piegāja viņai tuvāk un skumigi nodomāja: «Es tev labprāt pateiktu, ka eju uz Robiem! Bet, raugi, ja es to pateikšu, tu mani nelaidīsi ārā no mājām.»

— Varbūt tu patiešām negribi to teikt? — Viņa lūkojās virā stingrām un bažu pilnām acīm.

— Ūja, kur tad lai es ietu? — viņš atbildēja mīlīgā, gandrīz jautrā balsi. — Iešu uz mežu. Tu taču pati to zini!

— Kālab tad tu ielēji blašķē šņabi?

— Vai tad nav brīv? Laukā taču ir ziema, — viņš rāmi iebilda un sāka vilkt mugurā šineli.

— Jernej! Neaušojies! — Sieviete piegāja viņam klāt. Viņas balsi jau bija saklausāmas neslēptas bažas. — Vai tad ziemsvētku vakarā kāds cilvēks iet ārā no mājām?

— Ziemsvētku vakarā? — Temnikars sarauca uzacis. — Uja! Pat ziemsvētku vakarā cilvēkiem jāpamet mājas! Un cik nav tādu ļaužu, kas šo vakaru nevarēs pavadīt mājās.

— Tevi neviens nespiež to darīt! — Temnikarieie atcirta.

— Mani ne? — Temnikars jo stiprāk sarauca pieri grumbās, taču tūdaļ atkal pierima un vienaldzīgi piebilda: — Neba es esmu teicis, ka nebūšu mājās? Līdz vakaram vēl tālu! Diena vēl nav ne pusē!

— Beidz jel aušoties, nudie! — sieviete noteica jau mazliet mierīgākā balsī. — Klau, Jernej! Es izcepšu svētku rausi. Visus maisus izpurināšu, gan

jau paris sauju miltu saskrapstinašu. Bet tu pieliec krāsni malku, lai vakarā būtu siltāk.

Aukstas tirpas pārskrēja pār Temnikara muguru. Viņa acu priekšā atkal pazibēja tie pieci baltgvardi^1, kas pirms pusstundas bija pametuši viņa māju, un viņš no jauna skaidri saklausīja Martina Lužnika ņirdzīgo balsi: «He-hē, Temnikar, pie tevis ir patīkami, un mums ari velnišķīgi gribētos šeit atpūsties, kaut vai dieniņu mēs labprāt pagozētos siltumā. Bet nevaram, nevaram! Nevaram tāpēc, ka mums ir pārāk žēlīga sirds krūtis, he-hē!... Mēs uzodām, ka Robos patvērušies daži aizšauti mežabrāļi. Pamatīgi dabūjuši pa ādu. Un visi tādi, ka ne rokas, ne kājas nevar pakustināt, he-hē!... Izsprukuši no tvarstītāju nagiem, noslēpušies Car-jeva alā un nu gaida, ka «biedri» nāks šos pievākt. Bet «biedriem» patlaban ir citas raizes, he-hē, viņu vietā, he-hē, negaidot ieradīsimies mēs, lai viņus pakutinātu un sasildītu, he-hē!... Kādēļ lai nabadziņi saltu Čarjeva ala? Turklāt pašā ziemsvētku vakarā! Mēs viņus aizsūtīsim uz Betlēmi, he-hē! Kūti pie Jēziņa, he-hē! Lai tur apsildās, he-hē! Jāzeps būs pagalam apstulbis, he-hē, kad trīs austrumzemes gudro vietā pie viņiem kūti iedrāzisiēs desmits pinkainu un izbadējušos pagānu, he-hē!... Lai tad nožēlo savus grēkus, ja reiz trāpījusies tik laba izdevība, he-hē! Un šo pašu nakti, he-hē! Tādēļ mēs viņus aizraidīsim uz Betlēmi pa taisnāko ceļu, he-hē! Un es nebūšu Mārtiņš Lužniks, ja viņi tur nenonāks jau pirms nakts

melnuma, he-hē!... Bet tu pa šo laiku pagādā mums kādu kumosiņu un piemet krāsni malciņu, lai ari mums pēc tam būtu kur sasildīties, he-hēl»

— Jernej! — Temnikariete vēlreiz skarbi uzsauca virām. — Vai tu dzirdi, neesi taču uz ausim kritis?

— Dzirdu!—Temnikars drūmi pamāja ar galvu, lēni saliecās un izvilka cirvi, kas bija pabāzts zem nokvēpušām koka kāpnēm.

— Kur tu iesi ar cirvi?

— Ko?... Neba kādreiz esmu gājis uz mežu bez cirvja? — viņš lēnīgi noprasīja un pārvilka savu raupjo pirkstu pār asmeni.

— Ak tu ml un zē! — Temnikariete pašūpoja galvu. — Kas tev šodien īsteni lēcies? Paraugies uz sevi! Pirms pusstundas vēl biji savārdzis un bāls kā krits, bet nu — žviks! — zābaki kājās un uz mežu prom!

— Neba es biju savārdzis? — Temnikars neticīgi apvaicājās, piekāra pie jostas blašķi un gāja uz durvīm.

— Ak tā? Tagad tu vēl sāksi melot?... Vai tad tas nebiji tu, kas visu ritu bēra arniku šņabi?

— Tālab jau man kļuva vieglāk, — Temnikars atteica un apstājās uz sliekšņa, brīnīdamies, ka gandrīz jau bija aizmirsis to dīvaino sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi rīta agrumā, kad viņš atmodas.

Viņš atmodās ļoti agri un atmodas ar dīvainu sajūtu, ar neizprotamām skumjām sirdi. Drīz vien tās pārvērtās par izmisumu, izmisums izauga par nomācošu grūtsirdību, kas gluži kā ledus blāķis nospieda dvēseli. Viņš tramīgi grozījās pa gultu un vairākas reizes tā iekrācās, ka sieva pamodās

un ņēmās viņu bārt: «Vai tu nerimsies! Spārdās un krāc kā vecs kleperis!» Viņš gribēja sievai pastāstīt, cik viņam savādi ap sirdi, kāds smagums uzgūlies krūtīm, taču pārdomāja un nebilda ne vārdiņa, no pieredzes zinādams, ka viņa iekarsīs vēl vairāk: «Atkal tu zūdies par savām krikām! Kālab man nekas nekaiš? Guli!» Bet viņš vairs nevarēja aizmigt. Piecēlās un iebēra degvīnā trīs šķipsniņas arnikas, jo bija pārliecināts, ka vīrieša cilvēkam šādos brīžos tas ir vienīgais ārstniecības līdzeklis, lai gan sirds dziļumos juta, ka šoreiz viņa kaitei nevar līdzēt ne arnika, ne degvīns... Bet viņam tūdaļ kļuva vieglāk, kolīdz nostājās uz sliekšņa un sāka lūkoties pakaļ Martinām Lužnikam un viņa stulbajiem sumpurņiem, kas čāpoja prom pa piesnigušo ceļu, un kolīdz nolēma doties uz Robiem un tur stāties viņiem pretim cīniņā, — tad viņam tūdaļ kļuva vieglāk. Smagā nasta novēlās no krūtīm. Temnikars atkal jutās brīvs un vingrs, spēcīgs un vesels, un viņa sirdi pārņēma gaišs prieks. Visa apkārtne likās jauka, skaidra un svinīga — tāda garajā mūžā viņam tā bija šķitusi tikai vienu reizi: tajās tālajās jaunības dienās, kad neganti palu ūdeņi bija nopostījuši visus tiltus un pārceltuves, pat vairākas mājas krastmalā, bet viņš nolēma visādā ziņā apciemot Tilčku; uz ātru roku sanagloja kopā trīs ozola šķilas un neprātodams atdevās satrakotajiem dabas spēkiem; straumei vajadzēja viņu ieraut Zasekarjevas krācēs, taču sirds pačukstēja, ka šā vai tā viņš aizpeldēs tām garām un piestās pie pretējā krasta blakus Usadarjevas sēklim. Tā arī notika... Un tagad, kad bija pagājuši gandrīz piecdesmit gadu, viņu pārņēma gluži tāds pats noskaņojums. Viņš stāvēja uz sliekšņa, un,

tiklīdz bija pieņēmis lēmumu, pasaule tūdaļ pārvērtās. Viss kļuva gaišs un tīrs, citāds, neparasti nozīmīgs: gan bumbiere, gan lazda, gan malkas bluķis, gan ari ūdens, kas tievā sudrabainā strūkliņā pa apledojušo reni tecēja spaini, gan kailais mežrozītes krūms, kas caur apsūbējušo žogu vērās dārzā, gan aizsniguši taciņa, kas gluži kā brīnumaina čūska aizvijās pa stāvo nogāzi, gan zobainais Vranjeks, kas bija ieurbies debesis, tēraudzilajās debesīs, gan baltais mākonītis, kas pamalē tikko manāmi trīsuļoja, mādams viņam ardievas. Tiesa gan, ziemas saule mirdzēja tik dzidri un pasaule tās gaismā likās tik spodra, ka būtu grēks domāt par nāvi. Taču Temnikars ne mirkli neiedomāja, ka varētu palikt dzīvs, tāpat kā ne mirkli neiedomāja, kāda būs viņa nāve. Viņš apzinājās vienīgi to, ka tūdaļ jādodas ceļā, un sajuta, ka paveiks visu, kas ir jāpaveic, un mājās vairs nepārnāks. Un tā arī būs ...

— Jernej! — sieva viņam uzsauca.

Temnikars nodrebēja un atskatījās.

— Tevi atkal sāks mocīt! — sieva bažīgi atgādināja un pacēla priekšautu, lai izslaucītu savas vecīgās, mūždien asarojošās acis.

— Ķas mani var mocīt? — Temnikars vienaldzīgi norūca.

— Ķas? Tavas iekšas!

— Nekas man nenotiks!

— Ķo tu tur bubini? — Sieva paaugstināja balsi.

— Es teicu, ka man nekas nenotiks! — Temnikars atbildēja, noslēpdams ūsās dīvaini maigu smaidu. Taču tūdaļ atkal sadrūma. Viņš pukojās pats uz sevi, jo viņam likās, ka par daudz izpļa-pājies un bez vajadzības baida sievu, bet lai bridi apjauta, ka neizturas tā, kā vēlētos. Tādēļ viņš airi un diezgan dzedri piebilda: — Šodien nekāda ziņā nekas nenotiks!

— Nudie, tu man te dižojies kā nezin kāds varonis! — Sieva pavīpsnāja. — Neaizmirsti, ka tev ir septiņdesmit gadu!

— To es neesmu aizmirsis! — Temnikars atcirta un veikli pārkāpa pār slieksni.

— E-i! — atskanēja spalga balss.

Peters Majcens tūdaļ atģidās un, pavēries zemniekā, nevilšus apvaicājās:

— Kas noticis?

— Veča mani sauc, — zemnieks atbildēja.

— Sieva. Piktojas ...

— Ak tā, sieva, — Peters Majcens nomurmināja, pukodamies uz sevi, ka nav pratis noslēpt savas izbailes.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Viņai ir griezīga balss.

— Griezīga... «Gluži kā Temnikarietei,» Peters Majcens nodomāja, no jauna atgriezdamies Tem-nikā.

— Hm, ta jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Viņa šeit ir saimniece.

— Ak tā, viņa ir saimniece ...

— Hm, tā jau nu ir... Vīrietis, kas ieprēcas svešā mājā, allaž ir un paliek kalps.

— Ak tā, paliek kalps ...

— E-ī! — vēl skaļāk un griezīgāk atskanēja balss no pagalma.

Peters Majcens redzēja, ka zemnieks pabāž roku

ārā pa logu un pavēcina. Dzirdēja, ka viņš kaut ko atkliedz sievai, taču palaida to gar ausim, jo šajā brīdī viņa skatienu saistīja tikai ļoti garā un ļoti tievā kailā roka, kas gluži kā apdegusi^zaraina pagale šūpojās augšup un lejup baltajā saules gaismā.

«Šis vīrs ir visai gleznaina paradība,» viņš nodomāja. «Jāpatur prātā!»

Zemnieks atvilka roku atpakaļ un pakasīja zodu.

— Hm, tā jau nu ir, — viņš nopūtās. — Jāiet kāpināt izkapti.

— Ak tā, izkapti... — Peters Majcens nobubināja un pieliecās pie čemodāna, lai izņemtu zīmuļus, tinti un citus sīkumus.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasījās.

— Iešu pļaut atālu.

— Ak tā, atālu... — Peters Majcens vienaldzīgi atkārtoja, piepeši satrūkās un izbrīnījies sāka skatīties apkārt. — Atālu?... Tagad?... Laukā taču... — Viņš gribēja sacīt: «Laukā taču ir ziema!» — tomēr atģidās, kur atrodas, un laikā aprāva vārdus, kas jau bija uz mēles. Un tādēļ viņu pārņēma tik bērnišķīgs prieks, ka viņš savā nodabā iesmējās un pašūpoja galvu.

— Kur tad jūs pļausiet?

— Rāmajā ielejā.

— Labs nosaukums.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Patiesībā atālam vēl būtu maķenīt par agru, bet Rāmajā ielejā zeme branga un mitruma gana, zāle tur aug griezdamās.

— Ak tā, ak tā, ak ta! — Peters Majcens piekrītoši māja ar galvu un sava nodabā smaidīja. «Es nu gan esmu niekkalbis! ... Bet vai nu tik loti

jabrīnas? Šeit ir vasara, bet es taču pašlaik ar visu savu būtni atrodos Temnikā. Un tur tagad ir ziema. Un sniegs. Visu nakti sniga sniegs. Kupenas sadzītas līdz ceļgaliem... Tāpēc nav brīnums, ka Temnikariete nepavisam nespēj saprast, kādēļ vīram ievajadzējies iet uz mežu ...»

— Jernej! — Temnikariete izsaucās.

Temnikars jau atradās pie kūts. Viņš iekšēji nodrebēja, taču neatskatījās. Tomēr sirds bija grūta.

«Klaigā tā, it kā kaut ko noģistu,» viņš nodomāja. «Bet kā lai nenoģied? Ja es šorīt noģidu, kālab lai viņa tagad nekā nejaustu ...»

— Jernej!

Viņš atskatījās. Temnikariete stāvēja uz sliekšņa — tumšs augums tumšā durvju ailē. Viņam kļuva sievas zel.

«Nebija taču slikta sieva. Pati, nabadzīte, cieš no sava rakstura. Sirds viņai ieslēgta biezā čaulā. Gluži kā kastanis un valrieksts vienā ādā: cieta čaula, bieza miza un asi dzelkšņi visapkārt... Bet nebija slikta sieva!... Tilčka nomira ar bērniņu zem sirds. Šī man dāvināja divus. Tiesa gan, neviens nav man līdzīgs. Abi mātē atsitušies. Lai nu vēl meita, taču sievieša cilvēks... Bet par puiku sāp sirds... Vai manu, kas par izlutušu puisieti!... Bet par ko tad es varu sievu vainot? Nav ko vainot ... Gan arī mīlēja mani. Es jau viņu arīdzan mīlu, pēc sava prāta, kauču pavisam citādi, nekā mīlēju Tilčku... Rīt vai parīt, vai citudien, kad mani atradīs Robos, viņa, nabadzīte, lauzīs rokas un vaimanās ...

-— Jernej! — sieva dusmās un bailēs iekliedzās.

Viņš lēniem soļiem piegāja pie viņas.

— Klau, Marjana, — viņš ierunājās, un viņa balss skanēja neparasti dobji un sirsnīgi. — Kālab mums vienmēr jābaras?... Un kālab vienmēr visam jānotiek pēc tava prāta?... Teiksim, kauču šodien ... šodien .. . kauču šodien, ziemsvētku vakarā ... kad cilvēkiem ir labs prāts, kā mēdz sacīt ... kālab arī mums abiem kauču šodien nevarētu būt labs prāts?... Marjana, tu dzirdi?...

— Jernej, ko tu runā? — sieva vaicāja un salika rokas zem priekšauta.

— Ko tad? — Temnikars iesmējās ūsās. — Kā nu ir, tā ir... Nudien, aizmirsīsim visu, kas bijis slikts!... Tu cep svētku raušus, bet es iešu uz mežu, ja nu tā reiz esmu izlēmis. Dod roku!

— Kas ar tevi šodien noticis, Jernej? — sieva vaicāja un brīnīdamās pašūpoja savu mazo galviņu.

— Nekas. Itin nekas. Dod roku!

— Tu šodien esi aplam jocīgs, — sieva sacīja. Un satvēra vīra roku, pati nezinādama, kādēļ to dara.

— Areče! — Temnikars pamāja. — Vai tad nu nav labi? Vai tad nav prātīgi?... Tagad es varu mierīgs aiziet... — Viņš spēcīgi paspieda sievas roku, tad strauji novērsās un nozuda aiz kūts pakša.

— Jernej!... Jernej!...

— E-i, — atkal noskanēja griezīgais sievietes sauciens.

To izdzirdot, Peters Majcens neviļus satrūkās vēl stiprāk, lai gan jau zināja, kas pagalmā klaigā.

— Sieva atkal jūs sauc, — viņš atgādināja, jo zemnieks pat nepakustējās.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasījās, pēc tam gausi izstiepa savu garo roku ārā pa logu un pavicināja to saules gaismā.

— Vai šī jums ir otra sieva? — Peters Majcens pēkšņi ievaicājās. «Ak tu piķis un zēvele, kas man iešāvās prātā?... Visu laiku salīdzinu viņu ar Temnikaru!... Esmu pilnīgi apjucis...»

— Otra? — zemnieks neizpratnē novilka, un viņa kaulainie pirksti sastinga pie sariem apaugušā zoda.

— Piedodiet man! Lūdzu, piedodiet!... Pats nezinu, kā tas iešāvās prātā! Ne no šā, ne no tā sarunāju aplamības, — Peters Majcens taisnojās. Viņš smaidīja, taču jutās tik ļoti nelādzīgi, ka bez vajadzības uzmeta uz galda biezu papīru mapi un sāka to raisīt vaļā. «Ar visu miesu un dvēseli dzīvoju Temnikā... Tādēļ pēdējais laiks šo tāterētāju izdzīt no istabas. Ja šo pašu brīdi neparādīšu viņam durvis, es atkal sarunāšu nez kādas muļķības! ...»

— Hm, tā jau nu ir, — saimnieks ierunājās. — Reizēm tā gadās, ka cilvēks izgrūž šādus vai tādus vārdus... Ne no šā, ne no tā, kā jūs pats sakāt. Bet tā nav liela bēda. — Viņš pakasīja zodu un gausi piebilda: — Ja jau nu esam sākuši par to runāt, varu pateikt, ka es viņai esmu otrs vīrs.

— Ak tā! — Peters Majcens atsaucās un nomierinājās. «Man jau pašam vajadzēja apjēgt, ka divas reizes preceties tu nemaz nebūtu uzdrošinājies.»

— 1im, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Tādas ir tās lietas ...

— Ak ta ... Ak tā ...

— Hin, tā jau nu ir... Viņa paņēma mani iegātņos, kā mēdz sacīt... Vai jūs to saprotat?

— Saprotu, saprotu ...

— Hm, tā jau nu ir... Es šeit apmetos jau toreiz, kad viņas vīrs vēl bija dzīvs... Kā lai to pasaka... biju tāds kā algādzis, tikai uz labākiem noteikumiem ... Pirms tam es biju uzpircējs. Kā sacīt jāsaka, tirgojos ar lopiem, ar meža materiāliem, reizēm arī ar zemes gabaliem... Hm, tā jau nu ir, sīkums vien tas bija... Kas nu es par tirgotāju. Priecājos, ka varu braukāt apkārt pa pasauli un kārtot dažādus darījumus... Vai jūs to saprotat?

— Saprotu, saprotu ...

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasīja zodu.

— Un tāpēc, rau, daudzreiz iegriezos arī Melnajā gravā. Reiz iegrozījās tā, ka pārlaidu šeit nakti... jūs jau pats varat iedomāties, kas notiek, ja vecis vārguļo un neceļas no gultas, bet sievišķis vēl jauns un veselīgs, un, ka sacīt jāsaka, asinis vēl karstas...

— Saprotu, saprotu ...

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasījās.

— Man tas gan lāgā nepatika. Bet, ko tur teikt, cilvēks ir vājš radījums, un līdz tam arī es nebiju nekāds izvirtulis... Ko lai dara! Sakūlos ar tādu... un paliku; sievišķis pielipa man kā dadzis, kā mēdz sacīt... Jūs jau to saprotat...

— Protams, protams...

— Hm, tā jau nu ir... Bet pēcāk, kad vecis

nomira, mēs apprecējāmies ... Kaut gan būtu labāk, ja tas nebūtu noticis.

— Kādēļ? — Peters Majcens iejautajās bez jebkādas intereses.

Zemnieks ar atbildi vilcinājās. Vispirms noklepojās un skaļi norija siekalas.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasījās. — Algādzis pie mājas nav piesiets, bet saimnieks... pat tad, ja viņš savās mājās nav noteicējs...

— Ak tā, protams ...

— Hm, tā jau nu ir... Ja sievišķis ir saimniece, bet vīrieša cilvēks sievišķa dēļ zaudējis prātu, tad ... tad ...

— Kas tad ir? — Peters Majcens nevilšus, bet vēl aizvien tikpat vienaldzīgi apvaicājās, lēni likdams papīrus galda atvilktnē.

Saimnieks atkal nokrekšķinājās.

— Hm, tā jau nu ir... Tad sievišķis ņem virsroku... Aptin vīru ap pirkstu, kā mēdz sacīt... Jebšu arī vecis viņas dēļ bija pilnīgi prātu zaudējis, tomēr nomanīja, ka te notiek tādas lietas, ko viņam nebūtu vajadzējis nomanīt...

— Kas tās par lietām? — Peters Majcens jautāja, pavēries viņā. «Kas zina, kāda nelietība aiz visa tā slēpjas!»

Zemnieka pirksti sastinga pie apaugušā zoda. Acīmredzot viņš jau nožēloja, ka tik tālu aizrunājies. Viņš dziļi noklepojās un pēc tam atkal sāka kasīt zodu.

— Hm, tā jau nu ir... Cilvēks nekad nedara to, ko viņam vajadzētu darīt. Zināms, tā ir viņa paša vaina, ja viņš ir tāds mūlāps...

— Jā gan, pats par sevi saprotams! Katram cilvēkam ir savas vājības un nelaimes! — Peters

Majcens noteica un ar troksni aizcirta atvilktni, it kā ar to gribētu teikt, ka viņa pacietības mērs nu ir pilns.

— Jā, katram, katram cilvēkam!... — Saimnieks uzelpoja un it kā nomierinājās.

— Katram, katram!...

Zemnieks ieklepojās un pašvīkstināja kāju pa grīdu.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš atkal pakasīja zodu. — Vai jūs tūdaļ sāksiet?

— Ko?

— Hm, kā sacīt jāsaka... To rakstīšanu...

— Protams! ... «Gaidīdams nevaru sagaidīt, kad tu vāksies prom!» Pcters Majcens nolika uz galda mugursomu, lai izņemtu spirta lampiņu, kafiju, cukuru un bosniešu kafijas dzirnaviņas.

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasījās.

— Vai tad veiksies?

— Kādēļ lai neveiktos? — Peters Majcens notrīsēja, un pār viņa seju pārskrēja melna ēna. Viņš iebēra dzirnaviņās kafijas pupiņas un sāka malt.

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasījās.

— Ja cilvēks prot, tad darbs viņam sokas.

— So darbu nekad nevar līdz galam iemācīties! ...

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks kasīja zodu.

— Dzīve ir pārāk īsa.

— Ja arī tā būtu divreiz garāka, tik un tā nekas nemainītos. Bet par to tagad nav vērts spriedelēt!...

— Hm, ta jau nu ir. — Saimnieks kasījās.

— Strādā un nes savu krustu, iekām viņa nav atnākusi.

— Kas tā tāda? -

— Hm, tā jau nu ir... Kaulainā ar izkapti.

— Ek, ko nu par nāvi runāt!

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasījās.

— Bet, runā vai nerunā, tik un tā atnāks!

— Tieši tādēļ! — Peters Majcens gandrīz klieg-šus izkliedza un, noliecis galvu, jo ātrāk sāka griezt kafijas dzirnaviņas.

Zemnieks skaļi nokrekšķinājās.

— Vai jūs nedusmosieties, ja es jums kaut ko pavaicāšu? — Viņš atkal pakasīja zodu. — Par ko jūs rakstīsiet?

— Par Temnikaru.

— Par ko?

«Piķis un zēvele, vai patiešām es nevarēšu sākt strādāt?»

— Par ko jūs teicāties rakstīt?

— Par kādu vecu zemnieku ... Vai varētu palūgt krūzi ūdens?

— Krūzi ūdens? — Zemnieks pakasīja zodu.

— Hm, tā jau nu ir... Kaut jele nenotiktu tas ļaunākais.

— Nē, ļaunāk vairs nebūs! — Peters Majcens atcirta un ar troksni nolika dzirnaviņas uz galda.

— Man vajag tikai krūzīti ūdens, gribu uzvārīt kafiju.

— E-I! — pagalmā atskanēja sievietes balss, kas jau zvēroja niknumā.

— Paldies dievam! — Peters Majcens neviļus skaļi izsaucās un tūdaļ piebilda: — Pasakiet, lai viņa man atnes krūzi ūdens!

Saimnieks veikli izliecās ārā pa logu. Acīmredzot viņš bija apmierināts, ka ar šo lūgumu varēs apklusināt sievu.

— Atnes krūzi ūdens! — viņš uzsauca.

— Ko?

— Krūzi ūdens, kungs grib vārīt kafiju!

Peters Majcens piebīdīja pie sienas ļodzīgo

naktsgaldiņu tā, lai tas nezvalstītos, tad apklāja to ar vecu laikrakstu un uz tā uzlika spirta lampiņu, džezvu^2 un kafijas tasīti.

— Tūliņ! Tūliņ atnesīs ūdeni! — zemnieks pavēstīja. Viņš atkal atslējās pret logu, pakasīja zodu un jautāja: — Kas tad ar viņu notika?

— Ar ko?

— Hm, tā jau nu ir... Ar to zemnieku. Kā tad viņu sauca?

— Par Temnikaru! — Peters Majcens dusmās atcirta, nezinādams, kā lai pārtrauc šo apnikušo sarunu, pārāk neaizvainojot mājas saimnieku.

— Re, kā — par Temnikaru! — Zemnieks pakasījās. — Un kas tad ar viņu notika?

— Nekā īpaša! — Peters Majcens atmeta ar roku. — Viņš uzsāka cīņu ar pieciem baltgvardiem, lai izglābtu divpadsmit smagi ievainotus partizānus, kurus tvarstīšanas laikā biedri bija paslēpuši mežā. Patiesību sakot, tas arī ir viss stāsts par viņu.

— Hm, tā jau nu ir... — Zemnieks pakasījās. — Vai viņš bija viens pats?

— Viens pats ...

— Un nogalināja visus baltgvardus ...

— Nogalināja visus ...

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks atkal pakasīja zodu. — Un jūs sakāt, ka viņš jau bija vecs?

— Septiņdesmit gadu ...

- Mm, tā jau nu ir... Vai tad viņš pats ari krita?

— Jā...

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks atkal pakasījās un pēc tam pat uzelpoja, it kā jau būtu gaidījis šādu atbildi.

— Tā ir! Tā ir! — noskaities Peters Majcens strupi izsaucās. — Viņš gāja bojā! Krita! Un tomēr tā bija brīnišķīga diena, varbūt pati brīnišķīgākā diena viņa mūžā!... Bet jūs jau to nevarat

saprast!

Zemnieks pagalam apmulsa. Viņa pirksti sastinga pie zoda, viņš atvēra muti un stīvām, ieplestām acīm nekustīgi skatījās uz Peteru Majcenu gluži kā uz čūsku, kas teju, teju iecirtīs savu dzeloni viņa sirdī.

— Es gribēju sacīt, ka jūs to nevarat saprast! — Peters Majcens sāka taisnoties, pats instinktīvi stingdams šīs nekustīgās statujas priekšā. Sājā brīdi viņš atskārta tikai to, ka nāvīgi ievainojis cilvēku. Vēlāk, tas būs krietni vēlāk, viņš sašutis sev pārmetīs, kā gan viņš, rakstnieks, varēja būt tik akls, un dusmosies, kā gan varēja nepamanīt, ka viņa vārdi no jauna uzplēš zemnieka Crnilogara nedzīstošo, mūžam asiņojošo brūci, kas izmocījusi viņa miesu un dvēseli; dusmosies uz sevi un nospriedīs, ka to nebija pamanījis laikam tādēļ, ka Crnilogars viņa neradīja nedz interesi, nedz arī simpātijas. Bet, lai nu būtu kā būdams, šobrīd viņš nenoskārta itin nekā; viņš redzēja tikai aizvainotu cilvēku un mēģināja šā un tā attaisnoties.

-— Es gribēju sacīt, ka jūs patiešām to nevarat saprast! Un neviens nespētu to saprast, neviens, ja viņam nebūtu stāstīts par visu Temnikara dzīvi,

par viņa likteni, par viņa alkām un par visiem tiem īpašajiem apstākļiem, kas cilvēku tik ļoti ietekmēja, ka viņš it kā piedzima no jauna, ka viņa bailes pārvērtās par drošsirdību un... un viņš pieņēma nāvi kā dzīves pierādījumu, pieņēma to kā ...

Sājā mirklī pie durvīm pieklauvēja un ienāca Crnilogariete ar ūdens krūzi. Peters Majcens saimnieci jau bija redzējis, bet tikai šobrīd viņam dūrās acīs, ka tā ir ļoti gara un spēcīga sieviete, tik spēcīga, ka viegli varētu tikt galā ar savu izdilušo vīru, saliekt viņu deviņos likumos.

— Te būs! Vai pietiks? — viņa jautāja, nolikdama krūzi tieši uz grāmatām. Un, atbildi negaidīdama, pagriezās pret vīru un uzbrēca: — E-ī! Vai tu jau neesi pie zemes pieaudzis?... Un-ē, ko tu te dirni kā stabs, akurāt kā piemineklis uz paša kapa?

Pēc tam viņa atkal pievērsās Peteram Majce-nam:

— Mūždien viņš velkas kā nāve un-ē... un mūždien jāgaida kā uz pastardienu!

Saimnieks spēji sarāvās un pēc tam nokrekšķinājās.

— Hm, tā jau nu ir. — Viņš pakasīja zodu. — Mēs te aprunājāmies ...

— Aprunājāties? — Sieviete iespieda rokas kuplajos gurnos un, jocīgi smīnēdama, vīzdegunīgi cirta pretim: — Ak aprunājāties? Paskat, kas par prātvēderu, un-ē... un neko teikt... Un-ē palīdzi arīdzan?... Nē! Patiesi... Tu tikai traucē kungu! Un-ē... vai tad tā nav, cienīts kungs?

— Nē, nē! — Peters Majcens steigšus iebilda — sieva viņam patika vēl mazāk nekā vīrs. Lai gan

viņa izturējās braši un skaļi smējās, lai gan viņai mugurā bija tīras drānas, Peteram Majcenam nezin kādēļ likās, ka viņa ir netīra, cietsirdīga un nevar lepoties ar gaišu prātu.

— Hm, tā jau tas ir! — Viņa nosmējās, izplezdama savas tuklās, baltās rokas. — Es arīdzan labprāt patērzētu un-ē... Ļoti labprāt patērzētu ar skolotu cilvēku, kas... var daudz ko izskaidrot un-ē... visu saprot un-ē... var pateikt, kas un kā un-ē... Mēs jau vienkārši ļautiņi... nemācīti un-ē... tomēr cilvēki... Vai tad tā nav, cienīts kungs?

— Protams, protams! — Peters Majcens piekrītoši māja ar galvu, baidīdamies, ka šī sieva var viņam pilnīgi sabojāf omu, un nezinādams, kā tikt no viņas vaļā.

— Es jau arīdzan to saku, — viņa sāka ātri vervelēt, — un-ē... es arīdzan saku to, ka parasts cilvēciņš reizēm var paklupt un-ē... es gribu teikt — var nesaprast un-ē... bet pēcāk mokās kā čūska spīlēs un-ē... bez jebkādas vajadzības un-ē ... Vai nav tiesa, cienīts kungs?

— Jā, jā ...

— Un-ē... un senāk... es negribu teikt, ka tie bija slikti laiki... tie tikai bija citādi laiki, pavisam citādi laiki un-ē... un labi laiki... Tikai tad, kad mūs izsita no ierastās dzīves sliedēm un-ē... ierāva karā... pašā kara viesulī, mēs visu to briesmu dēļ galīgi pazaudējām galvu un-ē... es gribu teikt, ka itin viegli to varēja pazaudēt un-ē... Un tur nekā dīvaina nebija ...

— Jā, jā! Peters Majcens noteica, paņēma krūzi un piegāja pie skapīša.

Zemnieks ieklepojās un piepeši tik skaļi noteica

savu «tā jau nu ir», ka Pcters Majcens nevi|us atskatījās.

— Un-ē, ko nu... ko nu es te babelēju. — Sieva iesmējās un ar puķaino priekšautu sāka slaucīt savu sārto seju. — Aizpļāpājos kā tenku vācele un-ē...

— Jā, jā! — Peters Majcens noteica. — Tur nav nekā slikta! Bet, ziniet, es gribētu strādāt.

— Es jau to pašu saku! — Sieva izmanīgi uztvēra sarunas pavedienu. — Katram savs laiks un-ē... vai nav tiesa, cienīts kungs?

— Protams, protams!

— Nudien! — Viņa pagriezās pret vīru. — Iesim! Ja pašam netīk strādāt, tad vismaz citiem nemaisies pa kājām un-ē... Vai nav tiesa, cienīts kungs?

Peters Majcens neatbildēja. Viņš paņēma krūzi un sāka liet ūdeni džezvā tā, ka strūkla tecēja, skaļi čurkstēdama.

Nedz vīrs, nedz sieva nebilda vairs ne vārda un tik klusi aizvēra aiz sevis durvis, it kā paši savās mājās vairs nebūtu saimnieki.

//

- Vai, vai! — Peters Majcens skaļi nopūtās.

Viņš novietoja džezvu uz spirta lampiņas un nolika krūzi uz grīdas. Tad spēji izslējās visā augumā, tā ka locītavas nokrakšķēja, un palēcās augstu gaisā, it kā atbrīvotos no smagas un grūtas nastas.

«Vai, vai! Iztērzējāmies līdz mielēm — gan ar tā-terētāju, gan arī ar viņa unētāju! Cerams, ka līdz

vakariņām man vairs ausīs neklabēs nedz «tā jau nu ir», nedz arī «un-ē» ...»

Viņš sabāza rokas kabatās un sāka svilpot lēnīgu angļu dziesmiņas melodiju, kas viņam jau sen skanēja prātā. Svilpoja un līgani dejoja ap naktsgaldiņu, kamēr uzvārījās ūdens. Tad veikli iemaisīja kafiju un ielēja to tasītē.

- Nu tā! Un tagad knaši pie darba! — viņš izsaucās un apsēdas pie galda. Aizsmēķēja cigareti un pievilka sev tuvāk mapi. Lēni un gandrīz svinīgi to atvēra un draiskulīgā priekā franciski uzsauca Temnikaram — uzrunāja viņu mazliet augstprātīgi, it kā izaicinātu uz cīņu:

— Et maintenant, Temnikar, à nous deux![3]

Bet — ak vai! — Temnikars nerādījās.

Peters Majcens nobijās. Plati iepleta acis un sarauca uzacis, lai tumsā varētu Temnikaru saskatīt. Taču parādības, kas pirms brītiņa bija tik dzīvas un viedīgas, ka bez grūtībām varētu tās pat nofotografēt, pēkšņi pamira un aizplīvurojās, strauji attālinājās, izplūda pelēcīgos plankumos un beidzot izzuda pavisam. Viņa skatienam pretim vērās tikai akla tumsa. Pēc mirkļa tajā atplaiksnījās sarkani, zaļi un dzelteni apļi, kas tik strauji pulsēja un drūzmējās galvā, ka iesāpējās deniņi; bet tad apļi tikpat ātri ienira melnos plankumos, kas zibenīgi šaudījās pa gludo tumsu, it kā slidinātos pa melnu ledu, un drīz atkal nozuda.

— Nolādētais lauķis! Un šī sasodītā bāba! — Peters Majccns sodījās, nikni atgrūda krēslu un sāka staigāt pa istabu. — Es jau paredzēju, ka viņi man visu sabojās!

«Ak paredzēji? Vai tu doma, ka paliesi tavā neveiksmē vainojams šis pāris?»

— Kā gan citādi! — viņš skaJi izsaucās, it kā apklusinādams savu iekšējo balsi. «Hm, tā jau nu ir, vai tad viegli padodas?... Hm, tā jau nu ir, vai jums ātri iet no rokas?... Hm, tā jau nu ir, bet vai būs interesanti?... Hm, ta jau nu ir, bet vai ir vērts?»

«Hm, tā jau nu ir!... Bet kas to reižu reizēm teica?»

Peters Majcens juta, ka viņu pārņem neizprotamas skumjas, kas jau pēc mirkļa parauga izmisuma, bet izmisums izvērtās grūtsirdībā, un grūtsirdība sacietēja akmenī, kas nospieda sirdi kā salts bluķis. Radīšanas prieka liesmas, kas nule bija plaiksnījušās viņa sejā, pēkšņi apdzisa.

«Un tā tas ir vienmēr!... Bet kādēļ tā notiek? No kurienes rodas šāds nemiers, izmisums, grūtsirdība, šāds salts akmens, kas uzguļas uz sirds?»

Viņš aizvēra mapi un pabīdīja to sāņus. Uzlicis elkoņus uz galda, atbalstīja galvu pret delnām un sāka skatīties ārā pa atvērto logu. Pagalms bija šaurs: metrus četrus aiz loga gluda un augsta stiepās mājas otrā spārnā baltā siena, virs tās bija redzams brūns jumts un uz jumta — zems skurstenis, bet no skursteņa cēlās augšup caurspīdīga zilganu dūmu grīste.

— Viss vienā dūmakā!... — Viņš sagrauzts nopūtās.

Peters Majcens saknieba lūpas un palūkojās uz šauro debess joslu, kas bija saskatāma virs jumta kores. Debesis bija tumši zilas, dziļas un tukšas.

«Ak vai! Nav pat ne mākonīša!... Temnikaram bija savs mākonis. Aiziedams no mājām, viņš to

redzēja zilgojam virs Vranjeka un velak, kad gulēja Robos, ieraudzīja šūpojamies pāri Brezu gālēm. Mākonis izgaisa reizē ar viņa pēdējo elpas vilcienu... Bet manas debesis ir tukšas, tukšas un dzijas kā bezdibenis ...»

Pār muguru pārskrēja tirpas.

«Ha! So murgu dēj man šermuļi skrien pār muguru! Kādēļ gan es izdomāju tik šausmīgu līdzību?» Viņš rūgti pavīpsnāja. «Bezdibenis? Jā! Sis debess taisnstūris ir tikai šauras bezdibeņa aizas rīkle, un es sēžu šeit tālin tālu, uz zemes, dziļā pagrabā — un piepeši vienā mirklī, tieši šai mirklī zeme pagriežas, un raug: es gāžos bezdibenī, jo uz manas sirds guļ tik smags akmens, ka zemes pievilkšanas spēks mani vairs nespēj saturēt; es izkrītu pa atvērto logu, lidoju lejup gar balto, augsto mūri, aizlidoju garām jumtam, garām skurstenim, cauri dūmiem un pēc tam krītu un krītu, un zinu, ka nekad neaizsniegšu dibenu, jo tā nav; e^ tikai krītu un joprojām kritīšu, līdz grūtsirdība man aizmiglos prātu, līdz es zaudēšu samaņu... es krītu un krītu, un man visapkārt ir bezgalīgs, tumši zils atbalsīgs klusums, gluži kā skārda siena, un arī bezdibenis dzindz kā skārds...»

Viņš instinktīvi pieķērās pie galda.

Un tad, tieši šai mirkli, viņš izdzirdēja, ka lauka kapiņa izkapti. Sīs skaņas bija tik negaidītas un tik asas, ka Peters Majcens pielēca kājās. Taču palika stāvam, pasmējās par sevi un nomierinājās.

«Hm, tā jau nu ir... tas nolādētais tāterētājs kapiņa savu izkapti. Ak ja, viņš taču teica, ka iešot pļaut atālu... Uz kurieni? Kā viņš nosauca to vietu?»

«Uz Rāmo ieleju.»

«Ak jā, uz Rāmo ieleju... Bet kādēļ gan šajā pusē ir tik dīvaini vietu nosaukumi? Melnā grava? Rāmā ieleja?»

«Tādēļ, lai tu vieglāk varētu ienirt savās drūmajās, aplamajās domās... Beidz jel, beidz! Varētu likties, ka nāve tev jau min uz papēžiem. Saimnieks asina izkapti, tas taču ir gluži dabiski!»

«Dabiski? Protams, dabiski! Bet izkapts dzindz tik griezīgi, it kā kāds plosītu manas bezdibeņa aizas metāla klusumu... Jā, patiesi liekas, ka pati nāve apsēdusies kalna korē, pārmetusi savu milzīgo izkapti pāri visai ielejai un asina to tieši virs manas galvas ...»

«Muļķības!... Mans tāterētajs nav nāve, kaut arī viņš ir izģindis kā skelets.»

«Bet ja nu viņš asina izkapti pats sev? ...»

Peteram Majcenam šī doma iešāvās prātā tik negaidīti, ka viņš apmulsa. Viņš sastinga, un pār muguru pārskrēja tirpas; šai mirklī viņam kļuva kauns par sevi, it kā viņš būtu vēlējis zemniekam nāvi.

«Es taču esmu jucis!... Es patiesi šodien esmu jocīgs! Mana galva šodien ir gluži kā bezdibeņa aiza; tajā rodas visbriesmīgākās, visdīvainākās domas!»

«Nudien, saņemies! Domā par kaut ko citu!»

«Labi! Tas ir nepieciešams!» Viņš sažņaudza plaukstas dūrēs un pakratīja gaisā. «Un tomēr... vai tas nav dīvaini, ka ne no šā, ne no tā man iešāvās prātā šāda doma? ... Kādēļ lai būtu situsi zemnieka pēdējā stunda? ... Kādēļ? ... Patiesi, kur varēja rasties šāda doma?»

«Tāpat radās arī visas citas domas. No kurienes?

Domām nav pases, lai, acis uzmetot, varētu uzzināt, no kurienes tās nākušas.»

«Kā tad, protams! Katram cilvēkam ir sava iekšējā pasaule, ko viņš nespēj iepazīt pat līdz nāves stundai. Katru brīdi viņam paveras jaunu — nepazīstamu novadu robežas. Pašlaik esmu ielūkojies tajā drūmajā novadā, kur mājo domas par iznīcību, domas par nāvi...»

Viņš atmeta ar roku, aizsmēķēja cigareti un sāka staigāt pa istabu.

Taču pēc brīža atkal rimti apstājās un iegrima dziļās pārdomās.

«Ja nu patiesi šeit notiek kaut kas nelabs?... Vai šis Crnilogars nav visai dīvains cilvēks?... Un viņa sieva? Par ko viņa pirmīt mēļoja? Nez kādēļ man ir tik nemierīga sirds ...»

Viņš lēni palūkojās visapkārt. Sausie, aprautie sitieni pa izkapts asmeni gluži kā sataustāmas metāla drupačas lidoja iekšā pa logu, atsitās pret sienu un atbalsojās deniņos.

Viņš piegāja pie loga. Saimnieks sēdēja zemē metrus trīs no lielajām lieveņa durvīm. Viņa plikais pauris, gandrīz kailā galva, kas šūpojās virs garā, saulē nobrūnējušā kakla, notrīcēja reizē ar katru āmura sitienu. Peters Majcens jau grasījās atvērt muti, lai apvaicātos, kad viņš beigs klaudzināt, taču noturējās, nebildis ne vārda.

— Galu galā šis zemnieks nodomās, ka es patiesi esmu sajucis prātā! — viņš noburkšķēja un atmeta ar roku. Tad aizsmēķēja jaunu cigareti un apņēmīgi apsēdās pie galda.

Pievilka sev klāt rakstāmmašīnu un ielika papīru. Taču nepaguva ne pieskarties taustiņiem, kad pēkšņi izdzirda trompetes skaņas. Tas nāca no

nenosakāma tāluma. Skaņas bija tik tikko saklausāmas, taču neparasti tīras un skaidras.

Pirksti palika nekustīgi guļam uz taustiņiem.

Klusums...

Apklusa arī izkapts klakstoņa.

Viņš klausījās.

«Varbūt man tikai likās?... Kad cilvēkam sirds ir nemiera pilna, ausīs skan visādi brīnumi...»

Viņš pacēla rokas, lai ar pirkstiem sāktu sist pa taustiņiem, — bet tai mirkli atkal atskanēja trompetes dziesma. Tagad Peteram Majcenam pat izdevās uztvert melodiju. Tas bija kādas sērīgas tautas dziesmas sākums, bet tikai sākums, divas pirmās frāzes. Viņš labi zināja šo dziesmu, taču nevarēja atcerēties vārdus. Un tas viņu saniknoja. Viņš gaidīja vēlreiz atskanam trompetes skaņas, taču izdzirdēja tikai izkapts kāpināšanu, turklāt tik stipru, it kā Crnilogars gribētu pārspēt un noslāpēt trompetes balsi.

«Kas tur spēlē?» Peters Majcens sev vaicāja. «Un kādēļ spēlē?»

Viņš gaidīja, gaidīja ilgi, taču trompete vairs neatsaucās, vienīgi izkapts klipstēja un klapstēja skaļi jo skaļi. Viņš atbīdīja rakstāmmašīnu un piecēlās kājās.

«Nē! Pats dievs tas kungs mani nepārliecinās, ka te viss ir kārtībā... Iešu pastaigāties! Iešu!»

Viņš enerģiski atmeta ar roku, it kā gribēdams apklusināt savu satraukto iekšējo balsi, strauji pagriezās un devās ārā no istabas.

Uz ārdurvju sliekšņa Peters Majcens apstājās. Viņu pārņēma nelāga sajūta, tādēļ ka bija jāiet garām zemniekam, un vainojamas bija gan viņa pirmītējās domas, gan arī izjukusī apņemšanās

palikt istabā un strādāt. Viņš uzlika uz acīm tumšas brilles un, nolēmis viens divi tikt vaļā no saimnieka, ja tas atkal uzmāktos ar savu tāterēšanu, klusi nokāpa no lieveņa pagalmā.

Bet saimnieks jau bija viņu pamanījis. Neparasti strauji viņš pagrieza galvu pret Peteru Majccnu un tikpat neparasti strauji jautāja:

— Vai neveicas?

— - Kas? *— Peters Majcens drūmi atsaucās.

— 11m, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Tā rakstīšana.

— Nē! — Peters Majcens visai asi atcirta, jo viņam šķita, ka zemnieka balsī saklausāms tāds kā ļauns prieks. — Bet jums jau arī neveicas! Klaudzināt veselu mūžību!

— Veselu mūžību? — Saimnieks pavērās viņā izbrīna pilnām acīm. — Ne desmit minūtes nav pagājušas!

— Desmit minūtes?... «Vai tad tiešām pagājušas tikai desmit minūtes kopš tā brīža, kad viņš atstāja manu istabu? Vai tad tiešām tas ir iespējams, ka nieka desmit minūtēs esmu paguvis tik daudz jutu pārdzīvot un tik daudz domu izdomāt?»

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasījās.

— Vienmēr, kad cilvēks klausās izkapts kāpināšanā, viņam rādās, ka tā ilgst mūža garumā.

— Jā, jā... — Peters Majcens piekrītoši pamāja. — Kas šeit nupat spēlēja?

— Spēlēja? — zemnieks novilka un atkal izbrīnījies paskatījās viņā.

— Jā. Kas šeit spēlēja trompeti?

— Trompeti? ...

— Vai tad jūs nedzirdējāt?

— Un jūs dzirdējāt trompeti?

— Vai šeit tuvumā nevienam nav trompetes?

— Trompete? — Zemnieks pakasīja zodu un kļuva domīgs.

— Kā tad tā? — Peters Majcens brīnījās. — Jūs patiesi nedzirdējāt?

— Ko tad... trompeti, vai? — saimnieks jautāja un strauji sāka kasīt zodu.

— Trompeti... Varbūt patiešām man tā tikai likās?... Šeit valda tāds klusums! Cilvēkam, kas nav pie tā pieradis, var rasties dažādas halucinācijas.

— Halu-cinācijas?

— Jā. Tā saka, kad cilvēks dzird skaņu vai balsi, lai gan īstenībā nekā tāda nav.

— Ilm, tā jau nu ir. — Zemnieks atkal pakasījās. — Tā allaž notiek. īpaši pusnakts stundās...

— Nu tad uz redzēšanos! — Peters Majcens pēkšņi noteica un pagriezās, lai ietu prom, jo trompetes dēļ jutās mazliet neērti. Bet pēc trīs soļiem atkal apstājās un apvaicājās: — Kur tā Rāmā ieleja atrodas?

— Rāmā ieleja? — saimnieks atkārtoja jautājumu, acīm ieurbdamies Majcenā.

— Jā, Rāmā ieleja. Vai tad jūs pats neteicāt, ka iešot pļaut atālu Rāmajā ielejā?

— Ak Rāmajā ielejā?

— Rāmajā ielejā! — Peters Majcens atkārtoja un tūdaļ iekšēji nodrebēja, jo viņam iešāvās prātā, ka arī šis nosaukums varbūt ir tikai viņa fantāzijas auglis.

— Hm, tā jau nu ir. — Saimnieks pakasījās. — Tā jau es patiešām teicu.

— Redzat nu! — Peters Majcens it kā atviegloti uzelpoja. — Bet kur šī Rāmā ieleja atrodama?

— Kur tad lai tā būtu? — Zemnieks pakasīja zodu. — Tur. — Viņš pacēla roku, bet nerādīja ne pa kreisi, ne pa labi. — Ko nu jūs tur iesiet... Tur ir slapjš. Es jau jums teicu, ka tur ir muklājs... Dubļi... Ja vēlaties pastaigāt, gatves galā nogriezieties pa labi uz lielceļa. Tur ir skaisti skati. Visu laiku ceļš iet pa pavēni, garām mežmalai. Un pievedīs jūs pie traktiera.

— Labi! Labi! — Peters Majcens steigšus piekrita un vēl jo steidzīgāk pagrieza muguru, jo pamanīja saimnieci parādāmies lieveņa durvīs.

— E-ī! — Viņas balss tik spēcīgi iebelza Maj-cenam pa muguru, ka viņš gandrīz pakrita uz līdzenas vietas.

— E-ī! — Pirmajam sekoja nākamais belziens.

— Ko jūs vēlaties? — Peters Majcens atskatījās. «Nu vairs netikšu no šīs bābas vaļā!»

— Nedusmojieties, cienīts kungs! — sieva sacīja. — Viņš man pastāstīja, — viņa pamāja uz vīra pusi, — ka jūs esot pazinis kādu zemnieku, kas viens pats stājies pretim pieciem baltgvardiem.

— Protams, pazinu, tikai...

Saimnieks pacēla āmuru un no visa spēka blieza pa izkapti.

— E-ī! Izbeidz un-ē... nudien! — sieva pavēlēja un pievērsās Peteram Majcenam. — Pastāstiet nu, cienīts kungs, un-ē izklāstiet, kā tas notika!

Viņas jautājums Peteram Majcenam bija tik ļoti negaidīts, ka sākumā viņš pat nespēja attapt, ko lai atbild. Labprāt viņš būtu pagriezis muguru un gājis prom, taču negribēja kļūt rupjš un nolēma īsumā vēlreiz pārstāstīt savu stāstu par Tetnni-karu, ko jau bija uzticējis viņas vīram.

— Kā tad tur bija? — Sieva apsēdās zemē bla-

\

kus vīram un ar rokām apņēma ceļgalus. — Un-ē pastāstiet, kā tur viss notika.

— Tā! — Peters Majcens iesāka diezgan nenoteikti stāstīt. — Viņš dzīvoja savās vientuļajās lauku mājās un ...

— Akurāt kā mēs, — sieva viņu pārtrauca pusvārdā un ar elkoni piebikstīja vīram pie sāna.

— Jā, savrupās mājās, meža malā, tās...

- Meža malā. Un-ē... akurāt kā mēs, — sieva atkārtoja, atkal piebikstīdama vīram.

Jā. Zemnieka mājas atradās starp okupēto un atbrīvoto teritoriju. Tajās iegriezās gan partizāni, gan arī baltie. Tad ...

— Akurāt tāpat kā mūsmājās!

— Tas notika ziemsvētku vakarā ...

— Un-ē tāpat ziemsvētku vakarā? Un-ē pašā svētku vakarā?

— Jā, pašā svētku vakarā! — Peters Majcens atkārtoja. «Ak tu, nešpetnā bāba, vai tiešām tev nepieciešams katru vārdu vispirms sagremot, lai varētu to apjēgt un norīt!»

— Ziemsvētku vakarā un-ē... un-ē, kas tad notika?

— No rīta zemnieks atmodās ar smagu, dīvainu sajūtu, viņam likās, ka akmens uzgūlies uz krūtīm, viņš ātri piecēlās no gultas, lai iedzertu...

— Ar smagu sajūtu un-ē... ar kādu sajūtu vēl?

— Vēlāk noskaidrojās, ka tā bijusi nāves priekšnojauta, jo jau pirms pusdienām ieradās tie pieci...

— Pag, pagaidiet! — Sieva pacēla roku. — Un-ē... vai tas zemnieks gāja bojā?

— Protams, viņš krita, tur taču ...

— Un-ē, protams, viņš krita! — sieva atkārtoja

un pēkšņi atkal piebikstīja vīram ar elkoni. — Dzi, tu taču man ne vārda nebildi, ka viņš gājis bojā!

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Tapat jau skaidrs.

— Tāpat jau skaidrs! — sieva atkārtoja un tūdaļ atkal pagriezās pret Peteru Majcenu. — Un-ē pēc tam?

— To var pastāstīt dažos vārdos, — Peters Maj-ccns atbildēja. — Ieradās pieci baltgvardi un teica, ka augstu kalnos klintīs slēpjas daži ievainoti partizāni, ka viņi dodas uz to vietu, lai ievainotos aizraidītu uz Betlēmi, viņi gribēja ...

— Uz Betlēmi? Un-ē kālab uz Betlēmi? — Sieva palika vaļēju muti.

— Ar to viņi gribēja teikt, ka partizānus nogalinās. Bet Tcmnikars ...

— Un-ē nogalinās! — Sieva atkal ieblieza ar elkoni vīram sāna.

— Nogalinās! — Peters Majcens pamāja. — Bet Temnikars tūdaļ saprata, kas viņam darāms; paņēma cirvi un revolveri un aši devās uz mežu, lai aizsteigtos viņiem priekšā, uzsāka ar viņiem kauju un visus piecus nolaida no kājām.

— Un-ē nolaida no kājām... ak tad nolaida gan no kājām?

— Nolaida no kājām! — Peters Majcens apstiprināja. — Un tas arī ir viss, kas notika ar to zemnieku. — Viņš viegli uzelpoja un pagriezās, lai ietu prom.

— Piedodiet, cienīts kungs, un-ē... kā viņš tos nogalināja? — sieva apvaicājās.

— Kā? — Peters Majcens domīgi atkārtoja.

— To es vēl pagaidām nezinu.

— Kā tad tā? — Sieva pavēra muti. — Un-ē kā l.id jūs nezināt?

— Pagaidām nezinu. — Peters Majcens vienaldzīgi paraustīja plecus. — Gan jau vēlāk noskaidrosies.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu.

— Tas vēl kungam pašam jāizdomā. Tas taču, rau, ir stāsts. Kungs to raksta no savas galvas.

— Ak tā-ā! — Sieva dziļi ievilka elpu. — Pats no savas galvas rakstāt un-ē... tātad īstenībā tas nemaz nav noticis un-ē... tātad dzīvē tā nemaz nav bijis? Āre! — Viņa pagriezās pret vīru un no visa spēka iegrūda viņam ar elkoni sānos, it kā gribētu sacīt: «Es jau domāju, ka tā tikai tāda pasaka vien ir!»

— lia! — Zaudējis pacietību, Peters Majcens apvainots saslējās. — Kas gan apgalvo, ka tā nav patiesība? Kas apgalvo, ka dzīvē tā nav noticis?... Cik daudz mums bija šādu Temnikaru, par kuriem vēl nekas nav uzrakstīts. Kad būšu uzrakstījis savu stāstu, šis notikums kļūs par īstenību, — es gribu sacīt: tad tā būs patiesība, skaidra un tīra patiesība!

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu un iemērca āmuru ūdenī, grasīdamies atkal ķerties pie darba.

— Kā tad, kā tad, un-ē... — Sieva šūpoja galvu un skatījās Majccnā ar izbrīnās pilnām acīm. — Tikai es un-ē... cienīts kungs, mēs un-ē ... tikai mēs un-ē ...

— Tikai jūs to nesaprotat! — Peters Majcens noteica. Tai mirklī viņš būtu gribējis iekost sev mēlē, atcerēdamies, ka tieši tādiem pašiem vārdiem pirms brīža bija apvainojis viņas vīru. — Ek, nav

vērts par to lauzīt galvu! — Viņš nevērīgi pameta ar roku. — Bet es tagad drusciņ pastaigāšos. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos! — zemnieks steigšus atbilf dēja. — Ceļa jutīs nogriezieties pa labi — uz lielceļu!

III

Peters Majcens izslēja plecus, ievilka pilnas krūtis gaisa un strauji sāka iet pa gatvi. Likās, kaļ kājas pašas viņu nes uz priekšu. Un bija patīkami: to sajust.

«Ha, kaulainā ar savu izkapti vēl ir tālu!» Viņšl pavīpsnāja. «Tālu, kaut arī jau četrus gadu desmitus drosmīgi eju tai pretim.»

Viņš pavērās augšup. Debesis bija augstas un dzidri zilas, saule — liela un karsta, īsta saule; pie katras lapas, pie katra zāles stiebriņa, pie katra puteklīša, kas gulēja zemē, saule bija piesējusi pa zelta staram un tik grodi tos savilkusi, ka tie sanēja gluži kā vara stīgas, ko trinkšķina nemierīgi ugunīgas svelmes pirksti.

— Diena ir skanīga kā zvans! — Peters Majcens konstatēja.

Sī frāze, kas ieskanējās ausīs, bija neparasta un tomēr šķita tik pazīstama, ka mirkli viņš pat apstājās.

«Kas tā ir teicis?» viņš sev vaicāja.

«Temnikars!» Un viņu pārņēma spējš prieka vilnis. «Temnikars. Protams, tie taču ir viņa vārdi!...»

Viņš devās tālāk. Nē, tagad viņš nevis gāja, bet gan lidot lidoja, it kā spārni viņu nestu uz priekšu.

Aizgāja līdz krustceļam: pa labi bija šoseja, pa kreisi lauku ceļš. «Ceļa jutīs nogriezieties pa labi — 11/. lielceļu!» viņš it kā skaidri dzirdēja saimnieka balsi. Kājas pašas no sevis paklausīja šai balsij. Peters Majcens nogriezās pa labi, bet drīz apstājās.

«Kā būtu, ja es tomēr ietu uz Rāmo ieleju?» viņš sev vaicāja. «Iešu uz turieni! Ņemšu un aiziešu!»

Viņš atkal devās atpakaļ un nogriezās uz sānceļu. Bet pēc dažiem soļiem nīgri atskatījās.

«Goda vārds, rīkojos gluži kā mazs bērns!» viņš pukojās. «Un turklāt kā īsts tiepša. Tikai tāpēc, ka saimnieks man ieteica nogriezties pa labi, es nolēmu darīt pretēji un nogriezos pa kreisi, lai dotos uz Rāmo ieleju. Bet sev par spīti es vairs uz turieni neiešu!»

Viņš atmeta no pieres matu cirtu un sāka iet atpakaļ. Bet, tiklīdz viņa kurpju apkaltie papēži noklaudzēja uz šosejas cietā seguma, viņš atkal apstājās.

«Trompete! Skan!...»

Viņš pacēla galvu un sāka klausīties.

Jā, patiesi skanēja trompete. Skaņas plūda šurp no tāluma; tās bija tik tikko sadzirdamas, tomēr ļoti skaidras un skanīgas.

— Trompete! — Viņš uzelpoja. — Tā taču ir trompete! — viņš atkārtoja un kā uzvarētājs piesita sev pie krūtīm, it kā gribēdams to pierādīt savai iekšējai balsij. — Trompete! — viņš vēlreiz noteica un pavērās atpakaļ, kur tālumā garās gatves galā bija saskatāmas Crnilogara mājas. Viņš

redzēja, ka sieva jau piecēlusies kājās, bet vīra joprojām sēž zemē, kaut gan āmura klaudzieni bija aprimuši.

— Ha! Vai tagad tu dzirdēji trompeti? — Pe-ters Majcens skaļi noprasīja, it kā sarunas biedrs sēdētu tepat blakus.

Sieva pagriezās un gāja uz istabu, āmurs atkal sāka kāpināt izkapti. Peteram Majcenam likās, ka sitieni tagad ir strupāki un straujāki.

— Plikšķini, plikšķini! Tikai atbildi, kā tas varēja būt, ka tu pirmīt nedzirdēji trompeti! Vai kurls esi? ...

Viņš sarauca pieri un sāka prātot.

«Trompetes skaņas nāca no kreisās puses! No Rāmās ielejas... Kādēļ tu man teici, lai es uz turieni neeju? Kas tur par purvu? Un kas tur par muklāju?»

Viņa seja vēl vairāk apmācās. Bet pēc mirkļa viņš pašūpoja galvu un nosprieda:

«Nē, šeit nav nekā dīvaina! Ja manas ausis tik tikko varēja sadzirdēt skaņas, kā tad lai tās būtu uztvērušas vecā zemnieka aizsērējušās ausis!... Kas tā par Rāmo ieleju? Pie velna šo Rāmo ieleju! Viss ir pilnīgi dabiski, bet ar mani gan notiek dīvainas lietas. Es esmu stulbenis!» Viņš savicināja nūju. «Vai tad tu iznāci svaigā gaisā tādēļ, lai vēl vairāk iemudžinātos savu neapzināto sajūtu, nemiera pilno un drūmo nojautu bezgalīgajos tīklos? Stulbeni! Paraugies uz šo koku, paraugies uz šo ozolu! Tas tiecas pret sauli un nemaz nelauza galvu par savām saknēm un saknītēm, kas mūžīgā tumsā, noslēpumaini trīsēdamas, bez atelpas urbina melno zemi!... Turpretim cilvēks taču ir radības kronis, pilnības iemiesojums — jo vairāk

lādē], ka viņš apzinās pats sevi un savas nāves nenovēršamību, bet tieši tādēļ viņš ir arī visvājākais radījums...»

Piepeši atkal atskanēja trompetes dziesma. Pe-ters Majcens nevilšus notrīcēja, bet tai mirklī sāka dusmoties uz sevi par savām izbailēm.

Viņš sažņaudza plaukstas dūrē un vairākas reizes piesita sev pie krūtīm. Pēc brīža apņēmīgi nogriezās pa kreisi un sāka iet pa mazo ceMņu.

Un drīz viņš izdzirdēja trompeti trešoreiz. Tāpat kā pirmīt, skanēja senās, pazīstamās tautas dziesmas melodija, bet tikai tās sākums, tikai pirmās divas frāzes.

«Savādi, ka nevaru atcerēties vārdus!» viņš nodomāja. Taču šobrīd tas viņu vairs nesarūgtināja; neparasti ātri viņš nomierinājās. «Tā jau gadās!... Pazīstama sērīga tautas dziesma... Un trompetes skaņas lido pāri mežam tik lēni un tik liegi! Kā nopūta. Kā vaids.»

Viņš nevilšus pacēla galvu. Debesis bija dzidri zilas un skaidras, gaiss viedigi virmoja, un likās, no debesīm nokarājas caurspīdīgs, tikko saredzams šķidrauts.

— Tās nav skaņas, tā ir svelme! — Viņš iesmējās un paspēra soli uz priekšu. Pēkšņi kāja atsitās pret akmeni, viņš klupa un tik tikko nepakrita. — Ek, kādas aplamības man nāk prātā!... Un tomēr man ir savāda sajūta! Klau, trompete dzied bēdīgi, skumīgi, pat žēlabaini, bet šīs skaņas mani vairs nesatrauc tā, kā satrauca pirmīt.

Viņš mirkli iegrima domās un viegli paraustīja plecus. Vēlāk, apmēram trīs stundas vēlāk, viņš kaunēsies par savu pašreizējo vienaldzību. Taču šobrīd viņš palika pilnīgi mierīgs. Viņā atkal

pamodās jaunrades prieks, un tādēļ visa pasaule likās jauka, pat trompetes dziesma, kaut arī tā pauda skumjas.

Celiņš ietecēja mežā. Starp staltajiem, tumši brūnajiem augsto priežu stumbriem vibrēja slīpi zeltainu saules putekļu kūļi. Virpuļos griezās knišļu bari, dūca aklie dunduri, garām aizšāvās melna, ragaina vabole ar caurspīdīgiem, gandrīz neredzamiem spārniņiem; tā rāmi meta līkumus ap kokiem un, līgani planēdama, lidoja cauri saules gaismas kūļiem.

«Kas šai nekaiš!... Bet arī man pašlaik nav slikti.» Peters Majcens nosprieda. «Nudien!» Viņš ar nūju uzsita pa koka stumbru, tad pacēla nūju izstieptā rokā un nesa tālāk kā šķēpu. Viņš atkal izrieza krūtis un jau savilka lūpas, lai pēc ieraduma uzsvilpotu savu angļu dziesmiņu, kad piepeši ieraudzīja meiteni, kas gāja soļus piecdesmit pa priekšu.

«Kā viņa šeit gadījusies?» Peters Majcens brīnījās. Neviļus, pats to nemaz nemanīdams, viņš palēnināja soļus, jo meitene bija parādījusies tik pēkšņi, it kā būtu iznirusi no zemes vai nokritusi no debesīm.

Meitene bija gara, spēcīga auguma, tomēr ļoti smuidra. Viņa bija ģērbusies zaļos svārkos un melnā blūzē bez piedurknēm. Uz galvas'viņa nesa šauru un diezgan garu, baltu maisu, kas bija sašķiebies uz vienu pusi; kad viņa iegāja saules gaismas kūlī un tas tūdaļ izrāva maisu no meža mijkrēšļa, kļuva redzams, ka nasta apsegta ar kādu priekšmetu, kas izskatījās pēc ķīniešu salmu platmales bez virsas. Meitene bija basa. Viņas slaidās kājas cilājās tik vingri, it kā pie pēdām viņai

būtu piestiprinātas neredzamas atsperes. Viņa gaja, pareizāk sakot, tecēja uz priekšu ar to neaprakstāmo liegumu un grāciju, kas piemīt jaunām, veselīgām, spēcīgām un pilnasinīgām sievišķām būtnēm, kuras daba reizēm rada kā ideāla skaistuma paraugu, kā savas meistarības pierādījumu.

Peteram Majcenam iešāvās prātā Marjanka no «Kazakiem», Aksiņja no «Klusās Donas» un arī Tilčka, ko viņš bija radījis savā iztēlē.

«Jā, šādai vajadzētu būt Tilčkai. Tieši tā diedama, ar maisu uz galvas viņa pa Rejčeva stigu devās mājup no dzirnavām. Bet Temnikars klusītēm gāja viņai nopakaļ. Kad Tilčka nozuda aiz līkuma, viņš steigšus steidzās meiteni panākt, lai varētu viņu apskaut...»

Meitene nozuda aiz ceļa līkuma. Un Peters Maj-cens neviļus sāka steigtin steigties, lai viņu panāktu.

Nokļuvis līdz pagriezienam, viņš apstājās. Meitene stāvēja dažu soļu attālumā. Ar savām baltajām rokām viņa satvēra maisu un lēni nolika uz celma. Noraisīja lakatiņu un sāka apvēdināties. Tad papurināja galvu un gaišie mati izklaidus pārklāja viņas muguru un plecus. Viņa palūkojās visapkārt. Šeit auga vienīgi priedes, tikai ceļa ārmalā stāvēja liela kalnu kļava. Tas bija skaists un gaišs koks, tik skaists un gaišs kā pati meitene. Viņa lēniem soļiem piegāja pie koka un pavērās lapotnē. Kļavas sudrabzaļganās, ķetnveidīgās lapas trīsēja uz tumšo priežu skuju fona. Meitene vispirms maigi noglāstīja pelēko stumbru, tad apskāva to un piekļāvās kokam ar visu augumu.

Tas bija īpatnēji skaists un saprotams skats, kaut arī tajā bija jaušams kaut kas nomācošs. Tajā

izpaudās neizprotamas skumjas un neaprakstāma vientulība.

«Katram cilvēkam ir tiesības palikt vienatnē ar sevi!» Peters Majcens sev pārmeta un novērsa skatienu. Viņš izvilka no kabatas cigareti, taču ne-aizsmēķēja, jo baidījās sevi nodot. Viņš tik ilgi to brucināja pirkstos, kamēr rokā bija palikusi tikai saburzīta čaulīte; viņš nometa to zemē un atkal paskatījās uz kļavas pusi.

Meitene liegi nozuda aiz nākamā ceļa pagrieziena. Tad viņš lēni piegāja ])ie kļavas. Tas patiesi bija skaists koks. Stumbrs bija taisns un gluds, un pāris metru augstumā rēgojās veca, jau aizaugusi rēta. Mizā bija saskatāms iegriezums, bet — kas zina, kad tas šeit parādījies, kas to atstājis un ko tas vēsta! Peters Majcens sasprindzināja redzi un ar pūlēm atšifrēja.

☆

24.

XII

43.

Z.

«24. XII 43.!... Tas noticis pirms divpadsmit gadiem. Ziemsvētku vakarā. Un patiešām tajā pašā vakarā, kad Temnikars devās savā pēdējā ceļā!... Dīvaina sagadīšanās!... Kas gan toreiz šeit bija noticis? Vai šis notikums ir saistīts ar nupat redzēto meiteni? Vajadzētu steigties viņu panākt un iztaujāt!»

Peters Majcens paātrināja soļus, bet tad viņam ienāca prātā, ka pašreiz šāda iztaujāšana nebūtu smalkjūtīga rīcība.

«Citreiz, citreiz!...» viņš nolēma un sāka iet Ienāk.

Drīz viņa skatienam pavērās ieleja, kas bija apmēram kilometru gara un puskilometru plata. Tā bija maiga, zaļojoša, gleznaina ieleja, kādas patiešām reti gadās redzēt, tik skaista, ka Peters Majcens aizmirsa domāt par meiteni.

«Skaisti! Patiešām skaisti!... Nav šaubu, ka šī ir Rāmā ieleja! Tā ir!... Ja šī ir Rāmā ieleja, tad nav tālu ari Melnā grava. Ceļš ir sauss... Un purvu nekur nemana... Hm, kādēļ viņš teica, lai es nenāku uz šejieni?... Labi, liksim mierā šo neglābjamo savādnieku! Steigsimies tālāk, lai viņš mani nepanāk ar savu izkapti, kuru nu jau būs izka pina j is!»

Ceļš veda gar kreisās nogāzes pakāji. Lejā līču loču tecēja upe. Ūdens plūda gausi un klusi kā eļļa. Upes otrajā krastā bija pļava: lekna, bezgalīgi plaša, līdzena, gluži ka mik$ta gulta, kas apklāta ar zaļu bieza plīša segu.

Kreisā nogāze bija kupraina un slīpi kāpa augšup. Pašā nogāzes vidū auga varens ozols. Virspus milža platā jostā stiepās vismaz četras garas, pusloka izstieptas ziedošu griķu slejas, kas rāmi tvīka savā rožainajā sārtumā, gluži tāpat kā ziema rieta saules staros sārto sniegiem klāta nogāze.

— Skaidrs! — Peters Majčens pamāja ar galvu. — Aiz griķu laukiem atrodas lēzena kalna terase. Bet terasē stāv vientuļas mājas.

Labā nogāze bija krietni stāvāka. Tajā līdz pa-šai iegarenā uzkalna virsotnei zaļoja vīna dārzi. Paša virsotnē bija redzami tumši zaļi koku puduri. Aiz tiem rēgojās nomelnējuši salmu jumti.

«Tie ir vīna pagrabi,» Peters Majcens nosprieda.

Nogāzes vidū viņš ieraudzīja vēl vienu vīna pagrabu. Tas bija tik jauks un mājīgs, ka Peters Majcens nespēja novērst acis. Tas bija koši balts, tikko balsināts, ar salmu jumtu, ar melnām durvīm un diviem maziem, melniem, iegareniem lodziņiem, kas izskatījās pēc divām melnām, piemiegtām acīm.

«Gluži kā apaļa gaišmatainas melnaces meitenes galva, un šķiet, ka šī meitene vasaras svelmē aizsnaudusies. Vajadzētu iesaukties, un viņa tūdaļ pamostos.»

Pagraba priekšā pletās zaļa nora. Tās vidū auga liels, vientuļš koks kuplu vainagu, ar sīkām, tumši zaļām lapiņām.

«Tā ir veca bumbiere.»

Bumbierē kaut kas griezās un zibsnīja.

«Kā tad! Klabeklis vēl griežas, bet putni no tā vairs nebaidās.»

Peters Majcens devās pa nogāzi uz priekšu, bet pēc brīža apstājās. Tālāk ceļš kāpa kalnup. Gandrīz līdz pašai ielejai viņš redzēja jaunus kociņus. Peters Majcens pamāja ar roku sānceļam un nogriezās uz upmalu. Vingrā un vieglā gaitā viņš sāka strauji iet pa taciņu, kas leknajā zālē bija tik tikko saredzama.

Drīz vien viņš nonāca pie trim vecām, likām blīgznām, kas izskatījās pec druknām zemniecēm ar lieliem groziem uz galvas.

Peters Majcens pamāja tām ar nūju un pagāja garām. Pēc brīža viņš nokļuva pie ļoti plata grāvja malas.

«Paskat! Te nu ir tas Crnilogara purvs. Un muklājs... Taču nekā briesmīga šeit nav!»

Viņš pakāpās soli atpakaļ, ieskrējās un pārlēca

pār grāvi. Jautra omā viņš soļoja tālāk un nemaz neatskārta, ka atkal sācis svilpot savu veco, iemīļoto angļu dziesmiņu.

Viņš apstājās pie gleznaina atvara. Tas bija dziļš atvars ar tīru, gaiši zaļganu ūdeni. Atvars zvilnēja ēnā, jo blakus tam auga apbrīnojami liels un tikpat apbrīnojami kupls skābardis. Koka stumbrs bija tik resns, ka divi vīri tikai ar pūlēm varētu to aptvert, un tik grumbuļains, it kā būtu nopīts no resnum resnām kuģa tauvām. Stumbrā bija izkalta četrstūraina iedobe, kuras malas jau bija aprētojušas. Iedobē stāvēja vecs, robains majolikas trauciņš, un tajā bija ieliktas baltas margrietiņas un vēl kaut kādi gaišzili ziedi, kuru nosaukumu Peters Majcens nezināja.

Skābarža pakājē bija ļoti liela velētava ar divām staklēm, acīmredzot tā jau sensenis bija iztēsta no līka baļķa. Velētava bija tik gluda un tīra un ēnā tik gaiši balsnēja, it kā saule uz to mestu īpašu spožumu. Jā, tā bija skaista veļas laipa — mājīga, gaiša un tīra, un tik skanīga kā zemnieku meiteņu smiekli.

— Paskat! Šeit meičas nāk mazgāt veļu, — Peters Majcens noteica. — Bet mēnesnīcā te sapulcējas viļas.[4] Kuplajā skābarža vainagā slēpjas Pāna dēli un dusmojas uz savu sirdi, kas pārlieku spēcīgi pukst krūtīs, un dusmojas uz savu elpu, kas laužas uz āru ar tādu svelpoņu, it kā viņi elpotu ar muti un degunu reizē. Bet nakts vidū, pusnaktī...

«Klau!» viņa iekšejā balss ka pavēlēdama uzsauca. «Klau! Vai tad tu neredzi, ka tieši ta bija arī pie Skopičnikas, kur Temnikari parasti mazgāja veļu? Starpība tikai tā, ka tur auga nevis skābardis, bet vecs plūškoks, ļoti vecs un ārkārtīgi kupls plūškoks. Un zem tā arī bija velētava, tieši tāda pati velētava. Un Temnikars ies tai garām.»

— Jā, jā! Viņš ies tai garām! Viņam jāiet tai garām, lai pāri Malnova kalnam nokļūtu Robos! — Peters Majcens nosprieda.

Un šai brīdī ieraudzīja viņu.

Brizdams pa sniegu, Temnikars gāja apkāri nogāzei un apstājās netālu no atvara. Visa zeme bija baltum balta, visā apkārtnē valdīja klusums. Skopičnika bija aizsalusi, velētava ledū kalta, un tikai zem ledus garozas klusi guldzēja ūdens.

Viņš ar delnu izberzēja acis — un raug, nav vairs sniega, un nav vairs ledus, un viņam ir tikai divdesmit pieci gadi. Sanēt san pavasaris, un laistās saule. Tilčka nolikusi zem melnā plūškoka, viņas baltās rokas balsnī gaisā, velēdamas ballu, slapju palagu pret balto velētavu.

Temnikars pacēlās pirkstgalos, lai klusi piezagtos pie Tilčkas, taču palika stāvam uz vietas, pukodamies par savu skaļo elpu.

— Vai manu, kas par nolādētu dvašu! Kālab gan puiši dveš kā kalēja plēšas, kolīdz ierauga īstu meitieti?

Viņš saknieba lūpaš un zagās uz priekšu. Grants pretīgi žņirkstēja zem naglotajiem zābakiem. Bet Tilčka neatskatījās.

— Ak tu, aplamniece, tu taču dzirdēji! — Tetn-nikars priecīgi izsaucās, metās uz priekšu un apskāva viņu ap vidukli.

Tilčka iespiedzās, taču ne pārāk skaļi, un tikai tad pacēla galvu un ar mitro palagu iesila Jerne-jam pa seju. Bet viņš aizbāza roku Tilčkai aiz apkakles un alkaini taustījās lejup. Viņa daudz nepretojās, tikai apšļāca Jerncju ar dzirkstošu smieklu šalti.

— Atkal tu, negantniek, gribi man izraut visas pogas? Nekā nebūs! Kad pamanu tevi tuvumā, es blūzes stūrus salieku tikai pamīšus un aizbāžu aiz svārkiem.

Temnikars satvēra Tilcku aiz pleciem un atvirzīja no sevis, cik tālu vien sniedzās rokas, lai pa-priccēlu sirdi ar viņas daiļumu.

— Ak, Jernej! Tu atkal blēņojies! — Tilčka izsaucās un apvija savas mitrās rokas ap Temnikara kaklu, uzbangodama viņā ugunīgu svelmi.

— Tilčka...

Un raug, viņi abi guļ aiz melnā plūškoka.

Temnikars klusē, bet Tilčka smejas un mīlīgi dveš:

— Jernej! Negantniek! Ak tu, manu negantniek! Jernej! Jernej! Jernej! Mans! Mans, mans! Mans! — Un vairāk nekā. Un viņas miklo acu zilgani mirdzošajām dzīlēm pāri pārpeld balts mākonītis ...

Temnikars lēni apgriežas uz muguras un meklē mākoni debesīs, ieklausīdamies zemes pukstienos, kas atbalsojas viņa sirdī, un lūkodamies debess dzīlē.

— Tilčka ... — viņš ieminas.

— Nu?... — Tilčka mulsi jautā, bet viņas baltā

roka atdzīvojas, bikli nolaižas uz viņa krūtīm un sastingst tur kā silts balodēns.

Viņš rāmi guļ un lūkojas debesīs, kur peld balts. mākonis.

— Uz kurieni tas peld? Are! Uz Robu pusi..M

Un šai mirklī atskanēja trompete...

Temnikars nodrebēja — un raug, visu zemi atkal

klāj sniegs, Skopičnika guļ zem ledus, velētava ledū kalta, un viņam ir septiņdesmit gadu.

— Ko tu stāvi? Kālab aizsapņojies? Steidzies, ', lai tie nešķīsteņi neaizietu tev priekšā! — viņš sev pavēlēja un sāka iet pa sniegā iemīto taciņu garām melnajam plūškokam. Un šai mirklī atkal sāka skanēt trompete...

Peters Majcens satrūkās un plaši iepleta acis. Trompetes melodija pamazītēm pierima. Pār ķermeni klājās auksti sviedri, un viņš palika stāvam, gluži kā ledū kalts, un gaidīja atkal atskanam trompeti. Bet tā klusēja.

«Kas šeit notiek?» viņš sev vaicāja. «Vai tā ir tā nolādētā trompete vai nav?... Vai tā ir Temni-kara trompete?... Bet Temnikaram taču nebija trompetes!...»

Viņš atkal sāka klausīties.

Klusums... Klusums un miers... Klusums...

«Ek, man taču vienalga, vai pasaulē ir tāda trompete, vai arī tās nemaz nav!...» Viņš atmeta ar roku. «Galu gala Temnikaram varēja būt arī trompete. Tiesa gan, tas izklausīsies tā, it kā būtu sadomāts, jo tajā laikā nespēlēja trompetes, bet — lai spēlē!... Šī trompete taču skan tikai manā iztēlē, es to neesmu iekļāvis stāsta darbībā. Patiešām neesmu iekļāvis, jo nebija nekādas vajadzības. Bet tagad, kad Temnikars steidzas, kad viņš ir ceļā uz Robiem, jāatrod kaut kas tāds, kas viņu skubina, lai viņš neapstātos, lai pārāk ilgi nekavētos atmiņās, lai drīzāk atvadītos no dzimtās puses... Trompete ir pienākuma eņģelis, nāves eņģelis, bet nāve galu galā ir mūsu pēdējais un pats lielākais pienākums. Tā tas ir!»

Peters Majcens atkal sāka svilpot savu angļu dziesmiņu un devās tālāk. Taciņa drīz ieveda mežā. Atkal acīs sāka ņirbēt dižo priežu brūnie stumbri un starp tiem — slīpie zeltainās saules gaismas kūļi. Atkal virpuļos griezās knišļu spieti un dūca dunduri, un atkal garām aizjoņoja ragaina vabole ar neredzamiem, caurspīdīgiem spārniem un, līgani līkumodama starp brūnajiem stumbriem, drāzās cauri slīpajiem saules kūļiem.

Taciņa nogriezās pa labi un, pievedusi pie iegarenas lauces, paslēpās priedulāja paaugā. Peters Majcens apsēdās zem kupla skābarža, kas auga klajumiņa vidū, un norāva dažas nepazīstamas tumši zilas ogas.

Atkal atskanēja trompetes skaņas. Peters Majcens gluži kā pēc komandas pielēca kājās un uz labu laimi sāka skriet taisni cauri mežam, drīz viņš nokļuva uz gluda ceļa, kas stāvus kāpa kalnā. Viņš steidzās tālāk pa to.

«Jā, apmēram tāds pats bija ceļš uz Malnova kalnu. Akmeņains un ļoti kraujš, turklāt aizsni-dzis. Un Temnikars ...»

Un Temnikars gaļa viņam pa priekšu.

Sniegs zem viņa zābakiem skaļi gurkstēja, bet

viņš ik pa brīdini lielīja un mudināja savas vecās kājas.

— Jūs gan man esat labas! Labas gan! Nesieties tikai uz priekšu — aši, aši, un mēs apdzīsim tos sumpurņus! Agrāk par viņiem nonāksim Robos! Un tur noslēpsimies klintīs virs Domina stigas. Tajā vietā taciņa ir šaura, vienā pusē bezdibenis, otrā — stāva klinšu siena. Nolādētajiem sumpurņiem būs jāiet tieši pa to, ja viņi gribēs piekļūt pie Čarjeva alas. Bet mēs viņus nogaidīsim — un tad redzēsim, kas šonakt nonāks pie Jēziņa Betlēmē!...

Temnikars uzkāpa Malnova kalna virsotnē. Tur viņš apstājās un pārlaida skatienu visai apkārtnei, teikdams ardievas savai ielejai. Tā dusēja viņa acu priekšā balta un klusa, vienīgi melna Idrijca meta lielošus pāri šim gaišumam un tālumā noskanēja garš lokomotīves svilpiens, kas griezīgi atbalsojās viņa sirdī.

— Jā, daudz esmu pasaulē redzējis, bet neesmu sastapis nekā košāka par šo novadu! — Temnikars noteica lepni un tomēr skumīgi.

— Šeit es dzīvoju... un priecīgu prātu dzīvotu tālāk, ja nebūtu iegrozījies tā, ka man... ka man ir jāaiziet...

Viņš pacēla galvu un pavērās plecīgā Krna kalna smailē, kuras baltais ziemas kažoks vizuļoja pāri visai ielejai.

— Jā, mans dārgais Km, septiņdesmit gadu mēs skatījāmies viens otrā, bet nu redzamies pēdējo reizi!... Tā nu tas ir! Patlaban mēs vēl varam pārmīt pāris vārdu, bet rīt vairs to nejaudāsim, jo es aizeju.

— Uz kurieni? — kalns vaicāja Temnikara balsī.

— Uz kurieni? — večuks atkārtoja jautājumu. - Necik tālu. Tepat līdz Robiem ... Tur... bet vai

nu man tev tas jāstāsta! Areče, man ir cirvis... bet kabatā ugunsrīks! — Viņš sarauca pieri un

cieši satvēra revolveri.

— Redzu, redzu! — Kalns nopūtās.

— Kā nu ir, tā ir! — Temnikars pašūpoja galvu.

— Tu esi vecāks par mani un šādas lietas jau tikām redzējis ... Citkārt ir bijis vēl ļaunāk!

— Visādi ir bijis! Visādi bijis! — Kalns nopūtās. — Bet kopš turku laikiem neesmu redzējis nedz lādu drošsirdību, nedz tādu neģēlību.

— Tiesa kas tiesa! — Temnikars piekrita.

— Tāda neģēlība reti piedzīvota!.. .Tu pats to vari iedomāties, ja septiņdesmit gadu vecam vecim jāķeras pie cirvja un revolvera un...

Temnikars nepabeidza teikumu, jo šai mirklī kāds neizprotams spēks aizžņaudza viņam kaklu. Acis aizmiglojās, kalna veidols it kā izplūda, un viņam pat šķita, ka tas satraukts mazliet nodreb un sašūpojas no vienas puses uz otru.

— Ūja, kas tad tas? — Temnikars sapīcis noburkšķēja un strauji novilka plaukstu gar acīm.

— Ak tu, vecais sakārni, padomā tikai, gandrīz vai asaras acīs sakāpa. Areče, esmu taču saradis ar tevi... Neba tu arī, maitas gabals, sērosi pēc manis, kad mani vairs neredzēsi?

Ziemas saules liesmās kvēlodams, kalns kļuva gaišs un izslējās visā augumā, lai Temnikaram pateiktu, cik ļoti viņu mīlējis un cik ļoti skums pēc viņa, bet nepaguva bilst ne vārdiņa, jo šai mirklī atkal iedziedājās trompete.

Temnikars nodrebēja.

— Iešu, lai nolādētie sumpurņi mani neap-dzen! — viņš noteica, pamāja kalnam ar roku un sāka naski soļot uz Rejčeva stigas pusi.

Peters Majcens viegli sarāvās un. ar plaukstu izberzēja acis.

Viņš stāvēja kalna virsotnē. Trompete skanēja joprojām. Un, tāpat kā pirmīt, tā spēlēja sērīgās tautas dziesmas sākumu. Bet Peters Majcens vairs nepiktojās, ka nevar atcerēties vārdus. Un skaņas vairs tik dziļi neatbalsojās viņa sirdī. Viss bija kļuvis pilnīgi dabisks un saprotams. Jā, bija pilnīgi dabiski un saprotami, ka tā pasaule, kas dzīvoja viņa iztēlē, savijusies kopā ar to pasauli, kas vērās viņā ar īstenības acīm.

Un šī īstenība bija brīnum jauka. Peters Majcens pārlaida skatienu ielejai, kas bija ļoti plaša. Jā, tā bija vismaz desmit reižu lielāka par Temni-kara ieleju. Balti ceļi un celiņi gluži kā jautras lentes krustām šķērsām tecēja pāri zaļajam laukam, citu ar citu sasaistot lielākus un mazākus ciemus, kas augļu dārzu pavēnī slēpās no pēcpusdienas saules. Tālumā vīdēja rāmās Krkas josta — upe tecēja lēni, gluži kā bīstama melnacaina skaistule, kas pastaigājas pa kuplo koku paēnu. Ielejas malās, kalnu terasēs un upes krastos stāvēja stipras pilis, un šķita, ka tās ir sevī noslēgtas, pat drūmas. Laikam taču tādēļ, ka bija apjumtas ar jauniem, spilgti sarkaniem jumtiem, kas šīm vecajām aristokrātiskajām dāmām likās aizvainojoši. Kā pierietējuši pupi pie kuplām krūtīm apaļo pauguru virsotnēs stalti dižojās sīkas baznīciņas, ar saviem zvanu torņiem kutinādamas tīrās debesis, kas raidīja gaišus smaidus maigajam ielejas novadam.

«Skaisti! Skaisti gan, kaut arī pilnīgi citādi nekā pie mums,» Peters Majcens nosprieda, priecādamies par apkārtni. Tagad viņš brida pa dubļainu, izdangātu ceļu, kas likumu likumiem veda pa paugura virsotni. Un drīz vien sasniedza pirmo vīna pagrabu. Zem koku samtainajām lapotnēm viņš ieraudzīja lielu dīķi. Ūdens bija netīrs, saziedējis. Virs dīķa lidinājās mušu spieti, bars vardulēnu izlēca no zāles un, ūdeni plunkšķinādami, ienira dzelmē. Ūdens gredzeni palēnām norima, un zaļganajā spogulī atspīdēja balts mākonis.

Peters Majcens tik ļoti par to nopriecājās, ka pacēla acis pret debesīm. Mākonis atradās tieši virs galvas. Tas dusēja debess zilgmē iegarens, sprogains kā jērēns un balts, balts ...

«Tu esi šeit? Un tieši virs šīs zaļganās, netīrās peļķes... Bet tas nekas, jo tu taču nevari notraipīties nevienā peļķē; gluži pretēji — tu attīri un padari glītu jebkuru peļķi. Esi sveicināts! Un šodien vairs nepamet debesis!»

Mākonis viegli sašūpojās, it kā gribētu paraustīt plecus.

Peters Majcens padraudēja tam ar nūju un gāja tālāk. Drīz viņš nokļuva starp vairākām ēkām un ieraudzīja, ka šeit nav tikai vīna pagrabi vien. Tas bija ciematiņš ar apmēram desmit mājām, vecām mājām, kas bija būvētas no tēstiem baļķiem. Bet patiesībā tās par mājām nemaz lāgā nevarēja saukt, tās bija tikai mājeles. Arī logi nebija īsti logi, tie bija tikai lodziņi. Un uz to palodzēm ziedēja neļķes, pelargonijas, fuksijas — fuksijas, pelargonijas, neļķes. Viss šeit bija tik vecs, no visiem kaktiem vēdīja pretim tāds scnatrrigums, ka Pete-ram Majcenam nevi|us izlauzās jautājums:

* C/5<

— Vai šajā ciemā kaut nieciņš ir mainījies kop tiem laikiem, kad šeit klejoja Primožs Trubars?

— Kikerikū! — netālu atsaucās gailis. Bet tas nepabeidza savu dziesmu, — aiz pārgalvības ņemdams pašu augstāko noti, aizslāpa un apklusa.

Tad iežvadzējās smaga ķēde. Pie koka būdas pakša parādījās pinkains suns un tikko dzirdami ievaukšķējās. Suns bija izkāris meli, un tā bija tikpat sarkana kā nojukušās neļķes, pelargonijas un fuksijas.

— Kā klājas, draudziņ? Karsts, vai ne?

Suns nedz rēja, nedz smilkstēja. Tikai apgriezās

un majestātiski aiznesa savu pinkaino galvu aiz pakša, atvadām pat asti nepaluncinādams.

Aiz mājas stāvēja liela mēslu kaudze. No tās līdz ceļam bija aizplūdusi bieza tumši zaļas, gandrīz melnas vircas tērce. Pa to pērās trīs baltas pīles, kas bija tikpat tīras un sniegbaltas kā mākonis pie debesīm.

— Nudien, jūs esat lieliski putni! — Peters Maj-cens izsaucās. — Cik jauki, ka varat pērties pa mēslainu vircu un palikt tīri!

— Mu-ū-ū... — aiz muguras atskanēja mā-viens.

Viņš atskatījās. Govs bija pabāzusi pa kūts durvīm savu lielo purnu.

— Mu-ū-ū ...

— Labdien, Raibaļa! — Peters Majcens sveicināja un piegāja tuvāk. — Ko tu vēlies? Vai tikai [5] aiz garlaicības īdi? Tev taču nemaz nav tik slikta dzīve! Stāvi ēnā un gremo savu gremojamo.

— Mu-ū-ū... — govs ieīdējās un ar savu aso mēli nolaizīja viņam roku.

— Pūlies vien, pūlies! Goda vārds, man nav laika kasīt tavu skaustu. Es steidzos atpakaļ uz mājām. Man jāstrādā.

— Mu-ū-ū ...

— Tie tik ir joki! — Peters Majcens apstājās. — Gandrīz aizmirsu Temnikara govi! — Viņš pagriezās un atkal piegāja pie Raibaļas. — Paldies tev, Raibaliņ, ka sāki ar mani runāties! Zini, manam zemniekam Temnikaram, par kuru es rakstīšu stāstu, arī bija govs. Patiesību sakot, viņam bija vairākas govis, bet Raibaļu viņš mīlēja stiprāk par visām citām. Tā bija skaista un ļoti patīkama govs. Tikai viena bēda bija ar viņu — šī nekādi negribēja apņemt vēršus. Temnikars gan dusmojās, gan sūrojās, bet tik un tā četrus gadus velti viņu mitināja.

— Mu-ū-ū... — govs viņu pārtrauca.

— Pagaidi! — Peters Majcens uzsauca un palūkojās apkārt. Ceļa otrā pusē auga pazems osis. Viņš izņēma no kabatas nazi, nogrieza dažus zarus un padeva Raibaļai. — Redzi nu!... Tātad es tev jau teicu, ka Temnikaram bija skaista govs. Un sava mūža pēdējā dienā, pirms devās uz Robiem, lai stātos pretim tiem nolādētajiem sumpurņiem, viņš vēlreiz iegāja kūtī. Viņš Raibaļu mīlēja. Un pilnīgi tai uzticējās. Arī revolveri, ko viņam bija atnesuši partizāni, Raibaļa glabāja savā silē. Un tā, iegājis kūtī, lai paņemtu ugunsriku, Temnikars sāka ar Raibaļu runāties. Pakasīja viņai skaustu un teica:

— Areče, Raibaliņ, es nu eju prom! Dodos cīniņā ... Neskaties taču mani tik dumjām acīm! Es patiesi eju cīnīties. Tas vairs nav nedz joks, nedz iedoma, nedz arī tukša lielība...

— Mu-ū-ū... — Raibaļa ieīdējās.

— Zinu!—Temnikars nodūra acis. — Divdesmit gadus es visiem stāstīju, kāds kauslis esmu bijis jaunības dienās. Areče, divdesmit gadus meloju. Bet kālab meloju? Tikai tālab vien, lai kaut maķenīt uzkurinātu savu dēlu, kas man ir īstens mīkstčaulis. Jā, tikai tālab! Bet vai tad es kaut ko panācu? Itin nekā! Es šim stāstu, stāstu aizgūtnēm, bet viņš aizbaž roku aiz biksēm, kasa nabu un ki-kinās kā tāds impampiņš! Tagad pat — visi cīnās, bet šis kvern mājās un kasās!... Vai manu, cik īstam vīra cilvēkam grūti ap sirdi, kad viņa dēls ir līdzīgs bābietim!... Un vēl grūtāk, kad pašam jādižojas ar izdomātiem kautiņiem!... Ko lai dara! Sākumā domāju tā iekustināt puisi, bet pēcāk tas iegāja paradumā, kauču arī biju pārliecinājies, ka viss veltīgi... Tiesa gan, būtu tāpat darījis arī turpmāk, līdz pat mūža galam, ja... ja negadītos tie sumpurņi...

— Mu-ū-ū, — govs iemāvās.

— Lai nu paliek! — Temnikars atmeta ar roku. — Raugi, par saviem kautiņiem es allaž pratu stāstīt interesanti. Un ne tikai stāstīju, reizēm šo to arī parādīju. Vienreiz stāstīdams tik stipri aizrāvos, ka pakampu krēslu, — gribēju parādīt, kā sasitu lampu Plešos, — atvēzējos un patiešām sasitu arī... Neba tad jābrīnās, ka manos stāstos ar prieku klausījās? Ziemas vakaros, kad sasēdāmies pie krāsns un visiem bija garš laiks, mani vienmēr lūdza: «Pastāsti vēlreiz, tēt, kā jūs Plešos kāvā-lies!... Tas bija mans dižākais kautiņš. Mēs toreiz saķērāmies Tilčkas dēļ, kauču ari viņiem es to neteicu. Gregorčevu Janezs zimigi ieminējās, ka viņa ik pusnakti atverot logu, bet man ar to bija diezgan. Pielēcu kājās, pakampu krēslu un — blaukš! — pa lampu, lai istabā būtu tumsa. Tad saspļāvu plaukstās un sāku. Duci puišu izmetu ārā pa durvīm, bet pārējos izlidināju pa aizvērto logu. Vai manu, kas tur bija par brēkšanu un trokšņošanu! Bet tad, kad biju ticis ar viņiem galā utusievas atnesa sveces, es ieraudzīju, ka esmu izsitis gandrīz visas rūtis, salauzis galdu un sadauzījis sešus krēslus, par traukiem nemaz nerunājot. Areče, kas tas bija par diženu kautiņu!...

— Mu-ū-ū... — govs atkal isi iemāvās.

— Tā jau ir! — Temnikars nopūtās un nodūra galvu. — Pats labi zinu, ka ne reizi mūžā neesmu bijis Plešos!... Un nekad savā mūžā neesmu kāvies! ... Ko lai dara! Gadu gaitā tik stipri pieradu pie šiem kautiņiem un tie man tā iepatikās, ka reizēm, kad kļuva garlaicīgi strādāt, pats sev klusībā stāstīju par tiem... Sākumā gan bija kauns melot ne no šā, ne no tā, bet pēcāk... Kā lai cilvēks tiek vaļā no paša meliem? Vislabāk ir ticēt, ka tā ir patiesība. Un, ticēdams tam, es reizēm biju gatavs pat pie dieva apzvērēt, ka viss patiešām tā ir noticis!... Un kālab gan lai tā nebūtu patiesība? Vai tad es nebūtu varējis kauties? Vai tad es biju gļēvulis? Ūja! Es biju stiprs un puisis uz goda. Nebija tikai vajadzības... Āreče! Apprecējos jauns. Un abi ar Tilčku dzīvojām rāmi un mierīgi. Kāda velna pēc lai es būtu kāvies? Bet tad, kad viņa nomira, kaut kas nomira ari mani.

— Mu-ū-ū... — govs grūtsirdīgi noīdējās.

— Nebrēc! — Teninikars sacīja un padeva klēpi sausa āboliņa. — Āreče, uzkod āboliņu, jebšu tā ari neesi pelnījusi. Ēd vien, ja reiz tāda diena pienākusi! — Viņš paplikēja govij pa silto kaklu\ un devās ārā. Durvis vēlreiz atskatījās un padraudēja ar pirkstu: raugi, Raibaliņ, es tev vēlreiz saku, pēdējo reizi — pielūko! Pagājušā mēnesi es tevi vedu pie vērša; ja nu šoreiz tu nebūsi apņēmusi, tev vajadzēs čāpot pie partizāniem. Esļ intendantam Urbām apsolīju. Nu jau iegājis otrajā mēnesi.

— Mu-ū-ū... — Govs pagrieza pret viņu savu purnu.

— Neko nevar darīt, mana mīļā! Tagad tādi laiki, nevienam nav tiesības dzīvot ālavibā! — Temnikars noteica un izgāja no kūts.

— Mu-ū-ū...

Temnikars vairs neatskatījās. Viņš lēni aizvēra aiz sevis kūts durvis, sirds dziļumos nopriecādamies, ka tad, kad partizāni atnāks pēc Raibaļas, viņa vairs nebūs šaisaulē...

— Mu-ū-ū, — govs atkal iemāvās, kad bija noplūkusi no oša zariem visas lapas.

— Laba jau, laba! — Peters Majcens pakasīja , viņai starp ragiem. — Un liels paldies tev, ka iesāki ar mani runāties. Kas zina, varbūt es patiesi nebūtu atcerējies Temnikara Raibaļu...

— Mu-ū-ū ...

— Mu-ū-ū... Jā, jā... Ko tu par to zini? Itin : nekā! Vicini tikai asti un reizēm noīdies. — Peters Majcens iesmējās un pašūpoja galvu. — Un ko gan teiktu modernie estēti, redzēdami, ka es ar tevi

lērzēju par saviem varoņiem? Laikam lāču teiktu, ka tas nav estētiski... Bet ko lai es daru? Vai tad Temnikars nesarunājās ar savu govi? Protams, sarunājās, bet viņš bija zemnieks, viņš nebija rakstnieks! Ha! Un kas par to? Vai tad viņš citādi i/.turējās pret dzīvi?... Bet ko tad īstenībā dara mūsdienu estēti? Luncina astes un laiku pa laikam izgrūž kādu nesaprotamu māvienu. Labākajā gadījumā izslej ragus un laužas visās jaunās durvis. Bet vai tad šāda rīcība atbilst estētikas virsotnēm? Galu gala tajā nav nekā oriģināla, tā ir mazāk oriģinālā nekā rakstnieka saruna ar govi par mākslas jautājumiem ...

— Mu-ū-ū ... — govs iemāvās.

— Tā tas ir! — Peters Majcens pamāja ar galvu. — Bet nu es iešu! Man jāsteidzas. Par Tem-nikaru jau esmu visu izdomājis. Savām gara acīm esmu redzējis visas galvenās ainas, izņemot kauju Robos. Bet gan jau ieraudzīšu arī šo kauju, kamēr rakstīšu iepriekšējās ainas ...

Viņš steigšus devās tālāk pa ceļu, kas aizvien vairāk un vairak kļuva lidzīgs dubļainam grāvim. Beidzot sākās tik dziļi dubļi, ka Peters Majcens apstājās un prātoja, kā izkulties no šī zaņķa.

Un šai brīdī atkal sāka spēlēt trompete. Tā skanēja tik tuvu un tik skaļi, it kā spēlētu tieši virs viņa galvas. Peters Majcens jau bija paguvis to piemirst, tādēļ mazliet apmulsa, taču drīz atguvās un iegrima pārdomās.

«Ja spēlē tik tuvu,» viņš nosprieda, «tad iešu paskatīties, kas tur spēlē!»

Viņš atbalstījās pret savu nūju un izlēca no dubļiem pieplūdušā grāvja.

Peters Majcens apstājās Rāmās ielejas labāi puses nogāzē virs vīna dārziem. Trompete dzieļ dāja, un, kaut ari skanēja tā pati skumīgā, senlaicīgā melodija, tagad tā bija svinīga, it kā pavēlēja ielūkoties šai brīnišķīgajā nostūrī, kas pletās viņa] acu priekšā. Un patiesi, ielejas krāšņums viņu bija] tik ļoti savaldzinājis, ka viņš aizmirsa visu, ka: pastāv pasaulē.

— Paskat, te nu atkal ir Rāmā ieleja! — viņā skaļi izsaucās. — Tieši kā uz delnas. Cik skaista,] cik viegla delna! Un cik klusa!...

Trompetes skaņas lidoja šurp viļņodamās, gluži kā priekškars, kas veras vaļā pirms izrādes, ui lēni izklīda pa labi un pa kreisi — mierā un klu-1 sumā.

Peters Majcens izslējās un dziļi ievilka elpu, it] kā gribētu sevī ieelpot visu zemes zaļo krāšņumu un visu debess zilo košumu, visu šo mieru un visu klusumu. Viņa krūtis izpletās, sirds sāka pukstēt^1 straujāk no laimes, kuru rūgtuma piliens spēj vērst vēl pilnīgāku.

— Vai tad nav brīnišķīgi! — viņš izsaucās un izpleta rokas, it kā vēlētos apskaut visu ieleju. — Jauki! Ai, cik jauki!... Un tepat netālu, varbūt tur zem tā vīna dārza, atrodas tas vientuļais, viesmīlīgais vīna pagrabs, kas izskatās pēc melnmatainas melnaces ar pienbaltu seju. Paskat tika gandrīz biju to piemirsis! Tiesa gan, es jau pirmīt teicu tām kuplajām blīgznām, kas stāv upmalā, ka, mājup iedams, nokāpšu lejā arī pie pagrabiņa. Un es nokāpšu lejā un izstiepšos zīdainajā zālē! Bet tagad mazliet pasēdēšu šeit, izbaudīšu visu šo krāšņumu. Temnikars mani pagaidīs. Beigu beigās būs pat derīgi, ja es iepazīšos ar šo jauko, maigo ieleju, lai manī skaidrāk atainotos skaudrais Tem-nikara novads.

Peters Majcens apsēdās zemē, bet pēkšņi nobijās, ka nemanot var padoties savai vecajai vājībai — atkal, kā parasti, atgulsies uz muguras un nokļūs neauglīgu sapņu varā, tādēļ strauji pielēca kājās un apsēdās uz ozola celma. Aizsmēķēja cigareti un sāka aplūkot ieleju.

«Tā!... Tagad paskatīsimies, ko no šejienes var redzēt! Ielejas gultnē ir pļava — bezgalīgi liela, līgana gulta, kas apklāta ar pūkainu zaļas zāles segu. Cauri pļavai līču loču vijas upe. Mitrā piekrastes zāle ir tumši zaļa, bet ūdens — gandrīz melns... Pa upes krastu vēl joprojām čāpo trīs blīgznas — trīs večiņas, trīs pinkainas sievas. Bet necik tālu nav aizgājušas. Vēlāk, kad nokāpšu lejā, sadošu viņām pēc kārtas ar nūju pa pakaļu. Nekur viņas neaizskries! Pat līdz atvaram netiks!»

Viņš palieca galvu sāņus un ar acīm sameklēja zaroto skābardi pie atvara.

«Diez kādēļ cilvēki nemēdz uz turieni iet. Skābardis izskatās neparasti nopietns, skumīgs un drūms. Un nekustīgi veras sava atvara dzidrajā dzelmē. Protams, tas ir viņa atvars. Atvars ir viņa acs, liela, dziļa, koši zaļa acs... Ko gan nav redzējusi šī acs!... Bet kur tagad palicis viss, ko tā redzējusi?... Skābardī?... Protams, skābardī! Ikviena šī koka lapiņa glabā dzīvu ainu, ko reiz skatījusi atvarā ... Ak jā, jā! Kad jauna veļas mazgā; tāja izmazgāja un izplāja baltos palagus zaļajā zālē un pati izģērbās, lai izpeldētos, tai mirklī, kad viņa brīdi bija palikusi stāvam atvara malā, lai teju, teju mestos ūdenī, skābardis pazagšus noņēma no ūdens spoguļa viņas attēlu, satina vīstoklī un paslēpa savas skarbajās lapās... Kas zina, cik daudz brīnum jauku attēlu viņš glabā savā kuplajā, tumšajā lapotnē!... Bet tad, kad skābardis paliek viens, it īpaši rudenī, kad valda rudenīga vientulība un tuvojas ziemas snauda — varbūt pēdējā snauda, jo pēc vārgā, izsīkstošā sulu pulsējuma koks jau nomana, ka vecās saknes zaudē spēku, viņš savas lapas cilu pēc citas lēni iegremdē atvarā; bet atvars vairs nav viņa acs, tas tagad kļuvis par viņa atmiņu spoguli. Un katra lapiņa atritinās uz ūdens gludas virsmas, attēls atkal atdzīvojas, bet pēc mirkļa notrīs un izgaist uz mūžu mūžiem, gluži tāpat kā izgaist attēls spogulī, kuru apraso elpas pērļotā migliņa... Jā, tā vecais skābardis pārskaita dienas, kas nākušas un aizgājušas...»

Peters Majcens rūgti iesmējās un pašūpoja galvu.

— Jā, manu mīļo skābardi, dzīve ir gara un pelēka, tikai acumirkļi ir tīra zelta vērti!... Un, kaut arī mirkļi ir zelta vērti, mēs tik un tā tos vieglprātīgi izšķiežam, tapat kā izšķiežam zelta monētu, kad tā iekrīt mūsu kabatā... Mēs neprotam rīkoties ne ar zeltu, ne ar laimi!

Viņš nometa smēķa galu un ar papēdi iespieda to zemē.

Pēc tam ar rokas vēzienu notrauca no sejas rūgtuma ēnu.

«Diezgan. Lai paliek! Ari šī pasaule, ko es pašlaik skatu savām acīm, ir zelta vērta. Un pašlaik es esmu kopa ar to. Raug, tur skābarža pavēnī balto balta velētava. Balto kā balta pile, kā balta

kaija, ka balts gulbis. Ta ir tālu, paša ielejā, bet cik ta ir gaiša un dzīva! Goda vārds, tā ir dzīva! Vai tas nav brīnums, ka reižu reizēm, kad tuvumā nav cilvēku vai dzīvnieku, nedzīvie priekšmeti piepeši atdzīvojas? Un cik dzīvas un harmoniskas kļūst viņu attiecības... Jā, viss ir dzīvs! Arī šis ceļš ir dzīvs. Cik tas ir patīkams! Tas ir tik vienkāršs un tik rimts, ka kopā ar skābardi un upi, ar blīgznām un atālu, un kopa ar visu citu lieliski iekļaujas šīs ielejas poēmā ... Bet tur nogāzē aug ozols. Cik tas ir jauks! Bet augšpus ozola zied griķu lauks. Kad virs tā dūc bišu spieti, visa druva līgojas un san, un tad liekas — nogāzē guļ baltās drānās tērpusies meitene, kas raugās zilas debesīs un daino savu dziesmu, kurai nav vardu ... Bet dosimies tālāk! Virs griķu lauka ir lezena terase. Tur ir zemnieku mājas. Veco augļu koku vidū stāv skaista māja ar sarkanu kārniņu jumtu. Acīmredzot jumts ir jauns, jo nesen apdedzinātie kārniņi saulē kvēlo kā liesma ...»

Viņš pasmaidīja un skaļi noteica:

— Sarkanais jumts liesmo saulē kā uguns zaļā koku jūrā!... Nav ko iebilst, labs salīdzinājums, spilgts un ...

Viņš nepabeidza teikumu, jo šai mirkli iekšēji notrīsēja. Viņš kļuva ļoti nopietns, piemiedza acis un cieši vēroja māju.

«Ja, tagad tas ir labs un spilgts salīdzinājums, bet pirms necik ilga laika tā bijusi spilgta un drausmīga īstenība. Māja taču ir degusi! Sienas vēl tagad apkvēpušas... Laikam kara laikā nodegusi. Protams, kara laikā nodedzināta. Tas nav nekāds brīnums, cik gan māju nenodedzināja! Arī Temnikara mājas nodedzināja!»

«Nekādus «bet»!» Peters Majcens steidzīgi iebilda, nojauzdams, ka viņā atkal mostas tas neizprotamais spēks, kas allaž rosina iztēli. «Ja sāktu rakstīt par Temnikara rīcības sekām, es sagrautu savas noveles struktūru, kas tagad ir vienkārša un monolīta. Viss, kas notika Temnikā pēc viņa nāves, paliek ārpus tās rāmjiem!»

Viņš spēji sarāvas un izbrīnījies iepleta acis, «Ķā? Vai tad Temnikara mājas nodedzināja?» Brīdi padomājis, viņš pašūpoja galvu.

«Nezinu... Lai gan — es neesmu par to domājis. Un dabiski. Mana novele taču beidzas ar Temnikara nāvi. Turklāt es taču rakstu tikai par Tem-nikaru, pareizāk sakot, par viņa pēdējo dienu: sakot ar rītausmu, kad viņš pamodās ar smagu sirdi, līdz saulrietam, kad, ložu sakapāts, nomira Robos.» «Tā jau nu ir, bet...»

Taču — veltīgi! Neizprotamais jaunrades spēks neklausīja formālajiem prāta argumentiem, tieši pretēji — tas gatavojās jaunam izvirdumam. Peters Majcens tam pretojās, jo instinktīvi baidījās, ka novele izvērsīsies plašumā un pēc tam sašķīdīs drusku druskās, kā jau bija noticis ne vienu reizi vien.

«Nē, nē! Tas iet pāri noveles ietvariem!» viņš turējās pretim. Taču tai brīdī jau sajuta, ka sirds pukst arvien straujāk, aizvien spēcīgāk un spēcīgāk un pazīstamais reibonis pārņem prātu.

Un viņš padevās.

«Pareizi,» Peters Majcens piekrita. «Arī Temniku varēja nodedzināt.»

«Protams, nodedzināja!» atbalsojas viņa apziņā. Un acumirkli šī atziņa kļuva par patiesību, par īstu un neapgāžamu patiesību. «Kad Robos atrada nogalinātos baltgvardus un Temnikara līķi...»

«Vai tad viņus atrada?»

«Par to nav šaubu! Kad Martins Lužniks un viņa rokaspuiši līdz pusnaktij neatgriezās no sava karagājiena uz Betlēmi, kad arī ziemsvētkos viņi vēl nebija pārradušies, Vencs Zaplatars ...»

«Kas? Vai Apsēstais Ķīķīzeris?»

«Tas pats! Par Apsēsto Ķīķīzeri viņu saukāja tādēļ, ka viņš bija garš kā sklanda un pie labas gribas varēja apokšķerēt pat jumta kārniņus. Jau senāk viņš bija bildinājis Temnikaru Justīni, bet kara laikā sāka strādāt garnizonā par tulku un pavadoni, jo pazina ikvienu kalna kazu taku. Ste-fanovā viņš sacēla kājās visu neliešu varzu, lai ietu meklēt Martinu un viņa četrus zaldātus.»

«Bet kas notika pēc tam?»

«Pēc tam viņi iebruka Temnikā. Un izrēķinājās ar mājiniekiem. Bet Ternnikariete ...»

«Nē, nē!» Peters Majcens pretojās vēl līdz galam neizdomātajai patiesībai. «Tas nav iespējams!»

«Bet arī tas taču nav iespējams, ka vecā un ķildīgā Marjana izturējās kā īsts vīrs!»

«Nē! Tas nav saprotams!»

«Nav saprotams? Vai tad šajā karā bija mazums neizprotamu notikumu!... Cilvēks pats nekad nenojauš, kas viņā apslēpts. Cik bieži tikai visdrausmīgākais pārbaudījums atklāj to pūru, kurā glabājas vērtīga dzīves gudrība un neizmērojami cilvēciski spēki. Tā notika arī ar Temnikarieti... Ak vai, ja Temnikars būtu viņu redzējis, viņš nebūtu ticējis savām acīm, viņš ne iedomāties nebūtu varējis, ka šajā izkaltušajā klabeklī, kā viņš daudzkārt bija apsaukājis sievu, var slēpties ari kaut kas tāds. Kad pret Ternnikarieti lika pacelti šau-tei,iu stobri... nē, nē, vel agrāk... tiklīdz viņa ieraudzīja nakam ...»

Šai bridi nācējus ieraudzīja ari Peters Majcens.

Viņi nāca pa sniega lauku gara ķēdē, vilkdamies kā melna čūska, kas locīdamas lēni rāpo pa baltām smiltīm. Saltajās debesis nekustīgi stāvēja salta ziemas saule un meta savus saltos starus pret saltajām kaskam, kas laistījās saltā spīdumā, gluži tapai kā saulē salti vizuļo salti plankumi uz čūskas saltās muguras.

Turēdama rokās bļodu ar netīru ūdeni, Temnika-riete tieši tobrīd no virtuves parādījās «kancelē» — tā Temnikars bija iesaucis lieveni mājas dienvidu pusē, kur sieva labprāt mēdza stāvēt un no «augstumiem» komandēt viru, viszinīgi pamācīdama, kas viņam darāms un kā darāms. Viņa atvēzējās, lai pāršļāktu ūdeni pāri žogam, un sastinga. Ūdens apšļakstīja priekšautu, bet viņa gluži kā apburta skatījās uz melno čūsku, kas lēni un mēmi rāpo ja šurp uz viņu māju.

— Nudie, nāk! — viņa noteica. Sievietes balss noskanēja klusi un apbrīnojami mierīgi, jo īstenība pati par sevi bija tik šausmīga, ka viņa pat nespēja sajust bailes. — Nāk! — viņa vēlreiz noteica tikpat klusi un mierīgi, un balsi bija jaušams rūgts, neizprotams gandarījums, it kā nācējus viņa būtu jau ilgi gaidījusi.

Viņa patiešām tos gaidīja jau vakar un gaidīja augu nakti, kas likās nebeidzami gara. Viņa neizģērbusies gulēja uz krāsns un bija gatava uz visu. Pulkstenis spītīgi steidzās uz priekšu, un tomēr šķita, ka las tik tikko kustas, jo tam blakus bija nostājies sastingušais ļaunais laiks, kas uz rūdītājiem bija uzlicis savu smago roku. Pulkstenis tikšķēja neparasti skaļi, un reizē ar katru tikškienu Temnikarietes sirdi iekrita rūgts piliens, kas tūdaļ pārakmeņojās: viņai likās, ka reizē ar katru tikškienu nodreb visa Temnika, ka viņu māja neapturami attālinās no ciema un gāzās nezināmā tukšumā. Viņa instinktīvi nojauta, ka liktenis viņu pametis, ka viņa ir viena un nošķirta no visas pasaules. Viņa gulēja uz muguras un skaidri redzēja, kā viņu māja cieši kļaujas pie stāvās nogāzes — gluži kā putna ligzda pie klints sienas, bet lejā vīd sniega lauks, kas mēnesnīcā gluži kā smilšu tuksnesis plešas acīm nepārskatāmā plašumā. Un pa šo tuksnesi lēni un mēmi rāpo melns nezvērs, kas izpostīs ligzdu un nogalinās viņus pašus... Kad atskanēja kāda apledojuša zara sprakškiens vai veca, sniega nastas nospiesta dēļa čīkstiens bēniņos, viņa satrūkās, saspringusi sāka kļausities un nočukstēja:

— Nāk!...

Un nu viņi patiešam nāca. Temnikariete lēni nolika bļodu zeme, strauji izslējās un pacēla pie acīm savu kalsno plaukstu, jo baltais sniega klajums pārlieku žilbināja.

— Būs cilvēku trīsdesmit! — viņa prātoja. — Salasījušies no visām varzām, tikai vāciešiem kaskas galvā.

Zemapziņā, sirds dziļumos viņa juta, ka tūdaļ, nekavējoties jāiet pie dēla un meitas, taču palika stāvam kā sastingusi. Viņa nekustīgi stāvēja un skatījās, kā čūska pamazītēm nozūd aiz Lejas-druvas nogāzes, it kā lēni ieraktos zibsnīgajā balsnumā. Teninikariete pavērsa skatienu pret Kalndruvas galu un gaidīja, gaidīja ...

— Ilgi nerādās! — viņa noteica. Un patiešām ilgi viņus neredzēja, jo Temnikarietei blakus stāvēja sastingušais ļaunais laiks.

Beidzot čūska atkal iznira no sniega, nogriezās pa labi un rāpoja šurp gar Kalndruvas malu. Un tad Temnikariete ieraudzīja nestāvās.

«Jerneju nes!» iešāvās prātā. «Atraduši!...»

Viņa spēji apgriezās un iegāja virtuvē. Metās pie istabas durvīm, bet pēkšņi atkal apstājās.

— Viņš ir miris! — Temnikariete noteica. Un acumirkli saprata, ka ari pati ir mirusi. Viņa juta, ka atraisās no ķermeņa smaguma, ka kļūst aizvien vieglāka un vieglāka — tik viegla, ka ar ceļgaliem atspiedās pret krāsni, lai nepakristu. Aizvēra acis, bet ausis sāka džinkstēt — šķita, ka zeme izgaist zem kājām, — un viņa atkal atvēra acis. Paskatījās uz savām izdilušajām rokām un pakustināja pirkstus, bet viņa nepazina šis rokas, likās, ka tie ir divi nedzīvi stumbeņi, nodiluši darba rīki. Viņa sažņaudza pirkstus dūrēs, bet tad ienāca prātā, ka slimnieki pirms nāves vienmēr mēdz aplūkot savas rokas, tādēļ paslēpa tās zem priekšauta. Paskatījās apkārt, notrīsēja un atgriezās īstenībā.

«Justīne! Tonē!» pēkšņi iešāvās prātā. Un viņa tūdaļ saprata, ka ari bērni jau miruši. Viņa aizvēra acis, un ausis atkal ieskanējās troksnis, un viņai šķita, ka zeme atkal izgaist zem kājām, bet pēc mirkļa sasprindzināja visus spēkus un atguvās, kļuva rāma un nesatricināmi mierīga, kāda bija kopš tā brīža, kad ziemsvētku vakarā Jernejs nozuda aiz nogāzes, un viņa nojauta, ka virs vairs nekad nepārnāks.

Viņa izslējās un lēni iegāja istabā. Dēls sēdēja uz sola. Labajā rokā viņš turēja grābekļa zaru un, vienu aci piemiedzis, aplūkoja to no visām pusēm, bet ar kreiso roku kasīja kaklu. Skumīgu prātu Temnikariete atcerējās Jerneju un atkal nožēloja, ka Tonē nav līdzīgs tēvam, kas šādā bridi trauktos kājās un tvertu pēc cirvja. Viņa paskatījās uz krāsni, kur sēdēja Justīne un darināja mežģīnes. Meitenes pirkstos, sausi knakšķēdami, veikli ņirbēja virbi. Temnikarietes acis sastapās ar meitas padevīgo, vaicājošo skatienu, taču viņa izlikās to neredzam. Viņa piegāja pie galda un vēlreiz pavērās abos bērnos. Sākumā nolēma, ka būs labāk, ja viņi paliks tepat, — ko nu lieki bērnus biedēt, — taču mātes instinkts bija stiprāks par viņas vēlēšanos, un no sirds dziļumiem viņai izlauzās kliedziens:

— Bēdziet! Nē! Ejiet uz sicnaugšu! Paslēpieties sienā! Ašāk!

Tonē pielēca kājās kā atsperes sviests, Justīne lēni izlaida Virbus no rokām.

— Nē! — Temnikariete pārdomāja, jo noģida, ka viss ir veltīgi, ka viss jau par vēlu. «Viņi jau nogriezušies uz Vecdruvas pusi,» viņa nosprieda par melno čūsku.

— Kas noticis? — Justīne jautāja, bailīgi blisinādama acis.

— Neuztraucieties, nekā briesmīga nebūs! — māte atbildēja jau mierīgākā balsī. — Ejiet augšā! Paslēpieties jumtistabiņā!... JJn netrokšņojiet!

— Vai vācieši?

— Nezinu... Ejiet augšā! Nekā briesmīga nebūs!

— Un tēva ari vēl nav! — Tonē iečinkstējās.

— Ejiet! — māte pavēlēja. — Nekā briesmīga nebūs!...

Justīne un Tonē gaja ārā, bet uz sliekšņa apstājās un bikli atskatījās atpakaļ.

— Ejiet! Ejiet!... Turiet mierīgu prātu, nekā briesmīga nebūs! — Temnikariete atkārtoja un aizslēdza aiz viņiem durvis. Palika stāvam kā sastingusi un aizvēra acis. Un atkal izdzirdēja ausis apdullinošo troksni, un atkal viņai likās, ka zeme izgaist zem kājām.

— Pavej, nu jau būs pie Skopičnikas! — viņa noteica un domās ieraudzīja melno čūsku, kas pašlaik rāpoja pa strauta malu. Atvēra acis un paskatījās apkārt. Viņai likās, ka kaut kam ir jānoliek, tikai nevarēja atskārst, kas īsti notiks. Bridi iegrima pārdomās, bet tad padevīgi nolaida rokas un lēni piegāja pie krāsns.

«Šeit es viņus sagaidīšu!» viņa nolēma un apsēdās uz krāsns mūrīša. Nolika rokas uz ceļgaliem un akli vērās tukšumā. Sienas pulkstenis aiz muguras tikšķēja tik skaļi, it kā kāds ar āmuru dauzītu sastingušo laiku.

«Viņi ilgi kavējas!» Temnikariete domāja. Un atkal aizvēra acis, un atkal ausīs sāka dunēt dīvainais troksnis, un atkal likās, ka zeme izgaist zem kājām...

Tāpat viņa sēdēja arī ziemsvētku vakarā — sastingusi un mēma, un tik ļoti barga, ka dēls un meita neuzdrošinājās bilst ne vārda. Beigu beigās klusumu pārtrauca Justīne.

— Viņš ilgi kavējas! — meitene ieminējās.

— Un droši vien ilgi tur paliks! — Temnikarie-tei nevilšus pārvēlās par lūpam.

— Uz kurieni viņš aizgāja? — Tonē vaicāja.

— Uz mežu! Tu lāču zini! — mālē skarbi atbildēja. «Ja tu bulu līdzīgs savam tēvam, būtu gājis viņam līdzi,» viņa nodomāja un sāka klusībā prātot: varbūt ir labi, ka dēls, kas tik ļoti atšķiras no tēva, palicis mājās, bet varbūt būtu bijis labāk, ja ari viņš ar cirvi rokā būtu gājis līdzi Jernejam. Taču izšķirties bija grūti, un no tieša sprieduma viņa izvairījās.

Tonē sēdēja uz sola un drāza grābekļa zarus. Viņš parasti darīja to tik rūpīgi, ka Temnikaram derdzās pat skatīties. Un savādi — tobrīd tas derdzās ari Temnikarietei. Viņa pavērās meitā, kas sēdēja uz krāsns mūrīša un darināja mežģīnes. Justīne nopūtās un padevīgi kā aita pacēla acis pret māti. Temnikars bieži dusmojās par šo skatienu. Un savadi — tobrīd tas sadusmoja ari Tem-nikarieti. Viņa pārlaida acis pār istabu un pēc tam palūkojās pulkstenī. Tas iečīkstējās un gausi nosita astoto stundu. Temnikariete pacēla roku, lai uzvilktu augšup bumbu, bet aizskāra vēzēkli, un pulkstenis apstājās.

— Varbūt viņš aizgājis uz visiem laikiem, — Justīne atkal ieminējās.

Temnikariete nodrebēja un cieši pavērās meita.

— Uz kurieni viņš varēja iet? — Tonē jautāja.

— Pie partizāniem, — Justīne atbildēja.

Temnikariete nopūtās un iešūpoja pulksteņa vēzēkli.

— Pie partizāniem? — Tonē novilka.

— Kur tad citur? — Temnikariete bargi atcirta. — Un tālab klusējiet!

Un viņi klusēja visu vakaru un visu svētku dienu. Dažbrīd Temnikarietei ienāca prātā, ka vīrs patiesi aizgājis pie partizāniem, bet viņa tūdaļ

1)1

atgaiņāja šādu domu, jo instinktīvi sajuta, ka Jer-neja vairs nav starp dzīvajiem. Un tad viņas sirds sāka sāpēs vaimanāt un viņa sev pārmeta, ka nav kliegusi pilnā kaklā, ka nav skrējusi Jernejam pa-kaļ, kad viņš nozuda aiz nogāzes. Taču kāds neapjaušams, bet visuvarens spēks apslāpēja sirdsapziņas pārmetumus un izmisuma vaimanas, tas bez vārdiem centās pārliecināt, ka viņa nav vainīga, ka viņa rīkojusies pareizi, jo Temnikars bija pieņēmis negrozāmu lēmumu un viņam bija jāiet savs ceļš. Un tad Jernejs izauga viņas acīs un viņa ieraudzīja vīru pavisam citādā gaismā. Viņa atcerējās, ka pirms atvadīšanās bija vīram sacījusi: «Tu esi aplam dīvains... Gluži svešs cilvēks!» — un atcerējās, ka viņš bija atbildējis: «Raugi, es četrdesmit gadus dzīvoju svešu dzīvi, bet šodien atkal sākšu dzīvot pats savu!» Bet kāds tad viņš īsti bija? Tāds, kāds bija savā būtībā, bet šāds Jernejs viņai bija svešs.

«Jernej!» viņa domās uzrunāja viru. Un tūdaļ juta, ka sirdī kaut kas atkūst, un viņu pārņēma neapjausts siltums, viņa sajuta vīru sev tik tuvu kā vēl nekad...

Un šo tuvību viņa izjuta ari šobrīd, kad melnā čūska nesa viņa nedzīvo ķermeni atpakaļ uz mājām. Acu nenovērsdama, Temnikariete skatījās uz Jerneja koka karoti, kas visu laiku gaidīja uz galda, un piepeši ieraudzīja vīru tik viedīgi, ka negribot pameta mūrīti un klusi uzsauca:

— Jernej!...

Šai brīdī viņai aiz muguras pulkstenis iečīkstējās un sāka sist stundu. Viņa satrūkās. Un tad atcerējās, ka bija gribējusi kaut ko darīt, kad dēlu un meitu bija izraidījusi no istabas. Viņa nogai-dija, kamēr noskan Iris sitieni, tad piegāja pie pulksteņa, pastiepa savu vājo roku un apstādināju vēzēkli.

— Dod, kungs, viņam mūžīgu mieru! — viņa nočukstēja pēkšņajā klusumā un lēni pārmeta sev krustu.

«Tu viņam to nekad nedevi!» pretim no klusuma atbildēja kāda balss, un tā bija viņas pašas balss.

Viņa sāka šaudīties pa istabu, un sirds plīsa vai pušu. Pa visu ķermeni saka strāvot neizmērojamas skumjas, kas līdz šim bija ieslēgtas sirdī kopā ar viņas mīlestību. Un no šim skumjām pēkšņi at-plaiksnījās atziņa, ka nemitīgi gandējusi vīra dzīvi un reizē ar to arī pati savu un savu bērnu dzīvi.

— Es taču viņu mīlēju! — Viņa iešņukstējās. — Bet citādi nevarēju! Nevarēju ...

«Nevarējil» ar rūgtu nožēlu piekrita balss. «Nevarēji, kaut arī būtu gribējusi...»

— Es gribēju!... — Sieva nopūtās.

Viņa ar muguru atbalstījās pret krāsni un aizvēra acis. Bet tikai uz īsu brīdi, jo piepeši viņā atkal ierunājās tas pats neapjaušamais, visuvarenais spēks, kas jau pirmīt bija centies viņai izskaidrot, ka Jernejs nevarēja neiet savu ceļu. Un savādi, cik tas bija savādi: arī viņai šai brīdī kļuva skaidrs, ka vīra aiziešana bijusi nenovēršama. Viņa juta, ka kaut kas ir jāizdara, lai notiktu kas notikdams.

— Nē, es viņus negaidīšu šeit! — viņa apņēmīgi noteica. — Vai tad viņa pirmā sieva sēdētu šeit un gaidītu, ja Jernejs atgrieztos no tāda ceļa? Viņa ietu vīram pretim. Es arī iešu pretim. Un būšu kopā ar viņu! 3o pašu brīdi...

Viņa izslējās, pabāza sirmo matu šķipsnu zem

lakatiņa un sakārtoja priekšautu. Tacl strauji izgāja no istabas, plaši atvēra lieveņa durvis un nostājās uz sliekšņa. Pietrūka speķa iet tālāk. Sakrustoja rokas pār krūtīm un pavērsa skatienu pret nogāzi, pār kuru pirms divām dienām bija aizgājis Jernejs; tagad no šīs nogāzes puses viņš atkal atgriezās mājās.

— Ak vai, Jertiej!... — Viņa nopūtās.

Un pēc tam atkal atcerējās, cik viņš bija dīvains, kad devās prom no mājām. Atcerējās viņa dīvainos vārdus, viņa dīvaino balsi un rokas spiedienu, kas bija pats dīvainākais, jo visā kopdzīves laikā tikai vienu vienīgu reizi viņš bija sniedzis viņai roku: toreiz, kad devās karā. Atcerējās, kā viņa divas reizes kliedza, kā gribēja skriet viņam pakaļ, kad viņš nozuda aiz pakša, taču pārdomāja, jo zināja, ka viņš iegājis kūti pie Raibaļas, un tādēļ nolēma uzsaukt viņam tad, kad viņš nāks laukā no kūts. Atcerējās, cik ilgi stāvēja uz augstā sliekšņa, un atcerējās, ka beidzot rūgti un pikti noteica: «Govij vairāk uzticas nekā man!» Atcerējās, kā pēc tam viņš iznāca no kūts un straujiem soļiem devās prom gar dzīvžogu, ne reizi atpakaļ neatskatīdamies, un atcerējās, kā viņai nebija jaudas saukt, kaut arī kliedziens plēsa krūtis pušu: neapjaušamais, visuvarenais spēks aizžņaudza viņai kaklu, un viņa izdzirdēja tā pavēlošo balsi, kaut arī tas neizrunāja neviena vārda; ja tas būtu runājis vārdus, tie būtu šādi: «Ļauj viņam iet! Ļauj, viņam ir jāiet savs ceļš!» Atcerējās, cik negribīgi pakļāvās šai pavēlei, jo nebija pieradusi izpildīt citu pavēles, un atcerējās, kā vira spēcīgais augums kļuva aizvien mazāks, kā tas pamazītēm dila aiz baltās nogāzes un kā beidzot nozuda pavisam; vienīgi galva ar ādas cepuri gluži kā melna bumba vēl laiciņu ripoja pa baltā klajuma malu, bet tad ari tā piepeši nozuda, it kā būtu iekritusi bezdibeni. Atcerējās, ka tajā bridi noteica: «Pavej, viņš nogriezās uz Skopičnikas pusi!» — un atcerējās, cik skaudri iesāpējās krūtis, it kā šī melnā bumba ar neredzamu dzīparu būtu piediegta pie viņas sirds un tagad, krizdama bezdibeni, vilktu to sev līdzi. Atcerējās, kā savicināja rokas un pieķērās pie durvju stenderes, lai nenokristu no sliekšņa, un atcerējās, cik smags akmens uzgūlās uz sirds. Atcerējās, ar kādām mokām atgriezās virtuvē un, it nekā nedomādama, sāka meklēt Jerneja arniku un trīskārt dzīto degvīnu, lai sagatavotu viņa rūgto dzērienu, ko vēl nekad nebija darījusi. Atcerējās, ka viņa kaisa karstās ugunīs un kā baidījās domāt par notikušo, kā viņai saka likties, ka mājā ienācis kāds svešinieks; viņa pat atvēra priekšnama durvis, bet priekšnams bija tukšs, un viņa atgriezās virtuvē un atkal ķērās pie rūgtās dziras gatavošanas. Atcerējās, kā vēl divas reizes ielūkojās priekšnamā, bet pēc tam palika sastingusi stāvam pie krāsns, lai gan vēl joprojām viņai šķita, ka mājā ienācis svešinieks.

Jā, tieši tobrīd viņu mājā apmetas neredzams un nedzirdams viesis: sastingušais ļaunais laiks. Un šis neredzamais viesis arī pašlaik stāvēja viņai aiz muguras.

«Viņi ilgi nenāk!» Temnikariete nodomāja, acu nenolaizdama no baltā plašuma malas. Bet, tiklīdz tā nodomāja, sagrīļojās un pieķērās pie stenderes, lai nenokristu no sliekšņa: pie saltās nogāzes parādījās saltas kas kas, kas saule salti vizuļoja kā čūskas acis.

— Klāt ir! — viņa noteica. Un tad ari viņas sirds sastinga. Bet tā nepārvērtās par saltu akmeni, jo nebija sastingusi no bailēm. Tā sastinga no visrūgtākās pārestības sajūtas un tādēļ pārvērtās par dzīvu akmeni, par kramu, kas savās dzīslās un dzīsliņās glabā uguni. Temnikarietes dvēsele bija gatava cīņai un nāvei, kaut arī viņa pati to neapzinājās. Cilvēks tikai tad ir pietiekami liels, kad pats neapzinās sava lieluma.

Čūska kļuva aizvien lielāka un rāpoja tuvāk. Sniega lauka malā visā augumā parādījās četri vācu kareivji ar kaskātn galvās. Bet pēc tam virs kaskām parādījās ļoti maza galvele ar zemessargu^6 formas naģeni.

— Nudie! Apsēstais Ķikīzeris! — Temnikariete sazīmēja. — Atkal tas pagāns Zaplatars kopā ar viņiem!

Kareivji, kuriem galvā bija kaskas, atrāvās no čūskas ķermeņa un, pavērsuši šauteņu stobrus uz priekšu, lēniem soļiem tuvojās mājai. Apsēstais Ķikīzeris piesardzīgi vilkās nopakaļ. Nācēji apstājās pie kūts stūra.

— Vai jūs esat viena? — Apsēstais Ķikīzeris uzkliedza.

Temnikariete neatbildēja.

Viņi pienāca tuvāk un apstājās pāris soļu no sliekšņa.

— Labdien, māt! — Apsēstais Ķikīzeris sacīja. Viņa balsī nepavisam nevarēja saklausīt stingru apņēmību, turklāt viņa skatienā no tas nebija ne miņas.

— Zaplatar, kā tu uzdrošinies mani saukt par māti? — Temnikariete mierīgā balsi jautāja. — Brīnums, kā tev mēle nav nokaltusi, mātes vārdu pieminot.

Apsēstais Ķikizeris sapurināja galvu, it kā būtu dabūjis pļauku pa seju, un viņa mēle kļuva stinga kā akmens. Pēc brīža viņš skaļi norija siekalas un drūmi noprasīja:

— Kādēļ jūs šodien ar mani tā runājat?

— Tādēļ, ka jau sen bija laiks runāt ar tevi tādā valodā! — Temnikariete pavisam niierlgi atbildēja un pacēla skatienu pāri viņa galvai, cieši raudzīdamās uz nogāzi.

— Vai jūs neesat zaudējusi prātu?

— Beidzot esmu to atradusi!

— Vai tikai nebūs par agru? — Apsēstais Ķikizeris žultaini atcirta, lai saglabātu pašcieņu, taču viņa vārdos bija vairāk baiļu nekā žults.

— Ak tu nabadziņš, vēlāk no tevis ne smakas nepaliks pāri!

— Pievaldiet mēli, draņķa sieva! — Zaplatars šņāca.

— Kropli, ko tu klaigā! — Temnikariete paskatījās viņā it kā no augšas. — Pats labi zini, ka gals tev klāt!

— Klusu! — viņš spiedza. — Atbildiet — vai esat viena?

Temnikariete neatbildēja, viņa atkal sāka lūkoties tālumā pāri viņa galvai.

— Atbildiet, draņķa sieva!

— Nē, nu mēs vairs neesam vieni, — viņa rāmi atbildēja, ne acu nepamirkšķinādama.

— Ko? — Apsēstais Ķiķizeris satrūkās.

— Pavej, tur stāv tavs vācietis — ists miroņ-galva! — sieva turpināja runāt tikpat rāmi un ar roku rādija pāri viņa plecam.

Apsēstais Ķiķizeris paskatījās atpakaļ. Soļus desmit no mājas sniega klajuma vidū nekustīgi stāvēja kāds vācu virsnieks. Viņš bija ļoti garš un vājš. Kaska aizsedza gandrīz pusi viņa mazās, bālās sejas. Zem kaskas rēgojās tikai kaulains zods, plānu lūpu taisnā svītra un lielas, melnas brilles, kas izskatījās pēc miroņa galvaskausa acu dobumiem.

— Vai tad šim bail soli tuvāk paspert? — Tetn-nikariete apvaicājās.

— Saplater! — šai mirkli atskanēja Miroņgal-vas drebelīgā balss.

— Javolheršturmjirer![7] — Apsēstais Ķiķizeris ieķērcās un nodrebēja.

— Ko tu drebinies? — Temnikariete jautāja.

— Klusējiet! — viņš neganti uzbrēca. — Un atbildiet, vai esat viena pati mājas!

— Es tev jau teicu, ka neesmu viena.

— Ko?

— Beidz drebināties! Es tev patiesi saku, ka nu mēs vairs neesam vieni, kad Jernejs atgriezies. Bet tu varbūt no viņa ari baidies?

— Saplater! — [7] atkal noskanēja Miroņgalvas balss.

— Javolheršturmjirer! — Apsēstais Ķiķizeris zi-benigi apcirtās apkārt un tāpat kā pirmit ķērcošā balsi ziņoja: — Niksbanditen, heršturmfīrer![8]

Miroņgalva ar asu žestu pacēla gaisā savu garo roku. Mazs un apaļš itāliešu fašistu virsnieks, kas stāvēja mazliet augstāk nogāzē, tūdaļ deva signālu ar svilpi. Čūska sarosījās, un acumirkli no visiem stūriem parādījās dažādu ieroču stobri un galvas ar dažādām cepurēm. Tagad Tcmnikariele pati savām acīm varēja pārliecināties, ka ap viņas māju sapulcējies īsts salašņu bars: vācieši, itālieši, bārdaini četniki^9 un daži pašmāju nodēvēji.

— Paveļ, cik te suņu saskrējis! — viņa noteica.

— Kas? Kādi suņi? — Apsēstais Ķikizeris nodrebēja un paskatījās visapkārt.

— Tavam vācietim — Miroņgalvai ir daudz suņu, — Temnikariete mierīgi atteica. — Dažādu sugu suņi.

— Māt, tas jums var ļauni beigties! — Apsēstais Ķikizeris nokērcās un pagriezās sāņus.

— Tu, Zaplatar, vairs nesauc mani par māti! — Temnikariete bargi noteica. — Bet tagad es vaicāšu tev: vai esi padomājis, kāds gals tev pašam gaidāms? — Taču atbilde viņu vairs neinteresēja. Viņa ieraudzīja, ka Zaplataram padusē rēgojas asinīm aptašķīts cirvis. Rādīdama uz to ar pirkstu, viņa apvaicājās:

— Vai tad tu jau bendes godā esi iecelts?

— Turiet muti! — viņš ar mokām izdvesa. — Tas ir jūsu cirvis.

— Mušu? — Temnikariete satrūkās un plaši iepleta acis. Viņa pazina cirvi. Un šaja mirkli viņai kļuva skaidrs, kāds bijis Temnikara ceļš. — Viņš bija Robos? — Viņa iešņukstējās.

— Bija! Un tagad jūs zināt, kurš no mums ir bende! — Apsēstais Ķikizeris drūmi 'noteica, pagriezās un iecirta cirvi bluķi.

— Zinu! — Sieva lēni pamāja ar galvu. — Nu-die, zinu! Visi vilki ganu saukā par bendi, kad viņš aizstāvas ar cirvi rokā.

— Kādi vilki? — Apsēstais Ķikizeris noburkšķēja.

— Kristītie. Vienīgi Luznika neredzu. Bet varbūt vairs ne mūžam viņu neieraudzīšu?

— Nē!

— Vai Jernejs viņu novāca no ceļa?

— Nogalināja visus piecus! — Apsēstais Ķikizeris drūmi pavēstīja.

— Viens pats?

— Viens.

— Ak, Jernej! — Temnikariete iesaucās, salika rokas un pagriezās pret nogāzi.

Četri strupkājaini, noplukuši kareivji piestiepa nestāvās pie sliekšņa un nolika sniegā. Temnikara ķermenis no galvas līdz kājām bija apsegts ar viņa veco austriešu karavīra šineli.

— Ak, Jernej!... — Temnikariete klusi izsaucās. Taču viņa nesāka vaimanāt, nesāka lauzīt rokas un neskrēja pie vira, lai gan vēl nekad savā mūžā nebija to tik ļoti vēlējusies. Viņa noskārta, ka pašlaik to nedrīkst, noskārta, ka atnācēji tikai priecātos par viņas vājumu, bet viņa negribēja neliešiem sagādāt šo prieku un noskārta, ka ari Jer-nejam tas nebūtu pa prātam. Viņa gribēja būt (āda, kāds bija viņš. Tādēļ viņa izslējās, pamāja ar roku uz lieveni un kā pavēlēdama noteica:

— Nesiet viņu istabā!

Kareivji saprata viņas žestu, taču gluži kā dresēti suņi jautājoši atskatījās uz apaļīgo itāliešu virsnieku, kas stāvēja viņiem blakus, bet virsnieks, kaut ari ne tik verdziski, tomēr tikpat vaicājoši pavērās Miroņgalvā, kas bija nostājies pie bluķa un turēja savu cimdā iemaukto roku uz cirvja kāta.

— Saplater!

— Javolheršturtnjirer!

Miroņgalva pamāja ar roku uz lieveņa durvju pusi.

Apsēstais Ķikizeris iegāja priekšnamā, plaši atvēra istabas durvis un pats palika stāvam ārā. Bet tad pieskrēja kareivis ar kasku galvā un ar šautenes laidi nogrūda Temnikarieti no sliekšņa, turklāt tā, ka viņa gluži kā spalviņa nolidoja no lieveņa un pakrita. Apsēstais Ķikizeris pieliecās, lai palīdzētu viņai ūztrausties kājās, bet Temnikariete iesita viņam pa rokām, pati piecēlās un atspiedās pret sienu. Kareivji pacēla Temnikara ķermeni un ienesa istabā.

Pēc tam itāliešu diendera pavadībā istabā svinīgi iesoļoja Miroņgalva. Viņš zemu pielieca galvu, gāja ar kasku pa priekšu, istabas vidū izslējās un piesardzīgi palūkojās apkārt. Piepeši viņš nodrebēja pie visām miesām, jo negaidīti loga rūtī iedrāzās vista un skaļi ieķērcās. Pagalmā neganti trokšņoja bars sniega spīduma apžilbinātu vistu, kas ķērkdamas juku jukām spurdza pa visu pagalmu, lai glābtu savu dzīvību.

Miroņgalva nicīgi nosprausto jās, sarauca degunu, ledainā smīnā atsedza zelta zobus un gaus pagriezās pret itāliešu dienderi — savu adjutantu\

— Le decapitazione delle galline![10] — dienderis paskaidroja un noplātīja īsās rokeles.

— Le decapitazione delle galline, — Miroņgalva dzedri atkārtoja, saprotoši pamāja un apsēdās pie galda. Ar elkoni atgrūda nost Temnikara koka karoti, kas ar dobju troksni nokrita uz grīdas. Pēc tam lēni noņēma kasku un atsedza savu apaļo un pilnīgi kailo pauri. Tikpat lēni noņēma melnās brilles, un dziļas iedobes salti iezibsnījus mazas, zaļganas ačeles. Viņš izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja vasaras raibumiem nosēto pieri un pauguraino galvaskausu. Tad no kreisās sānkabatas izņēma brilles zelta ietvarā, rūpīgi notīrīja ar balto kabatas lakatiņu un uzlika uz deguna. Pēc tam nolika uz galda zelta portsigāru, aizsmēķēja cigareti, izpūta dūmus pa nāsīm un aplūkoja istabu. Viņa skatiens bija salts un caururbjošs. Tas apstājas pie vecā sienas pulksteņa.

— Saplaterf

— J avolheršturmfīrer!

Miroņgalva ar pirkstu rādija uz krāsns pusi.

Apsēstais Ķīkīzeris ienāca istabā un sāka mulsi blisināt acis gan uz krāsni, gan uz galdu.

— Die Uhr^11, — Miroņgalva nepacietīgi izsaucās un ar žestu pavēlēja, lai uzvelk pulksteni.

— Javolheršturmjīrer! — Apsēstais Ķīkīzeris aizgūtnēm atsaucās un iešūpoja pulksteņa vēzēkli.

Pulkstenis sāka tikšķēt neparasti skaļi, apņēmīgi un rosīgi.

«Pareizi!» tikpat skaļi iepukstējās Temnikarietes sirds. «Kādēļ es apturēju pulksteni? Jernejs taču nav miris! Nē, viņš nav miris!» viņa sevi noteica un cieši ielūkojās istabā.

Jernejs gulēja uz muguras, apsegts ar veco austriešu karavīra šineli, un Teinnikariete ar visu savu sirdi un dvēseli sajuta: Jernejs ir pārāks par visiem, ir dižens un nepieveicams tieši tādēļ, ka viņš ir miris šādā nāvē. Kaut ari dzīvība viņu pametusi, viņš joprojām ir tik stiprs, ka nekāds spēks nevar stāvēt viņam pretim.

— Ak, Jernej! — viņas lūpas čukstēja. Un šai brīdī zemapziņā viņa atskārta, ka ari viņu pašu nekas nespēj salauzt. Tā bija dīvaina, tik ļoti dīvaina un tik neizprotama sajuta, ka viņas sirds sāka pukstēt strauji jo strauji. Viņa palūkojās apkārt Un saprata, ka visi šie vīri ir gļēvi, vāji, nožēlojami, nāvei nolemti zemcilvēki, par kuriem nav vērts lauzīt galvu. Viņa ar skatienu nomērīja Miroņgalvu, kas, rokas uz muguras salicis, savas zelta brilles pirkstos satvēris, stāvēja pie sienas uti pētīja senlaicīgas uz stikla uzgleznotas svētbildes, — jā, ari tas bija gļēvs, vājš, nožēlojams, nāvei nolemts zenicilvēks. Viņa ar skatienu nomērīja strupo, resno itālieti, kas stāvēja pie galda un no turienes izdabīgi skatījās uz svētbildēm, un tas bija vēl gļēvāks, vēl vājāks, vēl nožēlojamāks nāvei nolemts zemcilvēks. Viņa ar skatienu beidzot nomērīja arī Apsēsto Ķīkīzeri, kas stāvēja viņai blakus, un tas bija visgļēvākais, visvājākais, visnožēlojamākais zemcilvēks, un nenovēršamas nāves pazīmes bija tik skaidri saskatamas viņa sejā, ka Tem-nikarietei pat kļuva viņa žēl.

— Nelaimīgais .., — viņa pusbalsī ieminējas.

Apsēstais Ķīkīzeris sarāvās un izbrīnījies paskatījās viņā.

— Man tevis žēl, tu taču esi aplam nelaimīgs, — Temnikariete klusi noteica tik dīvaini dzijā balsi, ka Apsēstais Ķīkīzeris pat nodrebēja.

— Klusējiet! — viņš neskanīgi nošņācās.

— Saplater!

— J avolheršturmjīrer! — Apsēstais Ķīkīzeris atsaucās, un viņa balss noskanēja tik savādi, ka Miroņgalva pat pagriezās un ar skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām.

— Javolheršturmjīrer! — Apsēstais Ķīkīzeris atkārtoja.

Miroņgalva ar pirkstu paaicināja viņu pie sevis un atkal pievērsās svētbildei, kurā bija attēlota galvas nociršana svētajam Pāvilam.

— Intéressante! Molto intéressante! — Dienderis izdabīgi māja ar galvu. — Un bel lavorol^12

— Un bel lavoro! — Miroņgalva iesmējās un atņirdza savus zelta zobus. — San Paolo décapitât o dai romani![13]

— Ko lai dara... — Itālietis padevīgi noplātīja rokas un ierāva galvu plecos.

— Un grande popolo erano i romāni/[14] — Miroņgalva noteica.

— Un grande popolo! — Dienderis atplauka smaidā un atkal pacēla galvu.

— Adesso i romani sono piccoli, — Miroņgalva sacīja, izsliedamies un augstprātīgi vērodams savu adjutantu. — E sono cristiani. Noti tagliano piu te teste ai sanli, tagliano te teste aile galline.[15]

Itāliešu dienderis saduga, un viņa galva atkal ierāvās plecos.

— Saplater! — Miroņgalva uzsauca un ar pirkstu rādija uz «Galvas nociršanu svētajam Pāvilam». Svētbilde savā vientiesībā bija visai iespaidīga, pat baisa.

— Javolheršturmfirer! — Apsēstais Ķiķizeris atsaucās, saudzīgi noņēma no sienas svētbildi un vēl jo saudzīgāk to nolika uz galda, jo ļoti labi zināja, ka par nejaušu bildes saplēšanu pats samaksātu ar savu galvu. Ne velti viņš dzīvē jau bija redzējis nāves sodus, kas bija drausmīgāki nekā trīs šādas svētbildes kopā.

Miroņgalva ieraudzīja vēl divas bildes, tad uzlika uz deguna zelta brilles, apsēdās pie galda, atkal aizsmēķēja cigareti, ar garlaicīgu skatienu pavērās priekšnamā un pacēla pirkstu, rādīdams uz Tetnnikarieti.

— Nāciet iekšā! — Apsēstais Ķiķizeris pagriezās pret viņu.

Te tnnikar iete pārāk strauji atrāvās no sienas un gandrīz paklupa. Apsēstais Ķiķizeris grasījās viņu atbalstīt, bet viņa to atgrūda ar skatienu un ar rokas mājienu, saņēma visus spēkus un pati ienāca istabā. Bet viņa neapstājās pie durvīm. Straujiem, noteiktiem soļiem devās tālāk.

— Saplater! — Miroņgalva nošņācās.

— J avolheršturmfīrer! — Apsēstais Ķiķizeris noķērcās un satvēra Temnikarieti aiz pleca.

— Ko viņš tur bļaustās? — sieva jautāja. — Es taču gribu tikai paskatīties uz Jerneju.

Viņa nokratīja svešo roku no pleca, nometas ceļos uz grīdas un lēni noņēma Jernejam šineli. Viņa ķermenis bija vienos sasalušu asiņu plankumos, kas jau sāka atkust un lāsmoja gluži kā rasas pilieni sārtā rozes ziedā. Jerncja seja bija tīra, cēla un mierīga. Lūpās bija sastindzis stnaids, tas pats dīvainais stnaids, kas visu mūžu Temnikarieti bija kaitinājis, tādēļ ka vienmēr bija šķitis neizdibināms. Tagad Temnikariete to saprata. Senāk viņa smaida atspulgojas iedomātas uzvaras, tagad — īsta uzvara, tādēļ tas vairs nebija sapņains un noslēpumains, tieši pretēji — viņa stnaids tagad pauda klusu lepnumu un gandarījumu.

— Saplater!

— Javolfieršturmjīrer!

Temnikariete pati piecēlās kājās un piegāja pie pulksteņa, nenovērsdama skatienu no Jerneja.

— E gli altri?* — itāliešu dienderis jautāja un kā uzvarētājs paskatījās uz Miroņgalvu.

— Saplater!

— J avolheršturmfīrer! — Apsēstais Ķīkizeris satrūkās un pagriezās pret Temnikarieti. — Kur ir Tonē? Un Justīne? Vai viņi ir mājās?

— Atstājiet viņus mierā! Nogaliniet mani! — viņa atbildēja stingrā balsī, kurā tomēr bija saklausāms lūgums.

— Saplater?

— Javolfieršturmjīrer! — Apsēstais Ķīkizeris satrūkās un gribēja pārtulkot Temnikarietes vārdus,

* Un pārejie? (Itāliešu vai.) ior»

bet Miroņgalva, ilgi viņa neklausīdamies, ar roku pamāja kareivjiem, kas bija palikuši priekšnama.

Un sāka klabēt pakaviem apkalti zābaki, čikstēja kāpnes, klaudzēja durvis, līgojās istabas griesti.

Pēc brīža atskanēja īss, gandrīz necilvēcisks kliedziens.

- Tonē!... — Miites sirds iesmeldzās.

Tomēr vispirms istabā iegrūda Justīni. Māte viņu piekļāva sev cieši pie krūtīm.

— Nekā briesmīga nebūs!... — viņa mēģināja iestāstīt, cieši satverdama meitas roku. — Tikai mierīgi!... Nekā briesmīga nebūs!

Justīne nenolaida no mutes savas padevīgas acis, kuras atspoguļojas naiva, bērnišķīga uzticība.

Pēc tam divi kareivji atvilka Toni. Viņi pūlējās puisi nostatīt uz kājām, taču tas kā nedzīvas vilkās pa grīdu. Kareivji viņu grūstīja un bez žēlastības purināja kā maišeli.

Miroņgalva nicīgi pavicināja roku. Kareivji palaida Toni vaļā, un viņš saļima uz grīdas. Viņš locījās gluži kā krītamās kaites leknie un aprauti šņukstēja.

— Tonē! — Temnikariete nometās pie dēla ceļos. — Tonē!... Nekā briesmīga nebūs!... Tikai mierīgi!... Nekā briesmīga nebūs!

Tonē piepeši nodrebēja, viņa ķermeni sarava krampji, viņš ievaidējās un apklusa.

— Aizgāja... — Mātes sirds pamira. Viņa ar plaukstu noslaucīja dēla vēso, mitro seju un aizspieda acis. Un reizē domāja: «I.abi, ka notika tā, Jernejam būtu bijis briesmīgi grūti to redzēt, tagad šīs mocības viņam gājušas secen, bet man ir pietiekami daudz spēka, es šīs mokas izturēšu.»

— Morlo?[16] — atskanēja itāliešu diendera balss

— Saplater?

— Javolheršturmļīrer! — Apsēstais Ķīkizerdļ ieķērcās un satvēra Temnikarieti aiz pleciem.

— Nav vairs viņa starp dzīvajiem, paldies diej vam! — Viņa nopūtās, vēlreiz noglāstīja dēld galvu un piecēlās kājās.

— Tot![17] — Apsēstais Ķlklzeris pavēstīja.

Miroņgalva nicīgi atmeta ar roku un izpūta dūmus pa nāsīm. Tad palūkojās priekšnamā, kur tramīgi mīņājās gandrīz viss salašņu bars, kas nepacietīgi gaidīja signālu, lai varētu sākt laupīt un dedzināt.

Miroņgalva pasmīnēja, atņirdza zelta zobus un gandrīz majestātiski pamāja ar galvu.

Un atkal sāka klabēt pakaviem apkaltie zābaki un iečīkstējās kāpnes; klaudzēja durvis, Ilgojās griesti, lūza skapji un lādes.

Trīs strupkāji bandīti par zagšanu neinteresējās. Viņu baltie zobi nozibsmja kā atvāzti naži, un viņi metās virsū Justīnei. Meitene iekliedzās. Temnika-riete atskatījās un sasita plaukstas, viņa ieraudzīja vienīgi meitas kailās, baltās kājas, kas vilkās pa grīdu. Viņa steidzās palīgā, bet vācu kareivis iebelza viņai ar šautenes laidi tā, ka viņa pieten-terēja pie krāsns un saļima.

— Ilalt![18] — Apsēstais Ķīkizeris iekliedzas un izskrēja pakaļ Justīnei.

— Saplater! — Miroņgalva spalgi un draudīgi viņam uzsauca.

— Javolheršturmjirer! — Apsēstais Ķikīzeris nosēcās un atgriezās istabā.

Temnikariete lēni piecēlās, nekustīgi nostājās zem pulksteņa un tikpat nekustīgu skatienu pavērās Jerneja sejā.

«Ak, Jernej!» viņa domas sarunājās ar vīru. «Tu neredzi, kas šeit notiek! Tev tas paiet secen!... Es zinu, tu rīkojies pareizi. Un tikpat labi zinu, ka ēs nebutu varējusi izdarīt to, ko tu izdarīji Robos! Bet es ari zinu, ka tu nebutu varējis izciest to, kas man tagad j aiz cieš!...»

Pulkstenis tikšķēja skaļi un dobji, jo tam blakus staveja sastingušais ļaunais laiks...

Miroņgalva velreiz ar labpatiku aplūkoja izraudzītas svētbildes un tad lēni tās ielika ādas somā. Pēc tam uzmauca kasku dziļi uz pieres un uzlika melnās brilles.

— Saplater! — viņš uzsauca un aicināja ar rādītājpirkstu.

— Javolheršturmjirer? — Apsēstais Ķikīzeris it kā jautādams atsaucās un steigšus piegāja pie viņa.

Miroņgalva rādija uz galdu, kur gulēja Temni-kara revolveris, un ar pirkstu atdarināja šāvienu, pamādams uz Temnikarieti, kas vēl joprojām nekustīgi slavēja zem pulksteņa.

Apsēstais Ķikīzeris nodrebēja un šausmās paskatījās uz Temnikarieti.

— Saplater? — Miroņgalva bija izbrīnījies.

— A-a-aber... — Apsēstais Ķikīzeris trīcēdams ieminējās.

— Saplater? — Miroņgalva brīnījās vēl vairāk.

— A-a-aber, — Apsēstais Ķikīzeris trīcēja pie visām miesām, turner paņēma revolveri un pagriezās pret krāsni.

— A vanti! Coraggio![19] — uzsauca itāliešu dienderis.

— Šauj, Zaplatar! Es esmu gatava, — Temnika-rietc noteica, izslējās un aizvēra acis.

— Was? — Miroņgalva iesaucās un paskatījos uz Temnikarieti. Tad ar saliektu pirkstu piedauzīja pie Apsēstā Kikizera pieres un ņirdzīgi noteica: — Nicht die Aile! Die Uhr![20]

— Die U-u-uhr... — Apsēstais Ķikizeris iesmējās īsu, idiotisku smiekliņu un it kā atguvās. Viņš notrausa sviedru pilienus no pieres, notēmēja un ar drebošu roku nospieda gaili.

Kaut kas plīsa un noškindēja, pulkstenis sāka zvanīt un zvanīja neapstādamies.

— S a plater! — Miroņgalva gandrīz šausmās izsaucās un nicīgi pašūpoja kasku.

Apsēstais Ķikizeris notrīcēja un strauji izšuva vēl un vēlreiz. Vecais pulkstenis saira gabalu gabalos, un tā nedzīvās daļas sabira uz grīdas. Vienīgi lunkanā tērauda atspere svilpodama aizlidoja pa gaisu gluži kā sīks putns; nokrita plānvidu un vairākas reizes palēcās augšup, nudien — gluži kā dzīvs putniņš, pēc tam pievēlās pie Temnikara galvas un vēl ilgi tukstēja un sanēja, it kā būtu šīs mājas dvēsele, kas nespēj un nespēj aizlidot mūžībā.

— Tu sašāvi pulksteni! — Temnikariete noteica, vēl joprojām stāvēdama nekustīgi aizvērtām acīm. «Ķā gan šis nelaimes putns nevar man trāpīt?» viņa klusībā prātoja. Viņa gaidīja un gaidīja, kamēr beidzot, šāvienu nesagaidījusi, atvēra plakstus.

Apsēstais Ķikizeris truli skatījās grīdā un ar elkoni slaucīja nosvīdušo pieri. Miroņgalva vilka rokās cimdus un rādija savus zelta zobus.

— Kā tad tā? — Temnikariete jauta ja. — Vai tad tas vēl nav viss?

Miroņgalva piecēlās, uzsita Apsēstajam Ķikize-rim uz pleca, platu soli pārkāpa pār Tonēs liki un izgāju arā. Itāliešu dienderis ar skubu metas viņam pakaļ.

Iestājas pilnīgi tukšs klusuma bridis.

— Klau, kālab tu man netrāpīji? — Temnikariete mierīgi apvaicājās.

— Klusējiet! — Apsēstais Ķikizeris iedegās dusmās. — Es nemaz nešāvu jums, es šāvu pulkstenim.

— Kālab tad pulkstenim? — Viņa brīnījās. — Ko tad tas, nabadziņš, nodarījis?

— Neko! — Apsēstais Ķikizeris atcirta. — Viņam ir tāds paradums.

— Stulbenis!...

— Stulbenis! — viņš dobji nosēcās. — Ar to viņš dod zirni, ka viss jāiznicina, ka viss...

— Es jau to paredzēju! — viņa pārtrauca. — Un kālab tad tu mani nenogalināji?

— E-e-es?! — Viņš notrīcēja, bet acis viņai nepaskatījās.

— Ko tu tur drebinies? Neba es tev būtu pirmā.

— Klusējiet! — Viņš salēcās kā dzelts.

— Būtu jel mani nogalinājis!

— Klusējiet, draņķa sieva! — viņš kliegšus uzkliedza un sagrīļojās.

Pagalmā atskanēja griezīgs svilpiens.

Māja atkal salīgojas; visa varza ar salaupītajām mantām izdrāzās laukā.

— Ejiet ārā! — Apsēstais Ķikizeris sēkdams uzsauca un satvēra Temnikarieti pie rokas. — Tagad sāks dedzināt!

— Laid mani vajā, nelaimīgais! — Temnikariete bargi izsaucās un ar spēku atbrīvoja roku. Pietecēja pie Jerneja un nometās viņam blakus ceļos. Ar savu raupjo, gandrīz caurspīdīgo večiņas roku noglāstīja vira pieri un vaigus, tad lēni apsedza viņa ķermeni ar veco austriešu karavīra šineli, apsedza arī viņa seju. Pēc tam nometās ceļos pie Tonēs un paglāstīja dēla matus, strauji piecēlās un izskrēja ārā pēc dvieļa, izplāja to un lēni apsedza viņa galvu.

— Saplaterl — no pagalma atskanēja sauciens.

Apsēstais Ķikizeris notrīcēja, satvēra Temnikarieti un ar varu izvilka viņu pagalmā.

Miroņgalva atkal stāvēja pie lielā, melnā malkas bluķa, turēja cimdā iemaukto roku uz cirvja kāta un pāri plecam rādija uz apžogoto dārziņu piegāzē.

— J avolheršturmjīrer! — Apsēstais Ķikizeris atsaucās un sāka vilkt Temnikarieti kalnā.

— Laid mani vaļā! — viņa izsaucās un spēji atbrīvoja savu roku. Un pati uzkāpa augšā līdz dārziņam. Apstājās pie kailā mežrozītes krūma, kas lūkojās caur nomelnējušo un satrupējušo žogu. Sakārtoja galvas lakatiņu, tad satrūkās un ar meklējošu skatienu pārlaida acis pār pagalmu.

— Justīne!... Kur ir Justīne?... Sadegs dzīva!

Apsēstais Ķikizeris sagrīļojās un paspēra soli uz

priekšu.

— Nē, nē! — Temnikariete pēkšņi iesaucās un ar žestu viņu apturēja, jo šajā bridi viņai prātā bija iešāvusies cita doma. — Justīne vairs nav dzīva! — viņa noteica un it kā vieglāk uzelpoja.

- Ja ari vēl nav beigta, tik un tā būs labāk, ja viņa paliks mājā. Viņas ciešanu mērs jau ir pilns!

— E-e-es neesmu vainīgs! — Apsēstais Ķikīze-ris trīcēja.

— Stāvi klusu, nelaimīgais! Klusu! — viņa atbildēja rāmā balsī, kas vilka vai sirdi no krātiņi laukā.

Durvīs parādījās izpēruši kareivji. Viņi iznāca pagalmā un nostājās rindā kā uzticīgi suņi, kas paklausīgi gaida jaunu pavēli.

Miroņgalva pacēla roku, lai noslaucītu no zemes virsas visu, kas šeit bija redzams, bet šai mirkli pieskrēja itāliešu dienderis un, rokam plātīdamies, radīja uz māju un kliedza:

— /; la figlia? E la figlia, la maledetta put-tana?*

Miroņgalva majestātiski nolaida roku un paraustīja plecus, dienderis pagriezās pret kareivjiem un ar plašiem dienvidnieka žestiem mēģināja viņiem ieskaidrot, kas durams. Kareivji atņirdza savus baltos zobus, saprotoši pamaļu un iegāju atpakaļ istaba.

Temnikariete nenolaida acu no lieveņa durvīm. Pēc brīža viņa ieraudzīja, ka no priekšnama tumsas tiek izvilkts kails, balts ķermenis, kas krampjaini lokās un mēģina izrauties no neseju rokam.

— Justīne!... — viņa sauca, — Justīne! Nekā briesmīga nebūs!... — Izpleta rokas un teciņiem devās pie meitas.

* Un meita? Un meita, la nolādētā padauza? (Itāliešu vai)

m

« 2077

— Saplater! — Miroņgalva griezīgā balsi uzkliedza.

Apsēstais Ķīkīzeris metās Temnikarietei pakaļ un satvēra viņu aiz rokas.

— Laid mani! — viņa iekliedzās un rāvās uz priekšu tik spēji, ka nokrita sniegā. Viņa nekustīgi gulēja zemē un lūkojās lieveņa durvīs. Viņa redzēja, ka balto ķermeni nomet uz grīdas, un redzēja, kā kareivji to atkal paceļ un velk uz sliekšņa pusi. Temnikariete vairs nespēja izturēt un iekliedzās: — Nogaliniet viņu! Nezvēri! Nogaliniet viņu!...

Un Miroņgalva gluži kā pēc viņas pavēles strauji pacēla roku. Atskanēja šāviens. Kareivji kā meža zvēri atlēca nost, baltais ķermenis saļima un palika guļam uz sliekšņa — tik balts, tik sakropļots un nekustīgs, it kā tajā nekad nebūtu mājojusi dzīvība.

— E-e-es... — Apsēstais Ķīkīzeris šņukstēja, pieliekdamies pie Temnikarietes un mēģinādams viņu piecelt kājās.

— Stāvi klusu, nelaimīgais! Un nepieskaries man! — viņa atbildēja vārgā balsī, bet tik bargi un valdonīgi, ka Apsēstais Ķīkīzeris notrīcēja un atsprāga atpakaļ.

Temnikariete lēni piecēlās un nopurināja sniegu no drānām. Viņa sajuta, ka nupat atbrīvojusies no savas pēdējās nastas. Viņa bija viegla — viegla un viena. Un šī sajūta deva viņai spēku, nekas vairs nevarēja viņu pieveikt...

«Ak, Jernej!» Viņa nopūtās. «Tu neredzēji nekā, kas šeit notika! Ja arī būtu redzējis, tu to nebūtu izturējis. Nē, nē, tu nebūtu izturējis!» Ar visu savu būtni viņa sajuta, ka vīrieša varonība tāpat atški-ras no sievietes varonības, kā atšķiras vīrieša sūtība šai pasaulē no sievietes sūtības. Vīrietis ir varonis kaujā, sieviete — ciešanās, bet ciešanas bieži vien ir briesmīgākas par pašu briesmīgāko kauju. Un viņa bija laimīga, ka Jernejs vairs nav dzīvs.

Viņa atgriezās pie dārziņa un atkal atspiedās pret žogu blakus kailajam mežrozītes krūmam. Sakārtoja lakatiņu un ar grūti izprotamu gandarījumu nodomāja, ka visas šis šausmas notiek zināmā kārtībā: vispirms aizgāja Jernejs, tad — Tonē, pēc tam — Justīne, viņa šajā rindā paliek pēdējā — kā visas īstas mātes, kas vienmēr pēdējās dodas pie miera... Viņa nopūtās un pavērās augšup. Pāri galvai pletās auksts un nepielūdzams debess jums, kurā nebija neviena mākonīša...

— E-e-es... neesmu vainīgs! — Apsēstais Ķiki-zeris atkal izdvesa.

— Stāvi klusu, bandubērns, klusu! — Temnika-riete atbildēja, galvu uz viņa pusi nepagriezdama.

Pa lieveņa durvīm sāka velties ārā biezi dūmu mutuļi. Logus krāsoja sarkana gaisma. Sāka sprēgāt rūtis. Uguns izlauzās laukā. Liesmas aplaizīja sienu un gluži kā alkatīgas mēles līda augstāk un augstāk uz jumta pusi.

«Cik gausi deg!» Temnikariete nodomāja.

Un ilgi, ļoti ilgi liesmas šāvās ara pa logiem un līda uz priekšu pa koka sienu, ilgi no visām pusēm tās paisīja salmu jumtu, pēra to, grauza, plosīja...

Ķūtl sāka maut govis. Kāds atvēra laidara vārtus. Trīs govis aizbizoja uz lauku, bet Raibaļa pieskrēja pie mājas pakša. Ieraudzījusi svešus cilvēkus, govs mirkli sastinga, tad iemaurojās un sāka skraidīt pa pagalmu. Atskanēja smiekli un klaigas, nosprakškēja automāta kārta. Raibaļa traucās augšup uz piegāzes dārziņu, bet pēkšņi saļima, un sarkanas asins strūklas apšļāca balto sniegu.

— Ak, Jerncj, ari to tu neredzēji! — Temnika-rieie noteica.

Bet pēc tam ievaidējās mājas jumts, ievaidējās gluži kā dzīvs cilvēks, kas mirst drausmīgos krampjos.

— Jernejs! — Temnikarieie nopūtās. — Tonē! Justīne!...

Jumts sagruva. Liesmas šāvās gaisā kā no saniknota vulkāna krātera. Dzirksteļu miriādes kā ugunīgu bišu spieti lidoja augšup un izklīda uz visam pusēm. Tās laidelējās pa tumsu, dzisa, izdzisa, nokrita zemē un kā, melni tārpi iegrauzās baltajā sniega ada.

Miroņgalva, kas bija atkāpies nogāzē līdz klints sienai, kopa ar itāliešu dienderi lēni nogaja atpakaļ pagalma. Apstājās pie melna bluķa un sāka lūkoties apkārt. Dienderis iesvilpās. Salašņu bars pulcējās kopā. Sarosījās ari Apsēstais I^īkīzeris.

— Kas notiks ar mani? — Temnikarietc jautāja.

— Klusu! — viņš čukstus nosēca. — Varbūt jūs aizmirsīs.

— Kālab lai mani aizmirstu? — viņa izsaucās un sakrustoja rokas.

— Klusu, draņķa sieva! — viņš nošņācās tin steigšus metas no dārziņā prom.

— Zaplatar! — viņa iesaucās.

Temnikarietes balsi izdzirdēja dienderis un savukārt sarosījās.

— E la vecchia? E la vecchia?[21]

- Schuss![22] — Miroņgalva noguruša balsi atmeta ar roku.

Trīs kareivji ar kaskām galvā nostājās ierindā un satvēra ieročus šaušanas gatavība. Bet šai mirkli Miroņgalva atskatījās un ieraudzīja Apsēsto Ķikizeri, kas kāpa lejā uz pagalmu. Viņa plānas lūpas saviebās neģēlīgā smīnā.

— Sāplater!

— Javolheršturmfirer! — Apsēstais Ķikīzeris satrūkās un apstājās nogāzes vidū.

— Schussl — Miroņgalva dzedri pavēlēja un ar savu garo roku rādija, ka Temnikariele jānošauj.

Apsēstais Ķikīzeris notrīcēja pie visām miesām.

Bet Temnikariele izslējās un aizvēra acis.

— Schuss! — Miroņgalva atkārtoja un atņirdza savus zelta zobus.

- A-a-abcr... — Apsēstais Ķikīzeris iešņukstējās un sagrīļojas.

— Sa-pla-ier!...

— A-a-aber... — viņš gaudas, bet saka kārtot automātu.

Sai bridi atkal pieleca klāt dienderis.

- Fucilare? Ma no! Oggi ē sarīto Slcfano. Dovrebbe essere lapidata/[23]

— Was?

— Lapidarc! Lapidare! — itāliešu dienderis atkārtoja, pakampa piku netīra sniega uti ar žestu radīja, kā Temnikariele nomētājama ar akmeņiem.

— Lapidare? — Miroņgalva augstprātīgi sarauca uzacis. — Giustizia romānā![24] — Viņš nicīgi pašūpoja galvu. Tad stingri uzlika cimdā iemaukto roku uz cirvja kāta un kategoriski noteica: — Giustizia germanica: decapitare![25]

— Decapitare? — Itāliešu dienderi pārņēma šausmas. — Ma questo e orribile! E orribile/[26]

— De-ca-pi-ta-re! — Miroņgalva atkārtoja tē-raudcietā balsī un atskatījās. — Saplater! — viņš uzsauca un vispirms ar roku norādīja uz Temni-karieti un tad uz melno malkas bluķi.

— Javolheršturmfīrer!... — Apsēstais Ķīkīzeris atsaucās, bet nespēja paspert ne soli.

Temnikariete saprata, kas viņu gaida. Pati atgāja no žoga un lēniem, tomēr stingriem soļiem saka kāpt pa nogāzi lejup. Iedama garām Apsēstajam Ķīkīzerim, mierīgi sacīja:

— Ko tu tā drebinies, Zaplatar! Iesim! Nekā briesmīga nebūs ...

— Māt! — viņš iesaucās, bet nekustējās no vietas.

— Iesim! Nekā briesmīga nebūs!... — viņa atkārtoja un saņēma Zaplataru pie rokas.

Trīcēdams pie visām miesām, viņš paklausīgi gāja viņai nopakaļ.

Visa salašņu varza piepeši apklusa un sarindojās puslokā.

Temnikariete piegāja pie bluķa un apstājās.

Miroņgalva ar pirkstu pieaicināja pie sevis kādu plecīgu kareivi un žestu valodā skaidroja, ka Tem-nikarietei jānocērt galva. Pārsteigtajam kareivim

iezvērojās acis, un viņš piekrītoši pamāja. Visapkārt valdīja klusums, kareivis izrāva cirvi un ar roku notrausa no bluķa virsas netīro sniegu. Tad pagāja pāris soju sāņus, pieliecas un par laida pirkstu pār asmeni.

Sai bridi Temnikariele stalti izslējās, pagriežas pret Apsēsto Ķikizeri, un klusumā atskanēja- viņas skaļā balss:

— Esmu dzirdējusi, ka nāvei nolemtajam pirms nāves vaicā par viņa pēdējo vēlēšanos.

— Ko tad jūs vēlētos? — Apsēstais Ķikīzeris ar mokām izdvesa.

— Lai tu esi tas, kas nocērt man galvu.

— Māt... — viņš iegaudojās un sagrīļojas.

— Tad es patiesi tev bušu māte, — viņa sacīja. — Ar to es tev piedošu.

— Saplater?

— Māt!... — Apsēstais Ķikizeris ar vaidu uz lūpām nokrita ceļos.

— Saplater? — Miroņgalva izbrīnā salēcās.

Temnikariele pagriezās pret viņu, pastiepa pirkstu pret Apsēsto Ķikizeri, kas loci jās pie viņas kājām, un tad novilka roku sev gar kaklu.

Miroņgalva bija tik ļoti pārsteigts, ka uz mirkli pat apstulba. Tad sašķieba seju dīvaina grimasē, atņirdza zelta zobus un piekrītoši pamāja ar galvu.

Temnikariele lēni pagriežas pret bluķi.

Miroņgalva izslēja augumu un atmuguriski atkāpās trīs soļus atpakaļ. Klusuma noskanēja viņa metāliska balss:

— Saplater!

— Māt!... — Zaplalars šņukstēja un stiepa rokas pretim Temnikarietei.

— Sa-pla-ter!...

Apsēstais Ķikīzeris notriec ja un ar seju iekrita sniega. Kāds vācu kareivis pielēca viņam klāt un iesita ar šautenes laidi. Apsēstais Ķikīzeris tikai ievaidējos. Pieskrēja vēl viens kareivis un ari iebelza ar šauteni. Tad abi saņēma viņu aiz padusēm un piecēla kojas. Ar plaši ieplestām acīm viņš pavēros Miroņgalvā, sarāvās un gandrīz necilvēcīga balsi iebrēcās:

— A-a-aber...

- Saplalerf — Miroņgalva šņāca un tvēra pēc revolvera.

Kareivis piegāja pie Apsēstā Ķikizera un abām rokam sniedza viņam cirvi.

- Saplalerf — Miroņ galva draudēja un saka Iemet ar revolveri.

Apsēstais Ķikīzeris sagrīļojās un instinktīvi izstiepa uz priekšu savas izstīdzējušas rokas. Sajuzdams plaukstas smago cirvi, viņš nodrebēja pie visam miesām un saka necilvēcīgi vaimanāt.

- Nebrēc, nelaimīgais! — Temnikariete rāmi sacīja. — Nekā briesmīga nebūs ...

— Māt!... — Viņš šņukstēja.

Kareivji piegaja pie Temnikarictes, lai viņu nospiestu uz ceļiem. Viņa papurināja galvu. Visapkārt iestājās klusums. Viņa noraisīja no galvas lakatiņu un ar to apsedza bluķi. Tad nometas uz ceļiem melnoja sniegā, uzlika galvu uz lakatiņa un aizvēra acis.

— Saplater! — klusuma noskanēja pavēle.

— Māt, apžēlojieties par mani! — Apsēstais Ķikīzeris atkal ievaidējos. — Apžēlojieties par mani...

— Nekliedz, nelaimīgais! — acis neatvērdama, Temnikariete nesatricināmā mierā atbildēja. — Es

apžēlojos par levi. Tiklīdz tu nocirtīsi man galvu, tev viss liks piedots.

— Māt!...

— Nekā briesmīga nebūs, Zaplatar!...

- Saplater! — Miroņgalva uzkliedza Ieraud-cietā balsi un izšāva gaisa.

Apsēstais Ķikizeris sagrīļojas, it ka lode patiešam butu viņam trāpījusi. Tad gluži ka pēdēja dzīvības uzliesmojumā spēji izslējās visa sava garaja augumā, un cirvis ar garo kātu, ko viņš turēja garajās rokās, pacēlās augšup — un reize ar to augšup paceļas ari visu aculiecinieku skatieni. Cirvis pacēlās pāri apdegušajai sienai, paceļas pāri ugunsgrēka liesmām un dūmiem, paceļas līdz pašam nepielūdzamajam debess jumam, kura nebija neviena mākonīša. Asi trītais asmens nozibsmja sattas saules staros, tad nodrebēja un saka strauji krist lejup...

- Diezgan! Diezgan! — Peters Majeens izsaucās un papurināja galvu, lai izgaiņātu drausmīgo vīziju. — Diezgan! Es vairs nespeju izturēt!... Diezgan! — viņš atkārtoja vēl skaļak, savēcināja rokas un pielēca kājās.

Viņš pielēca kājas tik strauji, ka sametās raibs gar acīm. Ausis saka džinkstēt, un ceļgali ļodzījās. Viņš atkal strauji atsēdās uz celma, piespieda plaukstas pie deniņiem un aizvēra acis, lai atgūtu līdzsvaru. Taču jau bija par vēlu. Troksnis deniņos sabiezēja, pārvērtās par urbjošām sāpēm un pēkšņi uzbrukušajā melnajā tumsa ar nežēlīgu spēku kā dzirksteles aizspurdza uz visām pusēm — un šajā dzirksteļu spietā atkal pazibēja cirvja asmens.

Diezgan! — viņš tikko sadzirdami nočukstēja. Taču tas ilga tikai acumirkli. Galvas reibonis pārgāja. Viņš lēni, bet spēcīgi ar abām plaukstām saberzēja vaigus un tad palūkojās apkārt.

Jā, viņš sēdēja Rāmās ielejas nogāzē. Šķita, ka visu apkārtni pārņēmis negaidīts klusums un tik dīvains sastingums, it kā tuvotos negaiss. Pār ieleju laistījās smaga, mēma, zilgani pelēcīga gaisma, kas gluži kā palielināmais stikls pietuvināja acīm visu apkārtni. Priekšmetu kontūras bija skaidras un ļoti asas, un tomēr dūmakainajā gaismā viss viedās nedabisks un nedzīvs, un Pe-teram Majcenam tādēļ likās, ka arī ieleja nav reāla un dzīva.

Pēkšņi viņš juta smagumu sirdī, arī uz krūtīm, kā šķita, bija uzgūlusi smaga nasta. Viņš izslējās un dziļi ievilka elpu. Pacēla acis un paskatījās uz vīna dārza malu. Vīna koku lapas bija cietas, gluži kā no skārda izgrieztas, rūsainas un pilnīgi stīvas. Viņa skatiens lēni slīdēja zemāk, ielejā brīdi uzkavējās pie zaļās pļavas, pēc tam pārslīdēja pāri melnajai upītei un pa tās krastu garām melnajām blīgznām — līdz melnajam atvaram un tur apstājās pie baltās velētavas, kas baltoja melnā skābarža melnajā ēnā. Viņš gribēja pavērties pāri upītei uz ceļu un pēc tam pa kreiso nogāzi garām vientuļajam ozolam un pāri ziedošajai griķu druvai — uz māju ar sarkano jumtu, taču pārdomāja, un viņa skatiens gar upmalu aizslīdēja līdz melnajam mežam, tad pāri mežam līdz melnā paugura virsotnei un melnajām kalnu smailēm. Debesīs viņš neskatījās. Un juta, ka nedrīkst tajās skatīties; sirds dziļumos viņš baidījās, ka atkal ieraudzīs cirvi, kas zibsnī debess juma zilgmē un gatavs teju, leju krist lejup. Viņš saprata, ka tā ir bezjēdzība; un tomēr instinktīvi ierāva galvu plecos un pat pielika roku pie kakla. Bet viņa pirksti bija auksti; likās, kaklam pieskāries kaut kas svešs, un viņš nodrebēja.

— Ek, diezgan! — viņš sev pavēlēja, izslējās un pacēla acis augšup. Debesis bija skaidras, bet tukšas, pilnīgi tukšas. Skatiens lēni slīdēja pāri debess klajumam: zilgme, zilgme un zilgme — rāma, salta, cietsirdīga zilgme ...

— Nē, cirvja nav, bet zilgme palikusi, — viņš nomurmināja un atkal nodrebēja.

Visu ķermeni kņutināja lēna tirpoņa, kas pamazām norima. Tirpoņa pārgāja, bet Peters Majcens jutās salauzts un izmocīts kā pēc briesmīgiem nakts murgiem.

Viņš aizsmēķēja cigareti un kāri vilka dūmu pēc dūma. Viņu pārņēma nepārvarams fizisks nogurums. Viņš piecēlās no celma un apgūlās zālē.

— Nē, tas ir pārāk drausmīgi! — viņš atkārtoja un noskurinājās. — Pārāk drausmīgi...

Iesānis viņš lēni pārlaida skatienu pār ielejas kreiso nogāzi, un acis apstājās pie sarkanā, saulē liesmojoša jumta, ap kuru šalca za|ā koku jūra...

— Jā, tikai tevis dēļ manā iztēlē radās tā drausmīgā aina, — viņš noteica, un viņa balsī bija sadzirdams viegls pārmetums.

Peters Majcens plaši iepleta acis un sāka klausīties savas sirds pukstos. Sirds pukstēja brāzmaini, pukstēja tāpat kā vienmēr garīgas jaunrades brīžos, tikai šobrīd tajā neizdibināmajā dvēseles un miesas labsajūtā, tajā apbrīnojamā, mazliet gurdenajā priekā, ko allaž pārdzīvoja katrā iedvesmas mirklī, katrā jaunatklāsmes solī, viņš nejuti.

parasto skaidrību: viņa labsajūtu un prieku saduļķoja neizprotama rūgtuma piliens neapjaustu baiļu un bērnišķīga kauna piliens, kas mīlētājiem parasti saindē miesu un dveseli, kad pēc nule pārdzīvotas mīlestības ekstāzes iestājas pirmais rimtais mirklis.

«KādēJ viscēlākajam priekam, ko cilvēks jūt jebkura garīgās jaunrades brīdī, katra ziņā tiek piejaukts piliens rūgtuma?» viņš sev jautāja.

Viņš aizvēra acis un gaidīja, ka rūgtums izzudīs, lai gan sirds dziļumos ar bailēm juta, ka tas vairs neizzudīs. Un tas neizzuda. Tas sabiezēja un kļuva aizvien smagāks un smagāks.

«Kā gan, ka gan varēja rasties ši vīzija?» viņš vaicāja, un jautājums bija tik neatlaidīgs, ka satrauca visu viņa būtni. «No kurienes tā varēja rasties?... Es taču nekad neesmu domājis par kaut ko tamlīdzīgu!... Un nekad neesmu dzirdējis par kaut ko tamlīdzīgu! Nekad!... Un neesmu ari redzējis! ...»

«Bet tas divas nocirstās galvas?» ierunājās atmiņa.

«Patiesi!» Viņš nodrebēja, un sena aina atkal atdzīvojās iztēlē.

Reiz kara laikā Peters Majcens ieraudzīja fotogrāfiju, kas bija atņemta kadam vācu gūsteknim; uz tukša galda bija noliktas divas nocirstas vīriešu galvas, vienai mutē bija iesprausta cigarete. Tās bija divu Piejūras zemnieku galvas, kuras vācieši ar cirvi bija nocirtuši uz parasta malkas bluķa, pēc tam uzlikuši uz galda un nofotografējuši. Attēls Peteru Majcenu ļoti satrieca, un šīs galvas uz mūžu iespiedās atmiņā. Vienā mirklī viņ.š bija uztvēris nogalināto zemnieku sejas vaibstus, un drīz

abi šie teli viņam kļuva tik tuvi, it kā šos cilvēkus būtu pazinis no bērna kājas. Viņš redzeja abus nelaimīgos pat aizvērtām acīm. Visbiežāk galvas rādījās pusmiegā, it īpaši tad, kad viņš bija tik ļoti noguris, ka nevarēja aizmigt. Galvas parasti iznira no tumsas kaut kur tālu, tālu, riņķoja pa gaisu, nāca aizvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot apstājās gandrīz acu priekšā: sejas izteiksme bija mierīga, tajā viedas uz mūžu sastindzis parastu cilvēku izbrīns. Drīz vien Peters Majcens saprata, ka pienāks laiks, kad viņš rakstīs par šiem diviem cilvēkiem. Viņš nolēma aizbraukt uz Piejūru, apskatīt tās vietas, kur bija notikusi traģēdija, aprunāties ar tuviniekiem un savākt nepieciešamo materiālu. Uzmetumu mapē jau atradās lapiņa ar nosaukumu «Cilvēki, kam nocirta galvu» un dažas skopas piezīmes par tēliem un ainām, kas bija radušas iztēlē. Ta, piemēram, viņš skaidri spēja iedomāties, kāds izskatījās tas jaunais vācu kareivis, kas nocirta galvu pirmajam zemniekam — tam, kuram mutē bija iesprausta cigarete; viņš redzēja vācieti noliecamies pēc cirvja, redzēja, kā lai brīdī viņam sakrīt uz pieres mīkstās un taisnās gaišo matu šķipsnas, kā viņš izslējās un ar puicisku kustību atmet matus atpakaļ un tikai tad paceļ cirvi. Tikpat skaidri viņš redzēja arī gadus sešus vecu zēnu stāvam pie lapegles, kas vientuļa auga nogāzē augšpus zemnieka mājas; puisēns tur stāvēja ka statuja, vienīgi viņa kailās kājas ceļgalos trīcēja, un trīcēja arī pavērtās nozilējušās lūpas, bet stiklaino acu skropstās zvīļoja divi apaļi, dzidri jo dzidri asaru kristāli... Peters Majcens juta, ka iecerētais sižets sazarojas aizvien vairāk un vairāk un iegūst pats savu skanējumu, bet šis skanējums viņam likās aizvien draudošāks un draudošāks, un viņš jau sāka šaubīties, vai spēs kaut ko uzrakstīt. Taču nocirstās galvas neizgaisa no atmiņas. Tieši pretēji. Tās rādījās aizvien biežāk un biežāk, un Pe-teram Majcenam zemapziņas dzīlēs radās pārliecība, ka tās riņķos pa gaisu kā riņķojušas un rādīsies tikmēr, kamēr viņš nebūs uzrakstījis noveli.

«Jā, Joti iespējams, ka šīs galvas, kas man nedod miera jau gadus desmit, saistītas ar notikumu Temnikā,» viņš nosprieda. «Iespējams, ka tā ir tieša sasaukšanās. Bet kā gan? ...»

Viņš atgūlās uz muguras un ienira debess zilgmē, kas pletās pār galvu.

«Pieņemsim, ka šīs debesis, kas virs mums ieaugušas bezgalīgā augstumā, ir milzīgs skābardis. Mūsu zemē, šajā mazajā atvarā, risinājušies drausmīgi notikumi — tādi notikumi, kas brēc uz debesīm. Bet kas no tiem palicis pāri?... Vai tiešām atmiņas par tiem uz mūžu jau izgaisušas?... Bet varbūt debesis ar savu kosmisko spēku palīdzību tos nofotografējušas un attēlus paslēpušas kādā no bezgalīgi daudzajiem savas zilgmes slāņiem? Un tagad tie reizēm parādās kāda mākslinieka dvēselē un parādīsies vēl, arī pēc simt gadiem... Tie parādījušies arī manī. Kā nu ne — es devos pastaigā, lai atbrīvotos no drūmām pārdomām par nāvi un Crnilogara izkapti, lai nomierinātos un atgūtu līdzsvaru, atklīdu uz šo nogāzi, kur mani atvilināja nezināmas trompetes skaņas, lai gan es nepavisam neesmu pārliecināts, ka tā ir dzīves īstenība, un paliku šajā nogāzē, un aizmirsu trompeti, priecājos par šo brīnišķīgo zemes malu, pēc tam ieraudzīju degušu māju, kas no jauna apjumta, un pēkšņi iztēlē atainojās notikums ar sarkano jumtu, kas liesmo zaļa koku jūrā, — un raug, uz mana sirds atvara rimtās virsmas uzkrita lapiņa, ūdens to atritināja, un manā iztēlē parādījās jauna aina ... Kas tā bija par ainu!...»

Peters Majcens iegrima pārdomās un pēc brīža sev vaicāja:

«Bet ko gan mēs ieraudzītu, ja debess zilgme mums patiešām parādītu visu, kas noticis mūsu zemē? Miljoniem līķu!...»

«Un to pulkā arī Temnikarieti!»

«Temnikarieti?» Viņš izbrīnījies pašūpoja galvu. «Temnikariete!... Neizprotami!... Aizdegās kā lāpa un sāka liesmot. Viņa ir līdzīga pasaku varonim ...»

— Te jau ir tās manas grūtības! — viņš noraizējies noteica. — Ko lai es daru ar šo ainu?... Tā saplēš manas noveles ietvarus. Bet tas nav pats galvenais. Galvenais ir tas, ka šī aina aizēno Tem-nikaru. Man bija varonis, vīrs kā ozols, visi pārējie viņa tuvumā bija tikai pundurīši, bet nu ...

«Kā nu tā? Vai tad tagad viņš zaudējis savu diženumu?»

«Nē!... Protams, ne!» Peters Majcens nopūtās. Un šī atziņa saviesa viņā prieku. «Viņš nekā nav zaudējis!»

«Tātad atliek tikai jautājums, kā šo ainu iekļaut novelē?»

«Varbūt jāļauj, lai tā parādās Temnikaram sapnī?... Bet kad? ... Un kas notiks ar Temnikaru pēc tam?»

«Var gadīties, ka viņu sāk mocīt šaubas. Es nesaku, ka viņš var salūzt, pats liktenis neļautu viņam salūzt, bet iespējams, ka viņš aizlūst... Un

tad Temnikars vairs nebūtu no monolīta bluķa veidots varonis, kādu es viņu esmu iecerējis.»

«Arī tā var gadīties.»

«Bet kā būtu, ja viņam neļautu to uzzināt? Ja Temnikaram neparādītu dedzināšanu un piederīgo noslepkavošanu?»

«Tad tavs varonis patiešām zaudētu diženumu ... Bet galu gala tie ir tukši vārdi. Vai tad tu neesi viņa dvēseles un viņa sirds pavēlnieks? Si aina viņam jau atklājusies.»

— Protams, — Peters Majcens bikli atbildēja.

«Kur viņš pašlaik atrodas?»

«Kur?» Peters Majcens sāka prātot. «Malnova kalna viņš atvadījās no Krna kalna un iegriezās Melinas jaunaudzē.»

«Tātad kuru katru brīdi viņš nokļūs uz Rejēeva stigas.»

— Jā, kuru katru brīdi nokļūs uz Rejēeva stigas... — Peters Majcens nobubināja un paskatījās uz pļavu ielejas gultnē, ko ēna bija sašķēlusi divās daļās: saulainā un ēnainā daļā. — Drīz viņš nokļūs uz Rejēeva stigas... — viņš atkārtoja un pavērsa skatienu uz mežmalu. — Nokļūs uz Rejēeva stigas... — viņš vēlreiz noteica — un nu jau ar skumju sirdi...

Temnikars nokļuva uz Rejčeva stigas. Viņš gāja lēni un mazliet gurdeni. Viņš izskatījās ari novecojis un sagumis. Un gāja salicis, it kā nestu smagu nastu.

Viņš nonāca pie mežmalas un apstājās. Viņa priekšā pavērās diezgan platā Rejčeva stiga. Pa stigas vidu stiepās gaismas un ēnas robeža. Gais-

incis pusē sniegs bija sudrabains un saulē vizuļoja, las likās silts un dzīvīgs, bet ēnas pusi sedza zilgans apsarmojams, un sniegs tur bija auksts un

nedzīvs.

Temnikaram kļuva salti, un saltums stindzināja dvēseli, lai gan viņš pats tam negribēja ticēt. Viņš pasniecās per blašķes, iedzēra malku degvīna un pec tam atkal pavērās uz ēnas pusi.

— Drīz būs divpadsmit, —• viņš ieminējās, lai sevi nomierinātu. — Esmu naski gājis!... Nolādētie sumpurņi patlaban būs tikuši tikai līdz Rav-nišku norai, varbūt pat ne tiktāl.

Viņš noslaucīja nosvīdušo pieri un atkal iedzēra malku degvīna.

- Āreče. Nu tikai taisni uz priekšu! — viņš sev pavēlēja, taču balss vairs neskanēja tik apņēmīgi.

Temnikars izslējās, dziļi ievilka elpu un taisna ceļā pieguļa pie gaismas un ēnas robežas. Tur viņš palika stāvām gluži kā bezdibeņa malā. Krietnu bridi stāvēja nodurtam acīm, bet tad pacēla galvu un noteica:

— Iešu!...

Nobraucīja seju ar sniegu un pavērās saulē.

— Nu gan iešu... Pāri ...Uz viņu pusi... — viņš klusi sacīja un pamāja uz ēnu.

Saule liegi sašūpojās.

— Iešu... Ta nu ir iznācis, ka jaiel... Un mēs vairs neredzēsimies!...

Saule atkal sašūpojās.

— Tu vairs nemūžam man nespīdēsi... Nemūžam! ...

Saule pamāja.

— Bet, raugi, tavus starus gan es vēl šovakar sastapšu. Tur... — Temnikars rādija uz gludu,

apaļu kalnu, kur atradās ciema pļavas. — Tur, Brezos, es tos ieraudzīšu. Tiesa gan, es tos neredzēšu vakarā izdziestam, jo pats būšu jau izdzisis ... Vai tu mani saproti?

Saule pamāja.

— Bet nu gan iešu... uz viņu pusi... Un... Āreče, nav nemaz tik viegli pamest sauli un ieiet ēnas pusē. Vai tu tam tici?

Saule atkal pamāja.

— Un tu man ne vārdiņa neteiksi? — Temni-kars sāpīgi apvaicājās.

— Teikšu, — saule atbildēja viņa paša balsī.

— Ja tu pats nepārkāpsi ēnas pusē, ēna pārkāps pāri tev.

Temnikars pacēla acis. Un ieraudzīja, ka zilganā ēna jau pielīdusi pie viņa kājām. Viņš nodrebēja un atkāpās pāris soļu atpakaļ.

— Āreče, kas tad tas? — Temnikars norūca un sagrīļojās. Un šai mirklī viņš atkal sajuta krūtīs ieguļamies akmens smagumu. — Kas tad tas? — viņš atkārtoja un aši pastiepa roku pēc blašķes, lai gan labi apzinājās, ka degvīns tagad nelīdzēs.

— Āreče, kas tad tas?...

Tālumā bija sācis skanēt zvans.

«Pusdienas laiks! Mājās mani jau gaida!...» smadzenēs pavīdēja doma. «Tas, raugi, ir tas akmens, kas spiež manu sirdi, tikai tas! Kā tad es to agrāk nebiju iedomājis?... Un rīt?... Sagandēšu viņiem visus svētkus!... Kālab gan tas nevarēja notikt agrāk vai arī vēlāk!...»

«Par to tu nelauzi galvu!» viņš pats sev atbildēja. «Vai tad tagad ļaudīm kādi svētki!... Ienaidnieks arī svētkos dedzina mājas un nogalina cilvēkus! Uz priekšu!» viņš sev pavēlēja.

Tctnnikars iešūpojās, taču kājas nekustējās no vietas.

«Dievs vien zina, kas notiks, kad mani atradis...» Pār muguru pārskrēja drebuļi. «Viņi var nodedzināt mājas ...»

«Daudziem tās jau nodedzinātas!» viņš sev tūdaļ atkal atbildēja. «Ja visi tā spriedelētu, kā tu patlaban spriedelē, ienaidnieks jau sen mūs būtu apkāvis! Uz priekšu!»

Temnikars iešūpojās spēcīgāk, bet kājas palika stāvam gluži kā zemē ieaugušas.

«Manējos varbūt biedēs ... mocīs... nogalinās! ...»

Šobrīd viņš neatrada atbildi.

«Nogalinās!» viņš iestenējās. Un tūdaļ viņa acu priekšā parādījās ugunsgrēka un slepkavošanas aina.

«Atpakaļ uz mājām!» Viņš sarosījās. «Uz mājām!. ..»

Temnikars strauji apgriezās un sāka iet atpakaļ uz Metinās jaunaudzi. Taču nenogāja ne pārdesmit soļu, apstājās kā pie zemes piekalts.

— Bet vakarā Čarjeva alā gulēs divpadsmit liku, — klusumā atskanēja rāma balss, un tā bija viņa paša balss.

— Bet vakarā Čarjeva alā gulēs divpadsmit liku! — Temnikars atkārtoja un aizvēra acis.

Viņš vēl ilgi stāvēja nekustēdamies. Un beidzot, kad pagriezās, viņu vairs nevarēja pazīt. Tas vairs nebija līdzšinējais Temnikars. Viņam vairs nebija septiņdesmit gadu, viņam tagad bija tūkstoš gadu un viņš bija izaudzis par galvas tiesu lielāks. Viņa seja bija pārvērtusies par pelēku akmeni, tikai acis nebija līdzīgas diviem iedobumiem, kādi redzami veciem pieminekļiem; lajus kvēloja savāda uguns} un pa sastingušajiem vaigiem lēni noritēja divasl asaras.

Divas asaras noritēja ari pār Petera Majcenaj vaigiem.

— Mans Temnikars vairs nav mans Temni-1 karš! — Viņš nopūtās un pašūpoja galvu. — Viņš jau ir aizgājis no tās pasaules, kura man ir saprotama, kuru es šā vai tā būtu varējis attēlot. Viņš ir pārkāpis pāri šīs pasaules robežām un pašlaik dzīvo pēc daudz augstākas un daudz plašākas traģiskas fatalitātes likumiem, kurus izprast man nav iespējams...

Temnikars atkal piegāja pie gaismas un ēnas robežas.

— Tagad es iešu uz Robiem! — viņš noteica stingrā jo stingrā balsi.

Saule pamāja.

— Viņi nodedzināja manu māju, nogalināja manu sievu, dēlu un meitu!... Vai tu saproti?

Saule atkal pamāja.

«Kā tad tā?» Peters Majcens brīnījās. «Vai tad viņam tas viss jau ir kļuvis par patiesību?... Bet tā taču arī ir patiesība!...»

Temnikars izstiepa rokas, un saule apspīdēja viņa plaukstas. Tad viņš tās salika kopā, it kā vēlētos sasmelt saujā saules gaismu.

Sai mirkli atskanēja trompete.

Eju jau, eju! — Temnikars atsaucās un ar plaukstām paberzēja seju, it ka nomazgādams to ar saules gaismu.

Trompete noskanēja vēlreiz.

Temnikars pamāja saulei ar roku, izslējās un apņēmīgi pārkāpa par gaismas un ēnas robežu.

— Paliec sveiks! — Peters Majcens nomurmināja, un sirds viņam sažņaudzās, jo viņš atskārta, ka Temnikars uz mūžu atvadījies arī no viņa. — Paliec sveiks! — viņš atkārtoja. — Tu izaugi lielāks par mani. Tu ej uz priekšu, uz Robiem, tu dodies kauja, bet es ...

Peters Majcens aprāvās pusvārdā, jo trompetes skaņas viņu pietrauca kājās. Viņš atguvās un sāka ausīties. Trompete skanēja tepat, pavisam tuvu.

Peters Majcens palūkojās apkārt. Pa taciņu, kas vijas gar vīna dārzu, nāca meitene, nesdama uz galvas bļodu ar veļu. Viņai mugura bija zaļi svārki un melna blūze bez piedurknēm.

— Tā taču ir viņa! — Peters Majcens izsaucās, pūlēdamies meiteni labāk saskatīt. — Ja, tā pati. Tā, kas bija piestājusies pie kalnu kļavas. Ta ir viņa, Kļaviņa. Ja, sauksim viņu par Kļaviņu!...

Viņš nokapa leja, nostājās uz taciņas un gaidīja Kļaviņu pienākam tuvāk.

— Labdien, meitenīt! — viņš pēc veca ieraduma uzrunāja pretimnācēju.

Kļaviņa neatbildēja un neapstājās. Viņas glītajā sejā pavīdēja izbrīns, bet aiz šī izbrīna slēpās arī kaut kas tāds, ko Peters Majcens nevarēja vārdā nosaukt: tā bija īpaša pašapziņa, kurā bija

jaušamas gan skumjas un lepnums, gan arī cerības un izmisums.

— Vai uz atvaru iedama? — viņš apvaicājās un ar nūju pamāja uz kuplā skābarža pusi.

K|aviņa neatbildēja un neapstājās. Ar baltajām rokām viņa pieturēja bļodu, un viņas spēcīgais augums bija sasprindzis kā stīga.

— Piedodiet, ka es jums uzmācos! — Peters Majcens neatlaidās un sāka iet viņai blakus. — Kas šeit netālu spēlē trompeti?

K|aviņa neatbildēja un neapstājās, tikai mazliet pagrieza galvu un it kā no augšas paskatījās viņā ar savām apbrīnojami zilajām acīm.

«Kā tad tā?» Viņš nodrebēja. «Vai patiesi šīs sasodītās trompetes īstenībā nemaz nav?»

K|aviņa neatbildēja un neapstājās, viņas acis Peters Majcens vairs nevarēja saskatīt, jo meitene apgāja apkārt vīna dārzam un sāka kāpt lejup ielejā. Viņas gaita bija līgana un lepna.

— Kas tie par jokiem? — Peters Majcens nomurmināja un apstājās pie vecas blīgznas, kas auga vīna dārza malā. — Aizgāja lepni paceltu galvu kā vila, kas nicina visus mirstīgos... Un tomēr šai vilai nav diez cik priecīgs izskats...

Nav...

Kļaviņa nozuda. Gaisā palika virmojam rūgtuma un skumju smarža ...

«Kas ar šo meiteni notiek?» Peters Majcens sev jautāja. «Un kas šodien notiek ar mani?... Arī man ap sirdi kļūst aizvien grūtāk un skumjāk...»

Viņš palūkojās apkārt un nodrebēja. Visa apkārtne atkal viedās dīvaina, gandrīz nereāla: gan pauguru un koku kontūras, gan plašie lauki un vecās blīgznas, gan mājas jumts un ceļš, kas gluži kā balta čūska vijās ap nogāzi, gan vecais ozols un kuplais skābardis, gan atvars un velētava, gan ari melnais ūdens, kas mēmi plūda garām melnajai zālei. Viss likās nedzīvs un tukšs, tukšas bija zilās debesis virs galvas — ak vai, tajās nebija ne mākonīša! — tukša bija zeme zem viņa kājām, tukšums bija iek|uvis viņa sirdī, tas kauca arī viņa dvēselē — un viņš bija viens ...

Pcters Majcens ļoti labi pazina šo neizsakāmas vientulības un pilnīgas pamestības sajūtu.

«Esmu noguris,» viņš sevi mierināja. «Esmu satriekts... parādības mani nomocījušas... Un šaubas arī...»

Viņš piespieda pieri pie vecās blīgznas raupjā stumbra un aizvēra acis.

«Bet ne tikai ar mani tā pašlaik notiek,» viņš turpināja. «Pašlaik ...»

Viņš aprāvās, jo trompetes skaņas pēkšņi tik spēcīgi atsitās pret viņa muguru, ka viņš sagrīļojās. Viņš iepleta acis un gaidīja. Trompete iedziedājās no jauna. Un tuvu, tepat blakus. Vīna dārzā.

Peters Majcens priecīgi uzelpoja. Viņš piegāja pie vīnogulāja un pašķīra lapas. Dārzā trīs soju attālumā viņš ieraudzīja sirmgalvi, kas pūta trompeti. Tas bija plecīgs neliela auguma večuks ar strupu degunu, platām nāsīm; viņa zods bija apaudzis īsiem sirmiem sariem, pliko, spīdīgo galvvidu apjoza cietu matu vainags, uzacis bija līdzīgas diviem krūmiem, seju klāja zilganu dzīsliņu tīkls, acis bija blāvas un skumīgas, bet dziļajās grumbās bija iegūlušas sāpes.

«Vecais Pans,» Peters Majcens nodomāja.

Blakus večukam stāvēja gadus piecus vecs puisēns. Tas bija neparasti skaists zēns ar apaļu sejiņu, gaišām acīm un gaišbrūniem, cirtainiem matiem. Ari viņa acis bija skumīga izteiksme, bet lūpās slēpās grūtsirdīga smaida ēna.

«Jaunais Pans,» Peters Majcens nosprieda.

Vecais Pans nospēlēja divas pirmās frāzes no kādas skumīgas tautas dziesmas un ar dzīslainās delnas virspusi noslaucīja biezās lūpas.

— Vēl! — jaunais Pans lūdzoši izsaucās un pacēla roku.

Vecais Pans grūtsirdīgi pavērās puisēnā un noglāstīja viņa galvu. Tad ievilka krūtīs gaisu un pielika tauri pie lupām.

Jaunais Pans pavicināja roku, un trompete uzsāka dziesmu.

Un šajā mirklī Peters Majcens pēkšņi atcerējās dziesmas vārdus:

Atnāks rūgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu!

V

It kā smaga nasta bija novēlusies no sirds. Kaut arī trompete dziedāja sērīgi, kaut ari skumīgi bija tautas dziesmas vārdi, kaut arī sirmgalvis un puisēns neizskatījās sevišķi priecīgi un pirmajā mirklī pat likās, ka viņi nav reālas būtnes, Peters Majcens tomēr uzelpoja. Viņš atkal juta cietu pamatu zem kājām, daba atdzīvojās — beidzot viņš bija ieraudzījis trompeti, kas tik ilgi viņu bija satraukusi. Ar vieglu sirdi viņš pateicīgi skatījās uz puisēnu un sirmgalvi. Viņš labprāt būtu uzsācis sarunu, taču palika stāvam klusi un nekustīgi, jo baidījās izjaukt šo jauko, aizkustinošo divu cilvēku saskaņu, kas trompetes deļ pat likās mazliet neparasta, noslēpumaina.

— Vēl! — puisēns lūdza un pacēla roku.

— Es taču jau trīs reizes nospēlēju! — večuks maigi atbildēja un noglāstīja zēna cirtainos matus.

— Vēl tikai vienu reiziti!...

— Pagaidi drusciņ, ļauj man atvilkt elpu!

Puisēns tomēr pastiepa roku, un večuks viņam

iedeva trompeti. Mazais saņēma tauri savas plaukstās maigi un saudzīgi, it kā tas būtu dzīvs radījums — jērēns, zaķītis vai kalnu kaziņa. Večuks apskāva puisēnu ap pleciem un piekļāva sev klāt, tad aizvēra acis un sāka lēni šūpoties no vienas puses uz otru, it ka zēnu mierinādams vai ieaijādams, bet varbūt viņš to darīja tikai tādēļ, lai jo stiprāk izjustu to sirds siltumu, kas viņus tuvināja vienu otram. Un saule tikpat maigi un silti apspīdēja viņu galvas un trompeti.

- Idille!... — Peters Majcens noteica, un viņā uzvilnīja tās maigās skumjas, ko viņš sajuta vienmēr, kad vaigu vaigā sastapās ar īstu sirds tuvību, kas vieno cilvēkus. «Vecum veca idille. Vectēvs un mazdēls. Vienam jau elpa aiztrūkst, otrs vēl nav sācis elpot ar pilnu krūti. Divas paaudzes... aizejošā un nākamā, katra savā krastā, bet starp tām ir vidējā paaudze, kas spītīgi airējas uz priekšu pa straujo un duļķaino dzīves upi...»

— Mjā-ā... ko lai dara... ja jau... — vārdus stiepdams, joprojām šūpodamies, večuks dziedoši nomurmināja aizvērtām acīm. Un tikko sadzirdami savā zemajā, dobjajā, aizlauztajā balsī sāka dziedāt:

Atnāks rūgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

— Tomēr nospēlējiet vēl trīs reizes pēc kārtas! — puisēns skaļi noteica un padraudēja ar pirkstu. — Jā, trīs reizes ...

— Kā vienmēr.

— Kā vienmēr ...

— Un pēc tam pastāstiet pasaku!

— Un pēc tam pasaku... Bet pasaku es taču tev jau izstāstīju! — Večuks apķērās un atvēra acis. — Aks, vai tad neizstāstīju?

— Es tomēr gribu dzirdēt vēl vienu! — Puisēns atkal pacēla gaisā pirkstiņu. — Jūs apsolījāt divas: vienu — priekšpusdienā, otru — pēcpusdienā.

— Ja jau solīts, tad, zināms, pastāstīšu, — večuks padevās. — Bet pirmāk aiziesim uz pagrabiņu apslapināt rīkli.

— Tikai nemāniet mani! Vai nemānīsiet?

— Nemānīšu, nemānīšu, — vectēvs atbildēja. — Bet saulītei gan, vei, dosim ceļu. — Viņš pieliecās pie vīnkoka un abām rokām šķīra stīgas. Saudzīgi pasvārstīja plaukstā ķekaru pēc ķekara un, gandrīz dziedādams, vārdus gari stiepdams, murmināja: — Lieniet nu ārā, lieniet arā!... Vei, nāciet saulītē! Saulīte dos jums sulu, dos sulu... Saulīte dos jums cukuriņu, dos cukuriņu...

— Kā saulīte iedos vīnogām cukuriņu? — puisēns, kas turpat blakus bija notupies uz ceļiem, jautāja vectēvam.

— Kā? ... Vei, ņems un iedos! — vectēvs domīgi atbildēja, galvu nepaceldams. — Saule dod visu, saule dod spēku ... saule dod gaismu ... saule dod uguni... jā gan, saule dod arī uguni... saule dod... saule dod — sauli! Tā tas ir — saule dod sauli!... Visi labumi nāk no saules! Tā tas ir!

— Kur saulīte dabū cukuru? — puisēns jautāja.

— Kur dabū?... Saulītei ir pašai savs cuku-riņš! — večuks atbildēja tikpat izklaidīgi, maigām rokām celdams gaismā ķekarus. — Pašai savs... Kopš seniem, seniem laikiem... No mūža gala... Un būs mūžīgi, kamēr... Kad saulītes vairs nebūs, nebūs arī spēka un nebūs gaismas... Un uguns nebūs un nebūs... un saules vairs nebūs! Ko lai dara, tā tas ir!...

Atnāks rūgta nāve, aizslēgs pagrabiņu...

Večuks runāja gausi un izklaidīgi, bet dziesmas vārdus dziedāja pilnīgi neapzināti un automātiski. Acīmredzot viņš tik bieži bija dziedājis šo dziesmu, ka tā jau skanēja miesā un asinīs un laiku pa laikam izlauzās uz āru. Tieši tāpēc viņš dziedāja tikai divas pirmās rindas.

— Vecotēv, vai saulīte pati to taisa? — puisēns pēkšņi ievaicājās.

— Ko taisa? — Večuks pavērās mazdēlā.

— Cukuriņu.

— Kas taisa cukuriņu?

— Vai saulīte taisa cukuriņu?

— Aks, vai saulīte?

— Jūs taču teicāt, ka saulīte dod vīnogām cukuriņu! — Puisēns nerimās.

— Saulīte?... Zināms, ka dod. Dod cukuru un dod spēku, un ...

— Vecotēv, iesim uz pagrabiņu! — Mazdēls pārtrauca večuku, jo acīmredzot viņam jau kļuva garlaicīgi.

— Iesim, iesim gan... — Večuks nopūtās un lēni atlieca muguru, lai saudzētu savus vecos, sāpošos kaulus.

— Bet pirms iešanas vēlreiz nospēlējiet dziesmiņu. — Puisēns pasniedza viņam trompeti. — Jūs jau esat elpu atvilcis.

— Esmu gan atvilcis... — Večuks skumīgi pasmaidīja un paņēma tauri. — Bet paskaties, vai mans lodziņš vel ir ciet.

Puisēns pacēlās uz pirkstgaliem, palūkojās uz māju ar sarkano jumtu un strauji palocīja galvu.

-— Ciet, vēl ir ciet.

— Ak tad ciet gan... — vectēvs klusi nomurmināja un pārvilka ar delnu pār acīm un pieri.

— Kādēļ jūs tik bieži man jautājat, vai jūsu lodziņš ir ciet? — puisēns interesējās.

— Tāpat vien apvaicājos ... — večuks izvairīgi atbildēja un uzlika savu lielo plaukstu uz zēna galvas. — Apvaicājos... Ko lai dara, tā tas ir!

Viņš nopūtas un pēc tam atkal uzsāka dziesmu:

Atnāks rūgta nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

— Lūdzu, uzspēlējiet! zēns mudināja.

— Tūdaļ...

— Lūdzu, lūdzu! — viņš nepacietīgi atkārtoja.

Večuks aplaizīja biezās, zilganās lūpas, izrieza

krūtis, dziļi ievilka elpu un pacēla trompeti, kas saules staros iezalgojās gluži kā vecs zelts.

— Sāciet! — puisēns pavēlēja un pavicināja roku.

Trompete sāka dziedāt.

Peters Majcens notrīcēja. Trompetes skanas viņu satrauca tāpat, kā bija satraukušas pirms neilga brīža, kad viņš vēl īsti nezināja, vai trompete ir dzīves īstenība vai arī tikai viņa iztēles auglis. Atklāti runājot, viņam pat kļuva žēl, ka tā neskan vienīgi iztēlē, bet viņš arī nespēja izskaidrot, kādēļ radusies šāda sajūta. Melodija joprojām bija tikpat izteiksmīga un tikpat noslēpumaina. Patiesība tā tikai līdz šim mirklim bija šķitusi noslēpumaina. Trompete dziedāja skumīgi ne tikai tādēļ, ka pati melodija bija skumīga, tās skaņās virmoja ari skaudras, neizprotamas bēdas, varbūt pat rūgtums. Un viņam atausa doma, ka trompete varbūt dziļi un liktenīgi sasaista kopā visu to, kas norisinās viņa dvēselē, ar to, kas notiek viņa apkārtnē. Vai tad taures skaņas nebija atlidojušas līdz Melnajai gravai un nebija pietraukušas viņu kājās, it kā apstiprinādamas viņa šaubas, viņa drūmās pārdomas — un nāves priekšnojautu? Trompete bija izvilinājusi viņu no mājām. Nebūtu tā ieskanējusies, viņš būtu palicis istabā un tagad mierīgs sēdētu pie galda un rakstitu. Bet pēc tam trompete sāka skanēt arī viņa novelē; izšķirošos brīžos tā mudināja Temnikaru, mudināja doties uz priekšu, mudināja pieņemt lēmumu, rīkoties, uzsākt cīņu — un iet pretim nāvei. Vai ta patiesi ir nāves vēstnese?

— Vēlreiz! — zēns izsaucās, pacēla roku un pavicināja to gaisā.

Trompete atsāka melodiju no jauna.

— Cik aizgrābjoši ta skan! — Peters Majcens atzina, un pār viņa muguru pārskrēja trīsas. Viņu pārņēma tik nepatīkama oma, ka viņš uzsāka

141

niknu strīdu ar savām domām un savu sajutu: «Kāda nāve! Un kāda šeit sakarība!... Kāda sakarība starp šo večuku un Temnikaru? Kāda gan sakarība starp Temnikaru un Crnilogaru? Un starp Crnilogaru un šo večuku?... Lai gan — nē! Šeit tomēr ir kaut kāda sakarība, šeit jābūt kaut kādai sakarībai! Crnilogars katrā ziņā dzirdēja trompeti, taču neatzinās. Kādēļ viņš neatzinās? Un kādēļ viņš teica, lai es neeju uz Rāmo ieleju?... Dīvaini!... Bet šķiet, ka tagad tas noskaidrosies. Tagad viss noskaidrosies. Viss. Arī Kļaviņa un viņas mēmā, lepnā grūtsirdība kļūs saprotama.»

— Vēl! — puisēns lūdza un pavicināja roku.

Trompete uzsāka dziesmu trešoreiz.

«Ek, muļķības!» Peters Majcens papurināja galvu, jo atkal dīvaini iesmeldzās sirds. «Kas gan šeit skaidrojams? Viss ir skaidrs kā uz delnas. Vectēvs māca mazdēlu spēlēt trompeti. Lai netraucētu mājniekus, viņi atnākuši uz vīna kalnu. Tas ir viss!... Un tomēr — nē, tas nav viss! Ek, nolādētā apmātība! Esmu briesmīgāks par jebkuru policistu: viss man liekas aizdomīgs, viss liekas svarīgs, viss savstarpēji saistīts, viss noslēpumains! Pietiek! Vismaz šai dienai pietiek!... Pārmīšu pāris vārdu ar večuku, parotaļāšos ar puisēnu, atgūšu līdzsvaru, nomierināšos, bet tad — uz mājām pie darba!»

— Vēl! — puisēns lūdza un pavicināja roku.

— Es taču trīsreiz jau nospēlēju! — večuks maigi iebilda un noglāstīja zēna sprogaino galvu.

— Labi, bet nu iesim uz pagrabiņu, un jūs man pastāstīsiet pasaku, — puisēns noteica, paņēma tauri un pagriezās, lai atstātu dārzu.

— Labdien! — Peters Majcens šai brīdī skaļi sveicināja un jokodamies piebilda: — Ak tad jūs esat tie, kas te taurē!

Nedz večuks, nedz zēns gandrīz nemaz nebrīnījās, ka tik pēkšņi šeit parādījies svešinieks.

— Jā gan, mēs, — večuks lēni atbildēja. — Mēs šeit taurējam...

— Un taurējat jau diezgan ilgi! — Peters Maj-cens jokodamies turpināja.

— Ilgi gan... — Večuks skumīgi pasmaidīja, it kā gribēdams attaisnoties. — Ilgi. Nu jau trīs dienas...

— Trīs dienas? — Peters Majcens brīnījās, jo nezināja, kā jāsaprot šāda atbilde.

— Trīs dienas!... — Večuks nopūtās. — Ko lai dara, tā tas ir... Vai negribat nobaudīt kādu glāzīti?

— To var! Ļoti labprāt! — Peters Majcens piekrita un tikai tagad sajuta, ka rīkle izkaltusi pavisam sausa. — Arī jums tā nekaitēs, ja jau trīs dienas pūšat tauri! — viņš piebilda un iesmējās.«.

— Trīs dienas gan, trīs dienas! — Večuks māja ar galvu. — Ko lai dara, tā tas ir!... Ej nu, ej! — viņš sacīja zēnam. — Un nebaidies!

— Es nemaz nebaidos! — mazais atbildēja aizvainojuma pilnā balsi un izgāja no dārza.

— Kāpēc lai viņš baidītos? — Peters Majcens sacīja. — Man arī mājās ir tāds puisītis.

— Redzi nu! — Večuks bez jebkādas vajadzības uzmundrinoši uzsita zēnam uz pleca. — Šis kungs, vei, arīdzan ir tētis. Viņam arīdzan ir puisītis.

— Vai meitiņa jums arī ir? — zēns apvaicājās.

— Meitiņa ari ir.

— Tāpat kā mūsmājās. — Vectēvs pamāja. — Tikai viņas nav šeit. Mēs viņu aizvedām pie tēvoča. Bet paši nākam uz vīna dārzu... Ko lai dara, ta tas ir!...

— Vai jūs mācāt viņu spēlēt?

Večuks grūtsirdīgi pasmaidīja un papurināja galvu.

— Nē, — viņš atbildēja un atkal mīlīgi uzlika savu lielo plaukstu uz mazdēla galvas. — Taisnību sakot, viņš māca mani spēlēt trompeti. Tā tas ir... Zeperis pats spēlē un ir ka sadedzis uz tauri. Ar vārstuļiem jau tiek galā, tikai elpas vēl nepietiek. Bet gan jau būs arī tā. Vai ne, Jankec?

— Ak tad tevi sauc par Jankecu?

— Par Jankecu gan, par Jankecu, — večuks atkārtoja un pievilka mazdēlu sev cieši klāt. — Par Blažiču Jankecu... Es arīdzan esmu Blažičs. Zināms, vecais Blažičs. Bet jaunais ir mājās. Guļ...

Vai viņš ir slims?

- Slims gan, slims!... Ko lai dara, ta tas ir!... Bet nu iesim uz pagrabiņu!

Peters Majcens jau gribēja no viņiem atvadīties, bet piepeši viņam nezin kādēļ kļuva žēl večuka un vēl jo vairāk — puisēna, kas izskatījās savam vecumam pārāk nopietns un skumīgs. Viņš taustījās pēc piemērota vārda, taču nevarēja nekā izgudrot, iadēļ pastiepa roku un sacīja:

— Parādi man to tauri!

— Tā ir tēta taure! — Jankecs sparīgi iebilda un paskatījās uz vectēvu.

— Parādi gan, parādi! Kungs taču to neapēdīs.

Peters Majcens paņēma trompeti rokās un vērīgi

to aplūkoja, lai gan par mūzikas instrumentiem viņam nebija nekādas jēgas. Viņš saprata, cik tas ir smieklīgi, taču neizlaida trompeti no rokām, jo viņam visu laiku bija tāda sajūta, ka ta patiesi

slēpj sevī skumjas, ka tieši šo trompeti dzirdējis arī Teninikarš.

— Tā jau ir veca, ja gan, veca!... — vectēvs ierunājās.

— Un kā to sauc?

— Par spārnoto ragu, — Jankecs tūdaļ atsaucās.

— To var tālu sadzirdēt. Pat Melnajā gravā! — Peters Majcens sacīja un pavērās večukā.

Pat Melnajā gravā to var sadzirdēt? — Jankecs izsaucās un satvēra tauri. —- Vecotēv, uzspēlējiet!

Kālab lai nesadzirdētu! — večuks rimti atbildēja. — Trompete paliek trompete... Tālab, vei, tā ari armijā kalpo... Un, kā mēdz sacīt, arī pastarā dienā tā skanēšot...

— Ja jūs to spēlēsiet, Crnilogars nedzirdēs itin nekā, — Peters Majcens zīmīgi iebilda un pasmaidīja.

— Kādēļ viņš nekā nedzirdēs? — Jankecs vaicāja.

— Šodien viņš to nedzirdēja, — Peters Majcens sacīja vecajam Blažičam. — Un bija ļoti izbrīnījies, kad es teicu, ka dzirdu trompeti.

Vecais Blažičs nebrīnījās itin nemaz.

— Acīmredzot viņš pie tās jau pieradis, — večuks novilka nesatricināmā mierā. — Kā zināms, ausis palēnām ar visu aprod... Bet varbūt viņš ir kurls. Var gadīties, jebšu arī viņš nemaz nav tik pārlieku vecs. Cik viņam tagad varētu būt? Piecdesmit. Vairāk nebūs!... Ko lai dara, tā tas ir! Ar laiku viss kļūst vārgāks. Daži noveco agrāk, citi vēlāk; vieniem šāda kaite, citiem — citāda. Man, piemēram, ausis vēl labas. Dzirdu gluži labi, paldies dievam! Bet acis gan kļuvušas vājākas... Jankec, vei, dēliņ, paskaties, vai mans lodziņš vēl ir ciet.

— Ciet, ciet! Es jau skatījos, — Jankecs atbildēja un ielika trompeti viņam rokās.

— Jā, tur, vej, mēs dzīvojam. — Večuks pagriezās pret Pēteru Majcenu un ar tauri rādija uz māju ar sarkano jumtu.

— - Skaista māja.

— - Aks, vai māja?... Skaista gan, zināms, ka skaista māja ...

— - Redzams, cietusi ugunsgrēkā.

— Nodega gan, zināms, ka nodega... Ko lai dara, tā tas ir!...

— Vai kara laikā jums to nodedzināja?

— Kara laikā gan, zināms, kara laikā nodedzināja ... Ko lai dara, tā tas ir!...

— Vecotēv, uzspēlējiet!

— Tūlīt...

— Ludzu, 1 udzu!

Vecais Blažičs aplaizīja lūpas un pacēla trompeti. Ievilka krūtīs elpu, taču spēlēt nesāka. Pagriezies pret Pcteru Majcenu, viņš ar skatienu noradīja uz mazdēlu un klusi pačukstēja:

— Nedusmojieties, kungs! Bērns paliek bērns!...

Peters Majcens jautājoši pavērās viņā, bet večuks jau bija pielicis piemutni pie lūpām un piemiedza acis.

— Sāciet! — Jankecs skaļi pavēlēja un pavicināja roku.

Atskanēja trompetes dziesma:

Ai nāks rūgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

«Vai tā paliesi skan tik skumji vai arī tikai atbalsojas tik skumji mana sirdī?» Peters Majcens atkal sāka sevi tirdīt. «Ek, pieņemsim, ka mūzika tā atbalsojas tikai manī, — un pieliksim punktu! Es tikai gribētu zināt, kādēļ man jādusmojas, ka večuks spēlē mazdēlam trompeti. Un kādēļ viņi spēlē jau trīs dienas? Un kādēļ viņa logam jābūt ciet? Vai tie varbūt ir tikai večuka untumi? Nekā nesaprotu. Itin nekā nesaprotu. Vai viņš patiesi ir vecs un izkūkojis, vai ari visus viņa prātus pārņēmusi viena doma, kas neatstājas no viņa ne mirkli?... Dīvaini! Crnilogars ir pļāpīgs un ziņkārīgs kā veca sieva, bet šis nemaz neiztaujā svešinieku — kas es tāds esmu, no kurienes nākdams un ko daru šajā nomalē.»

Trompete sāka savu dziesmu vēlreiz.

Peters Majcens palūkojās ielejā. Viņa skatiens apstājās pie atvara. Kļaviņa jau bija tur un mazgāja veļu. Iemērca baltu palagu ūdenī, tad to satina un sāka velēt pa balto velētavu. Piepeši atlieca muguru un paskatījās uz nogāzi. «Liekas, viņa klausās trompetes skaņās. Kas zina, kādas jūtas tā pamodina viņas sirdi,» Peters Majcens nodomāja. «Arī par viņu neko neizdevās uzzināt. Vismaz no vecā Blažiča nekā neuzzināju... Bet kas gan man būtu jāuzzina? Mežā viņa piespiedās pie kļavas un negribēja ielaisties sarunā. Kas gan šeit noslēpumains?»

Trompete atsāka savu dziesmu trešoreiz.

«Patiesību sakot, šodien pati noslēpumainākā parādība ir mana pārsātinātā iztēle!» Peters Majcens nosprieda. Viņš pavērās debesīs un atkal ieraudzīja savu balto mākoni. Nopriecājās gluži kā mazs bērns un gandrīz skaļi uzsauca tam sveicienu. Trompetes skaņās, kas aizlidoja un izgaisa tālumā, virmoja tas pašas skumjas, taču pašlaik tās likās glāsainas. «Nudien, vienīgi mana fantāzija ari mākoni apvelta ar saprātu.» Viņš pavīpsnāja. «Un tomēr es esmu priecīgs. Kādas cerības mākonis savieš mani? Cerības, ka darbs veiksies? Patiesi, tūdaļ iešu uz mājām un sēdīšos pie galda. Tūdaļ iešu. Sājā pašā brīdī iešu. Ielūkošos tikai pagrabiņā un atvadīšos.»

— Vēlreiz! — Jankecs sacīja.

— Es taču jau trīsreiz nospēlēju, — vectēvs maigi iebilda un atdeva zēnam trompeti.

Viņi saka kāpt lejā no vīna kalna. Vecais Bla-žičs vairākas reizes apstājās, lai piesietu vienu otru vīnkoka stigu pie mietiņa vai pašūpotu plaukstā kādu ogu ķekaru. Jankecs gāja uzmanīdamies, neizlaizdams trompeti no rokam. Peters Majcens aplūkoja Rāmo ieleju, un viņa skatiens atkal un atkal apstājās pie atvara, kur Kļaviņa šūpojās gluži kā liels zieds.

— Cik brīnišķīga ir šī ieleja! — viņš sacīja.

— Aks, vai ieleja? — večuks domīgs atkārtoja. — Brīnišķīga gan, zināms, ka brīnišķīga ieleja...

— Šeit viss ir tik mierīgs, tik tīrs un jauks: pļava, upīte, atvars un ķeburainais skābardis.

— Aks, vai skābardis?... Jā gan, arī skābardis ir jauks, zināms, ka skābardis ir jauks...

— Un tā meitene tur lejā arī ir jauka! — Peters Majcens zīmīgi ieminējās un pasmaidīja.

— Aks, vai meitene? — vecais Blažičs domīgi jautāja, uz ieleju pat nepaskatīdamies. — Jā gan, arī meitene ir jauka, zināms, ka jauka ...

«Večuks ir gaužām izklaidīgs,» Peters Majcens nosprieda. «Acīmredzot jau aizmirsis, ka apsolīja mani pacienāt ar glāzi viņa. Varbīil labāk tūdaļ atvadīties?»

Bet viņš neatvadījās. Viņš nekādi nevarēja atrast piemērotu ieganstu. Gudroja un gudroja, un, iekām apjēdza, kas būtu sakāms, viņi jau tuvojās vīna pagrabam.

— Nudien, tas taču ir mans pagrabiņš! — Pe-ters Majcens iesaucās samāksloti priecīgā balsī. — Pirms brīža es to nolūkoju no ielejas. Tas ļoti draudzīgi man smaidīja pretim no šīs nogāzes.

— Draudzīgi, jā gan, draudzīgi... — Vecais Blažičs māja ar galvu. Viņš bāza savu tuklo roku gan sienas spraugās, gan zemā salmu jumta pažobelē, gan aiz aplodas un zem sliekšņa un visu laiku tikko sadzirdami dungoja:

Atnāks rūgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu...

— Vai atslēgu meklējat? — Peters Majcens jautāja.

— Atslēgu gan, zināms, ka atslēgu ...

— Atslēga ir durvis.

— Aks, vai durvīs?... Vei, es taču pats to tur pametu! - Večuks dziļi nopūtās un neticīgi pašūpoja galvu. — Ko lai dara, tā tas ir...

Sarūsējušajām eņģēm griezīgi kaucot, viņš lēni atvēra smagās, apkaltās durvis. No pagraba dvesa pretim patīkams stipra vīna un pelējuma smaržas pievildzis dzestrums.

Peters Majcens apsēdās uz sliekšņa.

— Nāciet šeit! Nāciet šeit! — večuks it kā pavēlēdams aicināja tālāk un rādīja uz senlaicīgu ogu spiedi kaktā, kur stāvēja divi zemi trejkāju ķebļi. — Sēdieties, vei, uz šiten ta! Otrs ir mans. Es mēdzu sēdēt uz tā. Bet Jankecs — uz sliekšņa. Vai tā nav, Jankec? — viņš mīlīgi apvaicājās, piegāja pie puisēna un atkal noglāstīja viņa cirtaino galvu. — Jā, tā tas ir: es sēžu kaktā, bet Jankecs — uz sliekšņa. Viņš sēž uz sliekšņa, lai labāk varētu saredzēt māju. Es vairs diez cik tālu neredzu... Es jau jums to pirmiņ teicu!... Ko lai dara, tā tas ir... Paskaties, Jankec, vai mans lodziņš vēl ir ciet?

Jankecs paskatījās uz māju un gluži kā garlaikodamies atbildēja:

— Ciet, ciet.

— Ciet gan, ciet... — vecais Blažičs pie sevis purpināja. Viņš paņēma robainu brūnganas majolikas kausu, kas stāvēja uz spiedes, un lēniem soļiem piegāja pie vīna mucām. Dobji noblīkšķēja — večuks izsita spundi. Tad viņš aizturēja elpu, iebāza mucā caurulīti un pa to uzvilka vīna strūklu. Vīns sāka līt kausā, bet večuks klusā balsī dungoja:

Atnāks rūgta nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

Jankecs sēdēja uz sliekšņa, turēdams trompeti uz ceļiem.

— Ak tad tavs tētis arī spēlē trompeti? — Pe-ters Majcens apvaicājās.

— Jā, tētis spēlēja. Bet tagad vairs nespēlē, — Jankecs atbildēja.

— Kādēļ vairs nespēlē?

— Viņam vairs nav spēka.

— Vai viņš ir tik grūti slims?

īso

— Grūti slims, jā gan, grūti, — no krēslas atskanēja večuka balss. — Ko lai dara, tā tas ir...

— Bet viņš taču atkal kļūs vesels, — Pcters Majcens sacīja.

— Nē, viņš vairs nekļūs vesels! — Jankccs papurināja galvu.

— Kas tev teica, ka tētis vairs nekļūs vesels?

— Viņš pats tā teica.

-— Kas tad viņam par slimību? — Peters Majcens pagriezās pret večuku.

— Viņam ir dilonis, jā gan, dilonis!...

— Tagad diloni var izārstēt...

— Var izārstēt? — Jankecs strauji noprasīja.

— Protams, Var izārstēt.

— Vai jums arī ir bijis dilonis?

— Nē, man nav bijis.

— Nekad nav bijis? — zēns novilka un paskatījās viņā pārmetošām acīm, it kā gribētu sacīt: «Kādēļ tad jūs tā runājat?»

— Ja, ko lai dara, tā tas ir! ... — no krēslas atkal atskanēja večuka balss. Vīna strūkla apklusa. Vecais Blažičs piedauzīja pie mucas un klusi noteica: — Tā, nu ir diezgan!... Cik roka ielej, tik mute izdzer...

Viņš ar troksni iedzina spundi un lēnām atgriezās pie ogu spiedes. Paņēma rokā netīru glāzi, izbraucīja to ar savu resno pirkstu, iepūta elpu, tad noslaucīja gar biksēm, nolika priekšā Peteram Majcenam un sāka piepildīt. Vīns lija slaidā strūkliņā; tas bija sārts, bāli sārts, kā ar ūdeni atšķaidītas asinis.

— Dzeriet! — viņš piedāvāja.

Peters Majcens izdzēra un nolika glāzi.

— Skābs. Ko lai dara, ja saules nav!... — večuks noteica un apsēdas uz ķebļa. Viņš klusēdams ielēja arī sev un izdzēra. Viņam mazliet drebēja roka, tādēļ sarkana urdziņa pārritēja pār viņa neskūto zodu. Viņš izdzēra glāzi, atkal nolika to priekšā Peteram Majcenam un piepildīja no jauna. — Dzeriet! — viņš mudināja. Tad atbalstīja elkoni pret celi un sāka raudzīties grīdā.

Peteram Majcenam klusums likās nomācošs. Nezinādams, ko lai saka, viņš atkal pievērsās zēnam.

— Vai tētis tevi reizēm nēsā arī pičpaunā?

— Nē. — Puisēns papurināja galvu. — Nu jau sen vairs nenēsā.

— Varbūt tagad māmuļa tevi nēsā?

— Māmuļas nav mājās.

— Nē, māmuļas nav mājās, māmuļa... — vectēvs nomurmināja.

— Sen jau vairs nav! — puisēns žēli noteica.

— Sen gan, sen vairs nav!... — Vectēvs nopūtās. — Ko lai dara, tā tas ir!...

— Uz kurieni tad viņa aizbrauca? — Peters Majcens jautāja.

— Aizbrauca, jā gan... Aizbrauca... — Bla-žičs noplātīja rokas. — Ko lai dara, tā tas ir.. Dzeriet!...

Un atkal iestājās klusums. Un Peteram Majcenam tas atkal bija nepatīkams.

— Vai jums ir tikai viens dēls? — viņš apvaicājās.

— Aks, vai dēls?... Nē, bija četri, jā gan četri! — Večuks šūpoja galvu. — Bet triju va'irs nav!...

— Vai kara laikā krituši? ...

— Krituši, jā gan, krituši!... Ko lai dara 1a tas ir!...

•— Nē, tā nav vis! — puisēns piepeši iesaucās.

— Viņi sadega.

— Sadega, jā gan, sadega!... — Večuks nopūtās un atkal piepildīja glāzi. — Ko lai dara, tā tas ir!... Dzeriet!

Peters Majcens izdzēra un nogaidīja, kamēr večuks izdzer savukārt. Viņš cerēja, ka vecais Bla-žičs pastāstīs kaut ko vairāk par saviem dēliem, bet sirmgalvis klusēja.

— Kad tas notika? — Peters Majcens jautāja.

— Vai toreiz, kad nodedzināja jūsu māju?...

— Toreiz, jā gan, toreiz ...

— Kā tas gadījās?

— Kā?... Dēli pārradās mājās, bet māju aplenca. Viņi negribēja padoties, un tad māju aizdedzināja... Bet es visu lāgā nemaz nezinu... Mani saņēma ciet jau agrāk. Tiklīdz dēli aizgāja mežā, mani tūdaļ aizveda un Rabu.[27] Māte palika mājās viena pati.

— Un vecmāmiņa arī sadega, — Jankecs piebilda.

— Arīdzan sadega, jā gan, sadega... — Večuks nopūtās. — Ko lai dara, tā tas ir!... Dzeriet!...

— Kad tas viss notika? Kurā gadā? — pēc brīža Peters Majcens apvaicājās.

— Kurā gadā?... Četrdesmit trešaja. Ziemsvētku vakarā.

— Ziemsvētku vakarā! — Peters Majcens neviļus iesaucās.

— Jā gan, pašā ziemsvētku vakarā... Dēli pārradās mājās, lai pasērstu pie mātes, lai mājās paēstu un apsildītos. Jūs taču zināt: pašu māja paliek pašu māja, un mātei allažiņ kāds gardāks kumoss gadās pie rokas... Bet viņus aplenca un māju aizdedzināja ... Tā māte aizgāja bojā kopā ar saviem trīs dēliem... Bet pats jaunākais — tas, kurš tagad gu| slims, toreiz nebija pie viņiem. Viņš kā sakarnieks bija devies uz Piejūras pusi... Bet tagad arī viņa mūžs jau galā! — Viņš klusi nopūtās. Tad pieliecās pie Petera Majcena un tikko sadzirdami pačukstēja: — Viņa pēdējā stundiņa jau situsi... jā gan, situsi... — Viņš pārlaida roku pār seju, pamāja ar galvu un tad skaļā balsī uzsauca: — Vei, Jankec, paskaties, vai mans lodziņš vēl ciet!

— Ciet, ciet! — puisēns pavēstīja.

— Ciet, — vecais Blažičs murmināja. Tad nolika glāzi pretim Peteram Majcenam un ielēja vīnu. — Dzeriet!... Ko lai dara, tā tas ir!... — Pēc brīža paņēma majolikas kausu un nozuda pustumsā pie mucām. Atkal dobji noblīkšķēja — izlidoja spunde, atkal kausā sāka skaļi urdzēt vīns, atkal večuks piesita pie mucas un pats sev noteica: — Cik roka ielej, tik mute izdzer! — un atkal gandrīz nedzirdami nodziedāja:

Atnāks rūgta nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

Peters Majcens tomēr nolēma iet projām, kaut ari saprata, ka tā darīt nav labi.

— Nu man ir laiks doties mājās, — viņš ieminējās un piecēlās.

— Aks, vai tad jums jāsleidzas? — večuks jautāja gandrīz kā izbijies un strauji piegāja pie viņa ar kausu. — Jūs taču pats teicāt, ka atpūšoties.

— Tas ir tiesa. Taču atpūta ir atpūta, bet darbs man tomēr darāms.

— Zināms, katram cilvēkam savs darbs, jā gan, katram. — Večuks pamāja un sāka piepildīt glāzi. — Visiem cilvēkiem jāstrādā, jāstrādā līdz pašai nāvei... Bet kāda ir jūsu nodarbošanās, ja atļauts vaicāt?

— Pa drusciņai rakstu.

— Rakstāt?... Tad jau, kā mēdz teikt, jums ir savi rakstu darbi?... Jūs esat rakstvedis vai kaut kas tamlīdzīgs? — viņš taujāja, neizrādīdams tomēr sevišķu ziņkārību. Bija redzams, ka večuks runa tikai tādēļ, lai aizturētu sarunas biedru. — Jā, kas gan tagad neraksta... Bet ko lai dara, tā tas ir!... Dzeriet!

— Paldies, paldies! Nu jau slāpes aizskalotas.

— Iedzeriet jel vēl kādu malciņu!... Un sēdieties!... Jankec, palūdz, lai kungs apsēžas.

— Sēdieties! — Jankecs vienaldzīgi noteica.

— Redziet nu. Sēdieties taču! — večuks atkārtoja.

Peters Majcens apsēdās, bet viņam bija tik nelāga oma, ka tūdaļ atkal piecēlās un piegāja pie puisēna.

— Es tevi mazliet panēsāšu, vai gribi? — viņš sacīja.

— Gribu, — mazais atbildēja pavisam vienai-dzīgi.

— Ka tētis tevi nesājā? Vai pičpauna?

— Pičpaunā arī.

Peters Majcens uzcēla puisēnu uz pleciem. Vairākas reizes pagājās turp un atpakaļ gar pagrabiņu un tad pa taciņu sāka kāpt lejup. Taču Jan-kecs apturēja:

— Iesim atpakaļ! — viņš izsaucās. — Krustmāte nāk.

Peters Majcens paskatījās uz ieleju. Viņš ieraudzīja melnās drānās ģērbušos sievieti, kas pie atvara sarunājās ar Kļaviņu.

— Kā tavu krustmāti sauc? — viņš apvaicājās.

— Par krustmāti Minku.

— Bet kā sauc to meiteni, kas mazgā veļu?

-- Tā ir krustmāte Zmaga.

— - Viņa ari ir tava krustmāte?

— Nē, — zēns īsi atbildēja. — Iesim atpakaļ!

Sieviete jau bija pienākusi tuvāk. Kreisajā rokā

viņa nesa grozu, labajā — mazu muciņu.

— Jankec, kur tu esi uzrāpies? — viņa iztālēm uzsauca.

— Kungs mani paņēma pičpaunā.

— No kurienes jūs nākdams? — sieviete jautāja, apstādamās netālu no viņiem. — Vai neesat no Melnās gravas?

— Kā jūs to uzminējāt? — Peters Majcens brīnījās.

— Tāpat vien. Dzirdēju... Paldies jums, ka panēsājat mušu puisīti, mūsu sērdienīti!

— Vai tētis vēl guļ? — Jankecs jautāja.

Guļ, guļ... — sieviete klusi atbildēja, pagriežas un iegāja pagrabā.

Peters Majcens vēl pagāja pāris soļu pa taciņu un tad lēni nāca atpakaļ. Iedams garām durvīm, viņš sadzirdēja sarunas atbalsis.

— Viņš ir rakstvedis, jā gan, rakstvedis, — vecais Blažičs sacīja.

— Kas nu par rakstvedi! —

sieviete iebilda.

— Viņš raksta stāstus.

— Aks, vai tad stāstus raksta?

— Stāstus. Par mūsējiem arī uzrakstītu, ja tikai zinātu! — Sieviete nopūtās.

— Kas tad par mums ko rakstīt? — večuks novilka. — Trīs dēli pārnāca sērst pie mātes, viņus aplenca, un kopā ar māti viņi sadega. Vai tad tas kāds stāsts, tie ir briesmu darbi.

— Kas tad pēc jūsu domām ir stāsts?

- Stāsts ir — stāsts... Stāstos jābūt aprakstītiem dižiem notikumiem!

Peters Majcens nolaida puisēnu zemē. Jankecs viņu paņēma pie rokas, ieveda pagrabiņā un ielika viņam rokā glāzi.

— Tētis vienmēr pēc jādelēšanas dzēra vīnu, — viņš paskaidroja. — Jūs arī esat aizelsies.

— Dzeriet nu, dzeriet!... Skābens gan ir, bet ko lai dara! — večuks noteica.

Sieviete nosēdināja zēnu uz sliekšņa un ielika viņam klēpī šķīvi ar ceptām olām.

— Vai tētis ari ēda olu? — viņš jautāja.

— Jā, tētis arī. — Viņa pamāja un noglāstīja zēna galvu. — Ed nu, ēd! — Viņa novērsās, ar priekšautu izslaucīja acis un rāmiem soļiem piegāja pie Petera Majcena.

— Vai pašlaik rakstāt jaunu stāstu? — viņa jautāja.

— Rakstu ... lēnītēm ...

— Ziniet, kad es kalpoju pilsētā, daudz lasīju. Bet nu jau sen vairs nelasu. Nav vaļas. Un ko gan lai lasa! Ja skaisti uzrakstīts — viss samelots, bet lasīt par kaut ko sliktu... negribas. Tagad grāmatas raksta tikai jaunajiem. Jauns cilvēks lasa

visu pēc kārtas — slikts vai labs, viņam viss liekas interesants. Kad cilvēks kļūst vecāks... Ek, nav vērts, katram pašam savs dzīves stāsts, kam mums vēl grāmatās tos lasīt!...

— Jā, katram cilvēkam ir savs stāsts, — Peters Majcens piekrita.

— Zināms. Laikam taču cilvēks pasaulē tādēļ vien dzīvo, lai nodzīvotu savu dzīves stāstu.

— Jā-a, ko lai dara, tā tas ir... — Večuks no-pūtās. — Bet tu pasteidzies. Pasteidzies gan, lai viņš nepaliek mājās viens pats.

Sieviete paņēma muciņu, piegāja pie lielās mucas un pieklaudzināja.

— Iet jau uz beigām! — viņa piebilda. — Bet kapračus vienmēr moka slāpes.

— Cik roka ielej, tik mute izdzer... - Vecais Blažičs nopūtās un ar plaukstu noslaucīja pieri.

Sieviete ietecināja vīnu muciņā un paņēma grozu.

— Nu tad tā... Es tagad iešu, — viņa noteica.

— Es arī iešu uz mājām, — Jankecs paziņoja.

— Ko tu tur darīsi? — krustmāte maigi iebilda, piegāja pie puisēna un noglaudīja viņa galvu.

— Arī man laiks iet, — Peters Majcens sacīja un piecēlās.

— Kur jūs steidzaties? — večuks izsaucās un paņēma viņu aiz rokas. — Palieciet! Palieciet!... Jankec, saki kungam, lai viņš paliek.

— Palieciet, — bērns rātni atkārtoja.

— Palieciet gan, — sieviete arī mudināja. — Nepametiet viņus vienus.

Viņa aizgāja, un tūdaļ pārtrūka arī saruna. Iestājās klusums, un telpā, kas šķita kļūstam aizvien mazāka un mazāka, saviesās gandrīz rokām

sataustāmas skumjas. Jankecs nekustīgi sēdēja uz sliekšņa, vecais Blažičs lūkojās nezināmā tālumā, un vēlreiz klusi noskanēja viņa dziesmiņa:

Atnāks rilgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

«Vajadzētu kaut ko sacīt,» Pcters Majcens domāja, mocīdamies ar sirdsapziņu. «Bet ko lai saku? Ko?» Atrast piemērotus vārdus viņam neizdevās, to vieta sirdī pamodas jau gaužām labi pazīstamā nevarības un nespēka sajūta. Viņš skatījās Bla-žičā, Jankecā un bēdīgs domāja,’ka pats šobrīd ir vājāks par večuku un pat par šo bērnu.

Viņš sataustīja kabata cigaretes un sērkociņus.

«Jāatzīstas, ka tas ir vienīgais, ko šādos brīžos es protu darīt,» viņš nodomāja rūgtā nicinājumā pret sevi un no visa spēka vilka sērkociņu gar kārbiņu tā, ka tas skaļi nošvirkstēja.

Večuks satrūkās un pavērās viņā. Likās, pirmajā mirklī viņš nepazina savu ciemiņu, bet tad atjūdzās un, skumīgi pasmaidījis, veikli nolika viņam priekša glāzi un ielēja vīnu.

— Dzeriet! — viņš mudināja. — Dzeriet!... Ko lai dara, tā tas ir...

Pcters Majcens pacēla glāzi un izdzēra to gandrīz ar vienu malku. Paturēja glāzi rokā, ielūkojās taja, it ka planajā sārto nogulšņu plēvītē gribētu atrast uzmundrinājuma un mierinājuma vārdus.

— Ja, visiem cilvēkiem ir jādzīvo, — večuks klusi ierunājās. — Jādzīvo visiem. Visiem!... Un visiem cilvēkiem ir arī jānomirst. Visiem! Itin visiem! ... Ko lai dara, tā tas ir:

Atnāks rūgtā nāve, aizslēgs pagrabiņu ...

lē'J

«Kādēļ gan es neaizgāju reizē ar krustmāti!» Peters Majcens sev pārmeta. Bet tūdaļ ari nosprieda, ka aiziet nebīitu labi, ka nav labi pat domāt par aiziešanu. «Bet ko lai es šeit daru? Ko lai saku večukam un zēnam?...» viņš sevi tirdīja. «Varbūt nemaz tik ļauni nav. Ja būtu aizgājis kopā ar krustmāti, viņa būtu man pastāstījusi, kas īsti notiek ar jauno Blažiču... Un mēs būtu satikuši Kļaviņu. Acīmredzot ceļš ved gar atvaru. Un tad Kļaviņai gribot negribot būtu bijis jāielaižas saruna. Ja turpretim šeit ir kāds noslēpums, krustmāte būtu to man uzticējusi... Bet kas nu šeit var būt par noslēpumu? Un, ja arī tāds pastāv, kādēļ man visur jābāž savs deguns? Vai tad man šodien vēl noslēpumu par maz? Un vai Temnikars man nerada mazums raižu? Pilnīgi pietiekami! Viņš tagad ir kļuvis spēcīgāks par mani un es no viņa baidos.»

Vecais Blažičs ar troksni iedzina spundi.

Peters Majcens satrūkās, it kā spundes blīkšķis būtu apstiprinājis viņa domas.

Večuks iznira no tumsas, lēni apsēdās uz sava ķebļa un piepildīja glāzi.

- Dzeriet! — viņš sacīja.

Diezgan, nu jau pietiek! — Peters Majcens atrunājās.

— Aks, vai patiesi gribat iet projām? — večuks jautāja. — Zināms, ja darbs gaida, ja jums jāsteidzas ...

— Nē, nē, es nemaz nesteidzos! — Peters Majcens viņu partrauca un pats nobrīnījās par saviem vārdiem, it kā tos nebūtu izrunājusi viņa mute.

Peters Majcens pavērās vecajā Blažičā, bet tas par ciemiņu vairs nelikās zinis. Izdzēra glāzi, nolika to sev priekšā un klusēdams piepildīja no jauna. Tad nopūtās, lēni pietrausās kājās, piegāja pie Jankeca un noglāstīja viņa galvu.

«Nē, dieva vārds, es šeit esmu lieks. Iešu!» viņš cieši apņēmās, tomēr viņam bija tik nepatīkama, tik rūgta sajūta, ka nevarēja paspert ne soli.

— Vecotēv, uzspēlējiet! — puisēns lūdza un sniedza vectēvam trompeti.

— Vai tūlīt? — večuks jautāja un atkal noglāstīja viņa galvu.

— Jūs jau esat atpūties, vai ne?

— Esmu gan atpūties. — Večuks pamāja un paņēma trompeti. — Bet kā tad ar manu lodziņu? Vai vēl ciet?

— Ciet.

— Ciet. Zināms, ka ciet, — večuks padevīgi noteica. — Krustmāte taču vēl nav tikusi līdz mājām.

— Nē. Vēl ne. Viņa runā ar krustmāti Zmagu,— Jankecs rāmi piebilda un ar roku rādīja uz ieleju.

— Sērdienīte. — Večuks nopūtās un devās atpakaļ pie sava ķebļa.

— Krustmāte nav sērdienīte! — puisēns iebilda.

Lieliem cilvēkiem nemaz nav tēta un māmuļas.

Fikai bērni ir sērdieņi. Es ari būšu sērdienitis, kad mans tētis nomirs.

— Nē, ne! — vectēvs steigšus atbildēja un atkal piegaja pie mazdēla. — Krustmāte Zmaga patiesi ir bārabērns.

— Zmaga? Viņa taču ir liela! — puisēns iebilda.

— Liela! Zināms, ka liela. Bet arī lielie var būt sērdieņi. Un daži cilvēki visu mūžu ir sērdieņi.

— Bet es negribu būt sērdienis, kad būšu liels! — Jankecs stingri noteica.

Nc, tu nebūsi sērdienis! — vectēvs piekrita

un pabužinaja zēna galvu.

es izaLJgšu liels, es bušu jauneklis.

—- Zināms, tu būsi jauneklis. Pieaudzis jauneklis. Brass jauneklis!

-Bet es neiešu partizānos, kad būs karš, —

puisēns nopietni paziņoja.

Ak vai... vai... vai! — večuks novilka.

Bet tu taču allažiņ teici, ka būsi partizānis.

Es jau ietu gan, — puisēns lēni prātoja,

— taču labak neiešu, lai mani bērni nebūtu sērdieņi.

— Ak vai! — večuks izsaucās un pašūpoja galvu. — Kur tad tu dēsies, manu dēliņ? Tagad visi kari ir tādi, ka nekur no tiem nenoslēpsies. Visur tevi sameklēs, itin visur, pat atnāks tev pakaļ uz mājam.

Jankecs apklusa un plaši ieplestām acīm mēmi skatījās vectēvā.

— Ko lai dara, tā tas ir, — večuks nopūtās.

— Redzi nu, ir labāk, ja bērnu nemaz nav.

Jankecs norija siekalas un pēc tam mulsi jautāja:

— Bērni taču ir vienmēr. Vai tā nav?

— Zināms, ka ir. Un vienmēr būs, — večuks apstiprināja un uzlika savu plato plaukstu uz mazdēla cirtainās galvas. — Bērni būs vienmēr, paldies dievam! Tikai karš gan vairs nedrīkst atkārtoties.

Puisēns izbrīnījies lūkojās vectēvā, un viņa skatiens bija pilns neticības. — Vecotēv, uzspēlējiet! — viņš atkal lūdza.

Večuks satrūkās un mazliet sagrīļojās.

— Tūlīt. — Viņš pamāja un atkal uzlika roku bērnam uz galvas. — Zināms, uzspēlēšu, -- viņš atkārtoja, un viņa lielie, sastrādātie pirksti maigi noglāstīja mazdēla matus.

- Nu tad sāciet!... — Puisēns nepacietīgi pacēla roku.

Vecais Blažičs lēniem soļiem piegāja pie ogu spiedes un ar aizturētu nopūtu apsēdās uz sava ķebļa. Sāka aplūkot trompeti, it kā pirmoreiz to turētu rokās. Tad ar plaukstu noslaucīja piemutni un aplaizīja biezās, tumši sarkanās lupas. Ievilcis krūtis elpu, pielika trompeti pie mutes. Taču neatskanēja neviena skaņa. Viņš pieliecās pie Petera Maj-cena un čukstošā balsī atkārtoja:

— Nedusmojiet, cienīgs kungs. Bērns paliek bērns!

— Protams, protams! Pelers Majcens ar skubu atsaucās. Un atkal asinis viņam saskrēja vaigos, jo viņš atskārta, ka atkal atbildējis pārak steidzīgi un muļķīgi. «Kas gan ar mani šodien notiek?» viņš sev īgni jautāja. «Kādēļ es nevaru lādzīgi aprunāties ar šo večuku? Kādēļ nevaru atrast neviena uzmundrinoša vārda, ko pateikt bērnam? Vai patiešām izmisums mani pilnīgi pārņēmis savā varā?»

Večuks atlieca muguru, atbalstīja pakausi pret vecās ogu spiedes satrupējušo balstu, piemiedza acis, aizturēja elpu — un trompete uzsāka dziesmu.

Peters Majcens iekšēji notrīsēja un gluži kā apburts skatījās uz veco trompeti, kas no atbrīvotā skaņu spēka vibrēja Blažiča vecajās rokās un pagraba pustumsā dīvaini zvīļoja. Skaņas sitās pret sienām, krita atpakaļ, sakrita jūklī, salūza un nomira saplosītās atbalsīs, ko jaunas un atkal jaunas skaņas bez žēlastības spieda pie zemes.

«Tā ir nāve!» Pār Majcena muguru pārskrēja šermuļi. «Nē, tikai nejauša sagadīšanās,» viņš tūdaļ mēģināja sevi nomierināt. «Ja arī tikai sagadīšanās, tad tomēr tā ir visai dīvaina sagadīšanās, jo es taču izdzirdēju trompeti tieši tobrīd, kad pagaisa iedvesma un mani pirmoreiz pārņēma šaubas un izmisums. Tobrīd skaņas sabruka pār mani kā lavīna un tik ļoti satrauca, ka man bija jāpamet istaba. Trompete mani aicināja pie sevis. Kādēļ? Tādēļ, ka Cfnilogars negribēja tajā klausīties. Protams, tikai Crnilogara deļ es atnācu uz Rāmo ieleju. Citādi nebūtu nācis! Ka nu tagad ir, tā ir. Bet sākumā viss bija labi. Un arī mana iedvesma guva savu labumu: trompete sasaucās ar Temni-karu, un es par to biju pat priecīgs. Taču Temni-kars ir stāsta varonis, bet šeit ir īstenība, šeit ir dzīve. Nē, šeit nav nekāda stāsta, kā teiktu vecais Blažičs, kas pašlaik spēlē trompeti. Jā, viss, kas līdz šim piedzīvots un pārdzīvots, viņam ir vienas vienīgas šausmas, viņa uztverē tas nav nekāds stāsts. Varbūt arī par Temnikaru viņš teiktu, ka tas nav stāsts, ka tas ir šausmīgs notikums. Ak kungs, varbūt tik tiešām tas nemaz nav stāsts? Vai tad tie briesmu darbi, kurus cilvēks izdara cilvēka vārdā, nodarot ļaunumu cilvēkam, nevar būt stāsts? Vai varbūt cilvēks un cilvēce patiesi sākusi darīt kaut ko tādu, ko nevienai spalvai vairs nav pa spēkam aprakstīt? Vai tiešām arī Temni-kars pārkāpis pāri šai robežai? Ja tas ir tā, tad jāatzīst, ka viņš sekojis tai pašai trompetei, kas arī mani izvilināja no mājām, lai šeit man atklātu tādas šausmas, kādas vēl nekad neesmu redzējis.»

Trompete apklusa. Pēdējās skaņas atkrita atpakaļ no sienām un lēni nogrima trīsošajās atbalsīs.

Peters Majcens atkal skaidrām acīm ieraudzīja večuku un zēnu. Un atkal viņu pārņēma nepatīkama sajūta, jo viņš vēlreiz pārliecinājās, ka nepārtraukti jauc rūgto īstenību ar savu personīgo sarūgtinājumu un savas iztēles rūgto pasauli.

Večuks ar delnas virspusi noslaucīja pieri.

— Vai nu jau bija trešā reize? — Jankecs apvaicājās.

— Trešā gan, trešā, — večuks aizsmacis atbildēja un sniedzās pēc glāzes.

Puisēns lēni piegāja pie vectēva un saudzīgi izņēma tauri no viņa rokām.

- Bet tagad pastāstiet pasaku, — viņš sacīja.

— Pasaku? — vectēvs sēcoši jautāja un izdzēra glāzi. — Kā tad, zināms.

Vai jūs zināt, kuru?

— Nē, vēl ne. — Večuks papurināja galvu un atkal pielika roku pie pieres. — Bet varbūt kungs mums pastāstīs kādu pasaciņu?

— Nē. — Peters Majcens satrūkās. — Es nevienu pasaku nezinu. Nevienu!

— Nezināt nevienu pašu? — puisēns brīnījās. Viņa acīs un skatienā sariesās šaubas un nožēla.

— Nē, nevienu pašu, — Peters Majcens mulsi atbildēja un sāka aizsmēķēt cigareti.

— Vei, Jankec, kungs raksta stāstus, — večuks sacīja un atkal uzlika roku zēnam uz galvas. — Bet stāsti nav jālasa bērniem. Bērniem ir pasakas.

— Vai tagad jūs pastāstīsiet pasaciņu?

— Jā gan, pastāstīšu, tagad pastāstīšu. — Vectēvs pamāja ar galvu. — Tikai maķenīt pacieties, kamēr es atvelku elpu un atsaucu atmiņā vārdus.

Jankecs atgriezās pie durvīm, apsēdās uz sliekšņa un saudzīgi iespieda trompeti starp ceļiem.

irs

cenām un piepildīja.

— Dzeriet! Dzeriet gan! — viņš mudināja. Tad atslējās pret vecās ogu spiedes satrupējušo balstu un aizvēra acis.

«Kādēļ es vēl šeit sēžu?» Peters Majcens sev jautāja, un viņa roka pati no sevis satvēra glāzi. «Kādēļ es neeju prom? Ko es vēl gaidu?... Varbūt patiešām es šeit kaut ko sagaidīšu?» viņam iešāvās prātā. «Bet ko gan? Pasaku? Vai ’ arī nāvi?»

— Vecotēv! — Jankecs sāka lūgties. — Pastāstiet vēlreiz to pasaciņu par ganu meitiņu un kļavu.

Peters Majcens satrūkās un sāka ausīties.

— Par ganu meitiņu un kļavu? — vecais Bla-žičs murmināja, acis neatvērdams. -- Vai tad tā nav pārlieku bēdīga?

— Bēdīga, toties skaista.

— Lai notiek, pastāstīšu vēlreiz. Tikai pagaidi, kamēr atvelku elpu. Bet tu tikmēr paskaties, vai mans lodziņš vēl ciet.

«Par ganu meitiņu un kļavu?» Peters Majcens iegrima pārdomās. «Šādu pasaku es nezinu... Bet varbūt tas ir stāsts par Kļaviņu? Varbūt arī vecais Blažičs ir redzējis, kā meitene apskauj kļavu? Un varbūt viņš zina, kas tā par kļavu, ja reiz izdomājis par to pasaku, ko stāstīt mazdēlam?... Ek, nē taču!» Viņš pakratīja galvu. «Tas nav iespējams, nekādi nav iespējams. Atkal sagadīšanās... Bet ārkārtīgi dīvaina sagadīšanās. Gandrīz vai neticama sagadīšanās!... Ganu meitene un kļava? Bēdīga, toties skaista pasaka? ... Pagaidīšu. Pagaidīšu un paklausīšos šo pasaku. Tik un tā man jāgaida, kamēr večuks pamodīsies.»

Pcters Majcens atslejas pret sienu un pavērās ara pa durvīm. Radās tāds iespaids, ka viņa priekšā patiešām ir glezna melnā ietvarā. Jankecs sēdēja uz augstā sliekšņa, it ka jātu uz koka zirdziņa. Viņa tēls bija tvirts un skaists. Zēnam klēpī spīgujoja trompete, un viņa mati spožajā saules gaismā likās zeltaini. Aiz zēna bija uzgleznota ainava, ainava bez perspektīvas ka primitī-vistu gleznās vai ari bērnu zīmējumos. Pa labi līču loču vijās ceļš, pa kreisi gludas nogāzes vidu stāvēja ozols. Virs zēna galvas no vienas ietvara malas līdz otrai stiepās ļoti plats sārti balts loks: ziedoša griķu druva. Virs tās atklājās kalnu terase ar kokiem, un koku vidu bija māja ar sarkanu jumtu. Aizvērtajā jumta stāva logā dejoja pēcpusdienas saules atspulgi. Bet pāri visam spīdēja zilgana debess sloksne, un debesīs peldēja balts mākonis.

— Mākonis! — Peters Majcens nočukstēja un kļuva priecīgs kā bērns. — Mākonis! Es to pavisam biju aizmirsis. Bet nu tas ir atgriezies. Ak, cik tas ir jauki, ka cilvēks sev izdomā kādu simbolu un pats tad sāk tam ticēt!

Viņš paskatījās uz puisēnu un večuku, it kā arī viņi mākonī varētu rast sev atvieglojumu. Pēc tam aizdedzināja cigareti un atkal sāka jūsmot par zilās debess vēstnesi.

«Bet tas taču ir mans mākonis!» viņam iešāvās prātā. «Tas nes man cerību, ka es tomēr uzrakstīšu stāstu par Temnikaru! Un tas ir arī Temnikara mākonis. Temnikars vēl ir dzīvs. Vel ir dzīvs. Mākonis peld augstu, augstu un pavada Temnikaru, kas pašlaik dodas savā pēdējā kaujā...»

Peters Majcens strauji novērsa acis no debesīm.

Viņa skatiens pārslīdēja pāri mājai un apstājās pie ziedošās griķu druvas, kas bija tik rāma un tik sārta kā rieta saules apmirdzēts sniega lauks. Viņš skatījās ilgi un neatskārta to mirkli, kad griķi viņa iztēlē patiesi pārvērtās par sniegu un visapkārt pletās ziemas ainava.

Bet sniega klajuma vidū stāvēja kāds cilvēks — tas bija Temnikars.

Temnikars nekustīgi stāvēja akmeņu nogruvumā, kas stiepās gar Robu piekāji. Sis baltās un kraujās kāpas virsotnē viņš stāvēja kā melna statuja, kā kaut kas senatnīgs un tomēr mūsdienīgs, kā kaut kas nedzīvs un tomēr dzīvības spēku pārpilns — tik dzīvīgs, cik vien dzīvīgs var būt cilvēks, kas apzinās, ka pēc likteņa lēmuma viņam vēl atlikušas tikai dažas dzīves stundas. Viņa grumbām izvagotā seja bija pelēka kā akmens un sastingusi kā akmens. Vienīgi acu dzīlēs liesmoja sārtas uguntiņas: tajās atblāzmojās Brezi, atblāzmojās sniegiem klātais kalna kupols, kas laistījās saulē.

Uguntiņas pulsēja straujāk un straujāk. Beidzot Temnikars skurbi papurināja galvu un piemiedza acis. Pēc brīža tās atkal atvēra, novērsa skatienu no līganajām, sniegotajām ielejas pļavām un pagriezās pret upes krastu, kur stiepās gaismas un ēnas robeža.

— Drīz pulkstenis sitīs pirmo stundu! — Temnikars cieši noteica. — Esmu brangi gājis. Un tagad, kā sacīt jāsaka, esmu sasniedzis mērķi. Vēl tikai jāuziet uz takas — un būšu galā.

Viņš bija sakarsis un juta, ka pār muguru plūst sviedri. Gribēja iedzert kādu malku no blašķes, tomēr atturējās.

— Nē! Man ir jāiel, lai nolādētie sumpurņi neaizsteigtos priekšā!

Temnikars nogriezās pa kreisi, lai pa kraujo Robu piekāji uzkļūtu uz takas, kas šķērsoja klintis un veda uz Carjeva alu. Viņš turējās pie akmeņiem, pie nokaltušiem asas zāles stiebriem, pie krūmiem, pie saknētu. Viņa raupjās plaukstas bija nobrāztas un saskrambātas asinis, bet aukstumā kļuvušas tik stivas, ka viņš nejuta pat sāpes. Ja ari justu, tik un tā par tām nedomātu. Visu laiku viņam prātā bija tikai viena doma — kaut jel Mariins ar saviem rokaspuišiem neaizsteigtos priekšā! Si doma skubināja kā pātaga un viesa ķermeni neparastu spēku. Viņš jau sen nebija jutis šādu vieglumu, šādu spēka paisumu. Viņš bija tik gaužām apmierināts ar saviem vecajiem kauliem, ka slavēja tos slavēdams:

«Jūs mani brangi nesat, vecie kauliņi, brangi nesat! Dosimies tā vien uz priekšu, un mēs viņus apvedīsim ap stūri!»

Temnikars vairs nebija tālu no takas, kad piepeši palika stāvam kā sastindzis.

«Nē, no šīs puses nedrīkst! No šejienes Mariins vedīs savus sumpurņus; ja viņi ieraudzīs, ka šeit kāds gājis, — viss būs pagalam.»

Straujiem soļiem viņš devās atpakaļ pa savām pēdām un prātoja, no kuras vietas vislabāk varētu uzkļūt uz takas.

«Pa klintīm!» viņš pēkšņi atskārta. «Pa klintīm, kā senāk, kad gāju vēl ganos un rāpos augšā uz alu.»

Viņam nenāca ne prātā, ka septiņdesmit gadu vecs sirmgalvis vairs nav četrpadsmitgadīgs pusaudzis. Un ne mirkli viņš nešaubījās, ka spēs uzrāpties. Atradis to vietu, kur bērna dienās bija kāpis kalnā, viņš sāka trausties augšup. Augstāk un augstāk. Drīz jau nokļuva uz pirmās terases un apsēdās atvilkt elpu. Laukumiņš bija šaurs, tas likās daudz šaurāks nekā bērnība, un atmiņā pēkšņi ai plaiksnīja sen pārdzīvotas bailes.

«Kas notiks, ja tu nokritīsi?»

«Ja toreiz tu bulu nokritis, tevis jau sen vairs nebūtu!» viņš pats sev atbildēja un jo ciešāk piespiedās pie klints sienas. «Bet tagad tu nedrīksti krist. Nekādā ziņā! Ja nokritīsi — ne tikai tu viens iesi bojā, reizē ar tevi ies bojā visi tie, kas guļ alā. Tātad — uz priekšu!» viņš sev pavēlēja.

Salika visus savus spēkus rokās un trausās tālāk. Uzkāpa uz nākamās terases un atkal bridi atvilka elpu. Pēc tam vēl divas reizes atpūtās un driz laimīgi sasniedza taku.

— Areče, viss kārtībā! — viņš skaļi noteica un apsēdās sniegā. Pasniecās pēc blašķes un norija divus krietnus malkus. Tad noslaucīja ūsas un pavērās apkārt.

«Ko lai nu iesāk?» viņš domās sev drūmi jautāja. «Kur lai viņus gaidu? Un kas man jādara, lai viņi nepieveiklu mani pirmo? Viņi taču ir pieci!»

«Justais Gačniks arīdzan bija viens, bet tika gala ar deviņiem!» viņš sev atbildēja, atcerējies slaveno kontrabandistu, kas uz robežas kailām rokām bija pieveicis deviņus robežsargus. Viņš tos bija nogaidījis uz šauras taciņas netālu no Dižās Galvas un citu pēc cita nogrūdis lejā no klints. Trīs sargi bija nositušies un pārējie salauzuši lo-cekfus. 3o drošprātīgo uzvaru kontrabandists bija izcīnījis dažus gadus pirtus kara, un šobrīd tā tik loti iedvesmoja Temnikaru, ka viņš vairākas reizes palūkojās uz notikuma vielu un domās pārdzīvoja Justīna kauju.

«rEs arīdzan darīšu tāpat!» viņš beidzot izšķīrās. «Nogaidīšu viņus pie Dižās Galvas. Tur var labi noslēpties. Tur mani neviens nedz redzēs, nedz dzirdēs. Pāri klintīm viņi nāks zosu gājienā. Nāks lēnām, pa vienam, jo taka tajā vietā ir šaura un apakšā — bezdibenis. Bet tie, kam reibst galva, līdīs pat četrrāpus. Rāpsies uz priekšu ar visām četrām kājām kā asinskāri nezvēri, un es zvelšu... jā, es zvelšu nezvēriem, nevis cilvēkiem!» viņš nosprieda un uzelpoja.

3i doma atviegloja sirdi, saviesa ķermenī jaunus speķus.

— Es zvelšu nezvēriem, nevis cilvēkiem! — viņš cieši noteica un piecēlās.

Temnikars sāka straujiem soļiem doties uz lielo klinti, kas pacēlās pāri stāvajai sienai uti patiešām izskatījās pēc milzīgas galvas. Viņš gāja noteiktiem soļiem un ik pēc brīža atkārtoja:

— Es zvelšu nezvēriem, nevis cilvēkiem!...

Aiz klints viņš izraudzījās piemērotu iedobi. Visapkārt piemīdīja sniegu, lai varētu veikli un brīvi rīkoties. Ticis ar to galā, pieslējās pie sienas. Pār muguru pārskrēja drebuļi. Viņš pasniccās pēc blašķes un iedzēra. Nokrekšķinājās, un tūdaļ viņam kaut kas ienāca prātā.

— Areče, iemetīšu vēl maķenīt, pēcāk vairs neiznāks ... — viņš noburkšķēja un iedzēra vēl malku degvīna. Noslaucīja bārdu un jau grasījās piekarināt blašķi atpakaļ pie jostas, taču pārdomāja.

— Nē, ka pēcāk velns nesāk mani kārdināt, — viņš noteica un nolika blašķi blakus sniegā.

Sabāza rokas kabatās un sāka raudzīties uz Brežiem, kas laistījās saules staros.

«Ap pieciem saule vēl būs gabalā...» viņš sprieda. «Un ap to laiku viss jau būs galā ...»

Nevilšus pavērās uz ieleju. Gaismas un ēnas robeža jau stiepās aiz upes.

«Pašlaik pulkstenis būs pusē trīs...» viņš lēni nosprieda. Tad pavērās tāluma un drūmi noteica:

— Ko gan tie nolādētie sumpurņi tik lēni velkas? Pat bruņurupucis būtu jau klāt!

Viņš sāka ausīties.

Klusums. Tikai klusums. Un tik spriegs klusums, ka Temnikars iebāza roku kabatā un aptaustīja revolveri. Pēc tam lēni pacēla cirvi un pēc ieraduma pārvilka pirkstu pār asmeni. Bet šai mirkli viņš pēkšņi juta, ka aiz muguras kāds stāv un viņu novēro: nē, tas nebija ienaidnieks, tas bija kaut kas labi pazīstams, kaut kas tuvs. Viņš atskatījās atpakaļ. Aizmugurē bija tikai kailā, pelēkā klints.

«Es esmu viens. Viens pats!...» viņš gausi domāja. «Sēžu Robos, slēpnī aiz Dižās Galvas ar cirvi rokā kā laupītājs. Ja kāds to redzētu, savām acīm neticētu .. . Neparko neticētu! Bet vai tu pats ticētu?» viņš sev jautāja, it kā būtu sadalījies divos cilvēkos.

«Nē!» Viņš nodrebēja, jo skaidri ieraudzīja pats sevi stāvam pie klints sienas un vērojam to otru, kas ar cirvi rokā sēž slēpnī aiz Dižās Galvas.

Nolicis cirvi sāņus, Temnikars paņēma blašķi. Taču nepaguva to pielikt pie lūpām, jo pēkšņi sastinga kā pārakmeņojies. Nodrebēja un saspringa kā shga. Viņš bija izdzirdējis balsis.

— Nāk! — Temnikars nočukstēja un tvēra pēc revolvera. Pārbaudīja, vai tas ir kārtībā. Viņš nebija pieradis rīkoties ar šādu riku, turklāt diezkā tam neuzticējās. Ja ari uzticētos, pašlaik tik un tā nedrīkstētu šaut. «Nē, ar šo draņķi labāk neielaisties. Vienu nogāzīšu no kājām, citi aizlaidīsies (ēkās. Zvelšu ar cirvi, ar cirvi. Un zvelšu nezvēriem, nevis cilvēkiem!»

Si saruna pašam ar sevi atkal atviegloja sirdi un deva spēku.

— Tagad, zēni, klusāk! — aiz klints atskanēja Martina balss. — Ziemā var tālu dzirdēt.

— Var tālu dzirdēt, — Temnikars čukstus atkārtoja un atkal satvēra cirvi.

— Ierausim vēl vienu dāmu! — Marlins sacīja. — Un tad pīpēšanu pie malas, kamēr nebūsim tos tur aizraidījuši uz Betlēmi.

«Nē, jūs nekad vairs nepīpēsiet!» Temnikars iebilda. «Nekad vairs . . . nekad vairs...»

— Martin, būtu jel katram iedevis pa čarki-ņai, — atskanēja kāda aizsmakusi balss. — Lai nu kā, bet cilvēki vien mēs esam!

«Cilvēki?» Temnikars drūmi nodomāja.

Mana māte apgalvo, ka mēs neesot cilvēki, lie-he! — Martins atbildēja.

«Taisnība, jūs neesat cilvēki!» Temnikars viņu enerģiski atbalstīja. «Cilvēki jūs neesat. Tavai mātei taisnība. Nabaga māte! Ļaudis viņu allaž turējuši par saprātīgu sievu. Arī jaunībā nebija ar pliku roku ņemama. Toreiz, kad Tilčka nomira, liptin lipa man klāt. Vēl maķenīt, un es būtu viņu apņēmis. Ja viņa būtu kļuvusi par manu sievu,

Marlins tagad bulu mans dēls. Un šobrīd... šobrīd es gaidītu savu dēlu ar cirvi rokā!.. . Vai manu, kas lās par domām!. ..» Viņš atjēdzās. «Bet kā gan es rīkotos, ja Marlins īstenībā būtu mans dēls un tagad stāvētu ienaidnieka pusē?» Viņš atkal nodrebēja. «Kas ar mani lēcies, ka galvā lien šādas domas?. . . Bet dzīvē tā varēja sagadīties!... Vai tad nav dzirdēts, ka bijuši ari šādi gadījumi!.. .»

— Dzi, Mika, ej tu pa priekšu! — Martins pavēlēja.

— Kādēļ es pirmais? — aizsmakusi balss jauta ja.

— Vienam ir jābāl pirmajam. Visi reizē klintij garām nevar paiet.

— Vienam ir jābūt pirmajam! — Temnikars čukstus atkārtoja un nostājās stingrāk uz kājām.

— Pats zinu, — Miha atrūca.

— Kādēļ tad činksti? — Martins zobgalīgi jautāja. — Varbūt baidies no tiem, kas jau pa pusei ir miroņi?

— Es nebaidos... Bet tu gan velnišķīgi maldies, ja domā, ka viņi nav apbruņoti.

— Protams, ka viņi nav bez ieročiem, — Martins noņurdēja. — Bet šodien taču ir ziemsvētku vakars. Viņiem nenāk ne prātā, ka mēs esam nodomājuši viņus apciemot. Guļ kā ausaini savā migā, bet mēs pielavīsimies pie pašas alas.

— To mēs vēl redzēsim, — Miha atkal norūca.

— To mēs vēl redzēsim, — Temnikars atkārtoja, it kā šis nelaimes putns Miha būtu viņa sabiedrotais.

— Protams, ka redzēsim! — Martins cirta pretim. — Pielavīsimies pie pašas alas. Un sāksim ar granātām. Bet tad bruksim iekšā un — bez žēlastības . ..

— Bez žēlastības! — Temnikars nomurmināja un neviļus paskatījās uz sava cirvja salto asmeni.

— Janogalina visi līdz pēdējam!

— Visi līdz pēdējam! — Temnikars atkārtoja.

- Diezgan! — Marlins strupi noteica. — Ej pa

priekšu — un ne vārda vairs!

Ne vārda vairs! — 'Temnikars atkārtoja, it ka št pavēle attiektos arī uz viņu.

— Klusu! — Marlins griezīgi nočukstēja.

— Klusu! — Temnikars atkartoja.

Un iestājās klusums — ledains, stindzinošs klusums.

Temnikara plauksta vēl jo ciešāk aptvēra cirvja kātu. Skatiens bija nekustīgi pievērsts klints malai. Nebija vairs ne domu, ne jūtu. Viņš vienīgi gaidīja, kad parādīsies pirmā galva. Un gaidīja ilgi, ļoti ilgi, vai veselu mūžību.

Beidzot parādījās nelaimīgā Mihas galva.

— Kauču arī tu būtu pats dievs tas kungs, tik un tā es tev zveltu! — Temnikars dobji izdvesa, pacēla cirvi un cirta. Ar savam rokām viņš sajuta, ka cirtiens bijis trāpīgs. Nelaimīgais Mika vārgi iekunkstējās un sagrīļojas. Temnikars satvēra viņu aiz pleciem un sparīgi rāva uz priekšu ar tādu aprēķinu, lai upuris nogāztos aiz muguras. Viņš atskatījās, gribēja zvelt vēlreiz, bet ieraudzīja asinis, kas bija apšļakstījušas sniegu. Viņš saprata, ka nabaga Miha ir beigts, un sajuta, ka arī viņā pašā kaut kas aizlūst, it kā viņa dvēsele šķirtos no dzīvās miesas. Un šai mirklī viņš atkal skaidri ieraudzīja pats sevi un savu nodarījumu. Taču patlaban nebija laika par to domāt. Nē, šobrīd vajadzēja domāt tikai par to, ka ari nākamais jātiogāiz no kājām, tāpat kā nogāzts pirmais. Viņš nenolaida acis no klints malas.

— Zvelšu nezvēram, nevis cilvēkam, — viņš dobji atkārtoja un gaidīja.

Parādījās otra galva. Temnikars atvēzējās. Un ar dīvainu gandarījumu noprata, ka atkal trāpījis tikpat labi. Nelaimes putns sagrīļojās, Temnikars viņu satvēra uti aizmeta sev aiz muguras. Viņš nojauta, ka arī tas ir beigts, tādēļ atkal pievērsās klints malai.

Parādījās trešu galva. Parādījās zemu, gandrīz pie pašas zemes, jo trešais līda četrrāpus. Temnikars nogaidīja, kamēr tas pierāpo tuvāk un tad atvēzēja cirvi. Bet tai mirkli līdējs sāka trausties kājās; cirvis pārslīdēja pāri viņa galvai un iccirtās plecā. Upuris iekliedzās necilvēciskā balsī un izslējās stāvus. Temnikars strauji uzmeta cirvi gaisā un zvēla vēlreiz, nelaimīgais sagrīļojās un iegāzās aizā.

— Nokrita! — atskanēja Martina balss.

— Nokrita! — Temnikars atkārtoja un noprata Martina domu: acīmredzot viņš ir pārliecināts, ka trešajam pēkšņi apreibusi galva un tādēļ iekritis bezdibenī. Temnikars uzelpoja, taču instinkts brīdināja, ka tuvojas pats ļaunākais un reizē ar to — arī viņa paša gals.

«Tā tam ari jāibūt... tā jābūt...» no neapjaušama tāluma, no baltā, ledainā klusuma rāmi atsaucās viņa dvēsele.

Temnikaru pārņēma dīvaina viegluma sajūta, un ķermenī ieplūda jauns spēka vilnis. Viņš aizturēja elpu, piespiedās pie klints un gaidīja.

Parādījās ceturtais. Temnikars pacēla cirvi, taču

roka piepeši sastinga: nācējs viņu bija ieraudzījis. Tas ilga tikai vienu mirkli, bet Temnikars jo skaidri saredzēja pretinieka šausmās izvalbītas acis un kliedzienam atplesto muti. Temnikars saprata, ka ienaidnieks nedrīkst iekliegties, tādēļ strauji atvēzējās otrreiz. Tomēr nācējs paguva pagriezties un metās atpakaļ, un Temnikara cirvis skāra vienīgi viņa muguru. Palekdamies uz priekšu, viņš cirta vēl un vēlreiz. Upuris saļima. Tetnni-karam aizķērās kāja, un viņš uzkrita tam virsu.

— Temnikar! — klusumā atskanēja griezīgs kliedziens.

Sis izbrīnās pilnais, gandrīz necilvēciskais kliedziens gluži kā celšus piecēla Temnikaru kājās. Soļus desmit nostāk stāvēja Martins un skatījās viņa kā rēgā.

— Ā . . . ā .. . āf — Temnikars iegārdzas, pacēla cirvi un gāja viņam virsā.

— Temnikar! Vai jās pratu esat zaudējis? — Martins kliedza. — Stāviet! Stāviet!... Es jūs nogalināšu! Nogalināšu!

— Nenogalināsi vis! — Temnikars gārdza.

Nosprakstēja automāta kārta. Temnikars redzēja, kā no stobra izšaujas liesmiņas. Viņš sajuta, ka kaut kas karsts iekožas gurna, taču gāja tikai uz priekšu.

— Stāviet! — Martins vēlreiz uzsauca un vēlreiz nospieda gaili. Taču acīmredzot viņš nespēja kārtīgi notēmēt; stobrs nebija pacelts pietiekami augstu, un lodes ieurbās sniegā pie Temnikara kājām. — Es jās nogalināšu! Nogalināšu!... — Martins brēca.

— Nenogalināsi vis! — Temnikars nosēcās un devas uz priekšu vēl straujāk.

Martinām šausmās izspiedās acis, ii kā viņam tuvotos nevis vecais Temnikars, bet gan kāda pārdabiska parādība, pret kuru lodes ir bezspēcīgas.

— Apžēlojieties par mani! Apžēlojieties! — Mārtiņš iebrēcās un metās atpakaļ. Paskrēja dažus soļus un aizslēpās aiz klints sienas. Pēc tam gar klints malu pabāza uz priekšu automāta stobru un atkal kliedza: — Es jūs nogalināšu! Nogalināšu! ...

— Nenogalināsi vis! — Temnikars atsaucās dobjā balsi.

Nosprakstēja automāta kārta. Lodes aizlidoja pa gaisu.

Temnikars pacēla cirvi un zvēla pa šautenes stobru tik spēcīgi kā citkārt, kad dzina klintīs tērauda ķīļus.

Marlins, gluži kā prātu zaudējis, sāka kaukt pilnā rīklē.

Temnikars jau bija ticis viņam klāt. Spiezdamies pie klints, Martins drebēja kā apšu lapa un šņukstēja:

— Temnikar! Žēlojiet mani!... Apžēlojiet...

Temnikars nometa cirvi, satvēra stobru un ar

vienu grābienu izrāva šauteni no Martina drebošajām rokām.

— Apžēlojieties par mani, Temnikar!... Apžēlojieties!... — Martins brēca, atgaiņādamies ar rokām un kājām.

Temnikars viņu satvēra abām rokām, pievilka pie aizas malas un sāka kratīt kā pelavmaisu.

— Temnikar! — Martins kliedza nāves šausmās un drudžaini tvērās pie sirmgalvja. — Mēs kritīsim! . .. Mēs iekritīsim aizā!. . . Mēs abi kritīsim! ... Tcmnika . . . a ... ar!...

Temnikars juta, ka zeme izzūd zem kājām.

«Tās nu ir beigas!» viņš gandarīts nodomāja un aizvēra acis. Un melnais bezdibenis aprija viņu. Viņš krita ilgi, tad pret kaut ko atsitās un krita atkal un atkal dziļāk aizā. — Beigas! — viņš noteica vēlreiz un zaudēja samaņu.

Un tomēr tās vēl nebija beigas. Gulēdams Robu pakājē uz baltā akmeņu nobrukuma, Temnikars vēlreiz atguva samaņu, taču tā bija pusnomoda samaņa. Nāves gurdums bija tik liels, ka viņš nespēja ne pakustēties. Ar mokām atvēra acis. Un ieraudzīja Brezus, kas laistījās rieta saules staros.

«Laikam drīz būs pieci...» ar apslēptu prieku viņš nosprieda. Un saprata, ka paveicis ļoti grūtu darbu, taču neatskārta, kas tas bijis par darbu un kā ar to ticis galā. Saprata vienīgi to, ka tas bijis labs darbs, tik labs, ka tagad var mierīgi gulēt, un drīz jo drīz ari aizmigs. Viņš jauta, ka aizmigs ciešā miegā, jo viņa krūtis izpletās un viņu pārņēma svētlaimīgs miers, it kā Tilčka būtu viņu apskāvusi un sacītu:

— Guli, mans nogurušais cilvēk!. . .

Temnikars raudzījās uz Breziem. Apaļais kalns pletās plašumā un auga auguma, pletās un auga, apšalkdams viņu ar savu silto, rožaino gaismu. Viņš izbrīnā iepleta acis, pulēdamies skatienā ietvert plašās, ar sniegu klātās pļavas, taču nejaudāja, tādēļ ka tās aizklāja visu debess jumu.

«Āreče, jau otru gadu būs branga zāle!» viņš apmierināts nodomāja un aizvēra acis. Miegs jau bija tuvu, tik tuvu, ka viņš sajuta tā maigo roku,

bet viņš bija tik noguris, tik gauži noguris, ka tikko spēja pēdējiem spēkiem nočukstēt:

— Ar labu nakti, Tilčka...

Peters Majcens nodrebēja un gandrīz nokrita no ķebļa. Vecais Blažičs bija uzlicis roku viņam uz ceļgala un skatījās viņā plaši ieplestām acīm.

— Nomira, — viņš čukstēja.

- Nomira, — Peters Majcens pamāja ar galvu.

Nomira ... — večuks atkārtoja, un viņa uztūkušajos plakstiņos sariesās divas pelēkas, vientuļas asaras. — Logs nu ir vaļā.

— Logs ir vaļa, — Peters Majcens atkārtoja, jo pēkšņi atskārta, ka večuks runā nevis par Tcmni-karu, bet par savu dēlu.

— Mums bija tāda noruna, — Blažičs klusi sacīja un jo tuvāk pieliecās pie Majcena. — Tiklīdz viņš būs miris, krustmāte atvērs logu. Un nu . . . nu ... — Viņš šūpoja galvu un ar roku rādīja uz nogāzi.

Peters Majcens paskatījās uz māju, kas aiz zaļoksnējiem kokiem rotājās saules gaisma. Jumtistabas lodziņa rūtīs vairs nespulgoja rietošās saules vizuļi. Logs bija melns, nedzīvs. Peters Majcens noskurinājās, it kā garām būtu paskrējusi nāve. Jā, jaunais Blažičs ir miris! Peters Majcens piecēlās, taču nespēja izdvest ne varda. Viņš tikai pastiepa roku, lai izteiktu līdzjūtību, bet acīmredzot večuks viņa žestu nesaprata. Viņš stāvēja noliektu galvu, tad skubīgi paņēma majolikas kausu un sāka atkal piepildīt glāzi.

— Vecotēv, lodziņš ir vaļā! — Jankecs pēkšņi izsaucās.

Kauss nodrebēja un atsitās pret glāzi, kas iešķindējās un sašūpojās, taču večuks paguva to satvert, nolika priekšā Peteram Majcenam un bubināja:

— Mēs sēdējām vīna dārzā, lai mazais nekā neredzētu.

— Vecotēv, lodziņš ir vaļa! — Jankecs atkārtoja un piecēlās. — Vai tagad iesim mājās?

Vectēvs straujiem soļiem piegāja pie puisēna, pievilka viņu sev klāt un ar saviem stīvajiem pirkstiem sāka glāstīt viņa matus.

— Vecotēv, tik stipri ne! — Puisēns papurināja galvu. — Man sāp!

— Sāp ... — večuks dziļā balsī atkārtoja. — Zināms, ka sāp ...

Vecā Blažiča balss likās tik neparasta, ka mazdēls pavēras viņā izbrīnās pilnu skatienu. Bet vectēvs viņu atkal cieši piekļava sev klāt un atkal saka glāstīt viņa galvu. Vecie pirksti laikam bija tik raupji, ka mazais atravās un saka lūkoties vectēvā satrauktām acīm.

— Jankec, — vectēvs nočukstēja un nolaida roku.

Puisēns piecēlās kājās un sniedza pretim trompeti.

— Vecotēv, uzspēlējiet!

Večuks lēni paņēma trompeti un paskatījās uz Peteru Majcenu.

— Uzspēlējiet! — Puisēns nepacietīgi pavicināja roku.

— Tūlīt. — Vectēvs nopūtās un uzsmaidīja mazdēlam.

— Sāciet, lūdzu!

Večuks novilka roku gar acīm, aplaizīja savas biezās lūpas un lēni pacēla tauri.

Pelers Majcens palika stāvam kā zemē ieaudzis.

Večuks pieliecās viņam tuvāk un tikko sadzirdami noteica:

— Saprotiet, cienīgs kungs. Bērns paliek bērns!...

Peters Majcens tik tikko jaudāja piekrītoši palocīt galvu.

Trompete iedziedājās. Skaņas piepildīja vēso, tumšo pagrabu. Tās akli sitās pret sienām gluži kā bēdas, kas pulsē sirdī un nekur neatrod izeju.

Peters Majcens tikai ar pūlēm spēja valdīties. Arī viņa sirdī pulsēja bēdas. Kad trompete apklusa, viņš piegāja pie vecā Blažiča un klusēdams satvēra viņa roku.

— Tagad, vei, arī mēs iesim, — večuks padevīgi sacīja. — Aizslēgsim pagrabiņu un iesim.

— Nē! — Jankecs pretojās. — Vēl vienu reiziti!

Peters Majcens strauji pagriezās un ar skubu

metās ārā. Viņš pārskrēja pāri ceļam un gar vīna dārzu nokāpa lejā. Apstājās tikai pie atvara. Kļaviņas tur vairs nebija. Zaļajā zālē bija izplāti balti palagi, un trīs blīgznas steidzās viņam pretim gluži kā trīs drūmas vecenes, kā trīs melnas Par-kas.[28]

Un tad atkal sāka skanēt trompete.

Viņš atskatījās. Pagrabiņš viņam vairs nešķita līdzīgs melnacainas meitenes galvai, kas atdusas uz zaļa spilvena, tagad tas izskatījās pēc milzīgas miroņgalvas.

— Nāve! — Peters Majcens notrīsēja un steidzās pamest Rāmo ieleju.

Petcrs Majcens nomierinājās tikai mežā. Nokāpa lejā pie upes, novilka kreklu un nomazgājās. Drīz viņš bija atkal atguvis līdzsvaru.

— Tāda ir dzīve, — viņš noteica. — Parasta, ikdienišķa dzīve. Tikai šis piedzīvojums nebija parasts. Bet kas tikai cilvēkam nav jāpiedzīvo!

Peters Majcens aizsmēķēja cigareti un prātoja, ka vajadzētu visu izmest no galvas.

— Nē, par to vairs nedomāšu! — viņš nolēma.

Izslēja plecus un ātriem soļiem sāka iet pa ceļu.

Saules gaismas stabi jau viedās blāvāki un krita daudz slīpāk starp smuidrajām priedēm nekā pirmīt.

Pie kļavas viņš apstājās. Atcerējās Kļaviņu.

«Kur viņa palikusi? ... Acīmredzot aizgājusi palīgā krustmātei apkopt nelaiķi.»

Viņš noglāstīja kļavas gludo stumbru un devās tālāk, bet tūdaļ atkal apstājās. Viņš pamanīja starp kokiem kaut ko pavīdam. Sāka vērot. Un tad ieraudzīja, ka tas ir Crnilogars, kas nāca pretim ar izkapti pār plecu.

— Atkal šis rēgs krusto manu ceļu! — Peters Majcens izsaucās. — Es negribu viņu satikt, negribu, ka šis tāterētājs man atkal sabojā omu!

Viņš iegriezās mežā un aizslēpās aiz resnas priedes.

Crnilogars lēni un gandrīz nedzirdami pagāja garām. Viņš bija vājš un kaulains kā ģindenis. Viņa augums vienmērīgi šūpojās, izkapts šķēla pušu saules starus un salti zibsnīja. Pie kļavas zemnieks sāka kaut ko burkšķēt, bet tūdaļ atmeta ar roku un devas tālāk.

Peters Majcens jau nožēloja, ka nav palicis uz ceļa. Viņā pamodās neizprotami ļauna velēšanas sastapties ar Crnilogaru vaigu vaigā.

«Diez ko viņš teiktu, ja redzētu, ka esmu bijis Rāmajā ieleja? Un ko viņš teiktu, ja es viņam pavēstītu, ka esmu atradis trompeti?»

Viņš jau gribēja pamest savu slēptuvi aiz priedes. Taču savaldījās un atmeta ar roku.

- Ek, lai iet! Gan jau mēs vēl redzēsimies!

Peters Majcens nogaidīja, kamēr Crnilogars nozūd aiz ceļa likuma, un tad saka steigties mājup. Drīz parādījās krustceļš. Sakās gatve. Cik tā bija jauka vakara saulē! Gatves gala gluži kā pasaku pils balsnīja Crnilogara mājas. Visas logu rūtis liesmoja rieta atblāzmā. Un slīpie gaismas stabi starp kokiem vizēja gluži kā varenu ērģeļu stabules. Un šīs ērģeles patiesi stabulēja.

Peteru Majcenu pārņēma svinīgs satraukums.

«Arī ši aina varētu saistīties ar Temnikaru,» viņš nosprieda. «Patiešām varētu! Mans varonis taču varēja pasapņot; cik tas būtu jauki, ja viņš, visus nogalinājis un arī pats kritis, tomēr kā uzvarētājs atgrieztos mājās. Šī neiespējamā doma nāves brīdī varēja atdzīvoties parādībā. Viņam parādījās gatve, un viņš .. .»

Un Temnikars jau bija gatvē. Viņš gāja lepni izslietu galvu. Uz sliekšņa gaidīja Tilčka. Viņa bija ģērbusies zaļos svārkos un melnā blūzē. Baltās rokas piespiestas kuplajām krūtīm. Pēkšņi viņa izpleta rokas un iesaucas:

— Tu tomēr esi atgriezies, Jernej!

— Esmu atgriezies.

— Ilgi tu biļiprom.

— Uģi-

— Vai tu visu paveici?

— Visu!

— Visu!... Ak, Jernej!. . .

Peters Majcens pēkšņi apstajas ka pie zemes piekalts. Mājas lievenī stāvēja Kļaviņa. Tas bija tik negaidīti, ka viņš neviļus izsaucās:

— Kļaviņa!

Meitene satrūkās un uzmeta viņam pētījošu skatienu. Viņas lielajās acīs viedās gan skumjas, gan ari naids.

«Es pats sevi nodevu, ka esmu viņu redzējis pie kļavas!» Peteram Majcenam iešāvās prātā.

— Nedusmojieties! — viņš nomurmināja, vēl aizvien mulsdams.

Kļaviņa nolēca no lieveņa, paslīdēja viņam garām un stalti devās pa gatvi prom. Viņa gaja līgani, un viņas garie, zeltainie mati pievakares vējiņa plīvoja ka kaujas karogs.

— E-ī! — aiz muguras atskanēja griezīgs sauciens un kā belziens atsitās pret Petera Majcena muguru.

Netālu stāvēja Crnilogariete.

— Kas tā par meiteni? — viņš apvaicājās un rādīja uz gatvi.

— Kur? — sieva jautāja, skatīdamās viņam pār plecu.

Gatve bija tukša, it kā Kļaviņa pēkšņi būtu iegrimusi zemē.

— Kur? — Crnilogariete atkārtoja un paskatījās

Majcenā Iik izbrīnījusies, it kā viņam atkal rādītos spoki.

Peters Majcens saprata viņas skatiena nozīmi un tādēļ nebilda vairs ne vārda. Viņš tikai paraustīja plecus, iegāja priekšnamā un atdūrās pret kāpnēm.

Črnilogariete gāja viņam pa pēdām.

— Un-ē, kur tad jūs bijāt? — viņa jautāja.

— Rāmajā ielejā.

— Rāmajā ielejā? — viņa brīnījās. — Vai tad manējo arīdzan redzējāt?

— Redzēju. Un trompeti arī redzēju.

— Un-ē ... trompeti arīdzan? — Viņa iepleta muti. — Un-ē ... kādu trompeti?

— Blažiču trompeti!

— Blažiču! Un-ē ... jūs bijāt tur?

— Biju. Un jaunais Blažičs tikko nomira.

— Nomira. — Viņa nopūtās un atslējās pret virtuves durvju aplodu.

— Nomira, — Peters Majcens atkārtoja negribēti ļaunā priekā un pagāja kāpnēm garām.

VII

Peters Majcens cieši aizvēra savas istabas durvis, piegāja pie loga un palūkojās uz gatvi. Tā bija gaiša, bet tukša.

— Bet Kļaviņa taču bija šeit! — viņš sacīja. — Črnilogariete viņu nav redzējusi, tātad meitene meklējusi mani. Kādēļ?... Un kā gan viņa zina, kas es esmu, un kā gan viņa zina, ka es uzturos šeit? Varbūt Blažiču krustmāte pateikusi? Bet kādēļ? Kas viņai no manis vajadzīgs?

Viņš novērsās no loga un sāka staigāt pa istabu no viena gala līdz otram.

«Vēl viens neparasts piedzīvojums. Tagad arī Kļaviņa ir saistīta ar Temnikara vīzijām. Bet varbūt šī vīzija parādījās tāpēc, ka viņa stāvēja lievenī? ... Kas to lai zina! Viss ir iespējams! ... Bet aizmirsīsim Kļaviņu un arī vīzijas. Es taču rakstu reālistisku noveli. Un pašlaik pats reālākais, ko es varu darīt, ir sēsties pie galda un sākt strādāt.»

Viņš apsēdās pie galda un pievilka klāt rakstāmmašīnu. Uzrakstīja četrus piecus teikumus un sāka tos labot un pārveidot, lai gan ļoti labi saprata, ka uzrakstījis nekam nederīgas frāzes. Bet viņš sevi piespieda sēdēt pie galda un mocīties, kamēr aicināja vakariņās.

Vakariņoja virtuvē. Crnilogars sēdēja pie galda pašā kaktiņā. Sēdēja, galvu nodūris, un skaļi čāpstināja muti. Crnilogariete rosījās pie krāsns un bieži jo bieži ar priekšautu noslaucīja seju. Noskaņojums bija sasprindzināts. Peters Majcens juta kaut ko nelabu. Un viņš nožēloja, ka nav lūdzis pasniegt vakariņas istabā. Bet nu jau bija par vēlu.

Acīmredzot klusums nomāca kā sievu, tā arī vīru. Arī Peters Majcens jutās ļoti nelāgi, tādēļ centās paēst pēc iespējas ātrāk, lai varētu pamest virtuvi.

Crnilogariete nolika viņam priekšā tasi kafijas, kas bija baltiņāta ar pienu, noslaucīja seju un apvaicājās:

— Vai tagad jūs zināt, kā viņš tos nogalināja?

— Kas? — Peters Majcens neizpratnē jautāja.

— Tas zemnieks, par kuru jūs rakstāt. Es vaicāju, vai tagad jūs zināt, ka viņš nogalināja tos baltgvardus.

— Zinu, — viņš strupi atbildēja.

Crnilogariete noslaucīja seju, bridi nebilda ne

varda, bet tad atkal apvaicājās:

— Ka tad tas notika?

— Četrus nogāza no kājām ar cirvi, bet ar piekto uzsāka čikstēties un kopa ar to metās lejā no klints.

— Vai dic! — Sieva palika vaļēju muti. — Kālab viņš metās bezdibenī? Varbūt tas otrais viņu aizvilka sev līdzi?

— Nē!

— Bet kālab tad viņam vajadzēja mesties leja?

— Tālab, ka viņš metās lejā. Un vēl tālab, ka tā tam vajadzēja notikt un tā tas patiešām arī notika. Vairak nekā es jums nevaru pasacīt.

Crnilogariete apklusa un pēc brīža pārvērstā balsī jautāja:

— Un-ē . . . kas notika pēc tam? Kas notika ar viņa piederīgajiem?

— Māju nodedzināja, dēlu un meitu nomocīja, bet sievai uz bluķa nocirta galvu.

— Vai die! Vai die! ... — viņa iekliedzās un pavērās vira. — Vai dzirdēji?

— Dzirdēju, — Crnilogars noburkšķēja un caur pieri nomērīja sievu ar tādu skatienu, it kā viņam nebūtu nekas, ko iebilst, ja arī viņai nocirstu galvu.

- Vai die, cik briesmīgi! — Viņa nodrebēja. — Viņš nebūtu gājis, ja zinājis, ka tā notiks.

— Viņš visu zināja, — Peters Majcens iebilda.

— Zināja? — viņa brīnījās. — Un-ē kā gan viņš

— Zināja. Un ne tikai zināja, viņš pats savām acīm redzēja šo notikumu. Ce|ā uz klintīm Temni-kars atcerējās mājniekus. Un vaicaja sev, kāds liktenis gaidāms viņa ģimenei, kad viņš nogalinās baltgvardus ... un tūdaļ viņam paradijas slepkavošanas un dedzināšanas aina.

Sieva atvēra muti un skatījās Majcenā sastingušām acīm.

— Temnikars pat pagriezās, lai steigtos atpakaļ uz mājām, — Peters Majcens turpināja savu stāstu. — Vai jūs domājat, ka tas nav iespējams? Vai gan mazums bija tādu cilvēku, kas gaja veikt varoņdarbu, bet šādu domu un šādu briesmu dēļ tomēr atgriezās pie sava pavarda?

Sieva pagriežas pret krāsni.

Crnilogars skaļi nokrekšķējās un nopūtās.

Bet viņš gaja, lai notiek kas notikdams...

— Lai notiek kas notikdams ... — Peters Majcens piekrītoši pamāja ar galvu.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu. — Cilvēki ir dažādi.

«Jā,» Peters Majcens nodomāja. «Šim pārim kaut kas guļ uz sirds. Bet kas gan, kas? ... Varbūt Blažiči?» pēkšņi iešāvās prātā. «Nē!» Viņš tūdaļ padzina šādu domu. «Sarunā ar veco Blažiču divas reizes ieminējos par Melno gravu, bet večuks ne acu nepamirkšķināja . .. Hm? Bet varbūt viņš nekā nezina?»

Viņš paskatījās uz saimnieku un it kā garām ejot apvaicājās:

— Vai vakarā iesiet atvadīties?

Vīrs un sieva saskatījās, bet tikai vienu mirkli.

— Varbūt aiziesim, — sieva atbildēja.

— Hm, tā jau nu ir. — Zemnieks pakasīja zodu. — Varbūt aiziesim.

— Es arī ietu, — Peters Majcens sacīja. — Bet tagad pamēģināšu strādāt, citādi visa diena būs pagalam. Vai es jūs netraucēšu, ja naktī rakstīšu ar mašīnu?

— Nē, nē!

— Ar labu nakti!

Peters Majcens atgriezās savā istabā. Viņš nopriecājās, ka beidzot palicis vienatnē. Taču šis prieks nebija ilgs. Tiklīdz piegāja pie galda un sāka cilāt manuskriptus, viņu tūdaļ pārņēma gaužām labi pazīstamā grūtsirdība: sirds dziļumos viņš juta, ka iedvesma nenāks un viņa pūles ir veltīgas. Bet tas vēl nebija viss: viņš juta sevī ari mulsu nemieru, kas viņam bija pilnīgi svešs un nezināms.

«Pusstundu atpūtīšos!» viņš nolēma. «Pusstundu atpūtīšos, lai nomierinātos un sakārtotu domas.»

Viņš aizsmēķēja cigareti, salika rokas aiz muguras un sāka staigāt no istabas viena gala uz otru gluži kā cietumnieks, kas iesprostots vieninieka kamera. Taču atgūt līdzsvaru nespēja. Saltais akmens, kas nospieda sirdi, kļuva aizvien smagāks un smagāks, neizprotamais nemiers pārvērtās par bailēm, kas viņam bija pazīstamas kopš bērnības — toreiz viņu vienmēr sagrāba šādas bailes, kad tumsā bija jāiet garām kapiem.

Sermuļi pārskrēja pār muguru, un degunā iesitās trūdu un puvekļu smaka.

«Nāve dveš no visiem kaktiem.» Pēkšņi atausa atmiņā vārdi, ko sensenis viņam bija teicis kapracis Martins. Viņš pārlaida skatienu istabai, un viņam šķila, ka pašlaik nāve dveš aiz loga vai aiz

durvīm; šai bridi viņš ļoti labprāt būtu aizvēris logu un aizslēdzis durvis, taču viņu pārņēma kauns.

«Ek, kādēļ es mokos kā pustraks!» viņš sadusmojās uz sevi. «Pie visa vainīgi šodienas piedzīvojumi. Katrā ziņā tie jāizmet no galvas. Jāaizmirst vecais Blažičs un Jankecs. Un trompete arī. Jā, vispirms jāizmet no galvas domas par trompeti, jo tieši tās dēļ radās visi šie mani šāsdienas piedzīvojumi, tās dēļ es satikos ar šiem cilvēkiem, tās dēļ man uzmācās domas par nāvi... Bet arī Tem-nikaram tagad ir trompete, un tai vēl būs jāskan. ..»

Viņš pēkšņi satrūkās un sastinga.

— Kas tad tas? Atkal skan!

Viņš sāka klausīties. Klusums. Uz pirkstgaliem piegāja pie loga un ilgi, ilgi klausījās. Nakts bija rāma, viņš dzirdēja vienīgi tās aizturēto elpu.

«Nē, šoreiz tā patiesi bijusi halucinācija!» Peters Majcens klusībā nopriecājās. «Trompete skan tikai manā atmiņā ... Tas taču nav iespējams, ka vecais Blažičs pašreiz spēlētu.» — Nē, nekādā ziņā! — viņš vēl piebilda. Bet, tiklīdz viņš bija tā nospriedis, iztēle atplaiksnīja tumsā grimstošā Rāmā ieleja: viņš ieraudzīja pagrabiņu, kas izskatījās pēc miroņa galvaskausa, ieraudzīja melno atvaru, melno skābardi un baltos palagus, kas bija izplāti melnajā zālē, ieraudzīja melnās blīgznas, melno ozolu nogāzē, pelēcīgo ziedošo griķu druvu, melnos kokus un to vidū Blažiču māju; sētsvidū stāvēja večuks un uzticēja tumsai savas bēdas. Bet gaišā trompete trīsēja, it kā gribētu izrauties no melnajām rokām un ar saviem skaņu spārniem aizlidot nakti.

«Nē, nē!» Peters Majcens noraidoši purināja galvu, lai aizdzītu šo parādību.

«Nē, par to es nepavisam nedrīkstu domāt! . . . Nedrīkstu! . .. Man tagad jādomā par Temnikaru, par Temnikaru un tikai par Temnikaru! . . .»

Viņš sasprindzināja visu savu gribas spēku un paskatījās uz gatvi. Kaut ari mēness nespīdēja, nakts bija pietiekami skaidra un gaiša, lai varētu saredzēt koku stumbrus un tukšo, pelēko ceļu . . . Ne, ceļš tomēr nebija tukšs; pa to strauji tuvojās kāds tumšs stāvs.

«Vai tiešām Kļaviņa?» viņš sev jautaja, lai gan pazina meitenes smuidro augumu un vieglo, gandrīz lidojošo gaitu. Viņš ielūkojās ciešāk un atskārta, ka viņa nenāk šurp, tieši pretēji — Kļaviņa straujiem soļiem attālinājās un pēkšņi nozuda pavisam, it kā būtu izgaisusi nakts melnumā. Un tas ilga tikai vienu mirkli.

«Vai tad arī šī bija parādība?» viņam iešāvās prātā. Viņš izberzēja acis un atkal saka skatīties uz gatvi. Melnais stāvs pavīdēja no jauna: tas strauji tuvojās, tad zibenīgi attālinājās un izgaisa. Un atkal tas ilga tikai vienu mirkli.

«Kas tas ir?» Peters Majcens sev vaicāja un vēlreiz izberzēja acis. Viņš saka cieši noverot gatvi un ilgi gaidīja; ceļš bija tukšs, pat visas ēnas gulēja kā sastingušas.

— Man rēgojas, tikai rēgojās, — viņš nočukstēja un novērsās no loga. — Esmu noguris. Vis-pratīgāk tagad būtu doties pie miera un mēģināt aizmigt.

Peters Majcens jau sāka vilkt nost drānas, bet tad pēkšņi pārdomāja. Lai gan viņš negribēja sev atzīties, viņam tomēr bija bail no šīs nakts.

— Nē, man jāstrādā! Man jāslrada! — Pelcrs Majcens skaļi noteica un apsēdās pie galda. Viņš izlasīja rindas, kuras bija uzrakstījis pirms vakariņām. Teikumi likās savārstīti, vārdi neskanīgi un samocīti, bāli un neizteiksmīgi, bez jebkādas poēzijas, nedzīvi un sveši. Viņš paņēma zīmuli un sāka labot, taču drīz vien viņu pārņēma izmisums.

— Nē, nē, nē! — Viņš bēdīgi šūpoja galvu. — Neveicas! .. . Viss šķita ļoti skaidrs un pilnīgi izveidots, bet tagad . .. Kādēļ, kas vainīgs? Dīvainā sagadīšanās? Grūtsirdīgais zemnieks? ... Vai varbūt viņa sieva? . ..

Peters Majcens sarāvās, jo viņam piepeši izklausījās, ka pie durvīm kāds klauvē. Viņš neaicināja ienākt. Klauvēšana atkārtojās skaļāk, un, iekām viņš paguva izrunāt kaut vārdu, durvis lēni atvērās.

— Kļaviņa! — viņš iesaucās un kā dzelts pielēca kājās.

Durvīs stāvēja Kļaviņa, mierīga un daiļa, bet istabā šajā brīdī sāka virmot dīvainas skumjas.

— Lūdzu, nāciet iekšā! — Peters Majcens sacīja. Viņš mēģināja pasmaidīt, taču nespēja.

Kļaviņa pielika pirkstu pie lūpām un lēni aizvēra durvis. Tad piegāja pie Majcena un klusēdama pasniedza roku; viņai bija liela, taču maiga un silta plauksta. Meitene pavērās Majcenā: viņas acis bija skaidras, tomēr tajās bija saskatāmas sastingušas sāpes.

— Jūs mani meklējāt? — viņš jautāja.

Meitene izvilka no lielas, svārkiem piešūtas kabatas burtnīcu un zīmuli, piesēdās pie galda un sāka strauji rakstīt.

— Viņa ir mēma! — Peleram Majcenarn negribot izlauzās skaļš sauciens un trīsas pārskrēja pār visu ķermeni kā vienmēr, kad bija jāsatiekas ar kroplu cilvēku.

Kļaviņa pacēla galvu, skumīgi paskatījās viņā un pamāja ar galvu.

Peters Majcens nodrebēja, tad sastinga kā akmens un gaidīja viņas rakstīto atbildi.

Viņa piecēlās un pasniedza burtnīcu.

Viņš lasīja:

Man nogrieza mēli. Iegraizija miesā zvaigzni. Es to parādīšu. Blažicu krustmāte man pastāstīja, ka jūs rakstot stāstus. Jūs atbraucāt īstajā laikā. Es jums visu izstāstīšu, lai jūs uzrakstītu ari manu dzīves stāstu.

Zmaga Gorjaneca

Peters Majcens nevarēja pacelt acis. Nevarēja un nevarēja. Viņš lasīja vēl un vēlreiz un tikai pēc krietna laika lēni pavērās meitenē.

Viņus šķīra divi soļi. Meitene stalti izslējās, abām rokām satvēra blūzi, ko jau iepriekš bija atpogājusi, un atklāja krūtis; uz baltajām, spēcīgajām krūtīm un slaidā kakla bija skaidri saskatāmas piecstūrainas zvaigznes rētas.

Peters Majcens gandrīz pamira, vienīgi sirds sāka pukstēt kā neprātīga.

Kļaviņa aizpogāja blūzi un ar skatienu gaidīja atbildi. Bet viņam trūka vārdu. Meitene piegāja pie viņa, izņēma burtnīcu no viņa rokām un strauji uzrakstīja:

— Runājiet! Es dzirdu! — Petcrs Majcens klusi atkārtoja. — Runājiet! Es dzirdu! — atkārtoja vēlreiz. Taču viņš nevarēja atrast neviena vārda; ja ari būtu atradis, tik un tā nc skaņu nebūtu varējis pārdabūt pār lūpām.

Kļaviņa nenolaida no viņa skatiena. Viņam šķita, ka gaiss sabiezē un kļūst aizvien smagāks un smagāks. Tad meitenes lielajās acīs sariesās vilšanās, skumjas, naids un pat nicinājums. Viņa izrāva burtnīcu no Majcena rokām un strauji pagriezās, lai ietu prom.

— Kļaviņa! — viņš izsaucās. — Zmaga!

Meitene, ne acu nepaceldama, aizvēra aiz sevis

durvis.

Peters Majcens nesauca viņu atpakaļ, jo pēkšņi juta, ka blakus šai meitenei viņš ir sīks un nožēlojams. Viņš piegāja pie loga un sāka gaidīt. Nebija ilgi jāgaida. Drīz Kļaviņa parādījās gatvē un attālinājās. Strauji, gluži kā neredzamu spārnu nests, attālinājās staltais, melnais stāvs.

— Aizgāja! ... — Viņš nopūtās, kad viņa bija nozudusi aiz melnajiem kokiem. — Aizgāja ... — viņš atkārtoja, tukšām acīm joprojām skatīdamies uz tukšo ceļu.

VIII

Peters Majcens nezināja, cik ilgi bija lūkojies naktī, kādas domas bija šaudījušās pa galvu un kādas jūtas bija virmojušas sirdī. Kad galu galā tomēr atrāvās no loga, viņš Joti skaidri zināja, ka šeit vairs neuzrakstīs neviena teikuma.

— Beigas! — viņš nomāktā balsī nomurmināja, jo labi pazina šo īpašo noskaņojumu. Viņš pārlaida acis istabai: ta likās tik sveša un drūma, ka radās nesatricināma vēlēšanās šo pašu bridi bēgt. «Visprātīgāk būtu sakravāt mantas un braukt prom,» viņš nosprieda. «Bet kādēļ? Kādēļ?» tūdaļ radās nīgrs un izmisīgs pretjautājums, un viņš atkal sāka staigāt pa istabu šurpu un turpu.

Piepeši viņš satrūkās un palika stāvam uz vietas, jo pie durvīm atkal kāds klauvēja.

«Kļaviņa! Viņa ir atgriezusies!» pirmajā mirklī iešāvās prātā. «Ko es viņai teikšu?» Majcenu pārņēma tāds satraukums, ka viņš nespēja aicināt iekšā.

Durvis lēni atvērās, un parādījās Crnilogars.

Peters Majcens uzelpoja, taču jau pēc mirkļa jutās tik vīlies un viņu pārņēma tāds niknums, ka viņš nespēja atrast neviena pienācīga vārda. Viņš sakoda zobus un tūdaļ galīgi nolēma, ka pacietības mērs nu ir pilns, ka, ne brīdi nevilcinoties, jāsavāc mantas un katrā ziņa jābrauc prom. Viņa skatiens acīmredzot bija tik drūms, ka zemnieks palika stāvam pie sliekšņa.

— Nedusmojieties ... — viņš stomījās un sāka kasīt savu kaulaino zodu, — lūdzu, nedusmojieties, ja es jūs iztraucēju . . .

— Vai jūs pazīstat Zmagu Gorjanecu? — Peters Majcens bez aplinkiem noprasīja.

— Zmagu Gorjanecu? ... — zemnieks atkārtoja jautājumu un pavērās viņā caur savām pinkainajām uzacīm.

— Jā! — Peters Majcens apstiprināja. — To

pašu, kurai neģēļi nogrieza mēli un iegrieza krūtīs zvaigzni.

— Ak tad jūs jau visu zināt! ... — zemnieks dobji norūca.

— Nē, es vēl itin nekā nezinu! — Peters Maj-cens skarbi atcirta. — Un nekā arī nevēlos zināt! Negribu! — viņš gandriz kliegšus izkliedza, strauji piegāja pie galda, pakampa manuskriptus un sāka tos ņurcīt.

Zemnieks klusēja, pec brīža iekrekšķējās un dobjā balsī jautāja:

— Varbūt jums ar rakstīšanu lāgā nevedas? Peters Majcens neatbildēja. Viņš sameta papīrus

krāsnī un aizdedzināja sērkociņu. Krāsns iešalcās, pēc tam sāka dūkt, aurot, vaimanāt.

— Vai dzirdat, kā vaid?

— Kas vaid? — Crnilogars nodrebēja.

— Temnikars! — Peters Majcens rādīja uz krāsni. — Kā lai viņš nevaidētu! Viņš taču ir dzīvs cilvēks .. .

— Mm, ta jau nu ir! — Zemnieks pakasījās.

— Ja jūs būtu dzirdējis, ka īstenībā dzīvi cilvēki ugunī vaimanā .. .

— Un jūs esat dzirdējis? — Peters Majcens jautāja, acis pret zemnieku nepaceldams.

— Dzirdēju gan ... — Crnilogars klusi atbildēja.

— Blažičus?

— Blažičus... — viņš atbildēja dobjā balsī.

— Bet jūs jau visu zināt... Tālab es atnācu... Gribētu jums šo to izstāstīt .. .

— Es jau jums teicu, ka nekā vairs nevēlos dzirdēt! — Peters Majcens atcirta tik skarbi, ka pats nokaunējās par savu rupjību. — Neapvainojieties! — viņš piebilda, it kā gribētu salabt. — Jums jāsaprot, ka man pašam savu rūpju atliku likām!

— Saprotu ... saprotu ... — Zemnieks šūpoja galvu, visu laiku skatīdamies grīdā.

Peters Majcens izņēma no skapja čemodānu, nolika to uz galda un sāka kraut iekšā savas mapes.

— Kā tad nu tā? Vai tad patiesi jūs brauksiet prom? — zemnieks izbijies jautāja.

— Nē, — Peters Majcens meloja. — Esmu aizmirsis mājās šādus tādus sīkumus, aizbraukšu tos paņemt.

Zemnieks apklusa. Viņš klusēja ilgi. Tad atkal iekrekstējās un bikli ierunājās:

— Nedusmojieties, ja es jums vēl kaut ko pavaicāšu. Vai jūs rakstītu par Temnikaru, ja viņš nebūtu stājies pretim baltgvardiem?

— Nezinu, — Peters Majcens strupi atbildēja.

— Mm, tā jau nu ir ... Tādā gadījumā jūs domātu, ka viņš ir nodevējs?

— Ja es tā nedomātu, katrā ziņā viņš pats par sevi tā domātu.

— Mm, tā jau nu ir .. . Bet ko tādā gadījumā jūs par viņu rakstītu? Kādas tad būtu beigas?

— Arī beigas viņš pats atrastu. Agrāk vai vēlāk atcerētos Jūdu no Kariotas: paņemtu valgu un pakārtos.

— Hm, tā jau nu ir ... — Zemnieks pakasīja zodu. — Tas man neienāca prātā ...

— Kāpēc gan ne? — Peters Majcens paskatījās viņā. — Es taču jau pie vakariņu galda sacīju, ka Temnikars nespētu dzīvot, ja viņa sirdi nospiestu tik smags akmens, — viņš padarītu sev galu.

— Jā . .. jā ... — zemnieks piekrita un atkal nodūra galvu.

— Bet tagad beigsim par to runāt! — Peters Majcens noteica. — Diezgan!

— Nedusmojieties! — zemnieks lūdza un pakasīja zodu. — Kad jūs brauksiet?

— Tūlīt. Nekavējoties.

— Ak tā ... — zemnieks novilka un pakasījās. — Vai līdz rītam nepagaidīsiet?

— Kādēļ? — Peters Majcens jautāja un paskatījās viņā.

— Tāpat vien ... Lai nakti nebūtu jāiet...

— Es nebaidos!

— Ne jau baiļu dēļ, tikai.. .

— Nē, ja esmu nolēmis, ka braukšu, tad arī braukšu!

— Es jūs vairs netraucēšu, ja jau esat tā izlēmis. Laimīgu ceļu!

— Paldies! Un neaizslēdziet priekšnama durvis!

— Labi, labi! — zemnieks atbildēja un izgāja no istabas.

IX

Peters Majcens ātri sakravāja savas mantas. Tad viegli uzelpoja un atlaidās gultā, lai mierīgi izsmēķētu cigareti. Viņš raudzījās griestos un ieklausījās nakts klusuma rāmajā šalkoņā. Istabā ielidoja sikspārnis, tepat tuvu, tuvu iebrēcās pūce. Petera Majcena sirds satrūkās un sāka pukstēt strauji jo strauji. Pēc brīža nočīkstēja priekšnama durvis un uz ceļa sāka dunēt soļi, kas strauji attālinājās.

Peters Majcens pieskrēja pie loga. Gatvē vīdēja Crnilogara augums. Savā garajā rokā viņš nesa degošu vējlukturi. Acīmredzot zemnieks steidzās. Viņa caurspīdīgā ēna gluži ka rēgs slīdēja starp melnajiem koku stumbriem.

«Kur gan viņš iet?» Peters Majcens bažīgi nodomāja. «Un kādēļ viņam vajadzīgs vējlukturis? Nakts taču nav tumša.»

Viņš lūkojās nopakaļ zemniekam, kamēr vējluktura gaisma nozuda. Tad izmeta cigaretes galu pa logu, uzlika plecos mugursomu, paņēma čemodānu un rakstāmmašīnu un uz pirkstgaliem pameta istabu.

Peters Majcens ievilka dziļi krūtīs nakts gaisu un straujiem soļiem devas pa gatvi uz priekšu. Pēc brīža viņš apstājās. Acis atkal ieraudzīja vējluktura uguntiņu. Viņš gaidīja, ka tā attālināsies, taču gaismas loks gulēja nekustīgi uz vietas.

«Ko tas nozīmē?» viņam uzmācās drūmas domas. «Vai tikai Crnilogars negaida mani?»

Viņš sāka prātot, vai nevarētu aiziet zemniekam garām ar likumu, taču cita ceļa nezināja un tādēļ gāja tālāk.

Uguntiņa spīdēja krustcelēs. Vējlukturis bija nolikts pašā ceļa vidū.

Peters Majcens apstājās, lēni palūkojās apkart. Zemnieka nekur neredzēja. Viņš vēlreiz pārlaida skatienu apkārtnei. Un piepeši ieraudzīja — Crnilogars karājās ozola zarā.

— Pakāries! — Peters Majcens klusi izsaucās. Taču šausmas viņu nepārņēma. Viņš bija tik mierīgs, ka pats par sevi brīnījās. Viņš pat sev nevaicāja, kādēļ Crnilogars pakāries. Zemapziņā viss bija skaidrs.

Peters Majcens nolika blakus lukturim čemo-dāņu un rakstāmmašīnu un gāja atpakaļ uz mājām.

Viņš klusi pavēra guļamistabas durvis un tumsā pavēstīja, kas noticis. Sieva sāka skaļi brēkt, taču no gultas arā nekāpa. Acīmredzot viņa nebija pat pārāk izbrīnījusies. Crnilogariete iededzināja gaismu, paveras Pctera Majcenā tukšu skatienu un vaimanāja:

— Es jau zināju, ka viņš neņems labu galu! . ..

Peters Majcens klusēja, bet pēc brīža mierīgi apvaicājās:

— Crnilogars viņus nodeva?

— K-ā-ā? — Sieviete apjuka un nodrebēja.

— Es jautāju, vai viņš nodeva Blažičus?

Nē! — viņa izsaucās. — Viņš nenodeva . . . viņš tikai . . . tikai . .. zināja, ka māja aplenkta . . . un-ē ...

— Un negāja viņus brīdināt?

— Viņš gribēja iet! — Sieviete skaļi vaimanāja.

— Patiešām gribēja iet, bet es viņam teicu, lai nebāž galvu cilpā!

— Ak tad tā tas notika! — Peters Majcens izsaucās un neviļus pateica skaļi to, ko domāja:

— Tatad jūs viņus tomēr nodevāt!

— Vai die! — sieviete ta ievaidējās, it kā viņai kāds būtu iedūris nazi mugura. — Vai die! — viņa vēlreiz novaidējās un sāka grīļoties, it kā viss nodevības un pašnāvības smagums tikai šobrīd būtu uzgūlies uz viņas pleciem. Pēc brīža viņa saņēmās un ievilka elpu, it kā būtu atradusi izeju: — Mūsu ganīte aizgāja.

— Ganīte? — Peters Majcens brīnījās. — Kāda ganīte? Vai Kļaviņa?

— Kas? — sieva nesaprata.

— Tā meitene, kurai pēc tam nogrieza mēli.

— Jūs jau zināt? — Viņa plaši iepleta muti un skatījās Peterā Majcenā kā burvi.

— Zinu, — viņš apstiprināja. Un pēkšņi sarāvās, jo šai mirklī atskārta, ka ir vainīgs zemnieka nāvē. — Es taču viņu iedzinu cilpā! — viņš murmināja. — Es esmu vainīgs!...

— Jā! Jūs esat vainīgs! — sieva sāka klaigāt.

— Jūs ar savu Temnikaru! Kālab jūs izdomājat visādas aplamības? Nebūtu jūs te uzradies, viņš vēl dzīvotu un dzīvotu! Nešpetnais sātans! — Viņa pakampa pulksteni un meta Peteram Majcenam. Pulkstenis atsitās pret durvīm un sašķīda. Atspere pieripoja pie gultas un tur drebinājās kā grēcinieka dvēsele.

Peters Majcens atcerējās pulksteni, kas bija tikšķējis Temnikā. Viņš pagriezās un izgāja no istabas.

— Pagaidiet! — sieva iekliedzās un vienā kreklā metās viņam pakaļ. — Pagaidiet! Pagaidiet!

Peters Majcens jau bija pie priekšnama durvīm.

— Kur jūs iesiet? — Viņa satvēra Majcenu aiz rokas.

— Braucu projām. Uz mājām, — viņš atbildēja un mēģināja atbrīvoties.

— Nē! — viņa iekliedzās nāves šausmās. — Ne! Jūs mani nodosiet!

Viņš atgrūda Crnilogarieti nost.

— Nenododiet mani! Nenododiet mani! — Viņa nokrita ceļos un abām rokām aptvēra Majcenu.

— Es jums došu desmit tūkstošus! Divdesmit tūkstošus! Simt tūkstošus! ... Visu jums atdošu! Visu! Tikai nenododiet mani!

— Man par to nav nekādas da|as! — viņš cieši noteica un atstūma sievu nost.

— Kā?... Un-ē... jūs nenodosiet mani?

— Es jums jau teicu, ka man par to nav nekādas daļas! — viņš atkārtoja.

— Vai die ... vai die ... vai die! ... — viņa novaidējās, tad sāka raudāt un saguma uz grīdas.

Peters Majcens viņu piecēla un ieveda guļamistabā. Viņš noguldīja Crnilogarieti gultā un pagriezās uz durvju pusi.

— Pagaidiet! — viņa atkal iesaucās. — Pagaidiet vismaz, kamēr es pasaukšu ļaudis!

— Labi, — viņš atbildēja. — Es pagaidīšu tur.

Peters Majcens izgaja ara. Viņš apslajās uz lieveņa un notrauca roku gar pieri. Tā bija aukstiem sviedriem aprasojusi. Taču elpot bija kļuvis vieglāk. Gaiss vairs nebija pievildzis ar tām smagajām skumjām, kuru dēj viņš augu dienu bija staigājis kā ar smagu nastu. Viņš izslējās un ieelpoja pilnas krūtis gaisa —un tikai tad sajuta, cik tukša ir viņa sirds — cik tā ir tukša, cik tā ir nejūtīga.

— Beigas! — viņš izmisis nočukstēja, lai gan pats nezināja, kam pienācis gals. — Visam bei-gas!...

Viņš lēni sāka iet pa gatvi. Pa labi un pa kreisi rēgojās taisnie koku stumbri. Viņš nepacēla skatienu pret to galotnēm, jo zināja, ka tās ir nekustīgas un drūmas kā goda sardze pie zārka, viņš nepacēla acis arī pret debesīm, jo juta, ka tās ir augstas, bezgalīgi augstas un tumšas.

— Beigas! ... — viņš atkārtoja. — Visam beigas! ...

Kājas pašas viņu nesa uz priekšu. Pie vējluktura viņš apstājās. Uz pieres atkal izspiedās auksti sviedru pilieni. Viņš apsēdās uz čemodāna un, itin nekā nedomādams, sāka raudzīties naktī.

Lēni jo lēni, it ka no tālienes skanēdams, viņā atbalsojās saprāts. Tas ilgi klauvēja pie pagurušajam smadzenēm, iekām viņš atskārta, ka sēž zem pašnāvnieka, ka šis mirklis ir neparasts, pat baiss.

«Vai tu apjēdz, ka sēdi zem pašnāvnieka, kuram pats ieliki rokās virvi!» saprāts bargi pārmeta.

«Nē, nē!» Viņš papurināja galvu. «Nē, nē! ... Es esmu pārak nespēcīgs, lai to izdarītu. Temnikars viņu pamudināja, Temnikars ...»

Un šajā mirklī Peters Majcens notrīcēja. Viņš ieraudzīja Temnikaru. Nē, viņš nepacēla galvu un tomēr skaidri redzēja savu varoni. Temnikars stāvēja gatves vidū savā vecajā šineli un vecajos zābakos, ar blašķi pie jostas un cirvi padusē. Viņš bija pilnīgi pelēks, it kā nule būtu izniris no savas mājas krāsmatu pelniem. Taču viņa tēls nebija veidots no pelniem, tas bija tvirts, it kā kaldināts no asiņainās liesmās rūdīta metāla, tas bija stalts un lepns, un viņa sejā viedās majestātiska taisnības kareivja izteiksme. Un tas bija milzīgi liels, lielāks par koku galotnēm.

— Un es... es gribēju par viņu uzrakstīt noveli, — Peters Majcens satriekts murmināja. — Gribēju uzrakstīt parastu noveli par parastu zemnieku, bet viņš manā iztēlē auga un auga un nu, paskat, nostājies manā priekšā visa sava diženumā. Mana spalva ir pārāk vāja. Esmu viņu radījis tikai savā iztēlē, un manā iztēlē viņam arī jāpaliek.

Petera Majcena galva slīga aizvien zemāk. Visiem spēkiem viņš pūlējās nedomāt, jo sirds pukstēja pārāk sāpīgi. Sirds bija smaga un salta un vaidēja viņa dvēseles baismīgajā tukšumā gluži ka nedzīvs metāla svārsts, kas vaid tumšā zvanu torni . . .

Pāri mežam paršalca vējš. Pie Petera Majcena kājām atlidoja nodzeltējusi ozola lapiņa, notrīsēja kā nāvīgi ievainots putns un sastinga. Pēc tam atlidoja otra lapiņa, pēc tam vēl viena, it ka pašnāvnieks tās rautu no koka un mestu zemē. Taču tās viņu nesaviļņoja un par Crnilogaru viņš vairs nedomāja.

No meža atskanēja soļi. Peters Majcens satrūkās un strauji piecēlās. Viņš labprāt tūdaļ būtu savācis savas mantas un nozudis, taču vajadzēja stāvēt un gaidīt.

Gaismas aplī pamazītēm ienāca vecais Blažičs un Crnilogariete, Kļaviņa un mazais Jankecs — cirtainais eņģelītis ar trompeti padusē. Viņi pameta acis uz pašnāvnieku un tad klusēdami sāka skatities Peterā Majcena.

Viņš pieliecās, lai paceltu mugursomu. Tad sadzirdēja vecā Blažiča nopūtu un bēdu sagrauzto balsi:

— Viņa ciešanas nu ir beigušās! . . .

— Viņa ciešanas nu ir beigušās! ... — Crnilogariete skaļi ievaimanājās un saļima. — Vai manu, vai! Viņam viss nu ir beidzies!

Peters Majcens pavērās apkārt. Tepat stāvēja večuks, puisēns un meitene. Viņus apspīdēja zeltaina gaisma, ko kūļiem izstaroja aizkvēpušais vējlukturis. Viņš palūkojās gatves tālumā. Tur patiesi stāvēja Temnikars. Viņš bija varens un milzīgi liels, lielāks par pašiem lielākajiem kokiem.

Dažus mirkļus Peters Majcens noraudzījās savā varonī, tad paņēma čemodānu un rakstāmmašīnu.

— Palieciet sveiki... — viņš tikko jaudāja izdvest, apgriezās un lēni ienira nakts tumsā.

Taču nakts nemaz nebija tik pārlieku tumša. Drīz vien viņš sajuta sirdī skumjas un tās izkliedēja izmisumu. Peters Majcens izberzēja acis un ieraudzīja zem kājām pelēku ceļu. Viņš sāka iet pa to vienmērīgiem soļiem. Pasaulei nebija robežas, un klusums sniedzās līdz pašām debesīm. Bezgalības tālumā skumīgi dziedāja trompete, uz izplestajiem klusuma spārniem pāri debesīm rāmi peldēja balts mākonis.

Цирил Космак БАЛЛАДА О ТРУБЕ И ОБЛАКЕ

Журнал «Иностранная литература», № 2-3, 1970 Издательство «Лиесма» Рига 1973 На латышском языке Перевод с русского Хари я Вейдеманис Художник М а р а Р и к м а и е

Cirils Kosmačs BALĀDE PAR TROMPETI UN MĀKONI

Redaktors T. Rullis. Māksi, redaktors V. Grants. Teliņ, redaktore G. Sļepkova.

Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 1972. g. 22. augustā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 8. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 6,58 fiz. iespiedi.; 8,55 uzsk. iespiedi.; 8,39 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25565/D-413. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovet-skaja Latvija», Rīgā, Dzirnavu iela 57.

Pasūt. Nr. 2677.

1

Tautas atbrīvošanās kara gados Slovēnijā par baltgvardiem sauca slovēņu tautas nodevējus, kas sadarbojās ar vāciešiem un itāliešiem — Slovēnijas okupantiem.

2

Pžezva — speciāls trauks kafijas vārīšanai. (Arābu vai.)

3

Un tagad, Temnikar, mēs esam divi vien! (Franču vai.)

4

Tā dienvidslovēņu folklorā sauc nāras — pasaku būtnes, kas bijušas ļoti daiļas un veiklas, tām bijuši gari mati un balti tērpi. •

5

Primožs Trubars (1508— 158G) — slovēņu apgaismotājs, rakstnieks, slovēņu protestantisma pamatlicējs.

6

1941.—1945. g. Slovēnijā un Horvātijā par zemessargiem (domobraniem) sauca kareivjus, kas dienēja profašistisko valdību saformētajās karaspēka vienībās.

7

Pareizi: «Jawohl, Herr Sturmjü/irer!» — «Jā gan, šturnj-fīrera kungs!» (Vācu vai)

8

Pareizi: <rEs gibt nicht Banditen, Herr Sturmfiihrer!» — «Bandītu nav, šturmfīrcra kungs!» (Vācu vai.)

9

Otrā pasaules kara laikā Dienvidslāvijā par četnikiem sauca dažādu antinacionālu grupējumu dalībniekus, kas cīnījās pret tautas atbrīvošanās kustību.

10

Galvu nociršana vistām. (Itāliešu vai.)

11

Pulkstenis. (Vācu vai.)

12

Interesanti! Ļoti interesanti!... Labs darbs! (Itāliešu

vai.)

13

Svētajam Paviļam galvu nocirta romieši! (Itāliešu

vai.)

14

Romieši bija dižena lauta! (Itāliešu vai.)

15

Tagad romieši ir mazi. Un viņi ir kristieši. Viņi vairs necert galvas svētajiem, tagad viņi cērt galvas vistām. (Itāliešu vai)

16

Vai beigts? (Itāliešu vul.)

17

Beigts! (Vācu vai)

18

Stāt! (Vācu vai.)

19

Uz priekšu! Drošāk! (Itāliešu vai)

20

Veco ne! Pulksteni! (Vācu vai.)

21

Un vecene? Un vecene? (Itāliešu vai.)

22

Saul! (Vācu vai.)

23

Nošaut? Ne! Šodien ir svēla Stefana diena. Viņa jā-nomētā ar akmeņiem! (Itāliešu vai.)

24

Romiešu tiesa. (Itāliešu vai.)

25

Ģermāņu tiesa: nocirst galvu! (Itāliešu vai)

26

Bet tas taču ir drausmīgi! Drausmīgi! (Itāliešu vai.)

27

Koncentrācijas nometne Rabas salā, kur okupanti turēja ķīlniekus — arestētos Slovēnijas iedzīvotājus.

28

Seno romiešu mitoloģija trīs likteņa dievietes

Content

Kosmačs Cirils Balāde par trompeti un mākoni

1